Пётч Оливер

Koriko duktė ir juodasis vienuolis

Oliver Pötzsch

Romanas

Iš vokiečių kalbos vertė

RŪTA JEŽAK

Versta iš: Oliver Pötzsch

Die Henkerstochter und der schwarze Mönch

Ullstein Taschenbuch, 2009

Iš anglų kalbos vertė Rūta Ježak

Redagavo Viktorija Šenbergs

Tekstą tvarkė Raimonda Kavaliauskienė

Viršelį pritaikė Andrius Morkeliūnas

Maketavo Daiva Širvaitienė

Išleido Obuolys® (OBUOLYS yra registruotas leidybinis ženklas, kurį pagal sutartį naudoja UAB MEDIA INCOGNITO)

Butrimonių g. 9, LT-50220 Kaunas

knygos@obuolys.lt

www.obuolys.lt

ISBN 978-609-403-398-8

© Ullstein Buschverlage GmbH, Berlin. Published in 2009 by Ullstein Taschenbuch

© Vertimas į lietuvių kalbą, Rūta Ježak, 2012

© Viršelio adaptacija, Andrius Morkeliūnas, 2012

© UAB MEDIA INCOGNITO, 2012

Skiriu senelei – šeimos tradicijų puoselėtojai,

ir mamai – lig šiol geriausių istorijų pasakotojai.

Veikėjai

Jakobas Kuizelas, Šongau korikas

Simonas Fronvyzeris, miesto mediko sūnus

Magdalena Kuizel, koriko duktė

Ana Marija Kuizel, koriko žmona

Kuizelų dvynukai Georgas ir Barbara

Miestelėnai

Bonifacas Fronvyzeris, Šongau miesto medikas

Benedikta Kopmejer, pirklė iš Landsbergo prie Lecho

Marta Štechlin, pribuvėja

Magda, Altenštato Lorenco bažnyčios klebonijos namų šeimininkė

Abrahamas Gedleris, Altenštato Lorenco bažnyčios zakristijonas

Marija Šrėfogel, miesto tarybos nario sutuoktinė

Francas Štraseris, smuklininkas iš Altenštato

Baltazaras Hėmerlė, dailidė iš Altenštato

Hansas Berchtholtas, Šongau vyriausiojo kepėjo sūnus

Sebastianas Zėmeris, pirmojo burmistro sūnus

Miesto tarybos nariai

Johanas Lechneris, teismo raštininkas

Karlas Zėmeris, pirmasis burmistras ir smuklės „Auksinė žvaigždė“ savininkas

Matijas Holtshoferis, antrasis burmistras

Jakobas Šrėfogelis, puodžius ir tarybos narys

Michaelis Berchtholtas, vyriausiasis kepėjas ir tarybos narys

Augsburgo gyventojai

Filypas Hartmanas, Augsburgo korikas

Nepomukas Birmanas, Augsburgo Marijos vaistinės savininkas

Osvaldas Hainmileris, pirklys iš Augsburgo

Leonardas Vejeris, pirklys iš Augsburgo

Bažnyčia

Andrėjas Kopmejeris, Altenštato Lorenco bažnyčios pastorius

Elijas Cygleris, Altenštato Šv. Mikalojaus bazilikos pastorius

Augustinas Bonenmairas, Šteingadeno premonstratiečių vienuolyno abatas

Michaelis Piskatorius, Rotenbucho augustiniečių kanauninkų vienuolyno probstas

Bernardas Geringas, Vesobruno benediktinų vienuolyno abatas

Vienuoliai

Broliai Jakobas, Avenarijus, Natanaelis

„Iš tiesų nuostaba sukelia malonumą.

Tai matyti iš to, kad visi pasakotojai perdeda,

norėdami suteikti savo klausytojams malonumą.“

Aristotelis Poetika

Prologas

Altenštatas, netoli Šongau,

1660-ųjų Viešpaties metų sausio 18 d. naktis

Daugiau kaip keturios valandos buvo likusios gyventi pastoriui Andrėjui Kopmejeriui, kuris dėjo paskutinį akmenį ir užtaisinėjo angą kalkėmis bei skiediniu.

Plačia ranka nuo kaktos nusibraukęs prakaitą atsišliejo į vėsią, drėgną sieną. Paskui nervingai pažvelgė viršun į siaurus, sraigtinius, akmeninius laiptus. Ar ką tik virš jo kažkas sujudėjo? Ir vėl tas girgždesys, tarsi kas šliaužtų bažnyčios priemenės lentomis ten, viršuje. Kita vertus, galėjo pasigirsti. Medis daro savo – Lorenco bažnyčia buvo sena ir sukrypusi nuo vėjo. Kad bet kurią akimirką per mišias neįgriūtų, prieš keletą savaičių ją remontavo amatininkai.

Lauke aplink dūlančias sienas švilpčiojo ir medines langines drebino sausio pūga. Vis dėlto pastorius žvarbo ne vien todėl, kad buvo apačioje, šaltoje kriptoje. Jis tvirčiau apsisupo skylėta sutana, atidžiai paskutinįsyk žvilgtelėjo į užmūrytą sieną ir patraukė į viršų. Nuo žingsnių aidėjo išminti, apšerkšniję laiptai. Netikėtai pūgos stūgesys tapo garsesnis, taip užslopindamas tylų girgždesį galerijoje. Bet pastorius galėjo ir klysti. Kas, dėl Dievo meilės, sėdės bažnyčioje tokiu laiku? Buvo gerokai po vidurnakčio. Namų šeimininkė Magda jau seniai miegojo netoliese nedidelėje klebonijoje, o senasis zakristijonas čia pasirodys tik šeštą valandą.

Pastorius Andrėjas Kopmejeris išlipo iš kriptos įveikdamas paskutinius laiptelius, vedančius į viršų. Masyviu stotu jis visiškai užstojo angą bažnyčios grindyse. Beveik dviejų metrų ūgio, stiprus kaip lokys, dėl didelės vešlios barzdos bei tankių juodų antakių gyvas Dievo iš Senojo Testamento paveikslas. Pragaro ugnies baimę savo parapijos avelėms gebėdavo įvaryti vien juodu apdaru ir pamokslus bildenančiu žemu balsu.

Abiem rankomis čiupęs ne vieną centnerį sveriančią antkapio plokštę, pastorius plūkdamasis užstūmė ją virš angos. Ši triukšmingai įsistatė virš kriptos įėjimo ir uždengė jį taip tobulai, lyg niekada ir nebūtų atitraukta. Kopmejeris patenkintas apžiūrėjo atliktą darbą, tuomet patraukė į pūgą.

Kai ketino atidaryti bažnyčios duris, į akis jam krito, kad sniegas priešais vartus kėpsojo didelėmis pusnimis. Vargais negalais petimi spustelėjo sunkų ąžuolinį durų skląstį tiek, kad susidarytų plyšys, pro kurį šventikas ir pralindo. Sniegas čaižė veidą tarsi smulkiomis adatomis ir Andrėjui iki klebonijos teko bristi užmerktomis akimis.

Nueiti paprastai pakakdavo trijų dešimčių žingsnių, tačiau šįkart užtruko ištisą amžinybę. Nuo vėjo ganytojo sutana plaikstėsi apie kūną tarsi suplėšyta vėliava. Sniegas beveik siekė klubus, ir net galingajam pastoriui prireikė nemenkų pastangų žengti pirmyn. Braudamasis per pūgą ir tamsą šventikas mąstė apie dvi pastarąsias savaites. Kopmejeris buvo paprastas Dievo tarnas, tačiau pastebėjo, jog jo radinys ypatingas. Kiti taip ir likdavo nieko nepešę, tik ne pastorius. Teisingai padarė užmūrijęs priėjimą. Tik galingesnieji, geriau išmanantieji tenusprendžia, ar verta kada nors jį atverti. Galbūt neturėjo rašyti Benediktai, tačiau pastorius visuomet pasikliovė jaunesniąja seserimi. Kaip moteris, ji buvo stebėtinai protinga ir apsiskaičiusi. Brolis ne kartą kreipėsi į jaunėlę patarimo. Neabejotinai ir šį kartą Benedikta atras teisingą sprendimą.

Netikėtai Andrėjo Kopmejerio mintis atitraukė kažkur dešinėje, už malkų krūvos, šalia klebonijos, vos pastebėtas judesys. Šventikas primerkė akis, ranka saugodamasis nuo sniego. Vis dėlto nieko įžiūrėti nepavyko. Pernelyg tamsu, ir krintantis sniegas trukdė matyti. Gūžčiodamas pastorius nusigręžė. Tikriausiai lapė, bandanti įsliūkinti į vištidę, pagalvojo. Arba paukštis, ieškantis užuovėjos nuo pūgos.

Galiausiai kunigas prisikapstė iki klebonijos durų. Čia, pietinėje pusėje, sniego pusnys buvo žemesnės. Atidaręs duris, jis įspraudė masyvų kūną į priemenę ir užšovė skląstį. Iškart įsivyravo jauki tyla. Atrodė, jog pūga kažkur toli toli. Atvirame priemenės ugniakure teberuseno žarijos, skleisdamos malonią šilumą. Tolėliau priešais laiptai vedė į namų šeimininkės kambarį. Ketindamas pereiti pirkią ir nukakti į savo kambarėlį, vyras pasuko dešinėn.

Tik atvėrusį duris jį sustabdė malonus riebaus maisto kvapas. Andrėjui Kopmejeriui susitvenkė burnoje seilės, išvydus, iš kur jis sklido. Stalo viduryje stovėjo molinis dubuo, pilnutėlis taukuose virtų spurgų. Pastorius žengė arčiau ir atsargiai jas palietė. Šios tebebuvo šiltos.

Ganytojas nusišypsojo. Geroji Magda apie viską pagalvojo. Jis minėjo, jog ketino prisidėti prie renovacijos darbų ir šiandien užtruks bažnyčioje. Pasiėmė duonos kepalą ir vyno ąsotį. Namų šeimininkė žinojo, kad tokiam žmogui kaip Kopmejeriui to nepakaks, tad pagamino spurgų, kurios garavo laukdamos valgytojo!

Pastorius prisidegė žvakę židinio žarija ir sėdo už stalo. Didžiai nudžiugo pastebėjęs, kad spurgos apteptos storu medaus sluoksniu. Didelėmis, letenas primenančiomis rankomis arčiau prisitraukė dubenį, įsidėjo į lėkštę dar nespėjusių atvėsti spurgų ir mėgaudamasis ragavo.

Jos buvo gardžios.

Lėtai kramsnodamas pastorius pajuto į kūną grįžtančią šilumą. Netrukus baigęs ėmėsi kitų. Jis sučiaumojo minkštą, taukuose virtą spurgą, paskui nesusilaikydamas tiesiog kimšo į burną garuojančius kąsnelius. Trumpam tarėsi pajutęs nemalonų skonį, tačiau šį netrukus nustelbė medaus saldumas.

Suvalgęs šeštą Kopmejeris pasidavė. Paskutinį kartą dirstelėjo į dubenį, kurio dugne buvo likusios dvi spurgos. Tada giliai atsiduso, persibraukė per pilvą, pajutęs, jog persivalgė, patraukė į kambarėlį, kuriame netruko kietai užmigti.

Prieš pragystant gaidžiams pastorių pradėjo stipriai pykinti ir kankinti skausmas. Žinodamas, kad persivalgymas – viena iš septynių mirtinų nuodėmių, tyliai keiksnodamas save už rajumą, šventikas greitosiomis suburbėjo maldelę. Greičiausiai Magda buvo numačiusi, jog spurgų užteks dviem dienoms. Bet jos buvo tokios skanios! Štai dabar ir baudžia Dievas, siųsdamas šleikštulį ir pilvo raižymą. Ir kam reikėjo apskritai valgyti vidury nakties?! Atsitik tu man taip!

Jau ketino atsikelti iš lovos, kad nusilengvintų į tokiam atvejui paruoštą naktipuodį, kai sustiprėjo pilvo skausmai. Tarsi žaibo tvyksčiojimai šie kamavo Kopmejerį, jis stenėdamas įsikibo į lovos kraštą. Vaitodamas atsikėlė ir vargais negalais pajudėjo link kambario, kuriame ant stalo stovėjo ąsotis vandens. Tikėdamasis, jog tai padės įveikti skausmą, vėsų skystį išmaukė vienu atsikvėpimu.

Pakeliui į kambarėlį persmelkęs skausmas nuo gerklės iki pat skrandžio buvo toks, kokio niekada neteko patirti. Pamėginus šaukti garsas įstrigo gerklėje, kurią tarsi mėsingas kaištis užspaudė liežuvis. Pastorius suklupo ant kelių, deginantis karštis kilo aukštyn stemple. Jis išvėmė gniutulą košės, tačiau skausmas nesiliovė. Priešingai, stiprėjo, kol Kopmejeriui dėl staiga atsisakiusių paklusti galūnių teko šliaužti keturiomis tarsi primuštam šunėkui. Nusilpusiu balsu pastorius pabandė šūktelėti namų šeimininkei, tačiau dėl išdegusios gerklės to padaryti nepajėgė.

Galų gale šventikas ėmė suvokti, kad tai ne šiaip pilvo skausmas ir kad maistas, kurį ruošė Magda, čia niekuo dėtas. Jis jautėsi taip, lyg galuotųsi mirtimi. Kunigas gulėjo ir tiesiog merdėjo.

Po akimirkos pasitraukus baimei ir abejonėms pastorius apsisprendė. Sutelkęs paskutines jėgas, atsirėmė į lauko duris ir stumtelėjo jas. Pūga šalčio ir ledo kristalėlių šuoru plūstelėjo į veidą. Pasigirdo, jog stūgaujanti pūga tyčiojasi iš vargšo.

Kelias, prieš tai ne vieną valandą mintas, dar nebuvo užsnigtas, tad juo ganytojas keturpėsčias pradėjo šliaužti atgal į bažnyčią. Kas kartą, kai suimdavo skausmas, šventikas stabtelėdavo ir atsiguldavo. Sniegas ir ledas lindo po sutana, rankos virto beformiais luitais. Kopmejeris prarado laiko pojūtį. Galvoje sukosi vienintelė mintis: privalo nusikapstyti iki bažnyčios!

Galiausiai jo galva stuktelėjo į sieną. Pastorius netruko atpažinti Lorenco bažnyčios vartus. Sukaupęs paskutines jėgas šventikas įspraudė sušalusiais strampais virtusias rankas į plyšį ir atplėšė duris. Atsidūręs viduje daugiau nepajėgė kepurnėtis ant keturių. Kojoms niekaip nesisekė nulaikyti sunkaus kūno. Šliaužiant paskutinę atkarpą pastoriaus viduje virė žūtbūtinė kova. Jis juto, kaip pamažu atsisako organai.

Nusigavęs prie plokštės, dengusios kriptą, vyras paglostė moters reljefą. Glamonėjo sudūlėjusią figūrą tarsi mylimąją, kol galiausiai padėjo skruostą jai ant veido. Pamažu kaustė nuo kojų prasidedantis ir viršun kylantis paralyžius. Kol jautė dar nesurakintas rankas, dešiniojo smiliaus atpleišėjusiu nagu ant šerkšnu apsitraukusios antkapio plokštės Kopmejeris nubrėžė ratą. Paskui nerangus jo kūnas susmuko. Dar kartą pabandė kilstelėti galvą, tačiau šią kažkas tarsi laikė.

Paskutinis dalykas, kurį Andrėjas pajuto, buvo tai, kaip lėtai prie akmens prišąla barzda, dešinė ausis ir veido oda. Pastoriaus viduje įsiviešpatavo šaltis ir ramybė.

1

Klampodamas per sniegą Altenštato gatve Simonas Fronvyzeris keikė savo profesiją. Šiltai sėdėti, spaudžiant tokiam neįtikėtinam šalčiui, galėjo valstiečiai, tarnai, dailidės ir netgi paleistuvės bei elgetos. Tik jis, Šongau miesto gydytojas, turėjo neišvengiamai aplankyti ligonį!

Nepadėjo nei storas vilnos apsiaustas ant švarko, nei odinės, kailiu pamuštos pirštinės. Sniegas ir ledas lindo už apykaklės ir į aulinius bei tirpo virsdami šalta purvina mase. Nužvelgęs save, medikas pastebėjo, jog kairiojo aulinio nosyje dar viena skylė, pro kurią kyšo raudonas nuo šalčio didysis pirštas. Simonas sukando dantis. Tik to trūko, kad batai pavestų būtent dabar, žiemą! Savo santaupas jau išleido naujiems rengravams. Vis dėlto be jų tiesiog negalėjo. Verčiau nušalti pirštą nei būti kurčiam naujausiam prancūziškosios mados klyksmui. Net tokiame tyliame Bavarijos mieste kaip Šongau buvo priimta rengtis stilingai.

Fronvyzeris nukreipė žvilgsnį į gatvę. Ką tik liovėsi snigę. Tokiu laiku prieš vidudienį miestą juosiančius nenaudojamus laukus ir miškus kaustydavo speigas. Einant gatvės viduriu per siaurai numintą takelį, sniego pluta lūžinėjo kiekviename žingsnyje. Ledo varvekliai kybojo nuo šakų, medžiai traškėjo po sunkia sniego našta. Tai šen, tai ten lūžinėjo šakos, o nuo sveikųjų su triukšmu nuslysdavo sniegas. Išpuoselėti į šonus besiraitantys ūsai ir pečius siekiantys juodi Simono plaukai nuo šalčio sustiro į ragą. Gydytojas palietė antakius. Buvo justi, kad net ir šie apšerkšniję. Medikas dar kartą garsiai nusikeikė. Po galais, tai žvarbiausia metų diena, o jam tėvo pavedimu tenka kulniuoti į Altenštatą! Ir tik dėl to sergančio dvasininko!

Fronvyzeris numanė, kokia bėda ištiko senąjį Kopmejerį. Turbūt kaip visada persirijo! Gulėdamas lovoje skaudančiu pilvu, jis reikalauja liepžiedžių arbatos. Tarsi namų šeimininkė Magda jos negalėtų išvirti! Bet gali būti, jog ponas pastorius vėl lėbavo ne namie, flirtavo su viena iš vietinių paleistuvių. Magda dėl to pasijuto įžeista, o visą košę dabar teks kabinti Simonui.

Vos prašvitus pro Fronvyzerio namų duris veržėsi Abrahamas Gedleris, Altenštato Lorenco bažnyčios zakristijonas. Stebėtinai išbalęs ir nešnekus, jis tik prasitarė apie tai, jog pastorius sergąs ir dėl to gydytojas turįs kuo skubiau atvykti. Ničnieko daugiau nepridurdamas suskubo atgal į miestą.

Medikas, kaip įprasta tokiu metu, sunkia galva nuo vakarykščio Tokajaus vyno iš smuklės „Auksinė žvaigždė“ tebegulėjo lovoje. Burnodamas tėvas išvertė jį ir išsiuntė pas ligonį.

Kaskart klimpstančiam iki klubų Simonui teko nemenkai pakovoti. Nors svilino speigas, jo veidu žliaugė prakaitas. Įniršis iškreipė lūpas būtent tą akimirką, kai, ištraukęs iš pusnies dešinę koją, pastebėjo bemaž sugadintą aulinį. Jei taip ir toliau, tai netrukus pačiam teks gydytis! Tikra beprotybė keliauti tokiu oru, tačiau kas teliko? Jo tėvas, miesto gydytojas Bonifacas Fronvyzeris, turėjo aplankyti didžiai turtingą tarybos narį, kamuojamą podagros. Kirpėjas gulėjo prikaustytas prie lovos dėl nervų priepuolio. Senasis Fronvyzeris greičiau jau būtų nusikandęs pirštą, nei išsiuntęs koriką į miestą. Todėl jam būtinai prireikė deleguoti savo netikėlį sūnų…

Išdžiūvęs zakristijonas lūkuriavo prie bažnytėlės, stovinčios kiek atokiau nuo kaimo ant kalvos, įėjimo. Išbalęs tarsi popierius. Gedlerio veidas susiliejo su jį supančiu žiemos kraštovaizdžiu. Paakiai pajuodę, o kūnas tirtėjo. Simonui dingtelėjo, kad galbūt labiau jo pagalbos reikėjo pačiam Abrahamui nei pastoriui – zakristijonas atrodė taip, tarsi keletą naktų nebūtų sudėjęs bluosto.

– Nagi, Gedleri, – paskatinančiai į jį kreipėsi medikas, – kuo skundžiasi ponas pastorius? Žarnyno nepraeinamumu? Vidurių užkietėjimu? Šiuo atveju neabejotinai padėtų klizma. Patariu išbandyti ir tau.

Nieko nelaukdamas Simonas pasuko link klebonijos, tačiau zakristijonas jį sulaikė ir tylomis nurodė į bažnyčią.

– Jis ten, viduje? – nustebo gydytojas. – Per tokį šaltį? Labai pasiseks, jei neprisišauks mirties.

Išgirdęs už nugaros šnabždėjimą medikas atsigręžė į bažnyčią. Netoli vartų Simonas atsisuko.

– Kas nutiko, Gedleri?

– Ponas pastorius… Jis…

Zakristijonas užsikirto. Nepratardamas nė žodžio nudelbė akis žemyn.

Persmelktas siaubingos nuojautos, Fronvyzeris stumtelėjo sunkias duris. Plūstelėjo ledinis keliais laipsniais šaltesnis nei lauke vėjas, kažkur užsitrenkė langas.

Gydytojas apsižvalgė. Prie vidinių kairės ir dešinės sienų iki pat sutrūnijusios galerijos stovėjo pastoliai. Iš sijų konstrukcijų viršuje galima numanyti, jog čia netrukus turėjo būti sudėtos naujos medinės lubos. Angos langams galiniame fasade iš dalies iškirstos, todėl navoje nepaliaujamai traukė skersvėjis. Simonas juto, kaip kvėpuojant veidas gaubiasi vos matoma migla.

Pastorius Andrėjas Kopmejeris gulėjo bažnyčios gale, vos keli žingsniai nuo apsidės. Atrodė tarsi iš ledo išskaptuota statula, nudobtas baltasis milžinas, kurį pakirto Dievo rūstybė. Visas jo kūnas apsitraukęs plonu ledo sluoksniu. Gydytojas atsargiai priėjo ir palietė pabalusią spindinčią sutaną. Ši buvo kieta tartum lenta. Net išplėstose dėl kovos su mirtimi akyse žibėjo maži ledo kristalėliai, ganytojo veidui suteikę nežemišką išraišką.

Pasibaisėjęs Simonas apsisuko. Jausdamasis kaltas ir sukiodamas rankose skrybėlę prie vartų mindžikavo zakristijonas.

– Bet... jis juk negyvas! – šūktelėjo gydytojas. – Kodėl to nepasakei prieš kviesdamas mane?

– Norėjome išvengti rūpesčių, gerbiamas pone, – sumurmėjo Gedleris. – Pamanėme, kad pasklidus žiniai, kiekvienas apie tai sužinos. Tuomet galbūt ir su bažnyčios rekonstrukcija tektų atsisveikinti...

– Mes? – suglumo medikas.

Būtent tą akimirką šalia zakristijono garsiai kūkčiodama išdygo pastoriaus namų šeimininkė Magda. Ši buvo tikra Abrahamo priešingybė – apskrita tarsi raugintų kopūstų statinaitė, storomis, ištinusiomis kojomis. Jos paburkęs, užverktas veidas buvo matyti tik iš dalies, nes tuo metu moteris šnypštė į plačią baltą nėriniuotą nosinę.

– Tokia gėda, tokia gėda... – aimanavo šeimininkė. – Kad taip žmogui nutiktų ir ne bet kam, o pastoriui. Aš jam visada sakiau tiek nekimšti!

Zakristijonas pritariamai linktelėjo ir nesiliovė gniaužyti skrybėlės.

– Kopmejeris persivalgė taukuose virtų spurgų, – sumurmėjo šis. – Tik dviejų neįveikė. Besimeldžiant jam tat ir nutiko.

– Nuo taukuose virtų spurgų... – Simonas suraukė kaktą.

Jo nuogąstavimai pasiteisino, tačiau iš dalies – stebino tai, jog pastorių užtiko ne sergantį, o mirusį.

– Kodėl jis čia, o ne savo lovoje? – paklausė daugiau savęs nei stovinčiųjų greta.

– Akivaizdu, jog troško pasimelsti, prieš stodamas Dievo akivaizdon, – burbtelėjo Gedleris.

– Tokiu oru? – Simonas skeptiškai papurtė galvą. – Ar galiu žvilgtelėti į kleboniją?

Zakristijonas patraukė pečiais ir pasuko laukan. Kartu su tebekūkčiojančia patarnautoja jie nuėjo link gretimai stūksančio pastato. Magda buvo palikusi praviras duris, tad iki pat kambario rado pripustyta sniego, kuris dabar gurgždėjo medikui po kojomis. Ant stalo priešais krosnies mūrelį stovėjo dubuo su likusiomis, blizgančiomis nuo riebalų spurgomis. Šios vis dar atrodė gardžios. Paskrudusios ir dydžio sulig delnu, užpiltos storu medaus sluoksniu. Nors ką tik įvyko toli gražu apetito nekeliantis susitikimas su mirusiuoju, Simonui burnoje ėmė kauptis seilės. Jam toptelėjo, jog šiandien dar nepusryčiavo. Kurį laiką pakovojęs su noru paragauti, gydytojas pakeitė sumanymą. Visgi tai lavono apžiūra, o ne pakasynų pietūs.

Remdamasis faktu apie pastoriaus lovą, Šongau miesto gydytojas pabandė atkurti pastaruosius įvykius:

– Jis atsikėlė ir nuėjo į virtuvę, ketindamas gurkštelėti vandens. Čia ir nugriuvo.

Fronvyzeris parodė į ąsočio duženas ir gličią vėmalų šliūžę. Nedidelėje patalpoje nemaloniai dvokė skrandžio rūgštimi ir sukrekusiu pienu.

– Kodėl, dėl Dievo meilės, šventikas atsidūrė bažnyčioje? – murmėjo jis. Pasidavęs staiga šovusiai minčiai, Simonas kreipėsi į zakristijoną: – Ką veikė pastorius Kopmejeris vakar vakare?

– Jis... buvo bažnyčioje. Iki vėlumos, – atsakė Gedleris.

Namų šeimininkė pritarė linktelėdama.

– Netgi pasiėmė vyno ir duonos tam tikslui, jei užtruktų. Aš jau miegojau, o jis vis dar buvo ten. Prieš pat vidurnaktį pabudau. Tuomet ir pastebėjau bažnyčioje tebedegančią šviesą.

– Prieš pat vidurnaktį, – įsiterpė Simonas. – Ko prireikė ganytojui šaltoje bažnyčioje tokiu metu?

– Jis... norėjo pats prižiūrėti choro skliauto rekonstrukciją, – atsakė zakristijonas. – Turiu pasakyti, jog paskutines dvi savaites pastoriaus elgesys atrodė keistokas: nuolat užsibūdavo bažnyčioje ir dar per tokį šaltį.

– Nieko kitiems nepatikėdavo, stropuolis, – pertraukė jį Magda. – Ir stiprus buvo tarsi lokys. Plaktuku ir kaltu darbuodavosi kaip niekas kitas.

Simonas susimąstė. Tokia žvarbi naktis buvo seniai. Ne veltui dabar, sausio mėnesį, amatininkai nutraukė darbus bažnyčioje. Jei kas ir paimtų į rankas plaktuką ir kaltą, tai tik turėdamas velniškai svarų motyvą.

Daugiau nebesiklausydamas zakristijono ir namų šeimininkės, medikas nuskubėjo į bažnyčią. Viduje tebegulėjo pastorius. Tik dabar Simonas pastebėjo, kad kūnas užgulęs antkapinę plokštę. Joje pavaizduota moteris Marijos veido bruožais. Galvą tarsi aureolė supo įrašas:

Sic transit gloria mundi.

– Taip praeina pasaulio šlovė... – sumurmėjo Simonas.

Tikra tiesa. Tokius žodžius jam ne kartą buvo tekę matyti. Ne ant vieno antkapio iškalti. Senovės Romoje netgi buvęs paprotys, kai vergas šiuos žodžius šnabždėdavo pergalingai traukiančiam per miestą karvedžiui. Nieko nėra amžino, kas žemiška…

Gydytojas beveik galėtų prisiekti, kad šia paskutine dešinės rankos padėtimi pastorius rodo į įrašą. Simonas atsiduso. Ar išties Andrėjas Kopmejeris taip išreiškė panieką kūniškajai aistrai? O gal tai pranešimas gyvųjų pasauliui?

Fronvyzeris krūptelėjo išsigandęs krebždesio. Jį sukėlė Magda, prisiartinusi iš nugaros. Plačiai išsižiojusi moteris dėbsojo į prišalusį kūną, paskui pažvelgė į mediką. Buvo panašu į ketinimą kažką pasakyti, deja, žodžiai įstrigo gerklėje.

– Kas nutiko? – paklausė Simonas nekantriai.

– Tos... dvi likusios taukuose virtos spurgos... – pradėjo namų šeimininkė.

– Kas joms?

– Jos... apipiltos medumi.

Gydytojas truktelėjo pečiais, atsistojo ir nusibraukė sniegą nuo rankų. Nebeturėjo ką čia veikti, tad ketino pasišalinti.

– Ir ką? „Auksinės žvaigždės“ smuklėje jas lygiai taip pat ruošia. Tarp kitko, labai vykusiai. Tavo receptas iš ten?

– Bet... aš nedėjau medaus.

Akimirką Simonas pasijuto taip, tarsi žemė slystų iš po kojų.

– Tu… nedėjai medaus?

Namų šeimininkė papurtė galvą.

– Medaus puodynė ištuštėjo. Tik kitą savaitę ruošiausi vykti į turgų ir nupirkti kitą. Tad spurgas pagaminau be medaus. Bala žino, kas jo ten užpylė. Prisiekiu, jog aš to nedariau.

Fronvyzeris žvilgtelėjo į sustingusį pastorių, o paskui lėtai apsidairė bažnyčioje. Plaukuose pajuto šaltą vėjo gūsį. Staiga pasijuto stebimas. Tempdamas paskui save Magdą jis išbėgo iš bažnyčios. Vis bandė sulaikyti besiplaikstančius nuo vėjo apsiausto skvernus.

Pagaliau atsidūręs lauke sugriebė už pečių išbalusią tarsi popierius namų šeimininkę ir griežtai pažvelgė šiai į akis.

– Klausyk. Siųsk Gedlerį dar kartą į Šongau, – ištarė tyliai. – Tegu kviečia čionai koriką.

– Koriką? – kranktelėjo Magda, dar labiau pabaldama. – Bet kam?

– Patikėk, – sušnabždėjo Simonas, – jei kas ir gali mums padėti, tai tik jis. Daugiau nieko neklausinėk, bėk!

Fronvyzeris pliaukštelėjo jai į platų pasturgalį. Paskui užtrenkė sunkias duris, garsiai girgždėdamos šios užsidarė. Staigiu rankos judesiu gydytojas suktelėjęs bronzinį raktą spynoje ištraukė ir įsimetė į kišenę. Tik tada pasijuto geriau.

Bažnyčioje įsisukęs nelabasis, ir tik budelio jėgoms jį išguiti.

Netrukus sėdėdamas skersvėjų perpučiamame klebonijos kambaryje paniuręs Simonas kramsnojo duonos kampą ir gurkšnojo Magdos išvirtą liepžiedžių arbatą. Iš tiesų šie mediko parūpinti džiovinti žiedai buvo skirti pastoriui, bet akivaizdu, jog jam jų neprireiks. Rudai žalias skystis atsidavė liga ir pagiriomis.

Siurbčiodamas karštą gėralą, medikas atsiduso. Jis sėdėjo vienas. Zakristijonas buvo pakeliui į Šongau, kur turėjo rasti koriką, o Magda išbėgusi į kaimą paskleisti visiems šiurpios žinios. Išlaikyti paslaptį apie mirtinai persivalgiusį dvasininką ji dar galėjo, tačiau tylėti apie nunuodijimą – visai kas kita. Tikėtina, kad žmonės jau paleido liežuvius apie galimus nuodytojus ir šėtonui skirtas mišias. Gydytojas papurtė galvą. Su kokiu malonumu dabar vietoje arbatos išgertų stiprios kavos, tačiau rudos karčios pupelės, saugiai subertos į odinį maišelį, buvo jo namuose, skrynioje. Pastarąjį kartą per kasmetinę Augsburgo turgaus šventę nusipirko jų išties nedaug. Tad kavą – egzotišką, brangų produktą – teko gerti taupiai. Prekiautojai iš Konstantinopolio arba dar iš toliau gan retai jos atgabendavo. Simonas labai mėgo tą aromatingos kavos kartumą, padedantį aiškiau mąstyti. Dėl šio gėrimo gydytojui pavykdavo išnarplioti sudėtingiausias bylas. Štai kodėl ne pro šalį būtų buvę išgerti puodelį.

Simono apmąstymus netikėtai nutraukė garsas už lango. Tylus trinktelėjimas ir girgžtelėjimas – tarsi surūdijusių, lėtai užsiveriančių grotų sukeltas garsas. Atsargiai prisėlinęs prie durų, pradarė jas tiek, kad susidarytų tarpas, ir pažvelgė laukan. Nieko. Jau ketino grįžti į vidų, kai dar kartą nukreipė žvilgsnį žemyn. Nustėro išvydęs šviežius pėdsakus sniege, vedančius bažnyčios kryptimi. Akimis nulydėjo juos iki pat vartų.

Siauros medinės durys buvo kiek pravertos.

Simonas susikeikė. Kyštelėjęs ranką švarko kišenėn, užčiuopė šaltą bažnyčios rakto metalą. Kaip, po galais?..

Gydytojas nervingai apsidairė, kambaryje ieškodamas ko nors tinkamo gynybai. Akimis perbėgęs viryklę, apsistojo ties didžiuliu mėsininko peiliu. Būtent jį ir čiupo – šaltą ir sunkų įrankį. Tada pasuko laukan.

Panašu, jog pėdsakai, vedantys iš alėjos tiesiai bažnyčios link, buvo stambaus žmogaus. Atkišęs peilį tarsi kardą, Simonas tyliai kiūtino per sniegą iki vartų. Ką nors įžvelgti tamsioje bažnyčioje iš lauko buvo neįmanoma. Sukaupęs visą drąsą gydytojas įžengė į vidų.

Pastato gilumoje tebegulėjo negyvas pastorius. Krauju srūvantis Kristus priekaištingai dėbsojo į jį nuo kryžiaus anapus apsidės, nišose stovėjo neaukštos, mirties kančios paženklintais veidais šventųjų statulos. Nukankintų, numarintų ir subadytų žmogystų skulptūros, tokių kaip šventasis Sebastijonas Simonui iš kairės, perdurtas šešiais smaigais.

Pastoliai, besidriekiantys iki galerijos, spindėjo šerkšnu. Vyras, žengęs į priekį, išgirdo kažką garsiai nusispjaunant. Su peiliu rankoje gydytojas karštligiškai apsidairė, atkreipdamas dėmesį į kankinių metamus šešėlius ant sienų.

– Mesk tą peilį, kol nesusižeidei, daktariūkšti, – suurzgė iš nežinia kur. – Ir liaukis šliaužiojęs po bažnyčią tarsi vagis. Kitaip tapsi pirmu aukų dėžučių tuštintoju, kurį pakarsiu.

Rodos, balsas sklido nuo galerijos aukštumų. Pakėlęs galvą, už sutrūnijusios baliustrados Simonas pamatė stambią, apsimuturiavusią figūrą. Apsiausto apykaklė buvo pastatyta, plačiakraštė skrybėlė dengė veidą, palikdama kyšoti milžinišką kumpos nosies galiuką. Nuo ilgos molinės pypkės kilo nedidelis dūmų debesėlis. Tarp skrybėlės ir susivėlusios juodos barzdos švytėjo budrios, pašaipiai iš aukšto į mediką žvelgiančios akys.

– Dieve, Kuizelai! – šūktelėjo Fronvyzeris palengvėjusia širdimi. – Ne juokais mane išgąsdinote!

– Kai kitą kartą taip sėlinsi, būk malonus pažvelgti į viršų, – barėsi korikas, supdamasis ant pastolių. – Kitaip žudikas užklups iš pasalų ir sudie, mokyto daktaro gyvenimėli.

Nusileidęs žemyn, Jakobas Kuizelas nuo skylėto apsiausto nusipurtė skiedinio dulkes ir paniekinamai išsišniurkštė. Pypke parodė į ganytojo kūną.

– Riebus, mirtinai apsirijęs ilgaskvernis… Ir dėl to mane išsikvietei? Mano kaip koriko ir kailialupio kompetencija apsiriboja negyvų gyvulių sritimi. Taigi, negyvi ilgaskverniai man nė motais.

– Manau, jis buvo nunuodytas, – tyliai pasakė Simonas.

Korikas švilptelėjo.

– Nunuodytas? Dabar tikiesi, jog pasakysiu, kokie tai buvo nuodai?

Medikas linktelėjo. Apie Šongau budelį garsas toli sklido dėl jo išmanymo – tiek kalavijo, tiek vaistažolių ir nuodingųjų augalų. Ar tai būtų skalsių ir rūtų viralas nepageidaujamam nėštumui nutraukti, piliulės, pagamintos nuo žarnyno nepraeinamumo, ar gėrimas iš aguonų ir valerijono nemigai gydyti – daugelis paprastų žmonių mieliau pasirinkdavo koriko nei daktaro paslaugas. Taip būdavo pigiau, o ir po vizito bent jau blogiau nepasijusdavo. Dažnai Simonas didžiam savo tėvo apgailestavimui tardavosi su koriku dėl vaistų.

– Ar galėtumėte atidžiau jį apžiūrėti? – paprašė Fronvyzeris, nurodydamas į ragą sustirusį pastorių. – Gal aptiktumėte užuominų į žudiką?

Jakobas Kuizelas patraukė pečiais.

– Nežinau, prie ko tai prives. Bet jei jau esu čia… – Jis stipriai užtraukė dūmą. Smalsiomis akimis perbėgo ant bažnyčios grindų tysantį negyvėlį. Paskui pasilenkė ir atsainiai apžiūrėjo mirusį pastorių. – Nei kraujo, nei smaugimo žymių, taip pat jokių kovos ženklų, – murmėjo braukdamas per Kopmejerio drabužius su prišalusiais vėmalų likučiais. – Kodėl nusprendei, jog šventikas buvo nunuodytas?

Simonas sušnabždėjo:

– Taukuose virtos spurgos…

– Taukuose virtos spurgos? – Tankūs koriko antakiai klausiamai išsilenkė.

Gydytojas truktelėjo pečiais. Tada trumpai papasakojo Jakobui, ką sužinojo iš zakristijono ir namų šeimininkės.

– Būtų neprošal, jei su manimi užsuktumėte į kleboniją. – Baigęs kalbėti, jis pasuko prie išėjimo. – Galbūt aš ko nors nepastebėjau.

Kai abu jau buvo praėję vartus, Simonas klausiamai sužiuro į Kuizelą.

– Kaip apskritai įėjote į bažnyčią? Juk raktą turiu aš...

Korikas šypsodamasis ištiesė jam sulankstytą dailidės vinį.

– Šios bažnyčios durys tarsi iš popieriaus. Nieko nuostabaus, kad tiek priviso aukų dėžučių tuštintojų. Patys ilgaskverniai dažnai palieka atviras duris.

Praleidęs koriką į kambarį, gydytojas parodė jam į dvi medumi aplipusias spurgas ir vėmalus ant grindų.

– Turėjo būti maždaug pustuzinis tokių spurgų, – tarstelėjo daktaras. – Viskas užpilta medumi. Tiesa, patarnautoja tvirtinanti jo nedėjusi.

Jakobas Kuizelas paėmė vieną iš spurgų milžiniškomis letenomis ir pauostė. Tada užsimerkė, o tuo metu jo šnervės išsiplėtė lyg arklio. Atrodė, ims ir įsiurbs spurgą nosimi. Pagaliau padėjo ją atgal, atsiklaupė ir apuostė vėmalų krūvelę. Simonas pajuto, jog jam darosi bloga. Kambaryje tvyrojo dūmų, ėdrios rūgšties ir puvimo tvaikas. Trenkė dar kažkuo, tačiau kas tai buvo, gydytojas nustatyti negalėjo.

– Ką… Ką jūs darote? – paklausė medikas.

Korikas atsitiesė.

– Tik ja vienintele galiu pasikliauti, – pasakė jis, bakstelėjęs į kraujagyslėmis išraizgytą kumpą nosį. – Menką, bet visgi ligą užuodžiu iš šio prasmirdusio naktinio puodo. Šis klanas taip pat dvokia mirtimi. Jau nekalbant apie taukuose virtas spurgas.

Budelis paėmė tešlos gaminį dar kartą ir ėmė jį plėšyti.

– Nuodai meduje, – sumurmėjo netrukus. – Atsiduoda... – pakėlęs arčiau nosies išsiviepė, – pelių šlapimu. Taip ir maniau.

– Pelių šlapimu? – sukluso sutrikęs Simonas.

Jakobas Kuizelas linktelėjo.

– Dėmėtoji mauda kaip tik tokio kvapo. Vienas nuodingiausių augalų, aptinkamas Pfafenvinkelyje. Paralyžius užklumpa ne iš karto: prasidėdamas pėdose, kyla aukštyn, link širdies. Mirdama auka visa tai jaučia.

Pasibaisėjęs Fronvyzeris papurtė galvą.

– Kokiam nelabajam kiltų tokia mintis? Vargu ar kam nors iš kaimo, tiesa? Jei koks pavydus amatininko pameistrys būtų Kopmejerį mirtinai užtvatijęs kuoka... Bet dabar!

Paskendęs mintyse korikas čiulpė jau užgesusią pypkę. Staiga palikęs šiltą kambarį pasuko link durų.

– Kur gi jūs?! – šūktelėjo Simonas šiam pavymui.

– Dar kartą apžiūrėti pastoriaus, – burbtelėjo Kuizelas jau lauke. – Kažkas čia ne taip.

Medikas nevalingai išsiviepė. Korikas pajuto kraujo skonį. Jei jo nuovoka pabunda, tai dirba tiksliai kaip Niurnbergo laikrodis.

Sugrįžęs į bažnyčią, Jakobas pasilenkė virš kūno ir nuodugniau jį apžiūrėjo. Nejudindamas apėjo aplink, tyrinėdamas negyvėlio pozą. Andrėjas Kopmejeris tebegulėjo ant antkapio plokštės, vaizduojančios išblyškusią, aureolės įrėmintą Dievo Motiną. Pastoriaus plaukai buvo balti nuo ledo kristalėlių, jis gulėjo persikreipęs šonu taip, jog buvo matyti tik iš profilio. Veido oda atrodė lyg šaldyto karpio. Kairė ranka pritraukta prie kūno, dešinė nukreipta į įrašą virš Madonos.

– Sic transit gloria mundi, – sumurmėjo korikas. – Taip praeina pasaulio šlovė...

– Jis netgi įrėmino frazę. Pats pažiūrėkite! – pasakė Simonas ir parodė į nukreivotą apskritimą apie įrašą.

Linija sutrūkinėjusi, tai liudijo senkančias Kopmejerio jėgas, bandant ją įrėžti lede.

– Pastorius kuo aiškiausiai suvokė, jog artinasi galas, – garsiai mąstė gydytojas. – Senasis Kopmejeris visada pasižymėjo humoro jausmu – toks jau jis.

Korikas pasilenkė žemyn ir perbraukė per akmeninį Marijos spinduliuojančia aureole reljefą.

– Viena neduoda man ramybės, – sumurmėjo budelis. – Čia juk antkapinė plokštė, tiesa?

Simonas linktelėjo.

– Lorenco bažnyčioje apsčiai jų. Kodėl klausiate?

– Pasižiūrėk pats, neišmanėli. – Plačiu rankos mostu Jakobas apvedė interjerą. – Kitose plokštėse pavaizduoti vien mirusieji. Tarybos nariai, teisėjai, turtingos moteriškės. O čia ne kas kita kaip Mergelė Marija. Jokia moteris neturės tiek įžūlumo, kad reikalautų sau po mirties šventosios aureolės.

– Gal tai kokia dovana bažnyčios įsteigimo proga? – garsiai svarstė Simonas.

– Sic transit... – vėl sumurmėjo korikas.

– Taip praeina pasaulio šlovė, – nekantraudamas įsiterpė gydytojas. – Žinau, bet ką tai turi bendro su žmogžudyste?

– Su žmogžudyste gal ir nieko, bet su slėptuve... – netikėtai ištarė budelis.

– Slėptuve?

– Argi nesakei, jog pastorius visą naktį prieš mirtį praleido dirbdamas bažnyčioje?

– Taip, bet…

– Pažiūrėk į apskritimą atidžiau, – suburbėjo Kuizelas. – Kas krinta į akis?

Simonas pasilenkė įsižiūrėdamas į ratą. Tai, ką pamatė, buvo tarsi žaibas iš giedro dangaus.

– Apibrėžtas ne visas įrašas, – sunkiai alsuodamas ištarė jis, – tik du pirmieji žodžiai…

– Sic transit, – Jakobas Kuizelas išsiviepė. – Mokytam daktarui, be abejo, žinoma, ką tai reiškia.

– Tai veda kitapus… – suvapėjo Simonas paskendęs mintyse. Tik dabar viską suprato. – Per… antkapio plokštę? – sušnabždėjo negalėdamas patikėti.

– Kurią dabar mudu ir nustumsime.

Korikas jau buvo pasiruošęs patraukti į šalį milžinišką Andrėjo Kopmejerio kūną. Sugriebęs už sutanos jis nuvilko pastorių keletą metrų už altoriaus.

– Čia jam bus ramiau, – pasakė vyras. – Tikėkimės, jog kokiai senolei, beburbančiai rožinį, neteks gauti širdies smūgio. – Jis pasispjaudė delnus. – O dabar prie darbo.

– Bet antkapinė plokštė… neabejotinai sveria keletą centnerių, – įsikišo gydytojas.

– Ir ką?

Jakobas dailidės vinimi išklibino plokštę, sugriebė ją abiem rankom ir centimetras po centimetro lėtai iškėlė. Įsitempus raumenims ant kaklo iššoko piršto storumo venos.

– Jei riebusis ganytojas įstengė pakelti, vadinasi, tiek to svorio, ar ne? – sušnopavo korikas.

Triukšmingai trinktelėjusi masyvi akmens plokštė bloškėsi prie pat Simono kojų.

Magdalena Kuizel klūpojo tarp kruvinų šiaudų ir rankomis spaudė išsipūtusį, nukamuotą Hainmilerio sutuoktinės pilvą. Nuo veriančių pasiturinčios valstietės riksmų prie pat ausies ji krūpčiojo. Būsimo vaikelio motina šaukė jau keletą valandų, tačiau Magdalenai dingojosi, kad tai tęsiasi ne vieną dieną. Vakar vakare koriko duktė kartu su pribuvėja Marta Štechlin atvyko į Hainmilerių namus. Iš pradžių atrodė, jog bus įprastas gimdymas. Tetos, dukterėčios, pusseserės ir kaimynės pakreikė šviežių šiaudų ir meldų, užvirino vandens bei iš anksto paruošė drobinių rankšluosčių. Dvelkė kvapiu pasmilkytu kiečiu. Jozefa Hainmiler gulėjo visa išraudusi ir tyliai, ritmiškai stanginosi. Tai jau šeštasis valstietės gimdymas, lig šiol visi praėjo sėkmingi.

Visgi šįkart Jozefa neteko daug kraujo. Iš plyšusio amniono maišelio lovoje pasklidęs šviesiai rožinis klanas priminė krauju nudažytą skerdyklos stalą. Kūdikis taip paprastai ateiti neketino. Pradžioje gimdyvės dejonės panėšėjo į raudą, pereidamos į tokius garsius riksmus, kad jos vyras su siaubu vis beldėsi į duris ir balsia malda kreipėsi į šventąją Margaritą. Užeiti į vidų nedrįso, laikė tai išimtinai moteriškais reikalais, tačiau jei žmona ar kūdikis neišgyventų, žinojo, ką kaltinti – prakeiktąją pribuvėją.

Marta Štechlin gimdyvės viduje užčiuopė skersai gulintį kūdikį. Į Hainmilerio žmoną, gulinčią apnuogintomis šlaunimis, ji sukišo rankas iki pat pilvo. Visgi tai nepadėjo tinkamai sugriebti vaiko. Vyresniosios pribuvėjos veidas buvo aptaškytas krauju, prakaitas tekėjo srovelėmis – kas kartą pakliuvęs į akis, vertė moterį mirkčioti.

Susirūpinusi Magdalena žvilgtelėjo į kitapus susibūrusias tetas ir pusseseres. Jos kuždėjosi, burbėdamos minkė tarp pirštų rožinius ir vis rodė į pribuvėją. Pastaraisiais metais Marta Štechlin buvo įtarinėjama vaiko nužudymu bei raganavimu. Tik Magdalenos tėvo bei jaunojo gydytojo skubus įsikišimas ją išgelbėjo nuo laužo. Visgi į pribuvėją mieste pradėta skersakiuoti. Įtarimai taip ir liko kyboti kaip vantos lapas. Nors kaip anksčiau ją kviesdavo į gimdymus arba šaukdavosi dėl karštį malšinančių žolelių, bet už akių teisieji piliečiai moterį niekino ir žegnojosi, baimindamiesi šios kerų.

Tai tas pat, kaip būtų pasielgta su manim, pagalvojo Magdalena ir nusibraukė susivėlusius juodus plaukus nuo veido. Jos paprastai švytinčiose akyse dabar atsispindėjo nuovargis ir nepasitenkinimas, o tankūs antakiai žvilgėjo nuo prakaito. Mergina atsiduso ir toliau ritmiškai spūsčiojo gimdyvės pilvą.

Kuizel jautėsi dėkinga Štechlin, kai ši prieš pusmetį pasisiūlė ją mokyti. Būdama budelio dukterimi kito pasirinkimo neturėjo. Koriko veikla buvo laikoma negarbinga profesija. Žmonės šalinosi merginos ir jos šeimos. Tekėti Magdalena taip pat galėjo tik už koriko, o to mažiausiai troško, tad teko pagalvoti apie išsilaikymą. Būdama dvidešimt vienerių nebegalėjo sėdėti tėvams ant sprando.

Pribuvėjos profesija iš esmės jai buvo geriausia išeitis. Iš tėvo perėmusi visas naudingiausias pamokas apie žoleles, jau žinojo, kad kietis padeda esant vidiniam kraujavimui, o petražolė – priemonė nepageidaujamam nėštumui nutraukti. Ji mokėjo paruošti tepalą iš žąsų taukų, melisos ir avino kaulų. Be to, žinojo, kaip sugrūsti kanapių sėklas, kad jaunos mergaitės taptų vaisingos. Bet šiandien išvydusi tiek kraujo, susidūrusi su besikuždančiomis tetulėmis ir šaukiančia Hainmilerio žmona, staiga nebebuvo tokia tikra, jog nori tapti pribuvėja. Dalyvaudama gimdymo procese, mintimis Magdalena tuo pat metu buvo toli. Ji regėjo save ir Simoną priešais altorių, žiedų vainiką savo plaukuose, girdėjo tariamą „taip“, įsivaizdavo, jog juodu turėtų vaikų, o vyras, būdamas gerbiamu miesto daktaru, pasirūpintų kukliomis pragyvenimo lėšomis. Juodu galėtų…

– Pabusk, mergaite! Mums reikia šviežio vandens! – Į Magdaleną pasisuko krauju nutaškytas Martos Štechlin veidas. Ši stengėsi, jog jos balsas nuskambėtų ramiai, tačiau akys išdavė ką kita. Nejauname keturiasdešimtmetės pribuvėjos veide mergina tarėsi pastebėjusi papildomų raukšlių. Jos plaukai pastaraisiais metais buvo visiškai pražilę. – Ir samanų kraujui sustabdyti! – šūktelėjo pribuvėja koriko dukteriai įkandin. – Jau per daug jo prarasta.

Magdalena nuvijo šalin mintis ir linktelėjo. Eidama link priemenės, pajuto, jog tamsus kambarys per daug prikūrentas. Langai uždaryti, o plyšiai užkamšyti šiaudais ir moliu. Ant suolų aplink krosnį ir prie stalo sėdėjo moterys, gyvenančios gretimai, ir susirūpinusios bei su tam tikru skeptiškumu žvilgčiojo į besiplūkiančią pribuvėją ir jos jauną padėjėją.

– Sveika, Marija, malonės pilnoji... – keletas moterų pradėjo garsiai kalbėti rožinį. Jos akivaizdžiai tikėjo tuo, jog Jozefa Hainmiler netrukus iškeliaus pas Viešpatį Dievą.

Magdalena nuskubėjo į priemenę ir iš pribuvėjos pintinės ištraukė kuokštelį samanų, o tada pasėmė vandens iš varinio dubens, stovinčio ant krosnies. Eidama atgal į kambarį mergina paslydo ant kraujuotų šiaudų ir išsitiesė visu ilgiu. Vanduo aptaškė senių sijonus.

– Dėl Dievo meilės, būk atsargesnė! – Viena iš kaimynių nusvilino ją žvilgsniu. – Ką tu apskritai čia veiki, jaunas daikte? Netikusi koriko mergšė!

Antroji kaimynė taip pat įsikišo:

– Tikra tiesa, jog korikas namams neša nelaimę.

– Ji mano mokinė, – sušnopavo Marta Štechlin, tuo pat metu toliau įtemptai darbuodamasi klykiančios Hainmilerio žmonos pilve. – Palikite ją ramybėje ir verčiau parūpinkite švarios drobės.

Magdalena sukandusi dantis atnešė iš lauko šviežio vandens. Ašaros sruvo jos veidu. Merginai grįžus moterys nė nemanė nurimti. Nekreipdamos dėmesio į riksmus, šios nesiliovė kuždėtis ir rodyti į ją.

– Kam tas nepaliaujamas mazgojimas? – mestelėjo viena iš vyresniųjų tetų. Jos veidas buvo pajuodęs nuo suodžių, trys likę geltoni dantys kyšojo iš burnos. – Esant sunkiam gimdymui niekada nenaudojamas vanduo! Jonažolės ir laukinis mairūnas padėtų išguiti nelabąjį. Suprasčiau, jei dar būtų švęstas vanduo, bet dabar paprastas iš šulinio, tiesiog juokinga!

Magdalenai trūko kantrybė.

– Jūs kvailos senės! – šaukė ji, triukšmingai pastatydama dubenį ant stalo. – Ką išmanote apie gydymą?! Nešvara ir kvailas tauškėjimas – štai kas iš tiesų įvaro ligą!

Mergina staiga pajuto, jog tuoj uždus. Aitrus kiečių, česnakų ir dūmų kvapas per ilgai dirgino jos uoslę. Nuskubėjusi prie lango Magdalena atplėšė uždarytas langines. Šviesa pasklido kambaryje, o dūmai ėmė veržtis laukan.

Kaimynės ir šeimos nariai neteko žado. Buvo tvirtai tikima, jog per gimdymą negalima atidarinėti langų. Šviežias oras ir šaltis – tikra pražūtis naujagimiui. Kurį laiką buvo girdėti Hainmilerio sutuoktinės riksmai, aidėję ir lauke.

– Manau, tau geriau išeiti, – sušnibždėjo Marta Štechlin ir atsargiai apsidairė. – Šiaip ar taip jau niekuo nepadėsi.

– Bet… – pradėjo Magdalena.

– Eik, – pertraukė ją pribuvėja. – Visiems bus tik geriau.

Varstoma kaltinančių žvilgsnių, Magdalena išspūdino laukan. Užtrenkusi duris už nugaros išgirdo kuždėjimąsi ir užveriamų langinių trenksmą. Mergina stengėsi valdytis, tačiau niekaip nevaliojo sulaikyti ašarų. Kodėl ji visada tokia užsispyrusi?! Savybė, paveldėta iš tėvo, vis dažniau sukeldavo sunkumų. Galimas daiktas, kad šis josios kaip pribuvėjos apsilankymas pas Hainmilerius paskutinis. Kalbos apie Kuizel elgesį netruks pasklisti. Tada Štechlin akyse mergina ilgai negalės rodytis.

Ji atsiduso. Pavargusi persimetė per petį odinį maišelį, kuriame buvo skylėtos drobinės skaros bei keletas tepalų, ir leidosi į kelią atgal į Šongau. Būtų gerai bent jau su Simonu pasimatyti. Prisiminusi jaunąjį daktarą, Magdalena pasijuto užliejama šilto, ilgesio kupino jausmo. Įtūžis praėjo, užleisdamas vietą maloniam kutenimui pilve. Daug vandens nutekėjo, kai abu paskutinį kartą buvo susitikę vos porai valandų. Tai įvyko per Tris karalius, kai persirengėliai traukė nuo namo prie namo, o berniūkščiai laukinių žvėrių kaukėmis gąsdino mažus vaikus. Niekam nekrito tuomet į akis kaukėta pora, kuri pasislėpė vienoje iš stoginių prie Lecho upės.

Įsisvajojusią Magdaleną pažadino kanopų bildesys. Priešais plačiame, medžiais apsuptame ir iki kelių pripustytame kelyje, pasirodė arklys su raiteliu. Koriko duktė prisimerkusi įsižiūrėjo. Tik dabar pastebėjo, jog ant stotingo eržilo sėdėjo ne vyras, o moteris. Atrodė, jog ji ne iš šių apylinkių – tarsi ko ieškodama žvilgsniu klaidžiojo kraštovaizdžio platybėmis.

Mergina nutarė svetimšalės luktelėti kelkraštyje. Kai budelio dukterį nuo raitelės skyrė kelių metrų atstumas, Kuizel atkreipė dėmesį, jog moteris kilusi iš turtingų namų. Ji dėvėjo tamsiai mėlyną plono audimo apsiaustą, po kuriuo šmėkščiojo baltas krakmolytas sijonas ir nublizginti odiniai batai. Rankos, stebėtinai laisvai vadelėjančios, apmautos kailinėmis pirštinėmis. Visgi labiausiai į akis krito šviesiai rudų plaukų kuodas, kyšantis iš po aksominės kepuraitės ir pabrėžiantis išpuoselėtą, aristokratiškai blyškų veidą. Raitelė galėjo būti įpusėjusi trečią dešimtį, buvo aukšto ūgio ir, be abejonės, ne iš šių kraštų. Greičiau atvykėlė iš didesnio miesto, galbūt iš tolimojo Miuncheno. Bet ko, po galais, jai reikia Altenštate?

– Ar galiu jums kuo nors padėti? – pasiteiravo Magdalena maloniai nusišypsodama. Svetimšalė, rodės, akimirką pasvarstė, paskui atsakė šypsniu.

– Gali, mergaite. Aš ieškau savo brolio. Jis tarnauja pastoriumi šiose apylinkėse. Jo vardas Andrėjas Kopmejeris.

Moteris pasilenkė prie Magdalenos, ištiesdama pirštinėtą ranką.

– Aš esu Benedikta Kopmejer. O kuo tu vardu?

– Magdalena Kuizel. Aš esu... pribuvėja.

Kaip visuomet Magdalenai buvo per sunku pasisakyti, jog yra vietinio koriko duktė. Dažnai tokiais atvejais žmonės persižegnodavo arba murmėdami atsukdavo jai nugarą.

– Gražus vardas – Magdalena, – toliau kalbėjo dama ir parodė į pintinę. – Matau, tu kaip tik iš gimdymo. Ar gerai praėjo?

Nudelbusi akis žemyn Kuizel linktelėjo. Mergina tikėjosi, jog raitelė nepastebėjo, kaip ji paraudo.

– Džiaugiuosi, – pasakė dama ir vėl šyptelėjo. – Kalbant apie kitką... Ar žinai, kur yra mano brolio bažnyčia?

Nieko netardama Magdalena pasuko atgal kaimo keliu. Iš tiesų ji netgi džiaugėsi, susidūrusi su nepažįstamąja. Jei kiek išsuks iš kelio, bus tik į naudą.

– Sekite paskui mane. Tai netoli nuo čia, – budelio duktė nurodė į vakarus. – Štai už tų kalvų pamatysite Lorenco bažnyčią.

– Tikiuosi, mano brolis bus namie, – ištarė Benedikta Kopmejer ir grakščiai nuslydo ant žemės, taip leisdama rausvo plauko sarčiui atsikvėpti. – Aš gavau nuo jo laišką. Jis man pasirodė svarbus.

Timpčiodama arklį už pavadžio, moteris sekė paskui Magdaleną Altenštato keliu. Per pravertas langines tai šen, tai ten abi moteris nepatikliais žvilgsniais lydėjo kaimo gyventojai.

Simonas pažvelgė į prieš juos atsivėrusį juodą plyšį. Iš stačiakampį savo forma primenančios ertmės padvelkė sudususia drėgme. Statūs, uoloje iškalti laiptai žemyn leidosi tik kelis metrus – paskui kelias paskendo tamsoje.

– Ar neturėtume?.. – pradėjo Fronvyzeris, tačiau pamatęs piktą koriko linktelėjimą, sakinio nebaigė. – Mums prireiks žvakių, – pasakė galiausiai.

– Paimsime šias. – Jakobas Kuizelas parodė į dvi sidabrines penkių šakų žvakides ant altoriaus. – Viešpats Dievas neturėtų įsižeisti.

Budelis paėmė abi žvakides ir pridegė jas aukoti skirta žvake, stovėjusia nišoje priešais strėlėmis nusmaigstyto šventojo Sebastijono statulą.

– O dabar eime.

Jis ištiesė Simonui antrąją žvakidę ir ėmė leistis žemyn. Laiptai buvo drėgni ir slidūs. Lipančiam žemyn gydytojui akimirką pasirodė, jog užuodė savotišką kvapą. Vis dėlto negalėjo jo apibūdinti. Kvapas netrukus išsisklaidė.

Dar keli metrai ir vyrai kojomis tvirtai siekė pagrindą. Pasišviesdamas žvakėmis Jakobas Kuizelas apžiūrėjo beveik kubo formos patalpą. Čia rūdijo sulaužytos statinės ir sutręšusios grotos, apsilupęs kryžius su nublukusiu Jėzumi trūnijo kampe. Kitame kampe gulėjo pradilusių audeklų ryšulys. Simonas juos pakėlė. Apipelijusiose drobėse buvo išsiuvinėti aukoti skirti ėriukai ir kryžiai. Medžiaga suplyšo belaikant rankose.

Korikas atidarė patalpos centre skersai stovinčią skrynią. Ištraukė surūdijusį kandeliabrą ir nudegusią aukoti skirtą žvakę.

– Šventasis Antanai, pasigailėk! Mes radome bažnyčios sandėlį, – suniurnėjo. – Čia nėra nieko, išskyrus šlamštą!

Medikas pritariamai linktelėjo. Atrodo, jie bus patekę į Lorenco bažnyčios sendaikčių rūsį. Panašu, jog visa, netekę naudojimo paskirties, ne vieną šimtmetį buvo velkama žemyn. Taigi, gal tai tik atsitiktinumas, kad negyvas ganytojas rastas ant šios plokštės.

Simono žvilgsnis nuslydo siena, ant kurios dėl žvakių šviesos šokčiojo didesni už įprastą žmogaus aukštį šešėliai. Pačiame centre tiesiog priešais jį dryksojo krūva šlamšto. Lentos, sutrūkusios kėdės ir didžiulis ąžuolinis stalas, atremtas į mūrinę sieną taip, jog buvo virš galvos. Už stalo sušvytėjo kažkas balta. Medikas brūkštelėjo pirštu per tą vietą.

Apžiūrėjęs pirštą žvakių šviesoje, pamatė, kad šis baltas nuo kalkių.

Gydytojas prisiminė kvapą, kurį užuodė lipdamas laiptais žemyn. Atsidavė kalkėmis. Kalkėmis ir šviežiu skiediniu.

– Kuizelai! – šūktelėjo. – Aš kai ką radau!

Vienu vieninteliu judesiu korikas atitraukė masyvų stalą į šoną ir išvydo šviežią skiedinį. Prieš akis atsivėrė neseniai išmūrytų, vos krūtinę siekiančių vartų vaizdas.

– Tik pažvelk į tai, – sušnopavo Jakobas, tuo pat metu paspirdamas į šoną kitą šlamštą. – Dvasininkas išties prisidėjo prie perstatymo darbų. Tik kitaip, nei manėme. Panašu, jog jis šį įėjimą bus visai neseniai užmūrijęs. – Pirštu bakstelėjo į dar nespėjusį išdžiūti skiedinį.

– Kas ten? – pasidomėjo Simonas.

– Tegu mane skradžiai, jei ten nebus nieko vertingo, – į tai atsakė Kuizelas, dailidės vinimi krapštydamas šviežią skiedinį, kol už jo pasirodė mūro akmenys. – Lažinuosi, kad pastorius būtent dėl to ir buvo nužudytas.

Spyris į užmūrytus vartus išjudino plytas, keletas pabiro į ertmę, sukeldamos grandininę reakciją. Skilinėdama siena su trenksmu susmuko. Po kurio laiko įsiviešpatavo tyla, ore pakibo skiedinio dulkių debesis, slopinęs bet kokį matomumą per atvirais tapusius vartus. Tik dulkėms nusėdus tolėliau Simonas išvydo patalpą, kurios centre stovėjo kažkas didelio ir sunkaus. Jis negalėjo įžiūrėti, kas tai, nes buvo per tamsu.

Korikas peržengė per akmenų krūvą ir susigūžė pralįsdamas pro žemą praėjimą. Medikas išgirdo jo reikšmingą švilptelėjimą pro dantis.

– Kas ten? – paklausė gydytojas, veltui bandydamas įžvelgti ką nors daugiau nei milžiniškus kontūrus.

– Verčiau pats pažiūrėk, – paragino Jakobas Kuizelas.

Atsidusęs Simonas nusekė paskui budelį. Susikūprinęs jis praėjo siaurą vartų arką ir atsidūręs antroje patalpoje pasišvietė kandeliabru.

Čia nebuvo nieko, išskyrus milžinišką akmeninį karstą, padėtą ant didesnio akmens luito. Karstas buvo paprastas, be ornamentų. Vienintelė puošmena ant plokštės – penkių pėdų ilgio plačiojo kalavijo reljefas. Ant į vyrus pasukto akmens luito šono buvo iškaltas lotyniškas įrašas. Norėdamas išsiaiškinti, kas parašyta, Simonas priėjo arčiau.

Non nobis, Domine, non nobis, sed nomini tuo da gloriam.

– Ne mus, Viešpatie, o Tavo vardą telydi šlovė, – puse lūpų perskaitė gydytojas.

Jis niekaip negalėjo prisiminti, kada ir kur jau buvo skaitęs šį posakį. Fronvyzeris klausiamai pažvelgė į koriką, parklupusį šalia ir tuo pat metu nukreipusį susimąsčiusį žvilgsnį į įrašą.

Galiausiai Kuizelas patraukė pečiais.

– Juk tu mokytas, – urgztelėjo. – Tai įrodyk dabar, ko vertos tau velniškai brangiai atsiėjusios studijos.

Simonas nevalingai šyptelėjo. Jakobas jam niekad neatleis už tai, kad, kol šis mokėsi, budeliui dėl negarbingu laikomo statuso studijos nebuvo prieinamos. Kuizelo nusiteikimui prieš šundaktario mokytumą ir pats Fronvyzeris dažnai pritardavo, tačiau šįkart pamanė, jog Ingolštate septynerius metus trukusių medicinos studijų dėl pinigų bei stropumo stygiaus verčiau nebūtų nutraukęs.

– Nenumanau, iš kur žinau šį posakį, – pyko daktaras. – Bet prisiekiu, jog sužinosiu. Jei aš…

Vyras nebaigė, nes gretimoje patalpoje tarėsi išgirdęs triukšmą. Čežėjimą primenantys žingsniai, kurie netrukus nutolo. Kažkas perbraukė išilgai sienos. O gal jam pasirodė? Dėl aidinčių požeminių skliautų galėjo bet kas pasigirsti. Galbūt triukšmas iš viršaus, bažnyčioje?

Akivaizdu, kad korikas nieko neišgirdo. Jis tuo metu lytėdamas sienas ieškojo praėjimo toliau, tačiau rasti nesisekė.

– Jei storąjį dvasininką išties tai nuvarė į kapus, – suburbėjo budelis, – tuomet čia turėtų būti kažkas daugiau nei akmeninis karstas. Nebent... – vėl pasisuko į sarkofagą, – visa paslaptis karsto viduje.

Prisiartinęs prie akmens luito iš galo, Jakobas pabandė išjudinti plokštę. Jo veidas smarkiai paraudo.

– Kuizelai! Juk neišdrįsite... – šūktelėjo Simonas. – Tai jau panašu į amžinojo poilsio trikdymą!

– Tuščia jo! – šnopuodamas atsakė į tai korikas, nesiliaudamas plūktis su plokšte. – Mirusiesiems jau tas pat. O ir šis čia jau taip seniai, jog gyviesiems daugiau nerūpi.

Pasigirdo girgždesys, tada per pirštą akmens plokštė pasistūmėjo į priekį. Medikas susižavėjęs stebėjo, kaip Jakobas Kuizelas vienas kėlė plokštę, kuriai užstumti, galimas daiktas, kadaise prireikė kelių vyrų pastangų.

Ir, be abejonės, neapsieinant be įrankių ir virvių…

Simonas kiekvieną kartą stebėdavosi neįtikėtina koriko jėga. Plokštė dar sykį tyliai girgžtelėjo. Atsivėrė rankos pločio plyšys.

– Nevėpsok! – sududeno šnopuodamas Kuizelas. – Verčiau padėk!

Nors ir rimtai suabejodamas savo pagalbos nauda, gydytojas pakluso raginimui. Po kelių minučių plokštė išsijudino per gerą pusmetrį. Jakobas liovėsi laikęs ir sunkiai alsuodamas pasišvietė vidun. Iš karsto dvoktelėjo ir pažvelgė prasiviepusi kaukolė. Boluojantys kaulai dūlėjo dulkių ir surūdijusių šarvų kape. Korikas paėmė vieną kaulą ir pakėlė į šviesą. Remdamasis tų kelių anatomijos paskaitų Ingolštato universitete medžiaga, Simonas atpažino žastą!

– Jergutėliau, – sušnabždėjo budelis. – Dar niekada gyvenime nemačiau tokio milžiniško kaulo. Neįtikėtinai sunku turėjo būti nužudyti šį vyrą...

Medikas gurktelėjo, pabandęs įsivaizduoti, kaip tokia ranka valdė tokį pat milžinišką, ant reljefo pavaizduotą kalaviją.

– Kalavijas, – sukuždėjo vaikinas korikui.

Staiga jam dingtelėjo, jog visai ne pro šalį būtų pasirausti po šio galingo kario kapavietę. Jis prisiminė istorijas apie karalių Artūrą ir apskritojo stalo riterius, kuriomis universitete labiau žavėjosi nei nuobodžiu mokymu apie keturis skirtingus organizmo syvus.

– Žvilgtelėkite, ar karste nėra kalavijo!

Jakobas linktelėjo, tebesirausdamas sarkofago viduje. Iš ten ištraukė šarvų dalis, surūdijusių šarvinių marškinių skutus, rudus, perdžiūvusius skarmalus ir galiausiai šlaunikaulį, dydžio sulig kuoka.

Nebuvo tik kalavijo.

Korikas jau ketino nuleisti rankas, kai staiga prisilietė prie kažko šalto ir slidaus. Jis atsargiai iškėlė radinį. Tai buvo plona, knygos dydžio marmuro plokštė. Abu įsistebeilijo į iškaltą įrašą, kurio kiekviena raidė buvo puošta lakštinio aukso sluoksniu. Įrašas kaip ir posakis ant akmens luito buvo lotynų kalba. Simonas garsiai išvertė:

– Aš duosiu galią savo dviem liudytojams... Kai jie baigs liudyti, žvėris, išlindęs iš bedugnės, kovos su jais, nugalės ir nužudys juos.

– Koks čia kliedesys? – širdo Kuizelas. – Suprask, kad gudrus!

– Turiu pripažinti, kad man tai taip pat neįkandama, – pasakė daktaras ir pasukiojo tarp rankų marmurinę plokštę. – Bet panašu, jog ji svarbi. Kitaip nebūtų sarkofage. Kardo nėra, tik ši plokštė...

Staiga vaikino mintis nutraukė iš gretimos patalpos pasigirdę žingsniai. Kažkas lipo laiptais žemyn! Apimtas netikėto išgąsčio Simonas griebė ant grindų gulėjusį šlaunikaulį, įsitverdamas jo tarsi lazdos. Jakobas, stovėjęs šalia, dešine ranka tvirčiau suspaudė sidabrinę žvakidę. Abu laukė, kol žingsniai priartės. Galiausiai vartuose išniro veidas. Labai mielas veidas.

Tai buvo Magdalena ir nuo jos nė per žingsnį neatsiliekanti moteris ugniniais plaukais bei blyškiu veidu. Abi laikė po aukoti skirtą žvakę. Jos labiau nustebo nei išsigando, susidūrusios su netikėtai priešais išdygusiais vyriškiais.

– Ką tu čia, po galais, veiki, Simonai? – paklausė Magdalena. – Ir ką, dėl Dievo meilės, ketini daryti su tuo kaulu?

Sumišęs Fronvyzeris padėjo kaulą atgal į karstą.

– Tai ilga istorija, – pradėjo šis. – Verčiau eikime viršun.

Viršuje priešais Lorenco bažnyčios įėjimą už pasvirusio apsnigtos kapavietės akmens kiūtojo juoda figūra ir tyliai keikėsi. Jis pasirodė per vėlai! Juodaskvernis bus jau viską išpliurpęs. Kitaip kaip paaiškinti, jog šis šundaktaris taip greitai rado kriptą? Lyg to maža, paslaptis žinoma dar dviem moteriškėms ir šiam aukštam, galingų pečių vyrui. Viskas slysta iš rankų! Teks pasidomėti, kas šie žmonės ir ar kelia grėsmę. Ypač pavojingai atrodo tas baisus, niekad pypkės iš burnos nepaleidžiantis milžinas. Tai buvo justi. Milžinas pasižymėjo kažkuo, kas išties kėlė nerimą. Taip mąstančiam vyrui iš baimės gausiai rasojo kakta.

Iš po juodo abito jis karštligiškai ištraukė nedidelę stiklinę kolbą, pasišlakstė keliais lašais sprandą ir už ausų. Šaltame ore pasklidus maloniam našlaičių aromatui, nepažįstamasis pasijuto užtikrintas ir nepažeidžiamas. Vyriškis abejojo, ar tie paprasti žmogeliai ten, apačioje, bus aptikę daugiau nei jis su savo sąjungininkais. Vis dėlto bus saugiau, jei nuo šiol nepaleis jų iš akių. Galbūt tuomet pavyks ką nors daugiau atkapstyti ir apie tą tabaku trenkiantį lokį.

Juodoji figūra lyg šešėlis nuslydo už kapavietės akmens ir dingo. Tik saldus kvapas dar kurį laiką tvyrojo ore, tačiau ir tas netrukus išsisklaidė.

2

Simonas, korikas ir abi moterys tylėdami ropštėsi iš kriptos siaurais laiptais aukštyn. Tik visiems susirinkus klebonijoje ir Magdalenai viltingai sužiurus į gydytoją, šis ėmė kalbėti. Jau po kelių žodžių užsikirto. Iš jaudulio visai buvo pamiršęs pasiteirauti, kas toji graži moteris šalia Kuizel. Ji ne iš kaimo – tuo medikas nė kiek neabejojo. Koriko duktė pastebėjo jo klausiantį žvilgsnį.

– Aš jūsų dar nesupažindinau, – pratarė mergina. – Tai Benedikta Kopmejer, pastoriaus Kopmejerio sesuo. Ji ieško savo brolio.

Lig šiol niūriai kramtęs pypkę, Jakobas Kuizelas užsikosėjo. Tirštame dūmų tumule jo veido beveik nebuvo matyti. Sutrikęs medikas suko akis į šoną. Po akimirkos prabilo Benedikta:

– Kas mano broliui? Kažkas juk nutiko, matau tai iš jūsų elgesio.

Pagaliau Simonas ryžosi:

– Na, jūsų brolis, kaip čia pasakius, jis...

– Negyvas, – pertraukė vaikiną Kuizelas. – Šaltas ir negyvas. Melskitės už jį. Jam to reikia.

Tai pasakęs budelis atsistojo ir išėjo į lauką. Durų girgždesys ilgai nesiliovė, tuo metu medikas tebeieškojo tinkamo žodžio. Jau ir taip išbalęs Kopmejer veidas dabar virto peršviečiamu. Negalėdama suprasti moteris žvelgė į gydytoją.

– Ar tai tiesa? – sušnibždėjo ši. – Andrėjas negyvas?

– Ką visa tai reiškia? – panūdo žinoti ir Magdalena. – Simonai, paaiškink!

Mintyse Fronvyzeris nekentė niūriojo koriko už jo buką netaktiškumą. Panašiose situacijose jis vis dažniau taip elgdavosi, dažnai mediką glumindavo tie jo grubūs išsišokimai, visai nepritinkantys prie kitokio Jakobo Kuizelo – valandų valandas palinkusio prie knygų arba žaidžiančio gaudynių sode su savo septynmečiais dvynukais Georgu ir Barbara.

Kiek padelsęs gydytojas pradėjo pasakoti. Atrodė, jog tuo metu pastoriaus sesuo pamažu atitoko. Klausėsi susikaupusi, sugniaužusi kumščius ir tokiu žvilgsniu, kuris Simonui atskleidė šios aristokratės stiprybę, išsiugdytą dėl ankstesnių likimo smūgių.

– Aš nežinau, kas čia įvyko, – ištarė ji galų gale. – Kai kas dabar aiškėja iš laiško, kurį man atsiuntė brolis. Jis rašė apie keistą radinį ir apie tai, jog nenumano, į ką kreiptis. Mano brolis ir aš… – moteris užsikirto ir akimirką užsimerkė taip suspausdama lūpas, jog šios virto dviem plonomis linijomis. – Mes buvome labai artimi. Tai nebuvo pirmas atvejis, kai jis, prieš ką nors rimto nuspręsdamas, kreipdavosi į mane patarimo. Andrėjas visuomet klausė savo mažosios sesutės… – Benedikta prisivertė nusišypsoti.

– Ar galiu sužinoti, kada tiksliai gavote laišką? – paklausė Simonas tyliai.

– Prieš tris dienas. Tuomet iškart ir atvykau čionai.

– Iš kur jūs? – kamantinėjo toliau gydytojas.

Kopmejer pasižiūrėjo į jį klausiamai.

– Ar aš dar nesakiau? Atvykau iš Landsbergo, Lecho žemupio. Mano velionis vyras ten užsiėmė vyno prekyba, o aš verslauti ėmiausi prieš keletą metų.

Akivaizdu, jog neblogai sekasi, pagalvojo Simonas, apžiūrinėdamas elegantiškus pirklio našlės drabužius. Jis atkreipė dėmesį ir į švelnių bruožų veidą, kuriame išryškėjusios pirmosios raukšlės išdavė moters amžių. Kopmejer burna buvo šiurkštoka, tvirta – ši moteris buvo įpratusi įsakinėti. Vis dėlto jos akys spinduliavo vaikišku žavesiu. Drabužiai pasiūti pagal prancūziškos mados reikalavimus. Visu stotu Benedikta atitiko bajorijos etaloną. Šongau vaikinas to dažnai pasigesdavo.

Jis atsistojo.

– Spėju, dabar norėtumėte dar kartą pamatyti brolį, – pasakė jis.

Pirklė linktelėjo. Išsitiesė ir pasitaisė raudonus į kuodą susuktus plaukus. Galiausiai nusekė paskui gydytoją į lauką.

– Évidemment*, – sukuždėjo ji, praeidama plačia šnarančia suknele pro Simoną.

Gydytojas liko susižavėjęs. Ši aukštuomenės dama ne tik rengėsi kaip prancūzaitė, bet ir čiauškėjo prancūziškai! Išimtinai nuostabi moteris!

Magdalena nuskubėjo jiems pavymui. Jei Fronvyzeris būtų atsigręžęs, būtų pamatęs merginos veide atsispindėjusį niūrumą. Gydytojas vis dar skendo mintyse apie elegantišką, apsukrią svetimšalę.

Praslinkus gerai valandai visi trys susiruošė atgalios į Šongau. Kopmejerio kūnas buvo paguldytas koplyčioje greta bažnyčios. Prie velionio trumpam pasiliko sesuo. Išėjusi iš koplyčios Benedikta Kopmejer tebebuvo išbalusi, tačiau stengėsi tvardytis.

Jakobo Kuizelo vis dar nebuvo, tačiau Simono tas nestebino. Atžarus, dažnai užgaulus koriko būdas daugeliui žmonių buvo kliūtis, o vaikinas pakankamai jį pažinojo, kad į tai žiūrėtų pro pirštus. Gydytojas spėjo, kad žmogui, per gyvenimą pakorusiam, nukirsdinusiam ir ketvirčiavusiam tūzinus nusikaltėlių, įgyti draugų ne taip paprasta. Fronvyzeris vis dar puikiai prisiminė paskutinę, vos prieš metus įvykusią mirties bausmę. Tuomet Šongau vienas iš samdytų kareivių, apkaltintas neįtikėtinai žiauriomis vaikų žmogžudystėmis, savo lemtį pasitiko ant rato. Kuizelas jam sulaužė visut visutėlius kaulus ir tik po dviejų dienų pribaigė garota. Per visą egzekuciją toje riksmų, klykimo bei vaitojimo maišatyje Jakobui nesudrebėjo nė vienas veido raumuo. Niekas nepastebėjo nė akies mirktelėjimo ar mažiausio krūptelėjimo – ničnieko.

Tylomis žingsniavo visi vienas šalia kito. Simonas žvelgė į Benediktą Kopmejer, kuri vadelėjo arklį per gilias pusnis. Panašu, jog stipriai paveikta brolio mirties, dabar buvo paskendusi mintyse. Simonas nedrįso jos kalbinti. Magdalena, nukreipusi pastėrusias akis tiesiai į gatvę, taip pat nepratarė nė žodžio. Fronvyzeris kelissyk pabandė pakelti merginai nuotaiką, tačiau po niūraus ir lakoniško atsako netrukus prarado bet kokį norą ką nors mėginti. Kas jai? Ar jis bus ką nors ne taip padaręs? Net žinodamas, kad santuoka su koriko dukterimi laikoma nepriimtina, vis tiek mylėjo šią mergaitę. Jo tėvas nesiliovė įtikinėjęs, jog verčiau pasipirštų kokiai turtingai Šongau miestietei. Vietinės merginos mielai žvilgčiodavo į mediką, besirengiantį pagal naujausią madą, besirūpinantį savo išvaizda ir visada pasiruošusį apiberti jas komplimentais. Dėl vos daugiau nei pusantro metro ūgio gydytojas buvo laikomas žemu vyru, tačiau tai jam netrukdė mėgautis damų dėmesiu. Su moterimis jis paprastai linksmindavosi aplinkiniuose klojimuose, tačiau pažintis su Magdalena viską pakeitė. Ši mergina užbūrė jį ne tik savo temperamentu, bet ir išsilavinimu bei žiniomis apie gydomąsias ir nuodingąsias žoleles. Simoną žavėjo net jos kietakaktiškumas bei protarpiais pasitaikantys pykčio priepuoliai per jų ir taip retus pasimatymus.

Kita vertus, su kuria moterimi būna paprasta?

Netrukus eglės praretėjo ir pasidarė šviesiau. Priešais akis atsivėrė laukai, o už jų – sniege žalias Lecho upės vingis. Į vaiskų žiemos dangų stiebėsi ant kalvos stūksantis Šongau su visais bokštais ir mūrais. Tik praėjus miesto vartus su dviem snaudžiančiais sargybiniais, Simonas lengviau atsipūtė. Medikui pasirodė, jog Benediktą vargino kažkas netgi daugiau nei paprastas nuovargis. Kol kas nors paaiškės dėl brolio mirties, Kopmejer nutarė apsistoti smuklėje „Auksinė žvaigždė“. Gydytojas ketino viešnią atkalbėti, tačiau jos žvilgsnis privertė nutilti. Panašu, jog pirklio našlė ne iš tų, kurios pakęstų prieštaravimus.

Simonas prisiminė kriptą bei įrašą ant karsto.

Non nobis, Domine, non nobis, sed nomini tuo da gloriam…

Kur jau matė šį posakį? Gal Ingoštato universitete? Ne, tai buvo neseniai. Gal Šongau? Tiesą sakant, šiame mieste yra tik trys vietos, kuriose galima rasti daugiau nei Bibliją ir keletą valstiečių kalendorių. Pirmoji buvo Simono miegamasis, tiksliau, skrynia šalia lovos, kurioje mielai laiką leisdavo net dienomis. Antroji tokia vieta – kamarėlė koriko name. Čia Jakobas Kuizelas savo spintoje saugojo knygas apie žoleles, nuodus, taip pat raštus apie moderniausius gydymo metodus. Galiausiai trečioji vieta buvo šildoma aristokrato Jakobo Šrėfogelio, knygų mėgėjo, biblioteka. Su šiuo žmogumi Fronvyzeris susibičiuliavo prieš metus, prasidėjus vaikų žudynėms. Tuomet gydytojas išgelbėjo jo dukterį.

Šrėfogelis... Biblioteka...

Vaikinui šovė išganinga mintis.

Jis pasileido pro miesto vartus, išgąsdindamas snūduriuojančius sargybinius.

– Kur gi tu, Simonai?! – sušuko Magdalena jam įkandin.

– Privalau… kai ką… padaryti, – išlemeno bėgdamas medikas. Paskui dingo už artimiausio kampo.

– Ar dažnai jis taip? – paklausė Benedikta šalia žingsniuojančios Magdalenos.

Mergina gūžtelėjo.

– Pati jo paklauskite. Kartais man atrodo, kad visiškai jo nepažįstu.

Simonas bėgo išilgai Monetų gatvės, tada – pro rotušę. Už aikštės rikiavosi ištaigingi aristokratų namai – triaukščiai pastatai prabangiomis baliustradomis, ornamentais iš tinko ir spalvingais sienų piešiniais, atskleidžiančiais jų savininkų gerovę. Per didįjį karą miestas buvo nuniokotas, tačiau tarybos nariams pavyko išsigelbėti ir pereiti į naująjį amžių. Sumokėjęs gan nemažą išpirką, Šongau miestas išvengė švedų invazijos. Nors priešai sudegino Lecho priemiestį, namai, stūksantys turgaus aikštėje, išsaugojo praėjusių šimtmečių spindesį, kai Šongau garsėjo kaip galingas prekybos miestas. Tik atšokęs tinkas bei vietomis besilupančios, išblukusios spalvos liudijo apie per tą laiką nukentėjusią miesto dalį prie upės. Gyvenimas virė bet kur – Prancūzijoje, Nyderlanduose, galbūt dar Miunchene ir Augsburge, – tik ne Bavarijos Pfafenvinkelyje Alpių pakraštyje.

Dar nebuvo pradėję temti, o miesto gatvėse jau nematyti nė gyvos dvasios. Žmonės, kiurksodami namuose, šildėsi prie židinio kambaryje arba prie krosnies virtuvėje. Miestelėnų fasadų languose tai šen, tai ten blykčiojo žvakės arba aliejinės lempos. Simono tikslu tapo trijų aukštų aristokrato Šrėfogelio namas iš kairės. Ištaikęs progą gydytojas visuomet stengdavosi apsilankyti šio tarybos nario rinktinių knygų bibliotekoje. Jis net beveik tikras, jog posakį iš kriptos matė kaip tik ten. Tais laikais, kai ryte rydavo knygas, medikas ir galėjo užtikti šį sakinį.

Po antro skambtelėjimo duris atidarė tarnaitė Agnesė pasveikindama Simoną galvos linktelėjimu. Antrame plane pasigirdo džiaugsmo kupinas šūktelėjimas – tai buvo Klara Šrėfogel, bėganti jo pasitikti plačiai išskėstomis rankomis. Beveik prieš metus po kartu patirto nuotykio Fronvyzeris šiai dešimties metų našlaitei, priglobtai Šrėfogelių namuose šalia jų pačių vaikų, buvo tapęs savotišku dėde. Ji stryktelėjo aukštyn, mažomis rankutėmis tvirtai įsikibdama į vaikino švarką.

– Dėde Simonai, ar ką nors turi man iš turgaus? – šūkaliojo mergytė. – Džiovintų slyvų arba medaus saldainį? Sakyk, atnešei?

Medikas juokdamasis atplėšė nuo savęs mergaitę. Per kiekvieną apsilankymą Jakobo Šrėfogelio bibliotekoje gydytojas paprastai neišsisukdavo ir nuo susitikimų su Klara. Tokiais atvejais visuomet turėdavo jai paruošęs mažytę staigmenėlę: sukutį, iš medžio drožtą lėlę ar medumi pagardintą vaisių.

– Tu tikras kibišas! Ar žinai tai? Ir pati tikriausia smagurė! – Fronvyzeris švelniai paglostė jai plaukus. – Šį kartą nieko neatnešiau. Pažiūrėk virtuvėje, gal virėja turės keletą džiovintų obuolių.

Tempdama lūpą Klara pasitraukė. Mergaitės žingsniai buvo girdėti plačiais sraigtiniais laiptais, vedančiais į antrą aukštą. Pasitikti Simono su chalatu ir šlepetėmis išėjo Jakobas Šrėfogelis. Tarybos narys kaklą buvo apsivyturiavęs šaliku. Išblyškęs ir kartkartėmis pakosintis, tačiau švytinčiu veidu daktaro akivaizdoje.

– Simonai! Džiaugiuosi jus matydamas! – šūktelėjo šis ir plačiai išskėtė rankas. – Kai toks šuniškas šaltis, tikra laimė sulaukti kiekvieno, savo apsilankymu padedančio užmušti laiką kiurksant tarp keturių sienų.

– Jūs atrodote taip, tarsi neprošal būtų lovos režimas ir patyręs gydytojas, – atrėmė susirūpinęs Simonas. – Kaip tik tokį dabar matote priešais save. Gal man..? – Jis čiupo savo medicininį krepšį, kurį jau nuo pat ryto nešiojosi. Jakobas Šrėfogelis numojo ranka.

– Ech, tai paprasčiausia sloga. Pusė miesto serga sunkiau nei aš. Tikėkimės, kad gerasis Dievas pasigailės bent mūsų vaikų. – Tada mirktelėjo medikui. – Bet netikiu, kad tokie nuobodūs pokalbiai jums bent kiek įdomūs. Verčiau palydėkite mane į biblioteką. Joje jaukiai kūrenasi krosnis, ir jei pasiseks, ten dar bus likę to juodo velniško gėrimėlio.

Vaikinas nusekė paskui šeimininką į viršų, puodelio su karšta kava vaizdinys skatino jį paskubėti. Tik Simono dėka Jakobas pažino šio madingu tapusio gėrimo skonį. Pirmą kartą jaunasis gydytojas rudųjų pupelių parūpino iš saracėnų prekiautojo prieš dvejus metus. Nuo to karto jis pasidavė kavos gėrimo potraukiui. Dabar akivaizdžiai priklausomas nuo šios manijos tapo ir Šrėfogelis. Bibliotekoje abu švęsdavo tikras kavos orgijas. Po trečio kavinuko jie perkąsdavo net nuobodžiausius bažnyčios mokytojus. Tokius kaip Joną Damasceną ar Petrą Lombardą.

Fronvyzeris įžengė į biblioteką ir apsidairė. Medžiu apkalto kambario kampe degė nedidelė ketaus krosnis, ant sienų iškabintose vyšnios medžio lentynose viena šalia kitos rikiavosi knygos. Jakobas buvo pasiturintis, jo tėvo pastangomis nedidelė keramikos dirbtuvė išsiplėtė iki klestinčios keramikos dirbinių įmonės regione. Nemenką pinigų dalį jaunasis Šrėfogelis po tėvo mirties investavo į savo didžiąją aistrą – knygų rinkimą. Tai buvo aistra, kuria jis dalijosi su gydytoju.

Kilmingasis rankos mostu parodė į krėslą ir įpylė svečiui garuojančios kavos. Vyras buvo augalotas ir, kaip visi Šrėfogeliai, turėjo smailią, truputį lenktą nosį, kuri jam beveik lindo į kavą. Jaunajam tarybos nariui bešliurpčiojant karštą gėralą, Simonas pasidomėjo šiandien ryte įvykusiu miesto tarybos posėdžiu. Medikas žinojo, jog dienotvarkėje buvo svarstomi aktualūs klausimai.

– Taigi, ar miesto taryba nusprendė, kokių imsis priemonių prieš galvažudžių gaują?

Jakobas surimtėjęs linktelėjo.

– Mes išsiųsime patrulius, kurie ir užsiims plėšikų paieška.

– Bet juk to jau kartą ėmėtės! – paprieštaravo Simonas.

– Žinau, žinau... – atsiduso Šrėfogelis. – Tik šįkart viskas gerai apgalvota, o šiam planui prireiks sumanaus vadovo. Tik dar svarstome, kas galėtų tikti.

Fronvyzeris linktelėjo. Reikalas išties pernelyg sudėtingas keliems įkaušusiems kaimo sargybiniams. Jau ne vieną savaitę plėšikų gauja baugino vietinius. Vienas pirklys ir du pasiturintys valstiečiai buvo užpulti: pirklį plėšikai tąsyk užmušė, o valstiečiams pavyko pasprukti. Šie papasakojo apie susidūrimą su mažiausiai tuzinu vyrų: kai kurie jų turėję arbaletus, kiti buvę net su muškietomis. Tad iškilusi rimta grėsmė pačiam miestui arba apylinkei.

– Jei miesto taryba nepričiups tų niekšų, iš Miuncheno pareikalausime karinių pajėgų! – tyliai piktindamasis Šrėfogelis pūtė karštą kavą. – Taryba nieku gyvu su tuo nesutiks. Kaip žinote, kareiviai kainuoja pinigus. – Jakobas numojo ranka. – Bet nekalbėkime apie politiką. Man ji kelia nuobodulį. Jūs, be abejo, atėjote kitu reikalu.

– Tikra tiesa, – pripažino Simonas. – Ieškau knygos, tiksliau, posakio, kurį, manau, esu perskaitęs pas jus.

– Štai kaip, knyga... – šyptelėjo šeimininkas. – Man džiugu, kad mano biblioteka jums teikia tokį didžiulį malonumą. Ir kaip tas posakis skamba?

– Non nobis, Domine, non nobis, sed nomini tuo da gloriam, – pakartojo gydytojas atmintinai.

Kilmingasis sukluso.

– Kur perskaitėte šį posakį?

– Mažoje Lorenco bažnyčioje Altenštate.

– „Ne mus, o Viešpatie, ne mus, bet Tavo vardą telydi šlovė“, – sumurmėjo Jakobas, kuriam skersai kaktos išryškėjo raukšlė. – Keista, mano žiniomis, tai tamplierių moto.

Fronvyzeris užsikosėjo paspringęs kava.

– Tamplierių? – pagaliau paklausė.

Šrėfogelis linktelėjo.

– Tai šūkis, su kuriuo jie traukdavo į mūšį.

Staiga, lyg ką prisiminęs, tarybos narys suraukė kaktą. Skubriai atsistojęs nuėjo prie lentynos šalia krosnies.

– Jau žinau, iš kur tai! – Kiek paieškojęs jis ištraukė oda įrištą delno dydžio knygelę. – Štai! – šūktelėjo ir ištiesė Simonui. – Tai Vilhelmo fon Zelingo traktatas Ordinis Templorum Historia. Senas ir retas egzempliorius. Zelingas buvo anglų benediktinų vienuolis, kuriam, priešingai nei Bažnyčiai, rūpėjo apsaugoti tamplierių vardą nuo užmaršties. Todėl prieš daugiau nei du šimtus metų ir parašė šią knygą. Tuo metu nuo tamplierių dingimo iš istorinės arenos jau buvo praėjęs ištisas šimtmetis.

Simonas linktelėjo tuo pat metu vartydamas storą apšiurusią knygą. Keli lapai buvo akivaizdžiai išplėšti, kiti susiraukšlėję nuo drėgmės arba apsvilę. Knyga su dekoruotomis raidėmis teksto pradžioje buvo nespausdinta, o ranka lotyniškai perrašyta kopija. Ji atrodė taip, lyg per savo ilgą gyvenimą būtų nemaža patyrusi.

– Tąsyk aš knygą tik perverčiau, – pasakė gydytojas. – Vis dėlto šis posakis man įstrigo. Papasakokite man daugiau apie tuos... tamplierius.

Jakobas Šrėfogelis prisėdo ir sriubtelėjo kavos. Po akimirkos pradėjo kalbėti. Lauke siaučiant pūgai tirtėjo langų stiklai.

– Visas pavadinimas skamba taip: Vargšai Kristaus riteriai iš Saliamono šventyklos. Beveik visa, ką apie juos žinome, galbūt tėra legenda. – Prieš pratęsdamas kilmingasis patogiai įsitaisė krėsle. – Nustatyta ir tai, kad tamplierių būta galingiausios ir turtingiausios organizacijos, kokią tik tekę matyti. Kryžiaus žygius jie pradėjo būdami mažo ordino riteriais. Jų tikroji užduotis – užtikrinti į Jeruzalę keliaujančių maldininkų saugumą. Ordiną sudarė tuo metu unikalia laikoma riterių ir vienuolių asketų sąjunga. Sumanios taktikos ir sąjungininkų nuopelnu per mažiau nei dešimtmetį tamplieriai išplito visoje Europoje. Panorėję galėdavo Kelne ir Jeruzalėje įkeisti savo auksą, o Bizantijoje jį išsipirkti. Ordinas buvo pavaldus tik popiežiui ir tai jiems suteikė neliečiamybės statusą. Pasinaudoję apsukria finansų politika tamplieriai pamažu tapo turtingesni už pačius karalius ir kaizerius. Kaip tik tai juos galiausiai ir pražudė...

– Kas nutiko? – susidomėjo Fronvyzeris ir įsipylė dar vieną puodelį kavos.

– Tai, kas dažniausiai tokiais atvejais. – Jakobas Šrėfogelis veik atsiprašydamas patraukė pečiais. – Prancūzijos karalius Pilypas IV nusižiūrėjo jų pinigus. Per vieną naktį savo šalyje jam pavyko suimti visus iki vieno tamplierius. Jis apkaltino juos sodomija ir šėtoniškų apeigų laikymusi, papirko liudytojus ir kankinimais išgavo reikiamą prisipažinimą. Galiausiai nuo tamplierių nusigręžė ir Bažnyčia, o popiežius nebeįstengė padėti ir taip leido jiems sužlugti. Kiek man žinoma, jų paskutinis didysis magistras buvo sudegintas ant laužo. Netrukus galingiausi Europos viešpačiai virto bejėgiais persekiojamaisiais. Persekiojami ir žudomi buvo visi pasislėpti nespėję tamplieriai. Ir tai vyko po du šimtmečius trukusio jų dalyvavimo Europos istorijoje.

– O jų pinigai? – įsikišo medikas. – Juk Prancūzijos karalius juos visus neteisėtai pasisavino?

Jakobas šyptelėjo.

– Tik nedidelę dalį. Likusi iki šiol nerasta. Auksas, brangakmeniai, relikvijos... Kalbama, jog tamplieriai visą šį lobį kažkur paslėpė. Kai kurių įsitikinimu jis buvo perkeltas į Naująjį Pasaulį. Kiti spėja, jog jis Šventojoje Žemėje arba Britų salose. Radusiam turtus bet koks pasaulio sostas taptų prieinamas.

Simonas švilptelėjo.

– Kodėl aš apie tai nieko negirdėjau?

Šrėfogelį ištiko dar vienas kosulio priepuolis, po kurio pratęsė pasakojimą:

– Todėl, kad Bažnyčia nebuvo suinteresuota savo kaltės demaskavimu. Nepravėrė burnų ir didikai, prisijungę tamplierių žemes. Tik nedaugelis, pavyzdžiui, Vilhelmas Zelingas, sulaužė tylėjimo įžadus.

Gydytojas linktelėjo.

– Tai dar nepaaiškina, kodėl šis tamplierių posakis atsirado Lorenco bažnyčioje.

Jakobas delsė atsakyti.

– Girdėjau, kad Lorenco bažnyčia kadaise priklausė tamplieriams, – galiausiai ištarė.

– Priklausė tamplieriams? Altenštate? – Simonas ir vėl vos nepaspringo.

– Taip. Kodėl gi ne? – Šeimininkas patraukė pečiais. – Tamplieriai daug kur gyveno. Argi ne Altenštate yra Tamplierių gatvė?

– Jūs teisus! – šūktelėjo Fronvyzeris. – Siaura Tamplierių gatvė visai prieš pat tiltą, vedantį per Šėnaichą. Keista, niekada iki šiol nesidomėjau, kodėl ji taip vadinasi...

– Matote... Patikslinti galėtų Altenštato bazilikos pastorius. Juk turėjo išlikti užrašai apie šią nedidelę gretimą bažnytėlę. Jei ne pačioje Lorenco bažnyčioje, tuomet Šv. Mikalojaus bazilikoje. – Dar vieną kavos?

Gydytojas atsistojo ir paspaudė Jakobui Šrėfogeliui ranką.

– Dėkingas. Jau skubėsiu pas tėvą. Laukia keletas nuobodžių vizitų. Kosulys, karštinė, kraujo nuleidimas – žodžiu, kaip įprasta. Vis dėlto jūs man labai padėjote. – Medikas kiek padelsė. – Gal galėčiau dar kai ko paprašyti?

Kilmingasis linktelėjo.

– Klausau.

Simonas parodė į nedidelę oda įrištą knygelę ant pristatomojo staliuko.

– Ta knyga apie tamplierius. Ar galėčiau ją pasiskolinti?

– Žinoma, tačiau saugokite ją. Tai labai vertinga knyga.

Fronvyzeris stvėrė knygą ir suskubo prie durų. Ant slenksčio dar kartą stabtelėjęs atsigrįžo.

– Yra ir antras posakis, kurio neperkandau. Apie du liudytojus ir žvėrį, kuris juos įveikia ir galiausiai nužudo. Ar kartais nieko apie tai nesate girdėjęs?

Jakobas akimirką pamąstęs papurtė galvą.

– Kažką primena, tačiau ką, net ir labai norėdamas, jums nepasakysiu. Apgailestauju. Galbūt dar prisiminsiu. – Jis skeptiškai nužvelgė gydytoją. – Simonai, ar šis nuotykis kartais nebus ir vėl bendras jūsų su koriku planas? Saugokitės, dėl Dievo meilės!

Medikas išsiviepė.

– Pasistengsiu. O jūs būtinai duokite žinią, kai tik prisiminsite.

Jis greitosiomis nusilenkė, tada laiptais žemyn išskubėjo su knyga rankoje. Šrėfogelis, stovėdamas viršuje, stebėjo, kaip Simonas Šongau turgaus aikštėje dingsta pūgoje.

Mūrininkas Pėteris Baumgartneris stovėjo apnuoginta, raumeninga viršutine kūno dalimi vidury kambario koriko pirkioje ir iš baimės kone dėjo į kelnes. Nors pro kiaulės šlapimo pūsle užtemptą langą švilpė ledinis vėjas, jo kakta sroveno prakaitas. Vyras vis svarstė, kad turėjęs nepagailėti dar kelių kreicerių ir nueiti pas daktarą, užuot apsilankęs pas budelį. Arba galbūt nė pas vieną jų neiti. Būtent. Galėjo verčiau likti namie ir skausmą malšinti su „Ave Marija“ ir brendžio stiklu, tikėdamasis, jog petį pagydys Dievas. Tokiam žingsniui jau buvo per vėlu.

Priešais jį ant stalo gulėjo įvairūs įrankiai, kurių paskirtį – kankinimo ar medicininę – sunku buvo nustatyti. Ilgos replės, tikriausiai dantims rauti, aštrūs, iki neįtikėtino blizgesio nupoliruoti visų įmanomų dydžių ir formų peiliai ir nedidelis rankinis pjūklas, ant kurio buvo matyti keletas rūdžių raudonumo dėmių. Išdžiūvusio kraujo dėmės – Pėteris tuo nė kiek neabejojo.

Tiesa, išties Baumgartnerį gąsdino milžiniška figūra koriko, panardinusio rankas nelyg letenas tiesiai į puodą su balta, riebalus primenančia koše. Kuizelas neskubėdamas kruopščiai ja išsitepė.

– Ar tai... žmogaus riebalai? – sušnopavo mūrininkas.

Nors ir kaip stengėsi, jam nepavyko išlaikyti tvirto balso, kuris šiuo metu mažumėlę drebėjo. Vyras žinojo, kad Šongau budelis nuo nuteistųjų lavonų tobulai dirdavo odą ir nuo jos gremždavo riebalus. Paskui ruošdavo pastą, turėjusią pasižymėti stebuklingu poveikiu. Baumgartneris mieliau būtų patikėjęs stebuklais, nes įsivaizdavimas, kaip piktadarys jam įtrina gličius likučius, sukėlė pilvo skausmus.

– Kvailas šunėke, manai, jog žmogaus riebalus eikvočiau tokiam kaip tu? – suurzgė Jakobas, nepakeldamas akių. – Tai lokio taukai, sumaišyti su arnika, ramunėlėmis ir dar keliomis žolelėmis, kurių pavadinimų niekad nesi girdėjęs. Dabar eikš čia, truputį paskaudės.

– Kuizelai... Gal bus geriau, jei nueisiu pas senąjį Fronvyzerį? – sumurmėjo Pėteris, išvydęs priešais dvi riebaluotas lėkštės dydžio letenas.

– Ir taip tau leisti dviem guldenais permokėti už tai, kad jau niekad nepajudintum rankos? Nagi, nesimaivyk, eikš čionai.

Baumgartneris atsiduso. Prieš savaitę vyras nukrito nuo pastolių Lorenco bažnyčioje. Nuo to laiko jo petys nusimargino vaivorykštės spalvomis, o pulsuojantis skausmas taip sukaustė ranką, kad mūrininkas nebenulaikė šaukšto. Jis ilgokai delsė eiti pas koriką, tačiau pabūgo, jog galbūt negalės valdyti dešinės rankos. Tad, sukrapštęs santaupas, tądien per pietus leidosi į Šongau. Sugebėjimu gydyti Jakobas garsėjo gerokai už miesto ribų. Iš gydymo ir tepalų, piliulių bei tinktūrų pardavimo Kuizelas, kaip visi budeliai, pasipelnydavo kur kas daugiau nei iš egzekucijų ir kankinimų, kurių į metus pasitaikydavo vos vienas kitas. Jis galėdavo parūpinti ir korimo kilpą arba vagies nykštį. Į pinigų maišelį įdėtas išbalzamuotas pirštas turėjęs apsaugoti nuo bet kokios vagystės. Žinoma, tik tuo atveju, jei maišelį kasdien apšlakstysi švęstu vandeniu ir šventai tikėsi ritualo veiksmingumu. Korikas netikėjo, tačiau iš to gerai uždirbdavo.

Kaip daugelis pacientų iki jo Pėteris Baumgartneris blaškėsi tarp baimės ir vilties. Buvo žinoma, kad dauguma, išėję iš Kuizelo, bent jau nepasijusdavo blogiau nei prieš įžengdami į jo namus, dažniausiai netgi būdavo geriau. Aplinkybė, retai pasitaikanti išsimokslinusių daktarų praktikoje. Kita vertus, Jakobas – Šongau korikas. Jau vien vyro žvilgsnis lemdavo nelaimę, kalbėjimasis su juo prilygo nuodėmei. Nuėjęs į bažnyčią ir išpažinęs šį apsilankymą pas budelį Baumgartneris atgailai greičiausiai turės sukalbėti šimtą „Tėve mūsų“.

– Ateik gi čia, po galais! Arba išnarinsiu tau ir kitą petį.

Korikas riebaluotomis rankomis tebestovėjo priešais kresną mūrininką. Pėteris nuolankiai linktelėjo, persižegnojo ir tada žengė į priekį. Budelis apsuko jį, atsargiai apčiupinėjo ištinusį petį, staiga sugriebęs dešinę vyro ranką, truktelėjo stipriai atgal, o paskui žemyn. Pasigirdo trakštelėjimas.

Riksmas nuaidėjo per visą turgaus aikštę.

Baumgartneriui aptemo akyse. Apsvaigęs jis parkrito ant suoliuko šalia stalo. Nedaug trūko, jog apsivemtų. Jau ketino prapliupti keiksmais, kai staiga pasižiūrėjo į savo dešinę ranką.

Vėl galėjo ją pajudinti!

Atrodė, kad ir peties nebeskauda. Jakobas Kuizelas subarškino mediniu tigliu jam prieš nosį.

– Pasakyk savo žmonai, kad savaitę tris kartus per dieną štai šitą tau įtrintų. Po dviejų savaičių vėl galėsi dirbti. Tu skolingas man guldeną.

Pėterio džiaugsmo dėl mąžtančio skausmo tarsi nebūta.

– Guldeną? – sušvokštė vyras. – Prakeikimas, juk tiek neprašo net senasis Fronvyzeris, o juk jis mokslus baigęs!

– Jis paims tau kraują, išsiųs namo, o po trijų savaičių už tris guldenus nurėš visą ranką. Štai kokie jo mokslai.

Susimąstęs Baumgartneris minkėsi ranką. Ši, rodos, išties pagydyta! Vis dėlto pradėjo derybas.

– Sakai, guldeną? Tiek neuždirba joks malūnininkas net per dieną. Sutarkime pusę ir baikime šį reikalą.

– Sutarkime visą, ir aš neišsuksiu tau antro peties.

Atsidusęs mūrininkas pasidavė. Pasirausė kapšelyje ir, rūpestingai atskaičiavęs, ant stalo padėjo monetas. Pusę jų korikas susižėrė sau, kitą pusę grąžino vyrui.

– Aš pagalvojau... – tarė jis. – Tegul bus pusė guldeno. Jei už tai man kai ką papasakosi.

Baumgartneris pažvelgė į budelį nustebęs, tada suskato atgautas monetas grūsti į krepšį.

– Ką norėtum sužinoti?

– Juk tu dirbi mūrininku Lorenco bažnyčioje, tiesa?

– Koks dar klausimas? – atsakė šis. – Juk nukritau nuo tų prakeiktų pastolių.

Jakobas išsitraukė kapšiuką su tabaku ir pradėjo ceremoningai kimštis pypkę.

– Ir kokios ten vyksta viršuje statybos? – paklausė.

– Na... tiesą sakant, jokios, – kiek padelsęs prakalbo Pėteris. Jis žavėdamasis stebėjo koriką, kemšantį pypkę. Pypkės rūkymas buvo visiškai nauja mada. Mūrininkas iki šiol nepažinojo jokio kito tuo užsiimančio žmogaus, išskyrus Kuizelą. Šongau pastorius per savo paskutinį pamokslą susirūpinęs kalbėjo apie tai, deja, kaip apie ydą.

– Mes tik atnaujiname bažnyčią, – pagaliau pratęsė Baumgartneris. – Išorės ir vidaus sienas. Ištisą galeriją. Visa tai būtų sugriuvę. Juk bažnyčiai mažiausiai penki šimtai metų.

– Ar niekas jums atnaujinant nekrito į akis? – norėjo sužinoti budelis. – Piešiniai? Figūros? Senoji tapyba?

Mūrininko veidas nušvito.

– Tiesą sakant, taip! Viršuje, galerijoje, siena su tokiu raudonų kryžių ornamentu. Visa kairioji siena pilnutėlė kryžių!

– Kaip atrodė tie kryžiai?

– Na, kitokie nei mūsų Išganytojo kryžius. Jie buvo greičiau… Ar galiu?

Pėteris parodė į vieną iš aštrių peilių ant stalo. Korikui linktelėjus, stalo kampe išraižė lygiašonį su centre siaurėjančiomis ašimis kryžių. Mūrininkas patenkintas linktelėjo.

– Štai kaip jie atrodė.

– Ir kaip pasielgėte su tais kryžiais? – toliau klausinėjo Kuizelas.

– Keista, tačiau pastorius mums liepė juos uždažyti. Tai nutiko netrukus po jo susirūpinimo dėl rūsio.

– Rūsio? – Jakobo kaktą išvagojo raukšlės.

– Na, klodamas plyteles, Johanas Štaineris prasidėjus naujiems metams pastebėjo, kad po kapo plokšte yra tuštuma. Mes tą plokštę, milžinišką daiktą, nukėlėme – tam prireikė trijų vyrų, tada patekome į rūsį.

Kuizelas linktelėjo, tuo pat metu jau prikimštą pypkę prisidegdamas rusenančia pušies balana. Baumgartneris žvelgė į jį su vis didėjančiu susižavėjimu.

– Ar nusileidote į rūsį? – norėjo sužinoti budelis, papsėdamas pypkę.

– Ne… Tik pastorius, tačiau baisiai sunerimęs netrukus grįžo atgal. O jau kitą dieną mums buvo įsakyta užtepti kryžius. Taip ir padarėme.

Korikas susimąstęs linktelėjo.

– Ar tikrai niekas iš jūsų nebuvo nusileidęs? – dar kartą paklausė šis.

– Ne! Prisiekiu Mergele Marija! – sušuko mūrininkas. – Kodėl tai taip svarbu?

Jakobas atsistojo ir nudūlino prie durų.

– Pamiršk. Dabar gali eiti.

Pėteris Baumgartneris su palengvėjimu atsitiesė. Nors nenutuokė, ką toks kamantinėjimas reiškė, jis padėjo sutaupyti pusę guldeno. Be to, mūrininkas džiaugėsi galėdamas palikti budelio namus. Kiekviename kambario kampe vyrui vaidenosi absoliutus blogis. Vis dėlto jam knietėjo kai ko paklausti.

– Kuizelai?

– Ko nori?

– Tas pypkės rūkymas. Ar skanu? Kvapas... na, toks neblogas.

Jakobas išpūtė tirštą, kone visiškai jo galvą apgaubusį dūmų kamuolį.

– Geriau nė nepradėk, – pasigirdo pro dūmus. – Tai tas pats kas alkoholis – teikia malonumą, tačiau paverčia visiškai priklausomu.

Mūrininkui išėjus, nusileidusi siaurais laiptais iš viršutinio aukšto, pasirodė Magdalena. Po įtemptos nakties, Hainmilerio žmonos persileidimo ir susitikimo su Benedikta Kopmejer ji buvo truputį prigulusi. Sapne kaip pro miglą regėjo besivažinėjančius rogėmis savo Simoną ir Benediktą. Kvatodami jie pralėkė merginai pro šalį ir pamojo. Gydytojo veidas atrodė nelyg klastinga grimasa, kuri išskydusi ėmė lašnoti žemėn lyg tirpstantis sniegas.

Galiausiai Kuizel prabudo nuo riksmo. Skausmo kupino Pėterio Baumgartnerio riksmo. Per plonas grindis Magdalena nugirdo tuoj po to sekusį mūrininko ir tėvo pokalbį.

– Kaip manai, kodėl pastorius liepė uždažyti kryžius? – pasidomėjo mergina nulipusi žemyn. – Gal dėl tos kriptos jie turėjo kokių ketinimų? Ir apskritai, ką jie ten tokio aptiko?

– Bus geriau, jei visiškai nieko apie tai nežinosi, – burbėjo Jakobas. – Kad nepradėtum šniukštinėti.

– Bet, tėve... – ištarė duktė, nutaisiusi žvilgsnį, kuriuo nuo pat vaikystės paveikdavo tėvą. – Jei tu nepasakysi, pasakys Simonas. Taigi kalbėk!

– Verčiau prižiūrėk tą savąjį Simoną!

– Ką turi omenyje?

– Tu pati puikiai žinai. Su tomis moteriškėmis iš miesto jam rūpi kur kas daugiau nei paflirtuoti.

Magdalenos veidas užsiplieskė raudoniu.

– Kaip gali taip kalbėti? Tu juk nė nematei jų kartu! – šaukė ši. – Be to... man vis vien, su kuo jis flirtuoja.

– Tuomet puiku. – Kuizelas nuėjo prie krosnies ir įmetė dar vieną pliauską. Į orą pažiro kibirkštys. – Kur kas svarbiau išsiaiškinti, kas iš amatininkų buvo bažnyčioje.

Magdalenai prireikė pastangų mintis apie Simoną pakeisti kitomis. Nors ir negalėdami rodytis viešumoje, jau daugiau kaip metus jie buvo laikomi pora. Įsivaizdavusi, jog vaikinas su kita... Mergina niršo ant tėvo, kad šis pakišo tokią nelemtą mintį.

– Kodėl būtent amatininkai? – paklausė galiausiai, stengdamasi tęsti nutrauktą pokalbį. – Tu juk netiki, kad...

– Juk pati girdėjai, – pertraukė ją tėvas. – Amatininkai atvėrė kriptą. Nors Baumgartneris tris kartus prisiekė, kad niekas iš jų nebuvo apačioje, aš tuo netikiu. Kažkas visgi prašniukštinėjo.

– Ir paskui nužudė pastorių?

– Paistalai! – Kuizelas nusispjovė ant grindų. Tokį elgesį sau leisdavo tik tuomet, kai jo žmonos Anos Marijos nebūdavo namie. Šiuo metu su dvyniais ji laiką leido miesto turguje.

– Žinoma, nė vieno iš amatininkų sąžinės neslegia storojo pastoriaus mirtis, – tęsė budelis. – Vis dėlto jie nelaikė liežuvio už dantų. Turime rasti tą, kuriam prasitarė. Esu tikras, jog tuomet žudikas bus mūsų rankose.

Magdalena kinktelėjo.

– Žudikas sužinojo apie kriptą, o baimindamasis, jog Kopmejeris bus per daug išsiaiškinęs, šį nužudė. Tai visiškai įmanoma, – išdėstė susimąsčiusi duktė.

Korikas pravėrė duris tiek, kad išsisklaidytų tirštų tabako ir krosnies dūmų debesis, o į kambarį plūsteltų ledinis gūsis.

– Na, ko lauki? – paklausė jis.

– Ką tuo nori pasakyti? – sutriko Magdalena.

– Juk ketinai padėti man ir imtis šniukštinėjimo. Taigi rask Lorenco bažnyčios amatininkus ir pasikalbėk su jais. Pliaukšti ir flirtuoti su vyrais tu išties sugebi. Ar aš klystu?

Merginos veidą iškreipė pikta grimasa. Ji įsisupo į apsiaustą ir iškurnėjo į šaltį.

Atvėręs namų duris Simonas suprato gerokai užtruksiantis, kol galės skaityti mažąją tamplierių knygelę. Ant suolo prie krosnies sėdėjo trys Šongau gyventojai, kuriems, atrodo, prireiks daugiau nei kelių paguodos žodžių ir varškės kompreso. Medikas juos visus pažinojo. Du iš jų buvo valstiečiai iš apylinkės – juos vis dažniau matydavo turguje, trečiasis – Šongau kalvio pameistrys. Šis kosėjo rausvai geltonais skrepliais, kuriuos, ačiū Dievui, spjaudė į rudą skudurą. Vis dėlto kažkiek nutikšdavo ant skurdžiai purvinais meldais pakreiktų medinių grindų. Ligonių skruostai buvo įdubę, kaktos nusėtos prakaito lašeliais, visų trijų paakiai vaško spalvos veiduose smarkiai pajuodę.

Kad pašalintų nuodingąsias miazmas nuo kūno, senasis Fronvyzeris buvo padeginęs levandų ir melisų, todėl mažame kambarėlyje tvyrojo aromatas tarsi per Velykų mišias. Vaikinas netikėjo, jog šie dūmai kaip nors veiktų. Jam ne kartą teko skaityti apie tai, kad ligas perneša purvas ir kūno skysčiai, tačiau, jo tėvo manymu, tai naujoviški kliedesiai. Kai kalvio pameistrys jam iš kairės vėl užsikosėjo, gydytojas atsargumo dėlei pasitraukė per žingsnį į šoną.

– Puiku, pagaliau teikėsi pasirodyti ir jaunasis ponaitis. Ką veikei taip ilgai Altenštate? Su pastoriumi kartu laikėte mišparus?

Bonifacas Fronvyzeris pasirodė iš gretimo kambario, nešinas smilkstančia pušies balana ir levandų kuokšteliu. Būdamas penkiasdešimties metų atrodė vyresnis. Kadaise jis buvo stotingas, karo metais su šauniuoju felčeriu flirtavo ne viena mergaitė. Dabar būdamas žilų, praretėjusių plaukų ir susukta nugara, iš tų laikų išlaikė tik skvarbų gyvą žvilgsnį ir šiurkštų toną.

– Jau ne vieną valandą tavęs čia laukiu! – sušnypštė jis taip tyliai, jog trys pacientai, lūkuriuojantys ant suolo, vargu ar galėjo išgirsti.

– Man reikia nueiti pas magistrą Hardenbergą – vis dėlto miesto tarybos narys. Jis taip pat susirgo! O turiu terliotis čia su dviem valstiečiais, kurie užmokės daugių daugiausia keliais kiaušiniais!

Jis įbedė išdžiūvusį smilių Simonui į krūtinę.

– Prisipažink, ir vėl tryneisi pas koriką ir kiūtojai įkišęs nosį į purvinas knygas! Žmonės jau plaka liežuviais, o tu jiems suteiki pagrindo.

Sūnaus akys suapvalėjo. Bonifacas Fronvyzeris nekentė koriko, kuris, jo manymu, savo netradiciniais gydymo metodais ir knygomis tik gadino jo sūnų.

– Tėve, pastorius... – Simonas pabandė įsikišti į senio pamokslavimą. Deja, tėvas vėl netrukus jį pertraukė.

– Ak, štai kas! Ar su storuoju senu kūtvėla dar ir puotavai, a? Tikiuosi, kad tau bent buvo skanu, – sugergždė šis. – Juk Kopmejerio šeimininkė – puiki virėja!

– Jis negyvas, tėve, – tyliai ištarė vaikinas.

– Ką? – Bonifacas Fronvyzeris atrodė sutrikęs. Ketinęs pratęsti litaniją, dabar nesiryžo. To, ką išgirdo, nesitikėjo.

– Kopmejeris negyvas, todėl turėjau kai ką padaryti, – pakartojo Simonas.

– Aš... aš apgailestauju, – suniurnėjo vyresnysis gydytojas po pauzės. – Ar ir jis sirgo karštine?

Sūnus žvilgtelėjo į tris ligonius, įsistebeilijusius į jį tiek su smalsumu, tiek su baime. Tada papurtė galvą.

– Tai... kai kas kita. Papasakosiu vėliau.

– Na, gerai, – burbtelėjo tėvas, vėl virtęs seniu. – Tuomet imkis darbo. Kaip jau pastebėjai, pas mus yra keletas gyvųjų, geidaujančių pasveikti.

Vaikinas atsiduso, tada padėjo senajam medikui apžiūrėti ligonius. Daug darbo nenusimatė. Paruošti nuovirą iš kelių džiovintų žolelių, pabilsnoti į kelių krūtinių ląstas, apžiūrėti liežuvius ir ištirti šlapimą. Taigi, įprastinė apžiūra. Simonas neapgaudinėjo savęs. Daug kas buvo ne kas kita kaip pigūs triukai, kurie taip paveikdavę ligonius, jog šie, užliūliuoti apgaulingų vilčių, iššvaistydavo pinigus. Net išsimokslinę gydytojai tik retais atvejais galėdavo ką nors padaryti. Kad ir šios karštinės, geras dvi savaites siaučiančios Šongau ir spėjusios nusinešti jau tuzino miestelėnų gyvybes, akivaizdoje abu Fronvyzeriai jautėsi bejėgiai. Žmones purtydavo šaltkrėtys ir kaustydavo sąnarių skausmai, kai kurie mirdavo visai netikėtai vidury nakties. Kiti, kad ir atlaikę pirmą stadiją, paskui imdavo smarkiai kosėti.

Simoną siutino, jog teko bejėgiškai stebėti šį žmonių nykimą. Priešingai nei tėvą, kuris akivaizdžiai buvo prie to pratęs. Jų santykiai buvo, švelniai tariant, įtempti. Kaip Šongau miesto gydytojas, Bonifacas Fronvyzeris tikėjo, jog sūnus vieną gražią dieną paseks jo pėdomis. Vis dėlto vaikinas pasenusius gimdytojo metodus laikė niekam tikusiais. Klizmų statymas, kraujo nuleidinėjimas, senų žmonių šlapimo uostymas... Jaunajam medikui arčiau širdies buvo knygos, kuriomis visuomet leisdavo naudotis Šongau korikas. Oda įrišti foliantai, kurių visą dėžę jam beveik prieš metus padovanojo Jakobas Kuizelas, jau seniai buvo ištyrinėti. Simonui norėjosi daugiau. Net dabar, per šių trijų ligonių apsilankymą, jo galvoje nuolatos sukosi ginčijamų mokslininkų teorijos. Šiuo metu jaunuolis domėjosi anglo Viljamo Harvėjaus darbu apie kraujo cirkuliaciją žmogaus kūne. Nejaugi įmanoma, kad kraujas sudarytas iš mažyčių padarėlių?..

– Ko svajoji, netikša?! – tėvas gergždžiančiu balsu nutraukė sūnaus mintis. – Klausyk! Iš Johano Štėringo paimsi kraujo! Man reikia pas tarybos narį. O kraujo nuleidimas – tai, ką ir vienas sugebi padaryti!

Jis ištiesė Simonui nedidelį aštrų stiletą, kuriuo pacientams būdavo įpjaunamos venos. Paskui greitosiomis ligoniams palinkėjęs pasveikti leidosi į kelią.

– Ir nesitenkink keliais kiaušiniais ir kepalu duonos, – šnypštelėjo praeidamas pro šalį.

Jaunasis medikas pažvelgė žemyn į Johaną Štėringą, kuris kosėdamas ir drebėdamas sėdėjo priešais jį ant suolo, spjaudė rausvai geltonus skreplius į savo skylėtą nosinę. Gydytojas pažinojo kalvio pameistrį iš kelių jo apsilankymų. Šis stiprus ir patriukšmauti mėgstantis žmogus, dabar sudribęs ir negalintis pasikrutinti, spoksojo priešais save. Mintis dar imti iš šio ligoto, nusilpusio kūno kraują Simonui pasirodė visiškai netikusi. Žinodamas, jog kraujo nuleidimas – patikima priemonė bemaž nuo visų ligų, Fronvyzeris vis dėlto padėjo stiletą į šalį.

– Viskas gerai, Štėringai, – pasakė medikas. – Jau gali eiti namo. Tegul tavo žmona paruošia nuovirą iš šalavijų ir, kol pasijusi geriau, pagulėk prie krosnies.

– O kraujo nuleidimas? – sušnopavo pameistrys.

– Kitą kartą. Kol kas tau pačiam reikia kraujo. Eik.

Ligonis linktelėjo ir, kaip ir kiti du valstiečiai, kurių kiekvienam pagal poreikius daktaras įdavė tiglį su čiobrelių tepalu, susiruošė namo. Atsilygindami jaunajam gydytojui anie įbruko keletą riebaluotų monetų ir pusę rūkyto kumpio. Šis padėkojo ir uždarė paskui vyrus duris.

Simonas lengviau atsipūtė. Pagaliau atsirado laiko knygelei, kurią parsinešė iš Šrėfogelio. Susidomėjęs atsisėdo ant suolo prie pat krosnies ir atsivertė pageltusį lapą.

Nemažai sužinojo apie tamplierių klestėjimo ir žlugimo laikus. Perskaitė, jog pinigus jie skolindavo net pačiam popiežiui. Sužinojo ir tai, kad kovose būdavo beveik neįveikiami. Atsidavusios ir nepaprastus ritualus bei papročius puoselėjančios draugijos nariai leisdavosi į mūšį su Dievo vardu lūpose, o už narsą buvo gerbiami net pačių priešų. Vaikinas perskaitė apie didingas kovas pažadėtoje žemėje, apie Jeruzalės žlugimą, apie tamplierių pabėgimą į Kiprą ir jų tolesnę galią Europoje. Neįtikėtina ir verta dėmesio Fronvyzeriui atrodė tai, kad riterių ordinas prieš iširdamas buvo užėmęs daugiau nei dešimt tūkstančių pilių ir komtūrijų nuo Anglijos iki Bizantijos! Ar galėjo būti tokia komtūrija ir čia, Šongau mieste? Kokio tamplieriaus kaulus jie aptiko po Lorenco bažnyčia? Ar jo palikta marmuro plokštė susijusi su pranešimu?

Aš duosiu galią savo dviem liudytojams... Kai jie baigs liudyti, žvėris, išlindęs iš bedugnės, kovos su jais, nugalės ir nužudys juos.

Net daug skaitęs Simonas negalėjo rasti to nepaprasto posakio, išgraviruoto ant marmuro plokštės. Apie legendomis apipintus tamplierių turtus knygoje taip pat nė žodelio. Gal jų niekada ir nebuvo? Pavargęs medikas pasitrynė akis ir leidosi lovos link. Vėjas ir toliau švilpavo pro langines. Kambaryje lovos karkaso grotelės pamažu dengėsi plonu šerkšno sluoksniu.

_______________

* Pranc. Akivaizdžiai – (Vert. past.)

3

Magdalena pasibeldė į dailidės Baltazaro Hėmerlės namų duris ir ėmė laukti pasigirstančių žingsnių. Buvo ankstyvas rytas. Vakar ji apsilankė pas mūrininkus ir Altenštato akmentašį. Iš pradžių vyrai į merginą žiopsojo su nepasitikėjimu – niekas negeidavo koriko dukters priešais savo namų duris. Buvo tikima, jog kitą dieną pasiligos gyvuliai. Paaiškinusi, jog kalba eis apie mirusį Altenštato pastorių ir statybos darbus Lorenco bažnyčioje, Kuizel buvo priimta nenoromis, varstoma nepatiklių dailidės žmonos žvilgsnių. Juk Magdalena ne tik budelio duktė. Turėdama tankius juodus plaukus, vešlius antakius ir putlias lūpas, ši atrodė patraukli būtybė, kuriai sužadinti geidulingumą buvo vieni juokai. Mergina puikiai žinojo, jog į ją nusigręžusią vyrai įsmeigdavo akis. Tiesa, šokti nė vienas iš jaunuolių jos taip ir nebuvo pakvietęs. Niekas, išskyrus Simoną.

Praėjusio vakaro pokalbiai nieko naujo nedavė. Amatininkai kaip vienas kalbėjo apie radinį ir apie tai, jog pastorius pats buvo nusileidęs į kriptą. Esą, grįžo visas išblyškęs, pasmilkstė įėjimą ir čia pat jį uždarė. Paminėjo vyrai ir neįprastus kryžius ant galerijos sienų, tik niekas nepanoro apie tai pasakoti pašaliniui. Vizitas pas dailidę Magdalenai buvo paskutinė viltis. Ji leidosi Baltazaro Hėmerlės nuvedama į kambarį. Amatininkas iš Altenštato buvo geraširdis, stiprus tarsi lokys, gauruota barzda ir raupų subjaurotu veidu, draugiškumu švytinčiomis akimis. Priešingai nei daugeliui vietinių, jam nė motais buvo Kuizel, kaip negarbingosios koriko dukters, statusas. Atvirkščiai, per atlaidus amatininkas nusišypsojo merginai ir netgi šelmiškai nukėlė prieš ją plačią dailidės skrybėlę. Magdalena žinojo, kad jis ne vienai mergelei akį merkdavo. Kaip tik dėl to nuo savo žmonos kartais gaudavo pylos. Laimei, Katarina Hėmerlė dabar buvo Šongau miesto turguje.

– Na, kruvinoji dukterie, ko tau iš manęs? – paklausė šeimininkas šiepdamasis ir pastūmė jai karšto vyno puodelį. – Ar miestui prireikė naujų kartuvių? Senosios jau gerokai sutrūnijusios, ar taip nemanai? Lažinuosi, jog kitą kartą kariant neatlaikys ir tavo tėvas atsidurs kvailio vietoje.

Mergina šypsodamasi papurtė galvą ir sriubtelėjo stimuliuojančio gėrimo. Po didelio gurkšnio galiausiai papasakojo, kokiu reikalu atėjusi. Baltazaras Hėmerlė ilgai žvelgė į budelio dukterį susimąstęs.

– Ar tai turi ką nors bendra su tuo, kad storasis Kopmejeris galėjo būti nunuodytas?

Magdalena patraukė pečiais.

– Būtent tai ir norime išsiaiškinti.

Vyras linktelėjo.

– Nors nežinau, kuo tau tai padės, – pradėjo šis, – tačiau tai tiesa. Niekas iš mūsų nebuvo nusileidęs į kriptą. Kryžius kuo puikiausiai užtepė dažytojai.

– Ar su kuo nors apie tai kalbėjotės? – paklausė viešnia, toliau šliurpdama karštą vyną. Ji pajuto vidų užliejančią šilumą. Jokiu būdu negalėjo gerti iki dugno, nes tuomet niekaip neparsigaus į namus.

– Tai su kuo jau čia kalbėsies? – pasakė Baltazaras. – Nors... – jis pritilo, – pastarąjį sekmadienį sugrįžę iš bažnyčios darsyk paplepėjome prie nuolatinio staliuko čia, Altenštate, pas smuklininką Štraserį. Pastorius per pamokslą buvo kažkoks išsiblaškęs. Smuklėje, tiesa, buvo du nepažįstamieji...

– Kas? – Magdalenos širdis ėmė tankiau plakti ir ne tik dėl stipraus vyno.

– Nepažįstamieji, – sumurmėjo Hėmerlė. – Gerai neįžiūrėjau. Sėdėjo prie gretimo staliuko juodais abitais tarsi vienuoliai. Gobtuvų nė karto ir nenusiėmė.

– Daugiau niekas nekrito į akis?

Dailidė suraukė kaktą, panašu, jog pagaliau kažką prisiminė.

– Ore tvyrojo brangių kvepalų aromatas, – pasakė. – O lauke už durų stovėjo trys juodžiai. Ne tokie kaip tavo tėvo kumelpalaikė, o tikrų tikriausi, galingi, dervos juodumo žirgai. Ne juokais įvarė baimės... – Amatininkas papurtė galvą ir nusijuokė. – Bet ką aš čia?! Pakalbėkime verčiau apie kitką. – Vyras iššiepė dantis. – Sumeistravau iš eglės naują lovą. Ji štai ten, kambaryje, tokia plati ir šilta. Gal norėtum pamatyti?

Mergina šyptelėjo.

– Kad paskui tavo žmona man nusuktų sprandą? Ačiū, ne.

Viešnia vienu mauku ištuštino puodelį ir susiruošė eiti laukan. Išėjusi kiek svirdinėdama sunkiai nuklampojo atgal į Šongau.

Baltazaras pamojo šiai pavymui, tačiau netrukus dailidės veidas surimtėjo. Jis galvojo apie vyrus ant juodų arklių. Akimirką netgi pasirodė, jog šaltame žiemos ore pajuto kvepalų dvelksmą. Vis dėlto tai greičiausiai karšto vyno aromatas.

Nuo pat ankstaus ryto Simonas susirengė į Altenštatą. Dar prieš aušrą tyliai prasliūkino pro knarkiančio tėvo kambarį. Bonifacas Fronvyzeris vakar vėlai grįžo į namus. Sūnus spėjo, kad užmokestį už vizitą pas tarybos narį Hardenbergą bus išmainęs į vyną ir degtinę. Už prekių sandėlio stovinčių smuklių savininkai paprastai ir uždarę po aštuntos vakarais dar leisdavo vienam kitam lankytojui pasėdėti, jei tik kuris turėdavo pakankamai skambančiųjų. Garbusis kilmingasis Hardenbergas už apžiūrą neabejotinai sumokėjo daugiau nei visi sergantys valstiečiai per šią savaitę kartu sudėjus. Bet kuriuo atveju turėjo pakakti mažiausiai trims taurėms brangiausio burgundiško vyno.

Atsargiai uždaręs duris vaikinas tekinomis nuskubėjo link pilies vartų gatvės gale. Ten, apačioje, prie sugriuvusių hercogo pilies mūrų šliejosi miesto sargybinis Jozefas. Jis jau buvo atvėręs geležimi kaustytus vartus ir dabar pavargusiu žvilgsniu spoksojo į artėjančią figūrą.

– Taip anksti pakilote, Simonai? – sumurmėjo jis. Juodu vienas kitą gerai pažinojo. Visai neseniai jaunasis gydytojas išgydė vyro sūnų nuo niežų. Nemokamai, žinoma, – pravartu turėti draugą sargybinį. Kad ir tam, jog pasitaikius progai net ir saulei nusileidus pro mažuosius vartelius pėstiesiems būtų galima išsmukti.

– Darkart privalau vykti į Altenštatą, – atsakė Fronvyzeris. – Esu reikalingas ligoniui.

– Tai vėl dėl kosulio ir prakaitavimo? – paklausė Jozefas, žinodamas, kad net mažame miestelyje netrūko sergančiųjų keistąja karštine. Medikas linktelėjo susimąstęs ir skubriai išlėkė pro vartus. Niekas neturėjo žinoti, ko jam iš tiesų prireikė Altenštate. Sargybinis žvelgė vaikinui įkandin, ant sniego piešdamas pentagramą.

– Neduok Dieve, jei į Šongau grįžtų maras! – šūktelėjo gydytojui pavymui. – Dieve, sergėk! – Vyras padėkojo Mergelei, lig šiol saugančiai jį nuo ligos. Paskui pabandė snūstelėti atmerktomis akimis.

Gatvė nuvinguriavo serpantinu aukštyn į kalną. Nors spirgino šaltis, Simoną netrukus užliejo maloni šiluma. Žingsniuodamas medikas svarstė, kodėl, po galais, taip anksti kėlęsis ir iškeliavęs tirti mirties aplinkybių žmogaus, kuris jam net nebuvo artimas. Būtų galėjęs likti lovoje, devintą išgerti puodelį kavos, o prie šiltos burbuliuojančios viryklės stebėti lauke šokančias snaiges. Bet Fronvyzerio nesiliovė kamavęs smalsumas, įgimtas siekis kapstytis giliau, taip elgėsi dar, žinoma, ir dėl Benediktos Kopmejer. Kai ją vakar išvydo, nuo to laiko niekaip neišmetė iš galvos. Gal šiuo žingsniu pavyks moteriai padaryti nedidelę paslaugą?

Šv. Mikalojaus bazilika Altenštate – štai kas dabar rūpėjo jaunuoliui. Galingai atrodydama ji buvo iškilusi tarp prie žemės prigludusių namų, primindama laikotarpį, kai šis mažas kaimelis kadaise pasižymėjo kaip svarbus prekybos rėmimo taškas senovės romėnų karo kelyje, pavadintame Via Claudia Augusta. Apsupta aukštos sienos ir pastatyta iš masyvių tašytų akmenų su dviem dangų remiančiais bokštais bazilika labiau panėšėjo į pilį nei į bažnyčią.

Simonas nužingsniavo plačiais laiptais į viršų prie pagrindinių vartų. Tiesiai virš dvivėrių vartų puikavosi reljefas. Jame buvo pavaizduotas skydu, šalmu ir kalaviju apsiginklavęs riteris, kovojantis su drakonu. Iš drakono nasrų kyšojo kito žmogaus kūnas. Gydytojas papurtė galvą. Priešingai nei dauguma jo kraštiečių, medikas niekada negalėjo priprasti prie kruvinų, gąsdinančių siužetų maldos namuose. Tokie paveikslai, žmonėms turėję priminti pragaro baisumus, Fronvyzeriui veikiau rodėsi kaip seniausiai prabėgusių laikų pranašai.

Jaunuolio mintys nurimo tik tuomet, kai įžengė į bažnyčią ir žvilgsnį nukreipė į priekį. Apsidėje virš altoriaus kabėjo gražiausias ir didžiausias krucifiksas visame Pfafenvinkelyje. „Didysis Altenštato Dievas“ buvo plačiai žinomas už miesto ribų ir net blaiviai mąstančiam medikui teko pripažinti jo poveikį. Iš maumedžio drožta figūra buvo milžiniška, ne mažiau kaip trijų žingsnių ilgio ir tiek pat pločio. Jai iš kairės ir dešinės stovėjo žmogaus dydžio Marijos ir Jono skulptūros. Išskirtiniausias Išganytojo veidas. Kristus žvelgė žemyn be skausmingos ar tikinčiuosius kaltinančios išraiškos veide, o švelniomis ir net kiek liūdnomis akimis.

Pakėlęs akis, viename iš priešakinių bažnyčios suolų, Simonas pastebėjo figūrą, į kurią anksčiau neatkreipė dėmesio. Turbūt dėl to, jog būtybė klūpojo palenkusi žemyn galvą. Skara dengė jai pečius. Nespėjus gydytojui ką nors pasakyti, ji atsistojo, persižegnojo ir atsigręžė vaikino pusėn. Fronvyzeris krūptelėjo. Tai juk Benedikta Kopmejer! Moters veidas buvo dar blyškesnis nei vakar, panašu, jog nedaug temigo. Vis dėlto ji spinduliavo tokia stiprybe, kokios medikas dar niekad nejuto iš jokios moters. Atpažinusi Simoną, pirklio našlė nusišypsojo jam siauromis lūpomis.

– Aš... aš nesitikėjau jūsų išvysti bažnyčioje, – mikčiodamas ištarė gydytojas, kai moteris prisiartino. Rytinėje pieno balkšvumo šviesoje trumpam pasirodė, jog ji sklando ore. – Maniau, apsistojote Šongau „Auksinėje žvaigždėje“.

– Buvau ir ten, – atsakė Kopmejer tyliai ir atkišo jaunuoliui žiedais padabintą ranką bučiniui. – Negalėjau užmigti. Tad atvykau čia pasimelsti. Ši bažnyčia... kažkuo ypatinga. Jaučiate?

Fronvyzeris linktelėjo. Regis, ir Benedikta negalėjo atsispirti magiškajam bazilikos poveikiui. Tuomet gydytojui dingtelėjo, jog atvykti iš Šongau į Altenštatą jai prireikė atsikelti gerokai prieš aušrą.

– Neturėjote viena keliauti, – pastebėjo susirūpinęs medikas. – Dabar šiose apylinkėse bastosi plėšikų gauja, o bejėgė moteris kaip jūs...

– Aš nesu tokia bejėgė, kaip atrodau, – sausai pertraukė vaikiną moteris. Tada parodė į tuščias daktaro rankas ir pakeitė temą: – Šiandien jūs be savo krepšio. Neturite ligonių? O gal jus čia atvedė kas nors kita? Poreikis pasimelsti?

Simonas šyptelėjo.

– Deja, ne. Nors tikiu, kad pastorius dažniau norėtų mane matyti bažnyčioje... – Jaunuolis užsikirto prieš kalbėdamas toliau. – Tai susiję su jūsų broliu.

– Su mano broliu? – Benedikta žvelgė į vaikiną nustebusi. Šis linktelėjo ir atsigręžė į kitus besimeldžiančiuosius.

– Susidaro įspūdis, kad jūsų brolis ten, apačioje, Lorenco bažnyčios kriptoje, bus kažką atradęs, – sušnabždėjo pagaliau. – Veikiausiai todėl ir buvo nutildytas.

– Bet ką tuomet veikiate Šv. Mikalojaus bazilikoje? – nesiliovė klausinėjusi.

– Na, tikiuosi, iš vietinio pastoriaus daugiau išgirsti apie Lorenco bažnyčią. Juk maldos namai priklauso jo parapijai.

Kopmejer linktelėjo.

– Suprantu, – ištarė. Akimirką padvejojusi, tęsė: – Ar nesudaryčiau jums sunkumų, jei drauge keliaučiau pas pastorių? Norėčiau sužinoti, ką tai turi bendro su mano brolio mirtimi.

Simonas gūžtelėjo.

– Kodėl ne? – sutiko. – Tuomet eikime. Šventikas dabar turbūt ruošiasi mišioms.

Jie užtiko pastorių zakristijoje, kur šis, rankoje laikydamas apvarvėjusį ąsotį, kėlė jį prie lūpų. Panašu, jog degustavo mišių apeigoms skirtą vyną.

– Kristaus kraujas, – Fronvyzeris ištarė taip, kad šventikas išgirstų. – Tikra laimė, kad turime tokio puikaus skonio Išganytojo palikimą.

Pastorius Elijas Cygleris akimirką krūptelėjo, tačiau netrukus atgavo pusiausvyrą. Susierzinęs atsisuko į neprašytus svečius. Vyras buvo žemo ūgio, tuklus, mėsingo veido su kuprota nosimi, išraizgyta raudonų kraujagyslių. Šventikas atrodė taip, tarsi pakankamai dažnai tikrintų mišių vyno kokybę.

– Jūs, be abejo, žinote, kad mišių vynas tik pakeičiant tampa Kristaus krauju, – sausai paaiškino. – Šiuo metu tai tėra vynas, pakankamai geras, tačiau vynas. – Nusibraukęs lūpas, Cygleris pastatė ąsotį ant sidabrinio padėklo, ant kurio gulėjo ostija. Tada nusišluostė šlapius pirštus į juodą sutaną.

– Tikiuosi, turite pagrindo mane trukdyti prieš mišias, – Elijo balsas nuskambėjo ne itin aiškiai. – Ir dar su moterimi čia, zakristijoje...

– Mes trumpam, jūsų prakilnybe, – patikino Simonas. Vaikinas ir Benedikta prisistatė. Paminėjus Kopmejerio pavardę, pastorius sukluso.

– Andrėjas Kopmejeris? – pasitikslino šis. – Lorenco bažnyčios pastorius? Girdėjau, jis negyvas. Užuojauta seseriai. Kad žinotume, kas...

– Norėčiau, kad apsiimtumėte rengti mano brolio laidotuves, – pertraukė šventiką viešnia. – Ar tai įmanoma?

– Na... žinoma. – Akivaizdu, kad ir kunigas buvo pakerėtas jos elegantiškų, savimi pasitikinčios moters, manierų. Vienos didžiausių regiono bažnyčių vadovui buvo įprasta rodyti aroganciją. Vis dėlto ši dama privertė su ja elgtis pagarbiai. Pakako vieno sakinio iš jos lūpų, kad Elijas nusileistų žemėn.

– Aš pasirūpinsiu viskuo, kas būtina, – suburbėjo neaiškiai. – Nesijaudinkite. Kada pageidaujate laidotuvių?

Sutarta dėl ateinančio šeštadienio. Galop Simonas pastoriui pateikė klausimą, dėl kurio ir atėjo.

– Lorenco bažnyčia... – pradėjo jaunuolis. – Benedikta Kopmejer, kaip velionio sesuo, norėtų šį tą daugiau sužinoti apie bažnyčią, kurioje tiek daug nuveikė jos brolis. Taip pat apie maldos namų praeitį. Ar yra tai liudijančių dokumentų čia, bazilikoje?

Pastorius Cygleris papurtė galvą.

– Deja. Bažnyčia nepriklauso Šv. Mikalojaus parapijai. Šiuo klausimu jums reikia į Šteingadeną.

– Į Šteingadeną? – nustebo Simonas.

Ganytojas linktelėjo.

– Lorenco bažnyčia – premonstratiečių vienuolyno Šteingadene valdžioje. Kiek man žinoma, vienuolynas jau seniai nupirkęs bažnyčią. Jei švedai nebus sudeginę dokumentų, tuomet juos rasite tik ten.

– O kam bažnyčia priklausė prieš tai? – paklausė Fronvyzeris kiek įmanoma atsainiau. – Šv. Mikalojaus parapijai?

Pastorius nusijuokė.

– Šįkart turiu jus nuvilti, kadangi iš tiesų niekada neturėjome jokių reikalų su šia bažnyčia. Jei tikėtume gandais, tai ji anksčiau priklausiusi Kryžiuočių, kitaip tariant, Tamplierių, ordinui. Bet tai buvo labai seniai. Kodėl jus domina?

– Mano brolis visuomet labai žavėjosi savo bažnyčia, – atsakė Benedikta. Moters juokas būtų galėjęs ištirpdyti net ledus sausio mėnesį. – Tik norėjau daugiau žinoti apie vietą, kuri jam tiek daug reiškė. Gal galėtumėte tai panaudoti ir kalboje prie kapo?

– O, žinoma, – pademonstruodamas rūpestį, Elijas Cygleris linktelėjo. – Pažiūrėsiu, ką galiu padaryti. Kad žinotume, kodėl...

– Dabar atleiskite mums, – murmtelėjo Kopmejer. – Mano širdį tebeslegia juodas sielvartas. – Norėčiau eiti pasimelsti.

Pastorius nuolankiai kinktelėjo, stebėdamas kaip abu, išėję pro zakristijos duris, dingsta lauke. Paskui grįžo prie mišių vyno degustacijos. Gaila būtų leisti jam visam pavirsti Kristaus krauju.

– Mums reikia į Šteingadeną, – sušnabždėjo Benedikta, jiems beskubant per baziliką. – Geriausia jau šiandien.

– Ir jūs keliausite? – paklausė Simonas, nežinodamas, ką ir galvoti dėl tokio sumanymo.

– Žinoma. Privalau išsiaiškinti, dėl ko mirė mano brolis. Argi tai taip sunku suprasti?

– Ne, ne. Bet gal ne šiandien? – Jie stovėjo lauke priešais vartus. Sniegas pustė jiems tiesiai į veidus. Jaunuolis parodė į viršų. – Vėl sninga. Bus nelengva keliauti, – susimąstė vaikinas.

– Na, aš turiu arklį. Jis neabejotinai nugabens mane saugiai ir patogiai net per kelius siekiančias pusnis, – paaiškino Kopmejer ir tiriamai pasižiūrėjo į gydytoją. – O jūs? Juk būdamas miesto gydytoju privalote turėti arklį?

– Aa, žinoma, žinoma, tačiau...

– Na, tuomet viskas tuo pasakyta, – pareiškė našlė ir nuskubėjo laiptais žemyn. – Išvykstame po dviejų valandų.

Pykčio apimtas Simonas žvelgė jai įkandin, tada, patraukęs pečiais, nusekė paskui.

– Ar jūs visuomet taip skubate priimti sprendimus? – paklausė prisigretinęs.

– Kokia iš manęs būtų sėkmingai besiverčianti pirklė, jei visada tik svarstyčiau ir velčiausi į ginčus? – išdrožė moteris. – Teužsiima tuo vyrai prie savo nuolatinių staliukų.

Fronvyzeris išsiviepė.

– Tikiuosi, man niekada neteks su jumis sudarinėti sandorių. Nespėčiau mirktelėti, o jau būtumėte man įbrukusi tris statines brangaus vyno.

Benedikta nusijuokė. Tai buvo pirmas kartas, kai vaikinas išgirdo ją juokiantis, tad pajuto didžiulį norą įsiteikti šiai savimi pasitikinčiai, apsukriai moteriai.

O dabar reikalingas arklys. Ir gydytojui jau kilo mintis, iš kur jį gaus.

Prie gatvės kampo, netoli Šv. Mikalojaus bazilikos, stovėjo Magdalena ir stebėjo du skubančiuosius išilgai alėjos Šongau kryptimi. Tepraėjo vos kelios minutės, kai koriko duktė mažumėlę įkaušusi išėjo iš Baltazaro Hėmerlės namų. Kad sužinotų apie pastarąjį sekmadienį pasirodžiusius keistuosius prašalaičius, mergina ketino aplankyti ir Altenštato smuklininką.

Matyti Simoną ir tą atvykėlę miestietę drauge jai buvo tas pat, kaip gauti smūgį žemiau juostos. Panašu, jog abu kuo puikiausiai susičiulbėję, neilgai trukus jaunuolis netgi apgaubė Benediktos pečius savo apsiaustu. Magdalena neabejojo girdinti iš toli atsklidusį tylų jų juoką. Kuizel pabandė atsikratyti blogos nuojautos, tačiau merginai, deja, nesisekė.

Alkoholis ją galutinai pribaigė, užplūsdamas slogia neapykantos, pavydo ir liūdesio banga. Įniršusi tvirčiau susiveržė korsetą ir sunkiai nuklampojo smuklės link. Tėvas prisakė pavartyti akis prieš amatininkus. Čia gali pasikliauti dukterimi.

– Ko nori? – Korikas išsitraukė iš burnos rūkiklį ir įtariai pažvelgė į Simoną. Šis Jakobą Kuizelą užtiko tvarte netoli namų, mėžiantį šviežią, dar garuojantį mėšlą. Išvertusi kvailokas akis, budelio pusėje stovinti karvė vardu Rėzel, spoksojo į susinervinusį jauną gydytoją, mėginantį neprarasti pusiausvyros tarp mėšlo ir užšalusio šlapimo balų. Fronvyzeris gniaužė rankose fetrinę kepurę, puoštą stručio plunksnomis. Jis dėvėjo geriausiais savo drabužiais. Viršuje parištus rengravus, marškinius nupoliruotais rankogaliais, kelius siekiantį švarką iš puikiausios prancūziškos gelumbės, o ant viršaus – savo gerąjį vilnos apsiaustą, nuo kurio skubomis prieš išeidamas dar spėjo nuvalyti dėmes. Dabar štai stovėjo sumišęs priešais koriką, formuluodamas klausimą:

– Ar galėčiau iš jūsų pasiskolinti arklį? – Tai, ką ištarė, veikiau buvo panašu į murmesį. – Tik iki rytojaus.

Jakobas Kuizelas pasižiūrėjo susimąstęs. Paskui prapliupo juoktis.

– Mano senąją Vali? Tą pamišusį gyvulį? Ji sučiaumos tavo puošniąją kepurę tarsi salierą. Paskui nespėsi nė mirktelėti, kai tave numes! – Ir vaipydamasis papurtė galvą.

Simonas metė žvilgsnį į sulysusią kumelpalaikę, niūriai gromuliuojančią tvarto gilumoje. Visai galimas dalykas, jog budelis teisus.

– Ir apskritai, kur keliausi taip atrodydamas? Į Venecijos karnavalą? – paklausė Kuizelas, apžvelgdamas Fronvyzerio drabužius nuo viršaus iki apačios.

– Aš... aš vykstu į Šteingadeną, į vienuolyną. Galbūt ten daugiau pavyks sužinoti apie slaptąją kriptą Lorenco bažnyčioje.

Vaikinas užsikirsdamas papasakojo korikui apie apsilankymą Šv. Mikalojaus bazilikoje ir apie tai, ką sužinojo. Lyg tarp kitko pabaigoje pridūrė:

– Beje, mane lydės Benedikta Kopmejer. Ji nori daugiau sužinoti apie savo brolį.

– Šit kaip. – Jakobas linktelėjo. Nusispjovęs ant mėšlo, šake po tvartą ėmėsi skirstyti šviežius šiaudus. – Tai dėl to pasipuošei. Tiek to, pamiršk, dėl manęs gali imti Vali. Šiaip ar taip ji reikalinga tik tam, kad nugabenčiau vargšelius nusidėjėlius ant kartuvių kalvos. Dabar kaip tik neturiu ką karti. Bet būk atsargus. Gyvulys užsispyręs kaip mulas. Ir nartus!

– Aš moku elgtis su arkliais, – daugiau save ramino Simonas. Be to, jau ir trauktis nebebuvo kaip. Jis vėlavo, o Benedikta laukė jo priešais „Auksinę žvaigždę“. Apsirengti užtruko ilgiau nei tikėjosi. Nors gaudavo apgailėtiną atlyginimą, medikas didžiavosi savo apranga. Turtingų aristokratų dukterys visada rasdavo ką įbrukti arba parūpindavo jam ploniausios gelumbės. Net ir būdamas žemo ūgio, Šongau jaunuolis pasižymėjo kaip nepriekaištingų manierų ir laikysenos žmogus. Vis dėlto Magdalena jį nuolat tikindavo, kad mažame Bavarijos miestelyje tai nedaug ką reiškia.

– Na ką, be galo dėkingas! – pernelyg entuziastingai šūktelėjo Fronvyzeris ir atsargiai, kad neišsiteptų švarko, nutapseno į tvarto galą.

Atskirame aptvare jo laukė Vali. Senas, sulysęs juodbėris spoksojo į mediką piktomis akimis, stoiškai gromuliuodamas keletą stiebelių. Gyvulys akivaizdžiai nerodė nė mažiausio noro susidėti su šiuo dvikoju. Priartėjus gydytojui kumelė suprunkštė ir atsistojusi ant užpakalinių kojų priekinėmis pradėjo nervingai daužyti į aptvaro sieną.

– Kamanos kabo kampe, – burbtelėjo korikas, nė nepažvelgęs į Simoną. – Tikiuosi, pats susidorosi. Turiu eiti. Lechneris kviečia pasikalbėti. Valdžios įsakymas. – Vyras padėjo į šalį šakes, pliaukštelėjo pūslėtomis rankomis nusikratydamas purvą ir pasisuko į duris, vedančias link gyvenamųjų patalpų. – Spėju, vienas iš tarybos narių pasiskundė dėl uždraustų vaistų, kuriuos pardaviau, – suniurnėjo Kuizelas. – Tikras avigalvis! – Tada apsigręžė. – A, jei Vali taps pikta ir bandys kandžiotis, tiesiog timptelk už ausų. Užtikrinu, jog nurims. – Tyliai burnodamas Jakobas sunkiai nukėblino kitapus, į namus.

Fronvyzeris žiūrėjo įsmeigęs akis į priešais stovinčią kumelę, o ši mažomis, piktomis akutėmis – į jį. Gydytojas nurijo seiles. Galop nutraukęs žąslus nuo vagio, pasitelkęs raminamus gestus bei švelnius žodžius, atidarė aptvarą. Benediktai teks dar mažumėlę palaukti.

Kuizelas nesiliovė keikęsis, net kai persivilkęs švariais marškiniais ir nusiplovęs rankas susiruošė į miestą. Nieko gero nežadėjo, jei jį išsikvietė teismo raštininkas Johanas Lechneris. Nors gyventojai turėjo miesto tarybą ir keturis burmistrus, besikeičiančius kas ketvirtį metų, Lechneris buvo slaptasis Šongau miesto viršininkas. Oficialiai teismo raštininkas ėjo vietos atstovo pareigas, kurias jam suteikė kurfiursto vietininkas. Kadangi vietininkas grafas fon Zandicelis, jau nekalbant apie patį kurfiurstą, čia užklysdavo retai, Johanas vadovavo nelyg karalius be karūnos. Iš tiesų valdininkas buvo atsakingas tik už kurfiursto interesus, tačiau pasinaudodamas apsukria taktika, vis dažniau įsisukdavo ir į miesto reikalus.

Korikas įžengė į miestą pro Lecho vartus ir pasuko į Vištų gatvę dešinėje. Nuo pustomo sniego į veidą teko užsimerkti. Vyras šalinosi didelių gatvių – vietos gyventojų čia buvo ne itin mėgstamas. Kai kurie, kuriuos sutiko siaučiant pūgai, suko žvilgsnį į šalį arba murmėdami žegnojosi. Būdamas budeliu Kuizelas negalėjo tuoktis pagal krikščioniškas apeigas, būti palaidotas kaip krikščionis, o jo vaikai negalėjo gauti Krikšto sakramento. Už prekių sandėlio tamsiose tavernose gurkšnodamas alų, korikas sėdėdavo prie atskiro staliuko, vienišas ir ignoruojamas. Vis dėlto, norėdami išsigydyti arba gauti patikimą magiškos galios amuletą, žmonės nenustojo pas jį ėję slapčia. Jakobas atsiduso. Seniai liovėsi laužęs galvą dėl žmonių proto.

Pagaliau budelis atsidūrė priešais hercogo pilį, besiribojančią su vakarine miesto siena. Pastatas atrodė apgriuvęs, vienam iš gynybinių bokštų trūko stogo, sniegas krito ant apanglėjusių sijų. Tiltas su apipuvusiais turėklais per apaugusį pilies griovį vedė pro vidinį gynybinį žiedą.

Kuizelas jau ketino kirsti tiltą, kai iš vidinio kiemo pasigirdo arklio žvengimas ir trypimas. Smarkiai šuoliuodamas milžinišku greičiu prie koriko artėjo juodas eržilas. Ant jo sėdėjo taip pat juodai apsirengęs raitelis, įsisupęs į abitą su gobtuvu, kuris beveik dengė veidą. Atrodė, jog vyras Jakobo nė nepastebėjo. Lėkė tiesiai ant jo, korikas vos spėjo paskutinę akimirką šoktelėti į šalį. Apsiausto kraštas brūkštelėjo jam per veidą, budelis užuodė prabangius, egzotiškus kvepalus, tada figūra dingo kitoje gatvėje už kampo. Kuizelas mestelėjo nepažįstamajam raiteliui įkandin riebų keiksmažodį, keliais žingsniais įveikė likusią atkarpą per tiltą ir įžengė į pastatą.

Pasibeldęs į masyvias medines teismo raštininko kanceliarijos duris pirmame aukšte, Jakobas netruko pastebėti, kad šios tik privertos. Sugirgždėjusios siūbtelėjo į vidų, taip sudarydamos galimybę pamatyti Johaną Lechnerį, apsiginklavusį rašalu bei plunksna, žvakių šviesoje palinkusį ties popieriais ir karštligiškais, tvirtais judesiais dešine ranka vedžiojantį pergamente. Kurį laiką buvo girdėti vien plunksnos skrebenimas.

– Gali sėstis, Kuizelai, – pagaliau pratarė raštininkas, nepakeldamas akių. Vyras buvo išblyškusiu, beveik vaško spalvos veidu, o juoda it ožio barzdelė tik dar labiau stiprino tokį įspūdį. Valdininkas buvo užsimaukšlinęs plokščią, tamsią, aksominę kepuraitę, vilkėjo niekuo neišsiskiriantį, taip pat tamsų švarką. Po akimirkos į budelį įsmigo dvi juodos spindinčios, rodos, nepaliaujančios judėti, Lechnerio akys. Pro pensnė šios atrodė neįtikėtinai didelės tokiame smulkiame veide.

– Nagi, sėskis, – pakartojo teismo raštininkas ir parodė į suoliuką priešais dėmėtą ąžuolinį stalą, užimantį visą patalpos plotą. – Turiu tau užduotį.

– Gal pagaliau pričiupote kokį kelių plėšiką? – burbtelėjo Jakobas ir sudribo ant suoliuko. Po galingu kūnu medis sudejavo, tačiau išsilaikė nesubyrėjęs.

– Na, nevisiškai, – atsakė Johanas, žaisdamas tarp pirštų žąsies plunksnos kotu. – Todėl tave ir išsikviečiau. – Jis atsilošė krėsle. – Turbūt jau girdėjai, jog miestelėnų būrys ketina susekti ir sučiupti galvažudžių gaują. Norėčiau, kad vadovautum tam būriui.

– Aš? – Kuizelas vos neužspringo. – Bet...

– Suprantu, kaip korikas esi laikomas negarbingu ir todėl neturi teisės duoti nurodymus miestelėnams, – pertraukė jį raštininkas. – Kita vertus, jie bijo tavęs, vadinasi, gerbia. Neblogai vadovauti esant tokiai aplinkybei. Be to, tu vienintelis, kuriam tai galiu patikėti. Argi ne tau pavyko pastaraisiais metais nudėti tą milžinišką vilką? O dar tas reikalas su samdytais kariais pavasarį... Esi stiprus, gudrus, moki kautis ir geriau nei kas kitas iš mūsų pažįsti tas padugnes.

– Kodėl nepaskiriate vadovauti ko nors iš tarybos narių? – pasišaipė budelis. – Jie juk tikrai išmano, kaip komanduoti.

Lechneris nusikvatojo.

– Zėmeris? O gal senasis Hardenbergas? Jau verčiau tada tegul mano motina. Nusipenėję, sukiužę piniguočiai! Jie nė švedų įkaitais nepaimtų. Ne, Kuizelai, tą padarysi tu. Esi įrodęs, jog sugebi gerokai daugiau nei karti žmones. O dėl vadovavimo... – Vyras išsišiepė Jakobui. – Nusiramink, aš pranešiu tiems aukštiesiems ponams, jog juos pagainioti imasi budelis. Tai juos paveiks. Ar dar tebeturi ginklų iš tų laikų, kai teko kariauti? Tu juk buvai kare, ar ne?

Kuizelas linktelėjo. Vaizdas tarsi rūke šmėkštelėjo prieš akis. Tai daug daugiau, nei pajėgi įsivaizduoti, pagalvojo jis.

– Gerai, – tarė raštininkas. – Medžioklė prasidės poryt aštuntą ryte. Tik pranešiu žmonėms. Malonėk atvykti sutartu laiku į turgaus aikštę. Į dieną gausi pusę guldeno, o už kiekvieną sugautą plėšiką – dar tiek pat. – Valdininkas vėl palinko prie dokumentų. – Dabar gali eiti.

Budelis buvo bepradedąs kalbėti, tačiau išvydęs susitelkusią Johano veido išraišką, suprato, jog prieštarauti nėra prasmės. Tad pasisuko eiti. Staiga už jo dar kartą pasigirdo Lechnerio balsas:

– Beje, korike! Minutėlę! – Jakobas Kuizelas atsisuko. Teismo raštininkas pažvelgė į jį pro pensnė tiriančiu žvilgsniu. – Girdėjau, mirė Altenštato pastorius. O tu juk atsiradai netrukus po jo mirties. Ar nebuvo ko nors... neįprasto?

Budelis mintyse nusikeikė. Kaip šis taip greitai sužinojo apie įvykius Lorenco bažnyčioje? Akivaizdu, kad nuo Lechnerio nieko nenuslėpsi. Jakobas trumpam pasvarstęs pasiryžo pasakyti tiesą.

– Panašu į tai, jog dvasininką kažkas nunuodijo.

– Nunuodijo? – Valdininkas suraukė kaktą. – Hm, nemalonu. Bet, kiek tave pažįstu, turbūt jau numanai, kas dėl to kaltas?

Kuizelas papurtė galvą.

– Ne, pone. Neturiu supratimo.

– Taip pat gerai. Savo pastoriaus mirties aplinkybes tesiaiškina patys Altenštato gyventojai. – Raštininkas susiraukė. – Galbūt storasis dvasininkas paprasčiausiai apsirijo?

– Ne, pone. Aš tikiu...

– Tikėti gali bažnyčioje, – pertraukė Lechneris. – Noriu, kad būtent tu pasirūpintum šia galvažudžių gauja. Būtent tu, supranti? Tai įsakymas. Miestui reikia tavo geros uoslės ir jėgos, tačiau ne Altenštate, o čia, Šongau. Visa kita palauks. Ar aišku?

Jakobas tylėjo.

– Noriu žinoti, ar aišku?

Korikas linktelėjo ir nieko nepasakęs dingo tamsiame koridoriuje. Sau už nugaros išgirdo plunksnos skrebenimą.

Teismo raštininkas ištraukė nepastebimai tarp popierių įkištą dokumentą, kurį ten paslėpė visai prieš pat įeinant budeliui. Dar kartą metė į jį žvilgsnį. Antspaudas, regis, tikras, o ir tas, kas perdavė laišką, paliko patikimo žmogaus įspūdį.

Lechneris pasikrapštė nosį žąsies plunksna. Būtų neprotinga ignoruoti tokio galingojo prašymą, net jei tikroji oficialaus rašto priežastis taip ir liko neaiški. Iš tiesų Johanas norėjęs tik apklausti koriką dėl dvasininko Kopmejerio mirties. Ką tik buvęs nepažįstamasis nedviprasmiškai leido suprasti, jog tolesnis Kopmejerio bylos tyrimas yra nepageidautinas. Savo reikalavimui pagrįsti jis paliko gražią krūvelę bacenų. Lechneris ėmė žaisti monetomis savo rašomojo stalo stalčiuje. Pačiupinėjęs pajuto jų vėsą ir tvirtumą. Miestui praverstų neišvengiamiems remonto darbams, kuriuos būtų galima pradėti nuo apgailėtinos hercogo rūmų būklės. Nepažįstamasis žadėjo ir daugiau pinigų nepagailėti, jei tik budelis laikys liežuvį už dantų...

Vis dėlto valdininką graužė štai kas: kuo galiūnas taip susidomėjo, kad Šongau korikui uždrausta šniukštinėti Altenštate? Na, teks pačiam imtis tyrimo, o iki tol teks Kuizelą užimti kitkuo. Johanas šyptelėjo. Iškilęs vaizdinys, kaip Jakobas netrukus pavaikys nutukusius tarybos narius, buvo daugiau nei puikus. Vien tai verta nedidukės apgaulės.

Pūgos siautulyje priešais užeigą „Auksinė žvaigždė“, prie prekių sandėlio Benedikta iš nekantrumo nenustygo vietoje. Jos arklys, žvilgantis rausvo plauko sartis, nervingai trypčiojo tai šen, tai ten. Pamačius Simoną, pirklės veide pasirodė skurdus šypsnys.

– Ar ne geriau jums, daktare, būtų keliauti pėstute negu raitomis? – paklausė moteris.

Iš tikrųjų sėdėdamas ant kumelės Fronvyzeris sudarė ne patį geriausią įspūdį. Tas velnio gyvulys per trumpą atstumą nuo Lecho iki čia dukart jo vos nenumetė. O pažabojimas virto tikrų tikriausia kova, per kurią Vali jam ne kartą kando į ranką. Gydytojo veidas buvo išmuštas prakaito, jo kepurė su paprastai koketiškai styrančia stručio plunksna ant galvos pūpsojo pakrypusi. Tvarte medikas netgi buvo paslydęs, todėl dabar ant švarko puikavosi geltonai ruda dėmė. Vis dėlto jaunuolis pabandė šyptelėti.

– Vali – arklys su charakteriu, – įspėjo jis, kai kumelpalaikė vėl pamėgino atsistoti piestu ir vis timpčiojo pavadį. – O aikštingos moteriškės man visai prie širdies.

Pirklė nusišypsojo.

– Pagirtina. Vis dėlto gal moteris mieliau pasikalbėtų su moterimi.

Našlė nulipo ir atsargiai prisiartino prie prunkščiančio gyvulio. Laikydamasi už karčių Kopmejer palenkė kumelės galvą ir, pritraukusi arčiau prie savęs, sušnabždėjo kažką tyliai į ausį. Ši akimoju nusiramino. Liovėsi prunkštimas, ji stovėjo rami.

– Kaip... Kaip jums tai pavyko? – paklausė Simonas negalėdamas patikėti.

– Un secret de femmes. Moterų paslaptis.

Šyptelėjusi Benedikta užsisėdo ant savo arklio.

– Mums reikia vykti, – priminė. – Kitaip į Šteingadeną nenukaksime iki sutemų. Jau po vidurdienio.

Jie nujojo pro Lecho vartus Peitingo kryptimi. Pūga sustiprėjo. Markstydamasis Fronvyzeris vos įžvelgė priešais juos atsivėrusį kelią. Tad pabandė orientuotis pagal sniegu bemaž užklotas vėžes, kurias paliko pravažiavę ekipažai. Nežymiai kylančiame į viršų kelyje jiems dar pasitaikydavo sutikti kokį atsitiktinį keliauninką arba jaučių kinkinį, tačiau kai Peitingo namai atsidūrė užnugaryje, pasijuto vieniši. Aplink viešpatavo tyla, sniegas slopino bet kokį garsą.

Tos kelios sodybos, pro kurias prajojo, neatrodė labai svetingos. Langai ir durys buvo užšauti – tik iš vieno kito langinių plyšio skverbėsi šviesos pluoštelis – arba iš už namo kampo žvalgėsi drovus vaikas. Vienodais žingsneliais raiteliai perjojo nedidelį, ledu apsitraukusį tvenkinį, iš kurio meldų į žiemos dangų pakilo išgąsdintos antys. Kaskart pasigirdus krektelėjimui iš tankumyno, gydytojas susigūždavo. Jaunuolis negalėjo negalvoti apie šiose apylinkėse siaučiančią plėšikų gaują.

Benedikta niūniavo trumputę prancūzišką dainelę.

– Belle qui tiens ma vie, captive dans tes yeux*...

Klausydamasis moters balso Simonas pajuto nepaprastą, širdį užliejančią šilumą. Nors suprato tik pusę žodžių, tačiau vien šios svetimos kalbos skambesys žadino jam ilgesį tolimiems kraštams. Čia, Pfafenvinkelyje, viskas buvo... dievobaiminga. Labai sustingę ir apsnūdę. Be jokių permainų. Štai Paryžiuje, priešingai, ten žmonės mokėjo gyventi! Jam teko girdėti, kad ant kiekvieno gatvės kampo galima rasti teatrą ir kirpyklą, žmonės dvelkia levandų ir neužmirštuolių aromatais, o Sorbonoje mokosi patys geriausi gydytojai iš visos Europos!

Vaikinas taip buvo paskendęs mintyse, jog kelių plėšikus pastebėjo tik beveik susidūręs su jais kaktomuša.

Kelio pakraštyje smarkiai siaučiant pūgai lūkuriuodamos stovėjo trys žmogystos. Dvi iš jų buvo pasirėmusios į ilgą, grubiai išdrožtą vėzdą, trečiajai prie klubų kabėjo špaga. Tik dabar Fronvyzeris pastebėjo ir ketvirtąjį vyrą. Šis tūnojo tankumyne su muškieta, kurią atsainiai buvo atrėmęs į medžio šaknį. Visi keturi atrodė išbadėję. Skruostai buvo įdubę, barzdos susivėlusios ir apkibusios nedideliais varvekliais. Vilkėjo skylėtais švarkais ir dėmėtais kareiviškais apsiaustais, avėjo auliniais batais, iš kurių buvo belikę skutai.

– Ir ką gi mes čia turime? – paklausė vyras su špaga ir dygiai išsiviepė. – Buvo akivaizdu, jog tai vadas. – Graži moteriškė ir josios garbintojas, keliaujantys vieni vienužiai. Ir abu taip aristokratiškai apsivilkę! – Jis brūkštelėjo koja pasisveikinimo ženklan, o kiti tuo tarpu prapliupo žvengti. Simonas prakeikė dabitišką išvaizdą. Čia, miške, turėjo atrodyti kaip riebus fazanas piršlių atvykimo proga.

– Nagi, paaukokite keliems vargšams nusidėjėliams, skaudžiai nukentėjusiems per karą ir neišgalintiems turėti tokių puošnių drabužių, – pasakė vadas vis dar pasilenkęs. Paskui reikalaudamas ištiesė ranką, o su kita tuo metu žaidė špaga.

Medikas matė, kaip vienas plėšikų, stovinčių kelio pakraštyje, apžiūrinėjo Benediktą ir vedžiojo liežuviu sau per lūpas. Vyras su muškieta tuo metu tiriančiu žvilgsniu slidinėjo brangiu Simono apsiaustu. Jo akys gydytojui priminė laukinio žvėries akis, be jokios išraiškos ir kupinas godumo, nė kibirkštėlės žmogiškumo. Fronvyzeris prasižiojo ketindamas kažką pasakyti, jei ne ginklu, tai bent žodžiais apginti šalia savęs stovinčią moterį, tačiau viskas, ką jaunuoliui pavyko išspausti, buvo kimus švogždesys. Vaikinas žinojo: šie vyrai juos apiplėš ir nudobs kaip gyvulius. Bet prieš tai vienas po kito puls našlę. Gydytojas knebinėjosi apsiausto kišenėje ieškodamas aštraus stileto, kurį visuomet nešiojosi kartu su keliais medicininiais reikmenimis. Kokia nauda iš peilio, kai priešais – keturi apsiginklavę plėšikai! Be to, dar Vali ėmė nervingai trypinėti. Ilgiau šios nukaršusios kumelpalaikės jis tikrai nenulaikys.

– Pasitrauk, kitaip perrėšiu tave nuo pilvo iki kaklo. Espèce de pourriture**!

Akimirką Simonui pasirodė, jog pasigirdo, bet tai iš tikrųjų pasakė Benedikta. Lūkuriuodama ir ramiai padėjusi rankas ant balno priekio moteris šaltai nužiūrinėjo plėšikų atamaną.

Užpuolikams toks negirdėtas akiplėšiškumas taip pat buvo staigmena. Jų vadas atvėrė burną, tačiau užtruko, kol galėjo prakalbėti.

– Maža, pasipūtusi niekšele, – suurzgė galiausiai. – Tu inkši, kai aš su tavimi baigsiu. Paskui ateis eilė mano draugams, o šiam povui leisiu stebėti.

– Paskutinį kartą sakau, traukis, – pirklės balsas išliko šaltas. Kopmejer arklys prunkštė, iš jo šnervių ėjo garas.

– Jau pakaks, prakeikta kekše. – Atamanas sugriebė už pavadžio. – Aš tau parodysiu, kas...

Nuaidėjęs šūvis žiemą miške prilygo botago kirčiui. Kurį laiką plėšikas stovėjo atvira burna žvelgdamas į krūtinėje atsiradusią skylę. Šovinys sudraskė apsiaustą, švarką ir kūną po drabužiais, kraujas pliūptelėjo plona srovele. Gargaliuodamas vyras nuvirto atgal.

Fronvyzeris dairėsi tarsi pamišęs, norėdamas išsiaiškinti, iš kur atsklido šūvis. Tik tada našlės rankose pamatė rūkstantį pistoletą. Iš po apsiausto turėjo jį išsitraukti per dalį sekundės. Ir dar užtaisytą!

Toliau viskas vyko vienu metu. Benedikta taip kirto arkliui pentinais, kad šis tarsi paleista strėlė nuskriejo išilgai kelio. Kažkas trakštelėjo ir Simonas pajuto čaižų švilpimą prie kairiojo skruosto. Kiti du plėšikai šaukdami lėkė į jį su lazdomis, dėl to Vali prunkšdama atsistojo ant užpakalinių kojų.

– Benedikta! – šaukė vaikinas, tuo pat metu mėšlungiškai mėgindamas išsilaikyti balne. – Palaukite manęs!

Pasibaidęs arklys lėkė kartu su gydytoju, šakos čaižė jam veidą. Jaunuolis pajuto buką smūgį į šlaunį – veikiausiai vienas plėšikų bus pataikęs vėzdu. Tvirta, nešvari ranka kitapus truktelėjo už jo arklio pavadžio. Simonas instinktyviai išsitraukė stiletą ir dūrė į ranką. Pasigirdo riksmai, ranka dingo, o Vali nurūko.

Tik dabar vaikinas išdrįso mažumėlę atsitiesti balne ir apsidairyti. Kelio nebematyti, Vali šuoliais lėkė vis gilyn į mišką lyg velnias, išvydęs kryžių. Eglių šakos pliekė Fronvyzeriui per veidą. Norėdamas bent kiek žvilgtelėti atgal, vargais negalais apsisuko. Jokio kelio, netgi takelio, o ir pirklė buvo tarsi skradžiai žemę dingusi! Jaunuolis liko vienas miške, raitas ant arklio, kuris, rodės, nuneštų gydytoją tiesiai į pragarą. Jau buvo sumanęs nušokti, bet pažvelgęs į žemę, kuri po juo belekiant dundėjo, tik tvirčiau įsikibo į balną. Kur Benedikta? Sunerimęs dar sykį apsidairė. Eglės už mediko tankėjo ir tankėjo. Lyg to būtų maža, Simonas pastebėjo, kad pametė brangiąją kepurę. Du guldenus ši jam atsiėjo! Tikriausiai, dingtelėjo daktarui, jei praras galvą, kepurės šiaip ar taip nebeprireiks…

Ketinęs pasisukti į priekį, išgirdo tylų šnypštimą, tada kažkas iš šono pataikė jam į smilkinį.

Užliejo juoduma. Fronvyzeris dar spėjo pajusti, kaip nukrito ant sniego. Sniegas buvo neįtikėtinai šiltas. Kaip duknos, dar tuomet pagalvojo. Regis, jį pakėlė rankos, tuomet prarijo visa gožianti tamsa.

_______________

* Pranc. Gražus kad mano gyvenimas būtų nelaisvėje tavo akių (Vert past.).

** Pranc. Šlykštus puvėkas! (Vert. past.)

4

Įniršusi Magdalena sunkiai nukėblino prie Štraserio smuklės įėjimo. Vis dar svaigino stiprus karštas dailidės vynas, tačiau, kad pamirštų susitikimą su Simonu ir Benedikta, prireiks gerokai daugiau alkoholio. Kaip jis galėjo taip su ja pasielgti? Ta padraika iš miesto! Vis dėlto galbūt ji neteisi dėl Benediktos, galbūt juodu visai atsitiktinai susitiko bazilikoje, grįžo kartu į Šongau, štai ir viskas. Tuomet kodėl Simonas užmetė apsiaustą moteriai ant pečių? O tas juokas...

Atidarius smuklės duris jai į veidą tvokstelėjo šiltas, tvankus oras. Griežė smuikas, kažkas koja mušė į taktą. Tamsioje žemoje patalpoje, apšviestoje tik keliomis pušies balanomis, tokiu metu, vidurdienį, jau buvo susirinkę per tuziną amatininkų. Tarp jų ir keletas mūrininkų, kuriuos mergina vakar apklausė. Šie nepatikliai sužiuro į Magdaleną, o tada grįžo prie savo bokalų. Centre, ant klibančio stalo, stovėjo jaunesnysis pameistrys ir čirpino smuiku, o keli stovėjusieji pritardami plojo ir šoko.

Koriko duktė šyptelėjo. Vyrai tikriausiai jau buvo išgėrę daugiau nei derėjo. Dabar, žiemą, stovėjo darbai, amatininkai šiaip taip versdavosi padieniais užsakymais, pragerdavo menką uždarbį ir laukė pavasario. Išvydę į smuklę įžengusią moterį, įsilinksminę vyrai kilstelėjo gėrimus į jos sveikatą ir paleido keletą nešvankių pastabų.

– Mergaite, eikš pas mus! Nupirksiu alaus, jei parodysi švelnias krūtis!

Žemas, pakumpęs dailidės pameistrys šokio žingsniu prisigretino prie Kuizel, brūkštelėjo koja pasisveikinimo ženklan ir pamėgino paimti už parankės.

– Eikš, pašok, koriko mergše! Pasinaudok savo raganystėmis – ištiesink man nugarą ir pailgink mano galą!

Magdalena šypsodamasi išsisuko.

– Kur nieko nėra, ten ir raganavimas nepadės. Išnyk!

Mergina atsisėdo nuošaliau, prie stalo nišoje. Kurį laiką pavarstę ją dygiais žvilgsniais, vyrai įsisiūbavo pagal muzikos taktą ir toliau gėrė lenktyniaudami. Buvo neįprasta, kad moterys vienos lankytųsi smuklėje. Magdalena – budelio duktė ir šiaip ar taip neturėjo pilietės, tikrąja to žodžio prasme, statuso. Ji buvo negarbingoji, neliečiamoji. Greičiau moters ir daikto junginys, – pagalvojusi piktai, mintimis grįžo prie Simono ir Benediktos. Kam gydytojui reikalinga tokia kaip ji? Pirklė, priešingai nei ji, yra tikra dama ...

Jau būtų pamiršusi, kokiu tikslu atėjusi, kai staiga, nešinas putojančiu bokalu, priešais ją išdygo smuklininkas Štraseris.

– Šitai tau siunčia slaptas gerbėjas, – tarstelėjo šiepdamasis ir trinktelėjo bokalą ant stalo. – Jei teisingai spėju, tai dar ne paskutinis bokalas.

Magdalena pamąstė, ar nevertėtų atsisakyti. Jos kūnas vis dar buvo persisunkęs alkoholio, be to, būdama pernelyg išdidi, negalėjo leisti, jog nepažįstamasis pirktų alų. Vis dėlto troškulys nugalėjo: mergina prisitraukė bokalą arčiau ir sriūbtelėjo. Alus buvo šviežutėlis. Nusibraukusi putas nuo lūpų, Kuizel pasisuko į Altenštato užeigos šeimininką.

– Hėmerlė pasakojo, jog sekmadienį čia buvo trys nepažįstamieji juodais abitais. Ar tiesa?

Smuklininkas linktelėjo.

– Turbūt vienuoliai iš kažkur. Tačiau ne tie, kuriuos pratę matyti. Jojo puikiais arkliais, kuriuos paliko lauke. Juodžiais – tokių retai čia pamatysi. O patys – pinigingi ir išsilavinę žmonės, į tai iškart atkreipiau dėmesį.

– Daugiau tau niekas nekrito į akis? – toliau klausinėjo Magdalena.

Francas Štraseris suraukė kaktą.

– Kai kas pasirodė keista. Kai jiems nunešiau alų, tučtuojau liovėsi kalbėję. Vis dėlto kai ką aš spėjau nugirsti. Manau, vyrai visą laiką kalbėjosi lotyniškai.

Mergina pažvelgė į jį išplėtusi akis.

– Lotyniškai?

– Taip. Lygiai kaip mūsų bažnyčios pastorius, tesiilsi jis ramybėje. – Štraseris greitosiomis persižegnojo. – Taip sakau ne dėl to, jog ką nors supratau, tačiau tai buvo lotynų kalba, prisiekiu Mergele Marija.

– Esi tikras, jog visiškai nieko nesupratai?

Francas susimąstė.

– Kodėl gi? Vieną žodį. Jie ne kartą jį minėjo. Crux Christi... – Jo veidas nušvito. – Taip, Crux Christi! Būtent!

– Crux Christi reiškia „Kristaus kryžius“, – sumurmėjo Kuizel greičiau sau. – Nieko neįprasta kaip vienuoliams. Kas dar?

Šeimininkas pasisuko eiti.

– Ką aš žinau? Pati verčiau paklausk. Vienas tebėra baro gale. Jis kaip tik teiravosi tavo tėvo.

Magdalena stryktelėjo nuo stalo.

– Ir tik dabar man tai sakai?

Francas atsiprašydamas skėstelėjo rankomis.

– Jis tik domėjosi, kas tas aukštas vyras miestelyje, rūkantis tą dvokiančią žolę. – Vyras išsišiepė. – Neabejotinai norėjo iš Kuizelo jos nusipirkti. Apie tave aš jam taip pat papasakojau.

– Apie mane? – Magdalena kone paspringo alumi.

– Na, apie tai, jog užsiimi prekyba žolelėmis, ar ne? Ir apie tai, jog tikriausiai pardavinėji ir tabaką, ar kaip jį ten... – Francas paėjo į priekį. – Eime, jis dosnus. Tai nemažas ponas, iš karto matyti.

Mergina pašoko ir nusekė paskui Štraserį per smuklę, kurioje darėsi gausu lankytojų. Ji skubiai apsidairė, tikėdamasi tarp Altenštato piliečių išvysti nepažįstamąjį. Prie prekystalio susidurdavo vien su pažįstamais veidais. Vienas mūrininkas pabandė koriko dukterį pagrabalioti ir užsidirbo antausį. Niurzgėdamas pasišalino.

– Keista, – sumurmėjo užeigos savininkas. – Tas vyras ką tik buvo čia. – Francas žengė už prekystalio. – Jis neabejotinai nuėjo ten, kur ir karaliai pėsti vaikšto. Tu luktelėk truputį.

Magdalena sugrįžo į savo vietą ir, paskendusi mintyse, gurkšnojo alų. Trys vyrai juodais abitais, kalbantys lotyniškai... Prašalaičiai buvo, be abejo, klajojantys vienuoliai. Bet kodėl tuomet su brangiais juodais arkliais? Ir kam vienam iš jų prireikė jos tėvo?

Mergina trūktelėjo dar vieną nemenką gurkšnį. Alus buvo geras, gal kiek kartokas, tačiau tik gaivino jausmus. O ir galva tapo nepaprastai lengva. Nesulaikomai skriejo mintys. Muzika ir vyrų juokas prie baro susiliejo į vientisą triukšmą. Ar tai alkoholio poveikis? Bet ne tiek daug ir išgėrė... Bala nematė, budelio duktė pasijuto laisva, jos veidą nušvietė šypsena. Kojomis pritardama smuiko taktui toliau gėrė alų.

Vyras, vilkintis juodą abitą, stovėjo lauke ir stebėjo merginą pro langinių plyšį. Jam tereikėjo palaukti, kol pradės veikti drignės. Ir kai ši moteriškė išeis, jai neabejotinai prireiks pagalbos. Pasišovęs tam vyras lydi į namus išgėrusią merginą. Kas galėtų ką nors įtarti? Koks ten tos mergelės vardas?

Magdalena.

Drebulys, kurio negalėjo paaiškinti, perėjo jo kūnu.

Jakobas Kuizelas mėgo tylą, o už tylą žiemos vakare, kai prieš tai visą dieną sninga, niekas negalėjo būti nuostabiau. Toks įspūdis, kad sniegas prarijo visus garsus. Liko tuštuma, kuri įsiviešpatavo ir galvoje. Jokių minčių, jokio mąstymo ir tyrinėjimo, tik paprasčiausias buvimas čia ir dabar. Kartais budelis trokšdavo, kad pasaulį užklotų amžina žiema, o tauškalai ir paskalos vieną kartą liautųsi.

Jis nuėjo per apsnigtą alėją Altenštato kryptimi, tolumoje buvo girdėti bazilikos varpų dūžiai. Korikas ieškojo duktės. Nuo ankstyvo ryto ši buvo dingusi, o dabar jau veik popietė. Magdalena pažadėjo motinai padėti lopyti senus drabužius ir drobines skepetas. Dieną Ana Marija Kuizel vis išeidavo pro duris pasižvalgyti savo vaiko. Pradžioje burnojusis, netrukus susirūpinusi nutilo. Kai Jakobas galop prisipažino išsiuntęs Magdaleną šio to pasiteirauti, buvo išguitas iš namų. Pridurmui mestelėtais žodžiais buvo išsakyta kuo aiškiausiai: peržengti namų slenkstį galėsiąs tik su mergina.

Korikas mylėjo savo žmoną, gerbė ją. Vis dėlto kai kurie tvirtindavo, esą bijo jos. Tai, žinoma, buvo netiesa – vyro neišgąsdintų niekas, juo labiau paties sutuoktinė. Kuizelas pasimokė, kad prieštarauti moteriai beprasmiška ir kad tai trukdo įsiviešpatauti trokštamai ramybei jo namuose. Taigi leidosi ieškoti dukters.

Atvykusį į Altenštatą budelį pasitiko besiliejanti muzika iš vienintelės to miestelio smuklės. Štraserio užeigos langai skleidė šilumą, buvo girdėti juokas, kojų trypčiojimas ir išsiderinusio smuiko čirpinimas. Jakobas prisiartino prie lango, norėdamas pro plyšį dirstelėti vidun.

Tai, ką išvydo, privertė nustėrti.

Ant stalo pačiame centre šoko keli vyrukai ir klykavo stačiokišką valstiečių dainą. Aplink spietėsi žiūrovai, kurie juokdamiesi kilnojo gėrimus į jų sveikatą. Tarp vyrukų ant stalo šoko ir nepadoriai rankas į viršų tiesė mergina. Užvertusi galvą ši leidosi vienam iš jų įpilti tiesiai į burną iš milžiniško bokalo.

Tai buvo Magdalena.

Mergina atrodė netekusi nuovokos. Vienas pameistrys gašliai grabinėjo jai už sijono, kitas timpčiojo korseto virveles.

Budelis taip spyrė į duris, jog šios triukšmingai atsilapojo. Tada tarsi taranas atakavo grupelę. Stvėręs vieną iš suglumusiųjų nuo stalo, sviedė žiūrovų pusėn, kur susidūrimas kaktomuša su taburete paliko iš šios vien šipulius. Antrasis pameistrys gindamasis užsimojo bokalu į koriką. Netrukus įsitikino padaręs lemtingą klaidą. Griebęs už rankos, Kuizelas nutempė jį žemyn, skėlė antausį ir taip pastūmė į kitų dviejų vyrų pusę, jog visi trys painiodamiesi rankų kojų jūroje suvirto ant grindų. Bokalas sudužo į grindis ir alaus bala pasklido po nustėrusių žiūrovų kojomis.

Jakobas čiupo dukterį ir kaip grūdų maišą užsimetė ant pečių. Magdalena šaukė ir gynėsi, lyg būtų pamišusi, tačiau tėvo gniaužtai prilygo spaustuvui.

– Kas dar pageidauja antausio? – suurzgė Jakobas ir klausiamai nužvelgė susirinkusiuosius. Vyrukai trynėsi skaudamas galvas ir nervingai suko akis į šalį. – Jei dar kada nors paliesite mano dukterį, sulaužysiu visus kaulelius. Supratote? – ištarė tyliai, tačiau įtikinamai. – Tebūnie ji koriko duktė, bet toli gražu ne pasileidėlė.

– Bet ji pati užsimanė šokti, – nedrąsiai pastebėjo vienas iš dailidės pameistrių. – Kiek padaugino ir...

Budelio žvilgsnis numaldė prabilusįjį. Kuizelas numetė smuklininkui, kartu su kitais pagarbiai prisišliejusiam prie sienos, keletą monetų.

– Gaudyk, Štraseri. Čia bokalui ir naujajai taburetei. Iš to, kas liks, nusipirk porą alaus. O dabar likite sveiki!

Durys užsidarė su trenksmu, tarsi iš kokio sapno busdama, jaunų vyrų grupelė pamažėle atsigodėjo. Kuizelui su Magdalena dingus už kampo, kai kurie pradėjo šnabždėtis. Netrukus vėl įsisiūbavo linksmybės.

– Gal visai kuoktelėjai, tėve?! – šaukė mergina. Tuo laiku abu buvo pasiekę pagrindinį kelią. Duktė vis dar karojo permesta ant koriko peties tarsi maišas ir vapėjo: – Paleisk... tučtuojau paleisk mane ant žemės!

Budelis su dideliu triukšmu švystelėjo Magdaleną į pusnį. Nusikapstęs iki jos, ėmė trinti veidą sniegu tol, kol užsiplieskė skaisčiu raudoniu. Galop iš savo buteliuko merginai kliustelėjo kartaus skysčio, nuo kurio ši pradėjo spjaudytis ir kosėti.

– Dėl Dievo meilės, kas tai? – dejavo, braukdamasi lūpas. Ji tebebuvo apsvaigusi, tačiau daugiau ar mažiau galėjo aiškiai mąstyti.

– Efedra, gencijonas ir nuoviras iš tų Simono rudųjų pupelių, – burbtelėjo tėvas. – Tiesą sakant, ketinau nunešti Hansui Kolbergeriui – jo žmona visada tokia nusikamavusi ir tik spokso pro langą. Bet ir tau pravertė.

Mergina susipurtė.

– Skonis siaubingas, tačiau padeda.

Kuizel susuko grimasą, tačiau staiga jo veidas surimtėjo. Kas gi jai nutiko? Tik atminė, kaip sėdėjusi prie staliuko ir gėrusi alų. Linksmumo įkarštyje nubėgusi prie amatininkų ir su šiais šokusi. Galbūt kas į alų jai bus ko įpylęs? O gal paprasčiausiai padaugino. Nenorėdama jaudinti tėvo, pasirinko verčiau tylėti ir iškęsti visą plūdimąsi.

– Neįtikėtina, ką ten viduje išdarinėjai, niekšele, be jokios gėdos! Ką žmonės pagalvos? Tu... tu... – Vyras giliai įkvėpė, kad nusiramintų.

– Ak, žmonės, – sumurmėjo mergina. – Tegu sau kalba. Aš juk koriko duktė. Jie ir taip už akių apkalbinėja.

– O Simonas? – suniurnėjo Jakobas. – Kaip į tai reaguos Simonas?

– Liaukis su tuo Simonu! – Mergina nusuko galvą į šoną.

Budelis išsiviepė.

– A, štai kur šuo pakastas... Na, bet kuriuo atveju jo taip nesusigrąžinsi. – Kuizelas nutylėjo tai, kad kelionei kartu su Benedikta į Šteingadeną medikas pasiskolino jo kumelę. Užuot tai padaręs, staigiai pakeitė temą: – Ar sužinojai ką nors dėl bažnyčios?

Magdalena linktelėjo ir papasakojo, ką išgirdusi iš Baltazaro Hėmerlės bei smuklininko Štraserio.

Koriko veidas tapo mąslus.

– Manau, vieną iš šių vienuolių taip pat būsiu matęs...

– Kur? – susidomėjo duktė.

Tėvas staiga nusigrįžo ir patraukė Šongau kryptimi.

– Tiek to, – burbtelėjo. – Kas mums darbo dėl Kopmejerio žudiko? Tavo motina teisi, sakydama, kad iš tiesų tai ne mūsų reikalas. Eime namo valgyti.

Magdalena pasileido paskui, sulaikydama Kuizelą už pečių.

– Nieko panašaus! – šūktelėjo. – Noriu žinoti, kas nutiko. Kopmejeris buvo nunuodytas! Kriptoje rastas senas, apdulkėjęs kapas, o keli nepažįstamieji sukiojasi aplinkui, tarškėdami lotyniškai ar neaišku kokia kita kalba. Ką visa tai reiškia? Negali taip paprastai grįžti namo ir užkelti kojų ant krosniasuolio!

– Patikėk, galiu. – Jakobas rioglino toliau.

Magdalenos balsas netikėtai pritilo ir tapo kandus:

– O jei dėl pastoriaus nužudymo kaltė kris ant kokio nekaltojo? Kaip Štechlin atveju andai? – Mergina žinojo, kad tai primindama, palies skaudžią tėvui temą. – Juk nuodai dvasininką pražudė, ar ne taip? – neatlyžo ji. – Taigi įmanoma, jog įsakys tau kankinti dėl tos pačios priežasties, kaip pribuvėją pastarąjį kartą: dėl nusimanymo apie nuodus. Ar to tu nori?

Korikas sustojo. Kurį laiką buvo girdėti tik varnos kranksėjimas.

– Gerai, – pratarė galiausiai. – Dar kartą apžiūrėsime Lorenco bažnyčią. Dabar pat. Kad tik tu ramiai miegotum.

Nepažįstamasis stebėjo du nueinančiuosius pagrindiniu keliu Lorenco bažnyčios kryptimi. Kad nusiramintų, jis vargais negalais išspaudė „Tėve mūsų“. Vyro planas nesuveikė! Mielai dabar pakamantinėtų koriko dukterį, kad sužinotų, ką šios tėvas rado kriptoje.

Magdalena...

Trumpam šmėkštelėjęs prisiminimas netrukus dingo.

Nepažįstamasis sudrebėjo. Teks dar kartą pasikalbėti su tuo raštininku. Vis dėlto gerus pinigus sumokėjo, kad jiems budelis daugiau nebestotų skersai kelio. Panašu į tai, jog šis smirdantis Šongau kailialupys elgiasi kaip tik šauna į galvą.

Vyro pirštai žaidė auksiniu, po juodu apsiaustu ir balta tunika, tiesiai prie širdies, prigludusiu kryžiumi. Jam prireiks jėgų. Iš brolijos niekas niekada nelaikė gera idėja to, kad paprasti žmonės išmoks skaityti. Dabar matyti, prie ko tai privedė. Žmonės tapo maištingi ir jiems nusispjauti į įsakymus. Smuklėje sužinojo, jog korikas, nepaisant kilmės, garsėja apsukrumu ir išsilavinimu, o tai kėlė pavojų – bet kuriuo atveju gerokai didesnį nei kėlė kitas šniukštinėtojas, tas mažasis felčeris, lakstantis tartum šunytis paskui šeimininką.

Nepažįstamasis pabučiavo kryžių ir paslėpė jį po tunika. Vyras apsisprendė. Raštininku daugiau nepasikliaus, verčiau veiks pats. O budelį teks pašalinti nedelsiant. Pernelyg didelis pavojus, kai šis jiems pagalius į ratus kaišo. Reikia tik kitus įspėti.

Nepažįstamojo žingsniai jam nueinant nuslopo minkšto sniego pataluose.

Jakobas su dukterimi priėjo Lorenco bažnyčią, kurios bokšto, pakrypusio nuo vėjo, pradėjus temti beveik nematyti dėl jį juosiančio rūko. Vėjuota nebuvo, tačiau vis tiek vėrė šaltis. Klebonijoje tarp langinių plyšių Magdalena pastebėjo šviesą, sklindančią nuo pušies balanos. Pastoriaus namų šeimininkė ir zakristijonas akivaizdžiai dar nebuvo atsigulę. Kuizelas jau buvo bežengiąs link bažnyčios, kai Magdalena timptelėjo už rankovės.

– Pažvelk štai ten! – sušnibždėjo mostelėjusi į bažnyčią.

Ant Dievo namų durų kabojo geležinė grandinė, tačiau languose trumpam plykstelėjo deglo šviesa. Tai buvo tik blyksnis, kurį budelis visgi kuo aiškiausiai pastebėjo.

– Kas, po velnių?.. – suurzgęs apėjo bažnyčią. Mergina pasekė tėvo pavyzdžiu. Nuo kapinaičių tvoros jie užtiko šviežius pėdsakus, vedančius pastato link.

Korikas pasilenkė ir ėmė apžiūrinėti.

– Jie dviese, – sušnibždėjo. – Tvirta avalynė, geros pušnys. Tai nevietiniai amatininkai ar valstiečiai. – Jakobas žvilgsniu nusekė pėdsakus. Šie baigėsi ties išklerusiais pastoliais, amatininkų pastatytais jau rudenį. Svaiginančiame aukštyje buvo išdaužtas langas.

– Mums prireiks pagalbos, – pasigirdo baimingas Magdalenos balsas.

Tėvas tyliai nusijuokė.

– Kieno? Magdos? To džiūsnos zakristijono? – Jis nužirgliojo link pastolių. – Aš pats pasirūpinsiu, – sumurmėjo. Tada atsigręžė į merginą.

– Tu lieki čia, supratai? Kad ir kas nutiktų. Jei nuskambėjus kitam varpo dūžiui tebebūsiu viduje, dėl manęs gali kviesti pagalbą. Tik ne anksčiau.

– Ar neturėčiau tavęs lydėti? – paklausė duktė.

– Tik ne čia. Iš tavęs nebus pagalbos. Pasislėpk už antkapinio akmens ir lauk, kol grįšiu.

Su šiais žodžiais vyras ėmė kabarotis pastoliais aukštyn – šie girgždėjo ir siūravo, tačiau atlaikė. Po kelių akimirkų budelis pasiekė antrą lygmenį. Įsisiūbavęs ant apledėjusių lentų nusigavo iki išdaužto lango ir pro jį smuko vidun.

Nors lauke dar tik temo, bažnyčios vidų buvo užliejusi aklina tamsa. Jakobas Kuizelas prisimerkė, kiek užtruko, kol priprato prie tamsos. Po kojomis korikas pajuto šviežiai nuobliuotas galerijos grindis, iš kažkur ataidėjo bilsnojimas. Šnypštė balsai. Pagaliau lyg per miglą jam pavyko įžiūrėti bažnyčios grindis ir sienų kontūrus. Pakako vienintelio žvilgsnio, kad suprastų, jog mūrininkas Pėteris Baumgartneris buvo teisus. Viršuje galerijos sienos iš tiesų buvo pilnutėlės raudonų tamplierių kryžių. Jie buvo šviežiai užtepti dažais. Bet kažkas pasistengė ir kai kuriose vietose baltą kalkių spalvą nuplovė.

Tarsi būtų norėjęs patikrinti, kas už jų, pagalvojo korikas.

Jakobas pažvelgė iš galerijos žemyn ir suprato, jog kapo plokštė pastumta į šalį, nors pastarąjį kartą čia lankydamasis pats ją buvo įstatęs.

Kuizelo ranka nuslydo po apsiaustu, apčiuopdama už diržo užkištą maumedžio vėzdą, kurį visuomet nešiodavosi. Smuklėje susilaikė jo nepanaudojęs pagal paskirtį. Budelis žinojo, kad pakaktų vieno smūgio tokiu ginklu ir bet kurio priešininko kaukolė sutrupėtų tarsi graikinis riešutas. Laikydamas rankoje vyras svėrė šiltą medį. Šiandien jam dar prireiks lazdos – tuo nė kiek neabejojo.

Korikas žengė ant laiptų, vedančių žemyn. Tyliai tarsi katė nusliuogęs apačion, nuskubėjo prie plyšio grindyse. Iš apačios sklido balsai. Jie keistai aidėjo, matyt, įsiveržėlių būta užpakalinėje kriptos dalyje, kurioje stovėjo sarkofagas.

Susimąstęs Jakobas apžiūrinėjo sunkią, kreivai netoli plyšio ant grindų pastatytą antkapinę plokštę. Turėjo būti praėję ne taip ir daug laiko nuo tada, kai kažkas čionai įsibrovė, juk dar visai neseniai abu su Magdalena matė bažnyčioje liepsnojantį deglą.

Kuizelas dar kartą apsidairė tamsoje, tada tyliai nusileido akmeniniais laiptais žemyn, kol galų gale atsidūrė sandėliuke.

Priešais sieną stovėjęs ąžuolinis stalas buvo dingęs. Pro žemą skliautą blykčiojo žibinto šviesa. Balsai buvo aiškiai girdėti.

– Prakeikimas, čia turi būti kokia nors nuoroda! Kas nors! – šnypštė vienas iš jų. Keistai užkimęs balsas bylojo apie galimus tarties sunkumus. – Kapas tas, kurio ieškome, taigi tai turėtų būti paslėpta kažkur čia.

– Čia nėra nieko, tepadeda man Dievas! – antrojo balsas suskambo niūriai ir su švabišku akcentu. – Išskyrus šią marmuro plokštę su posakiu, dar kaulus ir skarmalus. – Jo balsas perėjo į šnabždesį. – Prisiekiu, už mirusiojo amžinos ramybės trikdymą mus nubaus Dievas.

– Verčiau galvok apie tai, kaip įminti to prakeiktojo eretiko mįslę. Tik todėl Mokytojas tave paskyrė į mūsų tarpą. Nepamiršk to, riebus, išlepęs maiše. Jei būtų mano valia, tebešluostytum dulkes nuo knygų kokiame nors rūsyje. Taigi liaukis inkštęs ir ieškok toliau! Deus lo vult*!

Tik dabar prikimusio pirmojo nepažįstamojo balse Jakobui pavyko išgirsti keistą akcentą. Greičiausiai jis užsienietis.

– Gerai jau, leisk mums dar kartą pasidairyti gretimoje patalpoje, – vėl pasigirdo baimingas švabo balsas. – Galbūt vienoje iš dėžių būsiu ką pražiūrėjęs. Tas eretikas galėjo paslėpti ir tarp visų tų sendaikčių.

Iš to, kaip skambėjo balsai, Kuizelas suprato, jog žmogystos artėja link prieangio. Budelis prigludo prie sienos šalia skliauto. Žingsniai artinosi, šiltas šviesos apskritimas pamažėle judėjo jo pusėn. Vartų arkoje pasirodė gyslota ranka, su geležine, atkišta į priekį aliejine lempa. Išniro juodo abito rankovė.

Korikas sureagavo užėmęs kvapą – taip trenkė kuoka per ranką, jog ant žemės iškrito ir sudužo žibintas. Tas, kas šį žibintą nešė, nespėjo šūktelėti, nes Jakobas staiga trūktelėjęs į priekį, kaukštelėjo jam lazda į pakaušį. Aimanuodamas storulis susmuko. Minutėlę įsiviešpatavo tyla. Tuomet iš anos pusės vėl pasigirdo tas kimus balsas.

– Broli Avenarijau? Kas tau? Ar tu..?

Balsas nutrūko, nieko, išskyrus tylų šnarėjimą, nebuvo girdėti.

– Tavo broliui Avenarijui nepasisekė! – šūktelėjo Kuizelas į tylą. – Kita vertus, jam geriau nei Kopmejeriui! Kurį nužudėte, ar ne tiesa? – Budelis tikėjosi reakcijos, tačiau nieko neišgirdo, tad kalbėjo toliau: – Man nepatinka, kai mano apylinkėje nuodijami žmonės! Yra tik vienas, kuris žudo, ir tai esu aš!

– Ir kas tu toks, jei manai, jog tai tavo reikalas? – sušnypštė balsas su užsienietišku akcentu.

– Aš esu korikas, – atsakė Kuizelas. – Tu puikiai žinai, ko pas mus susilaukia nuodytojai. Rato. Tik prieš tai jus pakabinsiu ir dar galbūt perrėšiu.

Ataidėjo kimus juokas.

– O kaip miršta korikas? Na, bet tiek to, netrukus pats sužinosi.

Jakobas suurzgė. Šitų ginčų jau buvo sotus. Vyras, gulintis šalia, dejavo – akivaizdu, jog kirtis buvęs nepakankamai stiprus, jis galėjo netrukus atsipeikėti. Budelis jau ketino suduoti naują smūgį, kai pajuto skersvėjį. Iš arkos iššoko šešėlis, taikydamasis į jo pusę. Kuizelas liuoktelėjo į šalį, kai lenkti ašmenys brūkštelėjo per kairįjį dilbį. Korikas užsimojo kuoka, tačiau į priešininką nepataikė. Sunkus maumedis švilpdamas praskriejo virš šio galvos. Jakobas pakėlė koją ir pataikė vyrui tiesiai į šakumą. Pajuto pasitenkinimą išgirdęs, kaip tas skausmingai sudejavo ir pasitraukė atatupstas. Tamsoje Kuizelas neįstengė įžiūrėti nieko, išskyrus juodus kontūrus. Nepažįstamasis priešais jį, regis, dėvėjo vienuolio abitą, rankoje spaudė lenktą durklą, kokį Jakobui tekę regėti musulmonų karuose. Deja, nuodugnesnei apžiūrai nebuvo laiko, nes priešas vėl perėjo į puolimą, besdamas durklą ten, kur manė esant galingąją koriko krūtinę. Budelis išsisuko ir, užsimojęs smūgiui, laikėsi tolėliau nuo varžovo. Jis žengtelėjo į priekį ir, užlipęs ant kažko minkšto ir didelio, suklupo. Priešais ant grindų gulėjo nutukęs švabas, kurį jau buvo išvertęs iš kojų.

Kuizelas jau ruošėsi priešininką atremti keliais smūgiais, kai už savęs išgirdo tylų krebždesį. Po akimirkos jo kaklą užveržė plona kilpa.

Bet argi jie nebuvo dviese?

Jakobas griebėsi už kaklo, tačiau odinė virvė jau buvo smarkiai įsirėžusi. Budelis gaudė orą it į krantą išmesta žuvis, ėmė temti akyse. Įnirtingai atsilošęs visu svoriu, pajuto susidūręs su pasipriešinimu. Siena! Atsispyręs abiem kojomis į grindis, pabandė plačia nugara sutrėkšti vyrą už savęs į sieną. Pagaliau spaudimas ant kaklo sumažėjo. Plaučiai prisipildė oro. Jis sunkiai alsavo ir kosėjo. Riaumodamas pašoko iš vietos, pasiruošęs pulti iš naujo. Kaire ranka įsikibo nagais į minkštą aksominę medžiagą ir išplėšė skiautę, dešine ieškojo vėzdo, kurį prieš tai pametė. Korikas pasilenkė ir tamsioje patalpoje paklaidžiojo akimis.

Kontūrai atrodė praskydę. Plaukdami pavieniai šešėliai susiliejo vienas į kitą ir iš jų susiformavo viena didžiulė figūra.

Staiga Kuizelas pajuto, kaip kūnas pradeda stingti. Tvinkčiojo pradedant kaire sužeista ranka ir baigiant kiekviena kūno ląstele. Ėmė kaustyti paralyžius. Vyras pamėgino pakrutinti pirštus, tačiau veltui.

Lenktas durklas... Užnuodytas...

Jakobas nuslydo palei kriptos sieną žemyn. Kvepalų dvelksmas, intensyvus našlaičių aromatas, primenantis didelę, spalvingą gėlių pievą, kuteno nosį. Atviromis akimis, tačiau negalintis nieko pajudinti, išskyrus mažąjį pirštą, buvo priverstas stebėti, kaip virš jo kuždėdamiesi pasilenkė trys vyrai juodais abitais.

Trečiasis... tai jis mane persekiojo... Kur Magdalena?

Kuizelas pajuto, kaip nepažįstamieji jį pakelia ir išneša.

Pabudęs Simonas suprato begulįs balto lino lovoje. Vaikinas spoksojo į šviežiai obliuoto eglės medžio lubas. Sklido duslus triukšmas iš statybų aikštelės. Plakimas plaktuku, pjovimas, paskiri vyrų šūksniai. Kur jis, po galais?

Atsitiesęs pajuto galvą skrodžiantį skausmą. Palietęs kaktą apčiuopė šviežią raištį iš drobinių atraižų. Prisiminė! Jis buvo užpultas plėšikų! Benedikta... taip, moteris šovė, tada bėgimas mišku ir galiausiai ta tamsa. Greičiausiai jį kliudė šaka. Tada stiprios rankos užkėlė ant arklio, prisimena balsus ir gyvulio judėjimą. Paskui jau nieko.

Fronvyzeris pasijuto ištroškęs. Apsidairęs dešinėje šalia lovos pastebėjo kelius siekiantį naktinį staliuką, ant kurio stovėjo molinis puodelis. Panašu, jog visai neseniai buvo sudėtos ne tik medinės lubos, bet ir sukalti medinis stalelis bei plačioji lova, ore tvyrojo dervos ir šviežiai skaldytų malkų kvapas. Be traškančios nedidelės krosnelės kampe nieko daugiau nebuvo. Langinės taip užvertos, jog vidun skverbėsi plonas, tačiau ryškus šviesos spindulys. Matyt, buvo diena.

Gydytojas paėmė puodelį ir gurkštelėjo. Kartaus skonio, kvepiantis mėtomis skystis. Akivaizdu, jog vaistai skirti jam. Kai išgėrė šiuos vienu mauku, girgždėdamos atsidarė durys. Tarpduryje stovėjo pirklė ir šypsojosi.

– Na, ar išsimiegojote? – Ji mostelėjo į jo raištį. – Tai ne gydytojo nuopelnas. Pamaniau, jog ir kanauninkai galėtų padirbėti su siūlu ir adata.

– Kanauninkai? – Simonas sužiuro į ją suglumęs.

Našlė linktelėjo.

– Premonstratiečiai. Mes Šteingadeno vienuolyne. Kai sprukome nuo plėšikų, galva trenkėtės į šaką. Aš jus užkėliau ant arklio ir atgabenau čionai. Iki vienuolyno buvo likę viso labo kelios mylios.

– Bet tie vyrai... Balsai... – Galvos skausmai vis labiau graužėsi į Fronvyzerio smegenis. Gailesčio apimta Benedikta žvelgė į jaunuolį. Šis pajuto kylantį karštį. Su raiščiu, išbalęs ir vien nešvariais drobiniais marškiniais turėjo sudaryti apgailėtiną įspūdį.

– Kokie balsai? – paklausė Kopmejer.

– Kai buvau be sąmonės... kas mane užkėlė ant arklio?

Benedikta nusijuokė.

– Aš! Bet jei jus tai nuramins, pasakysiu, jog nurengė vienuoliai.

Medikas šyptelėjo.

– Jei būtumėte jūs, aš, be jokios abejonės, būčiau prisiminęs.

Apsimesdama pasipiktinusi pirklė pakėlė antakius ir pasisuko eiti.

– Prieš peržengdami padorumo ribas gal grįžkime verčiau prie to, dėl ko iš tikrųjų esame čia, – pastebėjo Benedikta. – Abatas mūsų jau laukia. Žinoma, jei tik žaizda jums netrukdo, – pridūrė pašaipiai perkreipdama lūpas. – Lauksiu jūsų lauke.

Durys užsidarė, tačiau Simonas, norėdamas surikiuoti mintis, akimirką liko lovoje. Ši moteris jį... trikdė. Pagaliau vaikinas atsikėlė ir apsirengė. Nors galvos sopuliai smarkiai tebekamavo, bet trumpam prisilietęs prie raiščio, įsitikino, jog vienuoliai tinkamai atliko savo darbą. Buvo justi švari siūlė, ant kaktos ties plaukų linija turėtų likti tik nedidelis randas.

Atsargiai pravėrusį duris gydytoją iškart apakino ryški žiemos šviesa. Dangus buvo spindinčio mėlio, švietė saulė, nuo kurios tvyksčiojo ir blizgėjo sniegas. Prireikė laiko, kad Simono akys apsiprastų. Tuomet jaunuolis žvilgtelėjo į didžiausią statybvietę, kokią teko kada nors matyti.

Prieš jį stūksojo Šteingadeno vienuolynas arba netgi kažkas daugiau, ir po švedų antpuolio tas kažkas dabar turėjo iškilti naujai sužibėdamas. Nors Fronvyzeriui teko girdėti apie abatą Augustiną Bonenmairą, besivaikantį savanaudiškų tikslų, tačiau kaip viskas buvo išties, dabar turėjo progą įsitikinti savo akimis: visoje teritorijoje stovėjo neseniai iškilę statiniai. Šviežutėlės gegnių santvaros, buvo apsuptos pastolių, vienuoliai baltais drabužiais ir nesuskaičiuojama gausybė amatininkų sutartinai bėgiojo su mentelėmis ir karučiais, pilnais skiedinio. Trys vyrai gydytojui iš kairės garsiai šūkčiodami į viršų traukė skrysčius, toliau už nugaros naujai išgrįsta gatve artinosi vežimas su jaučiais, gabenantis šviežiai supjaustytas lentas. Dvelkė derva ir kalkėmis.

Benedikta pažvelgė į Simoną nuostabos kupinomis akimis ir paaiškino situaciją.

– Vienas iš architektų mane jau truputį pavedžiojo. Ten, kur nakvojome, iškils nauji svečių namai. Šalia bus pastatyta lotynų kalbos mokykla, o ten... – pirklė mostelėjo į mažą pastatą, kitoje parko pusėje, – ten netgi planuojamas komedijų teatras. – Našlė žengė į priekį, pasakodama toliau: – Šiandien ryte kalbėjau su prioru. Šis pasakė, jog abatas vienuolyną ketina paversti pačiu gražiausiu apylinkėje. Bent jau ne prastesniu nei Rotenbucho. Jis ten, abatijoje, ir priims mus per pietus.

Gydytojui nieko kito neliko, kaip linktelėti ir nubidzenti paskui ją. Kaip puikiai Benedikta perėmė vadžias į savo rankas. Simonui dabar buvo aišku, kodėl Kopmejeris mielai kreipdavosi į seserį patarimo. Už moters aristokratiškumo slypėjo nepaprastai ryžtingas būdas. Su siaubu jaunuolis prisiminė vakarykštės popietės pistoleto šūvį.

Abatą jie sutiko dengtoje galerijoje, įsikūrusioje tarp abatijos ir bažnyčios. Augustinas Bonenmairas buvo lieso kūno sudėjimo ir siauro veido. Su žalvario pensnė ant nosies dabar apžiūrinėjo freskas iš galerijos išeinančioje koplyčioje. Dešine ranka laikė pergamentų šūsnį, prie diržo šalia milžiniško raktų ryšulio kadaravo svambalas ir kampainis. Vyras greičiau panėšėjo į statybos meistrą nei į didžiulio vienuolyno valdytoją.

Vos išgirdęs artėjančius žingsnius, abatas pasisuko į Simoną ir Benediktą.

– A, jaunoji dama su savo prašymu! Man apie jus jau pranešė! – šūktelėjo ir nusiėmė pensnė. Jo žemas balsas skardžiai nuskambėjo per galeriją. – O jūs tikriausiai būsite jaunasis Fronvyzeris. – Abatas šypsodamasis priėjo prie gydytojo ir ištiesė ranką. Bonenmairas kaip visi premonstratiečiai vilkėjo baltą tuniką, pilvą juosė plati purpurinė juosta, kuri jį išskyrė kaip vienuolyno abatą. Medikas priklaupė ir pabučiavo auksinį, kryžiumi puoštą žiedą su antspaudu.

– Jei leisite pastebėti... – sumurmėjo Simonas vis dar klūpodamas. – Dar niekada neteko matyti tokio milžiniško vienuolyno.

Augustinas nusijuokė ir padėjo jam atsistoti.

– Tikra tiesa. Mes viską atstatysime. Malūną, alaus daryklą, mokyklą ir, žinoma, vienuolyno bažnyčią. Vienuolynas turi pavirsti vieta, į kurią žmonės plūste plūs, norėdami priartėti prie Dievo.

– Neabejoju, kad Šteingadenas Pfafenvinkelyje taps prabangos pavyzdžiu, – prabilo Benedikta.

Abatas šyptelėjo.

– Žmonijai ir vėl reikalingos vietos, kurios nusipelnytų šventųjų vietų vardo. Buveinė, kurioje iš tiesų jaustume Dievo didingumą. – Išėjęs iš koplyčios šventikas žengė į galeriją. – Bet juk ne tam atvykote, kad diskutuotumėte apie keliavimą į šventąsias vietas, ar ne tiesa? Girdėjau, dingstis gerokai liūdnesnė.

Simonas linktelėjo, tuomet trumpai išdėstė, kokiu tikslu jie čia.

– Galbūt Lorenco bažnyčios praeitis mums padėtų atskleisti pastoriaus mirties priežastį, – baigė pagaliau.

Abatas suraukė kaktą ir pasisuko į pirklę.

– Išties tikite tuo, jog jūsų brolis buvo nunuodytas dėl kažkokios tamsios paslapties savo bažnyčioje? Ar tai nėra mažumėlę išpūsta?

Benediktai neatsakius, įsiterpė Fronvyzeris:

– Jūsų prakilnybe, tai reiškia, jog Lorenco bažnyčia įeina į jūsų bažnyčios turtų registrą, – pasakė lyg tarp kitko. – Ar išliko jos brėžinių? O gal žinoma, kam ji prieš tai priklausė?

Augustinas Bonenmairas pasitrynė nosį, ant kurios prieš tai pūpsojo pensnė.

– Vienuolyno dispozicijoje tiek daug nuosavybės, jog iš tikrųjų negaliu apie kiekvieną atskirai žinoti. Bet gal ką nors rastume mūsų archyve. Sekite paskui mane.

Per galeriją jie patraukė abatijos kryptimi. Pirmame aukšte buvo žemos, be dekoracijų durys, užsklęstos dviem masyviomis spynomis. Šventikas jas atrakino, ir tučtuojau į Simoną tvokstelėjo pelėsiais atsiduodantis senų pergamentų kvapas. Patalpa buvo greičiausiai keturių žingsnių aukščio. Atskirai nišose iki pat lubų buvo įrengtos lentynos, nukrautos knygomis, foliantais, taip pat pergamentų ritiniais su raudonu vienuolyno antspaudu. Tai šen, tai ten karojo voratinklių raizginiai, iki blizgesio nupoliruotas riešutmedžio stalas patalpos centre buvo pasidengęs plonu dulkių sluoksniu.

– Mūsų šimto metų senumo vienuolyno biblioteka, – tarė Bonenmairas. – Tik per stebuklą jos nepasiglemžė gaisras. Kaip matyti, mes čia retai tesilankome, tačiau tvarka nepasikeitė. Luktelėkite...

Šventikas paėmė kampe stovėjusias kopėčias ir palypėjo iki antros lentynos nuo viršaus.

– Lorenco bažnyčia, Lorenco bažnyčia... – murmėjo, žvilgsniu klaidžiodamas po atskiras temas. Galiausiai iš jo lūpų išsiveržė netikėtumo kupinas šūktelėjimas: – Na, štai! Jis gi priešais. – Abatas nusileido nešinas apšiurusiu pergamento ritiniu su likusiomis ant jo raudono lako nuotrupomis.

Nustebęs Simonas parodė į sulaužytą antspaudą.

– Akivaizdu, jog ritinys jau buvo išvyniotas. – Gydytojas perbraukė pirštu per ritinio kraštus. – Sakyčiau, visai neseniai. Vis dar matyti šviežios lūžio vietos.

Augustinas susimąstęs atidžiai apžiūrėjo trapųjį pergamentą.

– Iš tikrųjų, – suniurnėjo. – Keista. Kita vertus, ritiniui keli šimtai metų. Nagi…

Šventikas nuėjo prie stalo, ant kurio išvyniojo pergamentą.

– Gal dėl jo prastos būklės neseniai buvo padaryta kopija? Na, bet dabar pasižiūrėkime.

Gydytojas su Benedikta stovėjo atitinkamai abatui iš dešinės ir kairės bei žvilgčiojo į dokumentą, kurio kraštai jau buvo aptrupėję. Rašmenys pablukę, tačiau vis dar gerai įskaitomi.

– Štai kur apie tai rašoma. – Dešinės rankos smiliumi bakstelėjo į rastosios vietos vidurį. – 1289-aisiais Viešpaties metais Šteingadeno vienuolynas įsigijo nuosavybės: du dvarus Varenberge, du Bruge, vieną Dytlryde, tris Edenhofe, vieną Altenštate ir... taip ir yra, Altenštato Lorenco bažnytėlė! – Bonenmairas švilptelėjo suradęs. – Iš tiesų nemenkas sandoris. Kainavęs mums net 225 svarus denarų. Tais laikais tai buvo didžiuliai pinigai.

– Kas pardavėjas? – įsiterpė Fronvyzeris.

Abatas bedė pirštu pergamento viršuje.

– Kažkoks Frydrichas Vildgrafas.

– Kas jis? – nekantravo Simonas. – Pirklys? Kilmingasis? Prašau pasakyti!

Augustinas papurtė galvą.

– Jei tiesa tai, kas čia parašyta, tuomet Frydrichas Vildgrafas – Tamplierių ordino provincijų valdytojas Vokietijos imperijoje. Pakankamai galingas savo laiku žmogus.

Bonenmairas pakėlė akis ir sužiuro į suakmenėjusį mediko veidą.

– Kas jums? – paklausė susirūpinęs. – Jums negera? Galbūt pirmiau turėčiau paaiškinti, kaip tai susiję su tais tamplieriais?

– Neprireiks. Mes viską žinome.

Tik po pusvalandžio Simonas su Benedikta išėjo iš vienuolyno. Iš saugios slėptuvės juos stebėjo būtybė – iki pat tos akimirkos, kol juodu su arkliais dingo už medžių. Vyras apsigręžė, toliau varstydamas rožinį prakaituotais pirštais, karoliuką po karoliuko, dalį po dalies. Po tiekos prabėgusių metų dabar pajuto, jog jie arti tikslo. Dievas juos išsirinko.

– Deus lo vult, – sušnabždėjo vyras, puolė ant kelių ir pradėjo melstis.

_______________

* Lot. Tokia Dievo valia! (Vert. past.)

5

Tai pats nemaloniausias iš klaikiausių pasąmonės gelmių Jakobo Kuizelo uoslę dabar pasiekęs kvapas. Dvokė... pelėsiais, dulkėmis ir žemėmis, taip pat kažkokiais puvėsiais ir drėgme. Primena rūsį, pagalvojo jis.

Kur aš? Kas atsitiko?

Tarsi banga plūstelėjo prisiminimas, kartu – įniršis ir skausmas. Jis pražiūrėjo trečią vyriškį! Šis greičiausiai nusileido į kriptą paskui koriką. Nepažįstamasis, kvepiantis našlaitėmis, jo vos neuždusino odine virve. Jakobas žinojo, jog smaugiant jau po minutės netenkama sąmonės, o dar po kelių ištinka mirtis. Tą puikiai galėjo žinoti tik todėl, jog pats, naudodamasis šiuo būdu, taip yra nubaudęs keletą žmonių. Pasmerktieji laužo ugniai, norėdami išsisukti nuo mirties liepsnose, mokėdavo jam pinigus. Tirštuose dūmuose nebuvo matyti, jog liepsnojantis žmogus jau negyvas.

Kuizelas prisiminė užnuodytą, per kelias akimirkas jį paralyžiavusį durklą. Budelį sudomino nuodai, kurie jam buvo nežinomi. Turbūt augalas arba uoga iš kitos pasaulio dalies. Korikas atsargiai pakrutino rankų ir kojų pirštus. Šie judėjo – tai geras ženklas. Taigi nuodų poveikis, kas visuomet tokiais atvejais būna, sumažėjo. Tik dabar budelis pramerkė akis.

Nepamatė nieko.

Kelis kartus sumirksėjo. Ar jis aklas? Ar vyrai bus jam užrišę akis? O gal čia, šiame rūsyje, išties taip tamsu? Kilstelėjęs ranką pavedžiojo, bandydamas apčiuopti veidą.

Nepavyko.

Jo ranka už kelių centimetrų susidūrė su šaltu, kietu pasipriešinimu. Pamėginęs tą patį kita ranka, vėl nieko nepešė. Norėjo atsitiesti, tačiau kakta stuktelėjo į akmeninę plokštę. Vyrą išmušė prakaitas, juto išdžiūvusią burną. Jakobas sukinėjosi į visas puses, tai šen, tai ten, aplink tik šaltas akmuo. Jis pajuto, kaip ėmė daužytis širdis. Tik didelėmis pastangomis suvaldė įsišėlusį kvėpavimą.

Jie mane gyvą palaidojo. Sarkofage...

Kuizelas skaičiavo širdies dūžius. Sąmoningai kvėpavo tolygiai, kol galiausiai tarp tvinksnių pajuto vis didėjantį atstumą, širdžiai pradėjus plakti normaliu ritmu. Tik tuomet pradėjo šaukti:

– Ei! Ar kas girdi mane?! Aš čia!

Budelį apėmė jausmas, kad balsas, atsimušęs į plokštę, toliau niekur nėjo. Išgirsti jį, atsižvelgiant į masyvų dangtį, būtų realu nebent tuo atveju, jei kas stovėtų visiškai greta sarkofago. Tikriausiai teks kapstytis pačiam.

Galbūt raumeningomis rankomis Jakobui ir pavyktų išstumti plokštę. Vis dėlto tarpas tarp jo ir dangčio toks menkutis, jog rankos nepakilo netgi iki krūtinės. Jei tai padarytų, tuomet plokštę pavyktų šiek tiek kilstelėti.

Giliai įkvėpęs, visa viršutine kūno dalimi korikas įsirėžė taip, kad plačia kakta palietė plokštę.

Rodosi, galva pramuštų sieną.

Smilkiniuose iššoko gyslos, galvoje užvirė kraujas, tačiau plokštė nė nekrustelėjo iš vietos. Jis spūsčiojo stumdamas nuo savęs, girdėjo traškant kaulus, raumenys buvo kieti kaip akmuo.

Pagaliau tyliai girgžtelėjo.

Šviesos spindulys įsiskverbė į siaurą plyšį – išties į šviesą tai nebuvo labai panašu, greičiau į tamsą, tik ne tokią juodą, koks buvo karsto vidus. Kuizelas ir toliau viršutine kūno dalimi priešinosi akmeniui. Žinojo, kad jeigu dabar pasiduos, dar negreit atgaus jėgas, reikalingas kitam postūmiui. Galbūt net suvisam. Jo nugara buvo justi tarsi suskeldėjęs ąžuolas. Pagaliau į plokštę budelis įsirėmė tiek, jog ranką galėjo kilstelėti krūtinės aukštyje. Korikas sulenkė dilbį ir delnais stumtelėjo šaltą akmenį virš savęs.

Šaižiai surikęs nuvertė šešis centnerius sveriantį luitą.

Tarsi padėklas liokajaus rankose plokštė trumpam pasisukiojo, tuomet, kryptelėjusi kairėn, su didžiuliu trenksmu rėžėsi suskildama ant akmeninių grindų. Tarsi prisikėlęs negyvėlis Kuizelas išsitiesė karste. Jo kūnas buvo apsinešęs akmens dulkėmis ir kaulų miltais. Patalpoje visur dryksojo palaikai ir skarmalai. Kampe gulėjo plokštė su užrašu.

Jakobas išsiropštė iš sarkofago ir ėmėsi marmuro plokštės. Tik dabar pastebėjo, jog kairėje saujoje tebelaiko juodo abito skiautę, kurią buvo išplėšęs prieš netekdamas sąmonės. Vyras pakėlė ją prie nosies ir pauostė. Našlaitės, cinamonas ir dar kažkas, ko negalėjo atpažinti.

Daugiau niekada nepamirš šio aromato.

Nešinas skiaute ir marmuro plokšte išsikerėblojo į viršų, laukan. Jie dar įsitikins, kokią klaidą padarė, prasidėję su koriku.

Naktis Magdalenai išpuolė nekokia. Sutartą valandą vakar vakare priešais Lorenco bažnyčią ji laukė tėvo, kuris taip ir nepasirodė. O dar tos trys tamsiai apsirengusios figūros išsmuko pro išlaužtus maldos namų langus ir dingo tamsoje. Tolumoje mergina spėjo išgirsti arklių žvengimą ir šuoliavimą.

Kur jos tėvas?

Galop nuskubėjusi į kleboniją, ji pažadino Magdą ir paliegėlį zakristijoną. Atidarant bažnyčios duris, namų šeimininkė vis nesiliovė žegnojusis ir siuntusi į naktinį dangų trumpų maldų. Jei viduje iš tiesų kas tykotų, veikiausiai abu iš baimės būtų kritę vietoje, pagalvojo Kuizel. Bažnyčia buvo tuščia. Nors kapo plokštė virš kriptos buvo pastumta į šalį, Magdalena net po Magdos maldavimų ir aimanavimų nusileidusi į kriptą nieko joje neaptiko. Akivaizdu, jog abiejose požeminėse patalpose vyko kova, ant žemės gulėjo visoks sulaužytas šlamštas. Galimas daiktas, jog sarkofagas, esantis galinėje patalpoje, dar kartą buvo apieškotas. Visur mėtėsi kaulai ir medžiagos skutai. Karstas, kaip ir anksčiau, tebebuvo uždarytas – taip šį pastarąjį kartą paliko jos tėvas ir Simonas. Apžiūrinėjant sarkofagą trumpam sukaustė nerimas. Kodėl, sunku buvo paaiškinti. Mergina tarsi juto tėvo buvimą. Tik niekur jo nerado.

Apimta baimės mergina praleido naktį klebonijoje, o iš pat ankstaus ryto išskubėjo į namus. Jos motina, paraudusiomis nuo ašarų akimis, jau stovėjo prie namo durų.

– Kur buvai? – paklausė ši. – Ir kur tėvas?

Vieną akimirką duktė ketino gimdytojai pasekti pasakėlę apie tai, kad ji kaip pribuvėja turėjusi praleisti naktį Altenštate, o tėvas – pagiriojasi pas Štraserį, tačiau staiga pratrūko:

– Aš... aš nežinau, – iš pradžių kūkčiojo, paskui, įsikniaubusi į motinos krūtinę, apsipylė ašaromis. Taip kambaryje prie stalo Ana Marija sužinojo visą tiesą apie miglotą savo vyro lemtį.

– Kiek kartų tavo tėvui sakiau, jog nesikištų į svetimus reikalus! – širdo Kuizel. – Ar nepakanka savų rūpesčių? Bet ne, kurgi norės klausyti. Kaišioja nosį į knygas ir svetimų žmonių subines, o dabar kaip niekad į pavojų įstūmė ir savo tikrą dukterį! Tetraukia jį velniai!

Tai buvo savitas moters būdas – piktinimusi ir keiksmais – kovoti su baime dėl savo vyro. Kuo labiau širsdavo, kuo greičiau tirpdavo jos baimė. Prieidavo net iki to, jog iš tikrųjų mylėdama savo sutuoktinį, linkėdavo šiam mirties. Ana Marija pati buvo kilusi iš korikų Kemptenų šeimos. Mirtis ir siaubas jai atrodė natūralus dalykas, tačiau baimės dėl šeimos niekas nepadėjo atsikratyti. Kita vertus, moteris tiesiog negalėjo įsivaizduoti, jog jos Jakobą užmuštų ir užkastų tie trys atsibastę pasalūniški žudikai. Tik ne Kuizelas, Šongau korikas! Šis prakeiktas, užsispyręs, visažinis šunsnukis!

Kaip tik tokiu itin nepalankiu laiku budelis sugrįžo į namus. Cypdamos atsivėrė durys ir pasirodė plati, vis dar pasidengusi akmens dulkėmis, purvu ir kaulų miltais vyro figūra. Kakta ir ranka buvo kruvinos, delnai nubrozdinti, skaudėjo kiekvieną sustingusį į akmenį raumenėlį. Kaip tik todėl išvengti varinio puodo su koše, nutaikyto tiesiai į jį, buvo neįmanoma.

– Užsispyręs avigalvi! Kiek kartų tau sakiau, nedrįsk įtraukti dukters, kai leidiesi šnipinėti!

Kuizelas nusišluostė šiltą miežių tyrę nuo marškinių ir įsikišo pirštą į burną.

– Yra daugiau ar tik tiek šiandien? Visai neprastas skonis... – suniurnėjo.

Į jį jau lėkė molinis puodelis. Šį kartą korikas buvo pasiruošęs. Pakreipė vis dar sustingusią viršutinę kūno dalį taip, jog indas, aptaškydamas sieną, sudužo jam už nugaros.

– Ir tu dar drįsti rodytis! – šaukė žmona. Jos įniršis, regis, bus jau kiek atlyžęs. Be to, moteris nebeturėjo daugiau ko į jį paleisti. – Nerimavau dėl jūsų abiejų!

Laiptų viršuje pasigirdo tipenimas. Septynmečiai dvynukai Georgas ir Barbara vienais naktiniais klapsėjo akimis kitapus turėklų.

– Mama, kodėl ant tėčio švarko košė?

– Todėl, kad mama jį išbarė. – Ana Marija Kuizel jau lipo laiptais į viršų. – Nes jūsų tėvas – nelemtas užsispyrėlis, o tai tikrai nepakenčiama. Dabar kuo nors apsirenkite, kol neprisišaukėte mirties.

Motina dingo su vaikais viršutiniame kambaryje. Jakobas parodė į Magdaleną ir puodą ant grindų. Vyras išsišiepė.

– Kas yra? Gal tu išvirtum man daugiau miežių košės? Ar nusipelniau tik likučiais apskretusio šaukšto?

Duktė šyptelėjo.

– Ak, tėve, svarbiausia, jog tu čia. – Tuomet pasuko su įlinkusiu puodu į lauko virtuvę ir, pripylusi vandens, pastatė virti.

Ankstyvą popietę Simonas Fronvyzeris užėjo į koriko namus ir papasakojo, ką jie su Benedikta patyrė. Kelionė atgal nuo Šteingadeno iki Šongau praėjo be nuotykių, tik pradėję leistis į kelią jie sutiko apsiginklavusius pirklius, kurie palydėjo juos į miestą. Plėšikų nebuvo matyti nė pėdsako. Gal dėl to, jog pirkliai jiems pasirodė pernelyg ginkluoti, svarstė vaikinas. O gal vis neįstengė pamiršti našlės, tad liko miškuose laižytis žaizdų.

Pirklio našlė apsistojo „Auksinėje žvaigždėje“. Ten ketino parašyti keletą svarbių laiškų. Ana Marija Kuizel su dvyniais patraukė į mišką rinkti žabų, vis dar grieždama dantį ant savo vyro, todėl vengė jo. Jakobas žinojo, jog vėliausiai iki rytojaus ji atlyš.

Kuizelas ir Simonas sėdėjo kambaryje prie stalo, sukdami galvas dėl pastarųjų dienų. Iš grubiai sumūrytos koklinės krosnies kampe sklido jauki šiluma. Ant stalo stovėjo laikiklis su degančia balana, panardinančia žemutinę kambario dalį prieblandoje. Po suolu narvuose kapstėsi keletas vištų.

Magdalena paruošė žolelių antpilą, kurį abu vyrai nepatenkinti šliurpčiojo. Medikas mieliau išgertų kavos, tačiau mergina uždraudė jaunuoliui šį stimuliuojantį gėralą. Jos manymu, teisingas pasirinkimas dabartinei gydytojo būsenai – raminantis žolelių gėrimas. Fronvyzerį apėmė jausmas, jog Kuizel kavą uždraudė dar ir todėl, jog į Šteingadeną jis nujojo kartu su Benedikta. Ir apskritai, jam Magdalena pasirodė paniurusi ir nešneki. Kai prisilietė prie sijono, ji išsisuko nuo jo, atsigręždama į puodą ant viryklės. Mergina vengė pažvelgti vaikinui tiesiai į akis.

Tiek korikas, tiek gydytojas buvo su raiščiais, juosiančiais kaktą. Be to, Jakobo rankos buvo sutvarstytos, tačiau tai nesukliudė vienoje jų laikyti stiklą, o kitoje – rūkstančią pypkę. Keliais žodžiais jis nupasakojo Simonui apie užpuolimą kriptoje. Dabar reikėjo aptarti tolesnę eigą.

– Dar kartą apibendrinkime, ką žinome, – pradėjo gydytoja. – Lorenco bažnyčios kriptoje guli tamplieriaus palaikai. Apie tai bet kuriuo atveju leidžia spėti užrašas ant sarkofago. – Prieš kalbėdamas toliau jis kiek bjaurėdamasis šliurptelėjo žolelių antpilo. – Pati bažnyčia prieš daugybę šimtmečių priklausė tamplieriams, paskui buvo parduota premonstratiečiams. Pardavėjas – kažkoks Frydrichas Vildgrafas, tuometinis Tamplierių ordino provincijų valdytojas Vokietijos imperijoje. Benedikta spėja...

– Liaukis su ta savo Benedikta! – įžūliai pertraukė Magdalena. – Gal jūs iki šiandien pietų nė nebuvote Šteingadene! Linksminotės kokiame tvarte, o susikibę už rankučių išdygote anksti ryte, ir visa ši istorija su plėšikais tėra niekingas melas...

– Nusiramink, Magdalena, ir netaukšk niekų. Geriau kartu pasvarstykime – tai kur kas didesnė pagalba.

Tėvo balsas buvo ramus ir šaltakraujiškas, tačiau mergina žinojo, kad pati negali perlenkti lazdos. Pakako šiandien ankstyvą popietę tarp jos ir Simono įsiplieskusio barnio. Jaunuolis patikino, jog tarp jo ir pirklės nieko neįvykę, tačiau nusuktas į šalį žvilgsnis kėlė įtarimą.

– Gal tie palaikai iš kriptos priklauso Frydrichui Vildgrafui, – įsiterpė ji.

– Benedikta irgi taip spėja, – pratarė gydytojas gūžčiodamas.

– Kliedesiai. – Korikas į žolelių antpilą įsipylė kažko stipraus iš stovėjusio po stalu butelio. – Juk tas tamplierius pardavinėjo žemės sklypus. Kodėl turėjo ten būti palaidotas? Be to, toks ypatingas ponas iki Paskutinio teismo galėjo susirasti neabejotinai geresnę vietelę nei mūsų išklypusią nuo vėjo Lorenco bažnyčią.

Simonas su Magdalena nė nemanė prieštarauti.

– Nesvarbu, – tęsė gydytojas. – Ten, apačioje, bet kuriuo atveju ne kas kita, kaip tamplierio kapas. Storasis Kopmejeris jį rado, kažkas apie tai per daug pašnekėjo, ir staiga dvasininkas mirė.

– Galbūt jį nunuodijo tie trys vyrai, kuriuos vakar mes su Magdalena matėme bažnyčioje, – suurzgė Kuizelas. – Jie ten kažko ieškojo. Velniai žino ko!

– Bet kuriuo atveju tie vyrai vis dar mieste, – įsiterpė mergina. – Jau ne vieną dieną sukiojasi čia ir tarpusavyje kalbasi lotyniškai! – Ji dar kartą papasakojo apie susitikimus Altenštate. – Smuklininkas Štraseris mano, jog tai vienuoliai, – baigė. – Ypatingi, išsimokslinę žmonės. Pagal kvepalus vienas buvo tarsi tikras prancūzų palydovas.

– Po paraliais, tai galva!

Jakobas trenkė kumščiu į kaktą. Tada išsitraukė medžiagos skiautę, parsineštą iš kriptos.

– Vos nepamiršau. Išplėšiau ją iš vieno bandito apsiausto Lorenco bažnyčioje. Esu tikras, kad tas pats niekšas apsilankė Lechnerio pilyje priešpiet. Jis vos ant manęs neužjojo.

– Ar jūs tuo įsitikinęs? – pasiteiravo Simonas.

– Toks įsitikinęs, kaip ir tuo, kad velnias turi ožio kanopas. Tie patys kvepalai. Manęs neapmulkinsi! – Budelis taip sugniaužė rankoje juodą draiskaną, lyg ketintų iš šios išspausti kvapą.

– Lechneris susijęs su sąmokslu, kuris pražudė storąjį Kopmejerį?.. – Fronvyzeris skeptiškai papurtė galvą. – Raštininkas gal ir neturintis sąžinės intrigantas, tačiau tai ne jo būdui.

– Šiaip ar taip, – suburbėjo korikas, – šis man uždraudė kištis. Jau ryt turiu jo nurodymu išgaudyti plėšikus Šongau miškuose.

– Tu? Kodėl tu, tėve? – Magdalena taip ir liko išsižiojusi.

– Kadangi Lechneris tiki manimi kaip vieninteliu, galinčiu tai padaryti. Ir todėl, kad taip ketina manęs atsikratyti.

Jakobas trumpai išdėstė, ko iš jo reikalavo raštininkas.

– Jis nori mane nušalinti, tiek aišku, – suurzgė. – Bet aš nesileisiu stumdomas. Rasiu tuos šunsnukius, kurie su manimi taip pasielgė, kitaip nebūčiau Jakobas Kuizelas.

Simonas žagtelėjo. Vaikinas nenorėjo ir įsivaizduoti, ką korikas padarys su tais trimis pasalūniškais žudikais – šis iš tikrųjų juos pričiups.

– Kol būsiu užsiėmęs medžiokle, tu už mane pašniukštinėsi, – pareiškė budelis, atsisukęs į mediką. – Kopmejeris man nerūpi, bet dabar perlenkta lazda. Niekas neuždarys koriko karste, niekas, juo labiau kažkokie atklydę nuskurėliai vienuoliai! – Įgudusiu rankos judesiu Jakobas ištraukė marmuro plokštę, iki šiol gulėjusią po suolu. – Čia ant viršaus kažkur yra mįslės įminimas, – tarė ir sutvarstytais pirštais palietė plokštę. – Tas itin gudrus riteris, būdamas gyvas, kažką paslėpė, ir mes rasime tai, išnarplioję galvosūkį. Lažinuosi iš savo plataus pasturgalio.

– Bet gal tai tik antkapinis užrašas, ir tiek? – įsiterpė Simonas.

– Nieko panašaus! – užsispyrė Kuizelas. – Plokštė domino ir tuos pasalūnus. Bet kuriuo atveju karste jos nebėra. Įminimas priešais mus!

Fronvyzeris dar kartą pažvelgė į keistąjį užrašą.

Aš duosiu galią savo dviem liudytojams, ir jie, maišais apsivilkę, pranašaus... Kai jie baigs liudyti, žvėris, išlindęs iš bedugnės, kovos su jais, nugalės ir nužudys juos.

Vaikinas laužė galvą, kas už šių žodžių slypi. Jei tai nuoroda į vietą, tai toji vieta turėtų būti žinoma. Ir jei jiems apskritai pavyks ją rasti, vadinasi, ta vieta tebėra ir šiandien. Praėjus daugiau nei trims šimtams metų...

Du liudytojai... Žvėris, kuris su jais kovos ir galiausiai nužudys...

Prieš akis iškilo ir vėl dingo vaizdai. Kovotojai, riteriai, pabaisos, drakonai. Staiga, beklaidžiojant prisiminimų labirintuose, mintys už kažko užkliuvo.

Du liudytojai... Žvėris...

– Supratau! – sušuko staiga. – Juk taip paprasta, kai žinai. Visą laiką tai buvo prieš mūsų akis!

– Apie ką tu kalbi? – paklausė Magdalena.

Vaikinas ėmė strakalioti aplink stalą. Vienas iš puodukų su žolelių antpilu nuvirto ir turiniu aptaškė stalo paviršių. Dabar ir korikas pažvelgė į Simoną apstulbęs.

– Kalbėk, – paragino jis. – Prašau, nesielk, kaip koks Belzebubas.

Gydytojas liovėsi, bet daugiau neatsisėdo.

– Aš... aš turiu pirma kai ką patikrinti, – pasakė sunkiai alsuodamas. – Ar turite namie Bibliją?

Jakobas Kuizelas atsistojo ir, nuėjęs į savo kambarėlį, grįžo nešinas nušiurusia knyga.

– Ir koriko namuose esama Dievo, – subambėjo jis ir mestelėjo Simonui Bibliją. Gydytojas pradėjo ją vartyti. Pagaliau rado reikiamą puslapį.

– Čia! – pratarė ir triumfuodamas bakstelėjo į konkrečią vietą. – Apreiškimo Jonui knyga, vienuoliktas skirsnis. Štai toji eilutė! – Tada pradėjo balsu skaityti: – „Aš duosiu galią savo dviem liudytojams, ir jie, maišais apsivilkę, pranašaus...“ – Susijaudinęs jis pažvelgė į koriką ir Magdaleną. – Abu liudytojai yra Kaino sūnūs Henochas ir pranašas Elijas! Kai jie pasirodys, jog nugalėtų žvėrį, Paskutinio teismo diena bus ne už kalnų!

Mergina atsainiai gūžtelėjo pečiais.

– Puiku, jog išmanai Bibliją. Bet kur mums rasti šiuos... liudytojus? Bent jau čia, Šongau, man niekada nėra tekę jų sutikti.

Simonas išsiviepė per visą burną.

– Čia, Šongau, žinoma, ne, – patikino. – Tačiau Altenštate, taip. Jie kuo puikiausiai matomi ant Altenštato bazilikos vartų. Manau, metas apsilankyti dar kartą toje gražioje bažnyčioje.

Pamatę reljefą vartų viršuje, jie nustebo, kaip galėjo anksčiau jo nepastebėti. Jis puikavosi tiesiai virš įėjimo. Vienas riteris su skydu ir kalaviju kovoja prieš drakoną, kitą ryja tas nelabasis. Kiek kartų kiekvienas pakeliui į baziliką taip ir praeidavo pro šį reljefą!

– Tokį paveikslą esu matęs ir kitose bažnyčiose, – sumurmėjo Fronvyzeris. – Ingolštato pastorius man kartą aiškino, jog kadaise tai simbolizavo artėjančią Paskutinio teismo dieną.

– Tuomet iki jos dar turime pakankamai laiko, – pastebėjo Magdalena. – Juk vis dar tebelaukiame.

– Jūs niekuomet nebuvote kare, – prabilo Kuizelas, apžiūrėjęs nirštantį drakoną su nagais ir sparnais. – Kitaip žinotumėte, kad tarp mūsų jau seniai esama keturių apokalipsės pranašų.

– Liaukis, tėve, su savo kalbomis, – užkirto duktė. – Verčiau padėk mums toliau. – Tuomet kreipėsi į Simoną.

– Taigi čia pavaizduoti abu liudytojai. Ir ką?

– Kažkur turi būti nuoroda, – sumurmėjo vaikinas. – Bazilikoje arba čia, lauke. Patarčiau išsiskirstyti. Tu, Magdalena, apsižvalgyk aplink pastatą iš išorės, mes su tavo tėvu eisime vidun.

Jakobas Kuizelas jau buvo pakeliui į bazilikos vidų, gydytojas nusekė paskui jį. Įžengus į Šv. Mikalojaus baziliką, kaip dažnai tokiais atvejais būna, pašiurpo oda. Nuo trijų žingsnių aukščio kryžiaus į juos geromis akimis iš viršaus žvelgė „Didysis Altenštato Dievas“. Tokiu metu, vėlyvą popietę, bažnyčioje jie buvo beveik vieni. Priešakiniuose klauptuose sėdėjo kelios senos, savo rožinių iš podagros susuktų rankų nepaleidžiančios moterys. Jautėsi stiprus smilkalų kvapas. Simonas, trumpam pamiršęs buvimo tikslą, sudėjo rankas maldai. Palyginus ištaigingus, naujus vienuolyno pastatus Šteingadene su Altenštato bazilika, jį apėmė jausmas, jog būtent pastarajai labiau derėtų vadintis Dievo namais.

Kol gydytojas, paskendęs apmąstymuose, spoksojo į milžinišką krucifiksą, korikas, turėdamas aiškų tikslą, perėjo per vidurinę navą priekyje ir atidžiai apžiūrėjo altoriaus freskas. Paskui apėjo šonines navas. Kairėje iš jų ant sienos seniai mirusio dailininko buvo nutapyti keturiolika gelbėtojų. Virš įėjimo į budelį iš aukštybių priekaištingai žvelgė didesnis nei įprasto dydžio šventojo Kristoforo atvaizdas.

– Nieko, – burbtelėjo šis. – Nieko negaliu rasti. Po velnių! Manau, tu suklydai.

– Privalome ieškoti toliau, – nesiliovė Fronvyzeris. – Čia iš tiesų kažko esama. Tik labai giliai paslėpta. Galbūt...

Jį nutraukė riksmas, atsklidęs iš lauko. Tai buvo Magdalena! Išpuolę laukan vyrai rado merginą apsnigtų kapinių, juosiančių baziliką, pakraštyje. Stovėdama priešais kairiąją bažnyčios sieną ji rodė į nedidelę, vos delno dydžio plokštelę krūtinės lygyje, beveik apaugusią gebenėmis. Magdalena išrovė apledėjusią piktžolę.

– Čia! – šaukė ji. – Tai čia! Tu buvai teisus, Simonai!

Plokštelė buvo iš akmens ir įtvirtinta krūtinės aukštyje mūrinės sienos gilumoje. Atrodė sena ir sudūlėjusi, ant viršaus išgraviruotas užrašas.

Fridericus Wildergraue, Magister Domus Templi in Alemania. Anno domini MCCCXXIX. Sanctus Cyriacus, salva me.*

– Frydricho Vildgrafo antkapinė plokštė, – sušnibždėjo Simonas. – Miręs 1329 m...

– Bet kodėl antkapinė plokštė čia, kai tamplieriaus kapas Lorenco bažnyčioje? – nusistebėjo Magdalena.

Fronvyzeris gūžtelėjo.

– 1329 m. Vokietijoje jau buvo praėję daugiau nei dvidešimt metų, kai tamplieriams buvo uždrausta rodytis, – kalbėjo šis. – Gal tiesiog buvo pernelyg pavojinga čia laidoti provincijų valdytoją. Galimas daiktas, jog tuometinis pastorius leido tik šį trumpą užrašą. – Jaunuolis perbraukė per iškaltas raides. – Kita vertus, galbūt ši plokštelė buvo palikta užvesti mus ant kelio...

– Kol užuot trypčioję vietoje, nežinome, nuo ko pradėti, gal tiesiog paieškokime. – Korikas ištraukė peilį ir nuo plokštės pradėjo krapštyti skiedinį.

– Bet, tėve! – sušnabždėjo Magdalena. – Jei mus pamatytų pastorius...

– Jis rengiasi vakaro mišioms ir greičiausiai gurkšnoja vyną, – atitarė Jakobas Kuizelas, krapštydamas toliau. – Tačiau gali jo paprašyti, jei nori.

Jau po akimirkos aplink plokštę radosi griovelis. Budelis įkišo durklą vietoje pleišto, ir plokštė nukrito į purų sniegą.

Po ja nebuvo nieko, išskyrus pilkus akmenis.

Gydytojas pabilsnojo. Gabalas tvirto, milžiniško aptašyto akmens, iš kokio buvo pastatyta visa bažnyčia.

– Prakeikimas! – šūktelėjo. – To negali būti! Ar šis tamplierius vedžioja mus už nosies?

Gydytojas spyrė koja į ledinę bažnyčios sieną – tai nepadarė jokio poveikio. Tik įsiskaudėjo sušalę kojų pirštai. Galiausiai daktaras giliai atsiduso.

– Gerai. Mįslė atvedė mus į baziliką, – sumurmėjo. – Čia radome antkapinę plokštę. Ką pražiūrėjome?

Korikas dar kartą ėmėsi ant žemės priešais jį gulėjusio radinio.

– Sanctus Cyriacus, salva me, – sumurmėjo. – Šventasis Kirijakai, gelbėk mane... Keista, kad užrašui jis pasirinko būtent šį šventąjį. Kiek man žinoma, jis buvo kankinys, apipiltas verdančiu aliejumi ir tik tada nukirsdintas.

– Mirties valandą šventasis Kirijakas atlieka gelbstinčiojo nuo pagundų vaidmenį, – pridūrė vaikinas. – Toks globėjas tamplieriui, apkaltintam išdavyste ir sodomija, – dar ne pats blogiausias.

– Ar bažnyčios viduje kartais nutapyti ne globėjai? – paklausė Jakobas. – Šventojo Kirijako kažkaip ten nepastebėjau...

Simonas pajuto karštį ir šaltį vienu metu. Globėjai šoninėje navoje iš pietų pusės! Kaip galėjo būti toks aklas?

Nelaukdamas kitų jaunuolis apibėgo bažnyčios sieną, prasiveržė pro vartus, kol galų gale atsidūrė priešais globėjus šoninėje navoje. Jie buvo surikiuoti poromis vienas virš kito. Pačiame viršuje stovėjo šventoji Barbora, mirštančiųjų globėja, sauganti nuo žaibo ir gaisrų. Toliau šventasis Kristoforas, gimdytojų globėja šventoji Margarita, šventieji Jurgis ir Blažiejus, gelbstintis nuo gerklės skausmų. Ant bažnyčios sienos buvo įamžinti dar devyni globėjai, tačiau šventojo Kirijako tarp jų nebuvo.

Užtat buvo kitas šventasis su vos įskaitomu vardu po paveikslu.

Sanctus Fridericus. Šventasis Frederikas...

Nedaug trūko, jog Simonas užkvatotų, pamatęs šį užrašą. Akivaizdu, jog iki šiol niekas iš tokios gausybės bažnyčios lankytojų nepastebėjo klaidos. Pavaizduotas buvo vyras vyskupo drabužiais su mitra ir lazda. Dešinę ranką apsaugos ženklan šis laikė iškėlęs viršum pilies, stovinčios ant miškais apaugusio kalno. Atidžiau įsižiūrėjus buvo galima pastebėti, jog smiliumi lietė pilį.

Tuo metu prie freskos priėjo Jakobas su dukterimi. Gydytojas parodė į šventojo Frederiko paveikslą.

– Jis daugybę šimtmečių visus vedžiojo už nosies! – sušuko budelis nusijuokdamas taip, jog kelios besimeldžiančios moteriškės sužiuro atsigręžusios į juos priekaišto kupinomis akimis. – Šventasis Frederikas, – pridūrė pašnibždomis, bet vis dar išsiviepęs. – Jis paprasčiausiai pasinaudojo savo tikruoju vardu! Neįtikėtina šventvagystė!

– Bet ką šis tamplierius mums nori pasakyti? – paklausė Magdalena ir beviltiškai pažvelgė į freską. – Ar tik nesišaipo iš mūsų?

Kuizelas prisiartino prie piešinio per kelis centimetrus. Galiausiai palietė pilį žemiau šventojo. Ten pasimatė ruda, ne didesnė už musės išmatas dėmė.

– Čia, – tarstelėjo budelis. – Štai kur jis.

Iš apsiausto gilumos Jakobas išsitraukė nušlifuotą lęšį ir pakėlė jį virš dėmės. Netikėtai įžvelgė du žodžius, brūkštelėtus teptuku smulkiai, veik neįskaitoma rašysena.

Castrum Guelphorum...

– Senoji Velfų pilis, – sušnibždėjo Simonas. – Aukštai ant Šlosbergo kalno, iškilusi virš Peitingo. Dieve, bet juk ten vieni griuvėsiai! – Jaunuolis atsiduso ir pasitrynė pavargusias akis. – Bijau, jog paieška užtruks ilgiau nei tikėjomės.

Lauke, bazilikos kapinaitėse stovėjo nepažįstamasis juodu abitu, dvelkiantis saldžiu našlaičių aromatu. Drebančiomis rankomis laikė akmeninę tamplieriaus plokštę, kurią buvo nubloškęs Jakobas Kuizelas.

Ar tai įmanoma? Korikas tebėra gyvas ir dar akivaizdu, jog bus atradęs nuorodą! Gal buvo nulemta iš aukščiau, jog šis Kuizelas neužduso sarkofage. Nepažįstamajam tokia koriko, kuris pats daugybę jau pakišo po velėna, baigtis pasirodė tinkama. Bala nematė, žmogus išgyveno ir dar išnarpliojo mįslę. Budelis, jo duktė ir šis protinguolis felčeris! Kodėl jiems nepavyko? Argi nebuvo išmanančiojo tarp jų pačių? Juk ir jie perskaitė posakį kriptoje, ant marmuro plokštės, bet taip ir liko nieko nepešę.

Štai jau ne vieną dieną slapstėsi tarsi besibastantys valkatos aplinkiniuose valstiečių klojimuose, nesukeldami nė menkiausio įtarimo. Buvo gyvi sausa duona ir tikėjimu, šalo, meldėsi ir viskas, kas juos palaikė, buvo įsitikinimas, kad jie išrinktieji... Dievo siųstieji. Deus lo vult...

Vyriškis nusikeikė lotyniškai ir tuoj pat greitosiomis sumurmėjo maldelę, atsiprašydamas Viešpaties už šį nedidelį nusižengimą. Tada surikiavo mintis.

Iš tikrųjų viskas buvo labai paprasta. Jie ir toliau it medžiokliniai šunys lips trijulei ant kulnų. Ras lobį, o Mokytojas juos už tai palaimins. Už tai jų laukia rojus, net jei kelias ten link šaltas ir akmenuotas.

Nepažįstamasis persižegnojo ir šyptelėjo. Atsargiai paguldė akmeninę plokštę ant žemės ir ėmė laukti už kapo akmenų, kol visi trys išeis iš bazilikos.

Simoną bepradėjęs imti džiaugsmas dėl atrastos bazilikoje nuorodos netruko virsti į sumišimą ir įtūžį. Tokios savijautos priežastis – žmogus, užsispyrusiai neatsiliekantis nuo jo. Tai buvo Magdalena, su kuria vaikinas tylomis žingsniavo siauru keleliu žemyn į Šongau. Keletą kartų koriko duktė vos nepaslydo, ir kai jis pasišovė padėti, mergina grubiai nustūmė jaunuolio ranką. Kas gi jai nutiko? Nė žodelio pripažinimo dėl jo radinio, tik ši tyla.

Jakobas Kuizelas su jais išsiskyrė jau Altenštate. Burbėdamas dingo siauroje gatvėje ir tik trumpam šūktelėjo, jog apačioje, šalia Malūno kelio, jam šio to reikia iš kalvio. Raštininkas išsikvietęs budelį ryt anksti į turgaus aikštę tam, jog su miestelėnų būriu iššukuotų miškus aplink Šongau ieškodami plėšikų. Fronvyzeris žinojo, kad dėl to artimiausiomis dienomis negalės dėti vilčių į koriką. Be to, gydytojas tikėjosi sužinoti ir kitą dingstį, kodėl Kuizelas jau Altenštate su jais atsisveikino. Spėjo, jog Jakobas norėjo palikti jį su Magdalena vienudu, nes jautė, kad tarp jaunuolių kažkas negerai. Vis dėlto tai nedavė jokios naudos. Nuo pat jų kelionės pradžios gydytojas ir mergina vienas su kitu neapsikeitė nė žodeliu. Išnirus Šongau miesto vartams, Simonas neteko kantrybės.

– Magdalena, kas tau darosi?

– Kas man darosi? – Merginos žvilgsnis atkakliai smigo į jį. – Verčiau paklaustum, kas darosi tau. Paflirtuoji su ta atvykėle ir aš jau tampu tinkama tik virti ir valyti. O štai Benedikta tikra dama!

Gydytojas užvertė akis.

– Magdalena, mes jau apie tai kalbėjomės. Tarp Benediktos Kopmejer ir manęs nieko nėra, – apdairiai įtikinėjo jaunuolis Kuizel. – Ji man išgelbėjo gyvybę, ji nepaprasta moteris, tačiau...

– Nepaprasta moteris! Pf! – Mergina liko stovėti svilindama akimis vaikiną. – Nuostabiai čiauškėti – tą sugeba toji nepaprasta moteris. Nors dėvi puošnius, prabangius apdarus, po jais našlė ne kas kita kaip išsipusčiusi miesto padraika!

– Magdalena, aš tau draudžiu...

– Tu nieko negali uždrausti, lengvatiki tu! – Budelio duktė užsiplieskė pykčiu. – Manai, nepastebiu, kaip tu su kitomis mergomis man už nugaros flirtuoji? Bet kas čia tokio – aš juk koriko duktė! Žmonės ir taip plaka liežuviais. Kekšelė ji, ta Benedikta, pasakysiu aš tau!

– Sakai, kekšelė? – Simono kantrybė baigė išsekti. Jaunuolio balsas įgavo ledinį atspalvį. – Ta kekšelė turi daugiau padorumo ir išsilavinimo nei tu per tris draugėn sudėtus gyvenimus. Ji moka elgtis, nevograuja, o šneka padoria vokiečių kalba. Netgi čiauška prancūziškai! Pirklė – rafinuota dama, o ne kažkokia besikeikianti koriko mergšė!

Ledo nuolauža trenkė jam į pačią nosį taip, kad akimirkai aptemo akyse. Atsipeikėjęs pajuto veidu srovenantį šiltą kraują. Fronvyzeris laikėsi už nosies, tačiau raudoni lašai nesiliovė kapsėję ant sniego, sudarydami netaisyklingą raštą.

– Magdalena! – šaukė jis užgultu balsu, dešine ranka laikydamasis už nosies. – Neišeik, ne tai aš turėjau omenyje!

Koriko duktė jau buvo dingusi.

Tyliai keiksnodamas ir vis saugodamasis, jog kraujas neužtikštų ant brangiojo švarko, medikas nuskubėjo aukštyn į miestą. Kodėl Magdalena visada tokia greit užsideganti?! Jaunuolis žinojo, jog jo žodžiai buvo tikra kvailystė. Mielai paprašytų atleidimo, apkabintų ir pasakytų, jog ji – toji vienintelė, kurios iš tiesų geidžia. Budelio mergaitę buvo tarsi žemė prarijusi.

– Magdalena! – šaukė gydytojas ne sykį, žvalgydamasis po nedidelius skersgatvius tai į kairę, tai į dešinę. – Grįžk! Aš gailiuosi!

Praeiviai sužiurdavo į jį klausiamai, tačiau Simonas, nunarinęs galvą, skubėjo toliau. Ji turi kažkur būti! Prie kito kampo vaikinas vos neparbloškė mažo šunelio, kuris inkšdamas nubėgo. Dar pralėkė pro apsnigtus jaučių vežimus ir storai apsisiautusias figūras. Nervingu žvilgsniu lydėjo atskirus praeivius, kurie dėl užėjusios pūgos buvo blankiai įžiūrimi. Magdalenos niekur nematyti. Pasukęs į Monetų gatvę, už nugaros išgirdo gerai pažįstamą balsą.

– Simonai?

Jaunuolis atsigręžė. Priešais Marijos Dangun Ėmimo vartus stovėjo Benedikta ir susirūpinusi žvelgė į jį. Regis, moteris ką tik išėjusi iš parapinės bažnyčios.

– Jūs kraujuojate! – šūktelėjo ji.– Kas atsitiko?

– Nieko, – sumurmėjo gydytojas. – Aš... parkritau, štai ir viskas.

– Leiskite pažiūrėti.

Našlė priėjo arčiau ir nėriniuota nosinaite ėmė ryžtingai valyti jam kraują nuo veido. Nuo prisilietimo degino, vis dėlto Fronvyzeriui buvo malonu.

– Tai dėl ledo priešais miesto vartus, – sušnabždėjo šis užgultu balsu, kol pirklė šluostė jam nosį. – Aš paslydau.

– Prireiks karšto vandens žaizdai išvalyti. Eime.

Sugriebusi tarsi motina už rankovės trūktelėjo jį paskui save.

– Kur einame? – paklausė vaikinas.

– Į Zėmerio smuklę, kurioje apsistojau, – atsakė Kopmejer. – Užeigoje turėtume gauti dubenį vandens ir taurę karšto vyno. Tuomet man ir papasakosite, ar pavyko ką nors iki šiol rasti.

Simonas kiek padvejojo. Iš tiesų ketino tęsti Magdalenos paieškas. Be to, tėvas jau laukia namuose. Ta prakeikta karštinė vis reikalavo naujų aukų, kurias reikėjo gydyti. Bet kas atsisakytų stiklo karšto vyno? Kuizel jau tikriausiai bus nurūkusi žemyn link Kailiadirbių kvartalo ir dabar raukosi, tupėdama tėvo name. Galbūt taip netgi geriau – luktelėti, kol atlyš.

Be to, jaunuolis išties nemažai turėjo papasakoti. Vaikinui tiesiog reikėjo ko nors, su kuo galėtų pasikalbėti. Pernelyg daug buvo nutikę pastarosiomis dienomis. Taip kupinas džiugaus laukimo, svirdinėdamas Benediktai už nugaros, gydytojas ėjo Zėmerio smuklės pusėn. Jiems atidarius duris į užtinusią gydytojo nosį plūstelėjo šviežiai iškepto pyrago ir šilto vyno kvapas.

Magdalena nusibraukė ašaras ir beveik nieko nematydama nudūmė Šongau gatvėmis. Pro šalį ėjo žmonės, tačiau mergina jų nepastebėdavo. Kuizel buvo tokia... įniršusi. Kaip Simonas galėjo taip niekšiškai pasielgti?! Galbūt jie iš tikrųjų vienas kitam netinka. Ji – koriko duktė, kankintojo mergaitė, negarbingos profesijos atstovė, ir jis – išsimokslinęs gydytojas, kurio sugebėjimas gražiai čiauškėti ir spindinčios apsiausto sagos bei nublizginti batai labai žavėjo vietines moteris. Vis dėlto gydytojas gyveno skurdžiai! Jo pinigai ir drabužiai buvo skolinti arba dovanoti nuolat aplink besisukiojančių dūsautojų. Magdalena sukando dantis. Per ilgai taikstėsi su šiuo elgesiu, laikas visa tai baigti. Gal ji ir negarbinga, suskretusi koriko duktė, tačiau turinti išdidumo jausmą.

Kuizel mintis nutraukė vaiko kosulys ir verkšlenimas. Nežiūrėdama, kur eina, už miesto vartų ji buvo išsukusi į siaurą skersgatvį dešinėje ir, perėjusi nedidelę gatvelę, atsidūrė Moterų vartų kvartale, kuriame gyveno vargingesni miestelėnai. Ore tvyrojo aštrus dažiklio kvapas. Iš Švarcferberio trobelės veržėsi aitrūs garai, ant medinių pastolių priešais duris buvo sukabinėti pilki, šviežiai dažyti drobiniai apsiaustai. Magdalena apsidairiusi įsiklausė. Verksmas vienareikšmiškai sklido iš trobelės. Eidama pro vėjo išklaipytą pirkelę šiaudiniu stogu, ant žemų durų slenksčio koriko duktė pastebėjo išbalusią, įkritusiais skruostais moterį.

– Tu juk Kuizelo duktė, ar ne?

Nieko priešiško jos žvilgsnyje nepastebėjusi, mergina liko kur stovėjusi ir linktelėjo.

– Esi nebloga pribuvėja, – kalbėjo toliau moteris. – Padėjai Mejerio žmonai pagimdyti dvynius, kurie ir dabar gyvena. Ir Blauferberio dukrai. Jaunajam Luderiui nepagailėjai miltelių, jog greičiau pratrūktų folikulai...

Magdalena atsargiai pasisukiojo į visas puses.

– Nesuprantu, apie ką kalbi, – ištarė tyliai.

– Ak, liaukis. – Moteris padarė niekinantį rankos judesį. – Mūsų kvartale gali kalbėti drąsiai. Čia kas antras tavo tėvo dėka yra išsigydęs folikulus arba prašęs suruošti meilės gėrimėlį. – Ji sukrizeno, tarp išdžiūvusių lūpų pasirodė pora iškirmijusių dantų. – Leisti sau brangų gydytoją gali tik pertekę pinigų arba tie, kurie flirtuoja. Radau kam pasakoti...

– Ko nori iš manęs? – paklausė Magdalena. – Neturiu laiko tavo plepalams.

Moters veidas akimirksniu surimtėjo.

– Mano mažajai Lizbetai blogai. Manau, serga ta karštine. Bet gydytojui neturime pinigų. Gal galėtum ją apžiūrėti...

Ji mostelėjo ranka kviesdama vidun ir tuo pat metu bandydama padaryti apgailėtiną reveransą. Visa puikybė išgaravo iš jos akių. Dabar stovėjo netekusi vilties motina, būkštaujanti dėl savo vaiko gyvybės.

Magdalena gūžtelėjo.

– Aš galiu apžiūrėti, tačiau nieko nepažadu.

Ji įžengė į aprūkusią trobelę. Virš atviros ugnies ant surūdijusio trikojo stovėjo katilas su virstančiais ėdriais, tirštais garais. Tumulas buvo toks tirštas, kad nelabai besimatė pačios trobelės. Mergina įžvelgė dvokiančią sviestmušę, žemą suoliuką ir keletą šiaudais kimštų maišų kampe. Iš ten girdėjosi verkšlenimas. Priėjusi arčiau, pamatė ant grindų nedidelį gyvą ryšulėlį. Ten gulėjo apsukta skarmalais, maždaug dešimties metų mergaitė, išblyškusiais, įdubusiais skruostais. Ratilai tarsi juodi pusmėnuliai juosė jos baimingai bėginėjančias akis. Ji gergždžiai kosėjo spjaudydama raudonais skrepliais. Koriko duktė iškart atpažino tą pačią karštinę, kuri pastarosiomis savaitėmis jau pasiglemžė daug Šongau žmonių gyvybių. Mergina pasilenkė virš mergaitės ir perbraukė per karštą kaktą.

– Viskas bus gerai, – sumurmėjo. Mažylė užmerkė akis, jos kvėpavimas aprimo. – Atnešk karšto vandens! – šūktelėjo Magdalena sau už nugaros. Susirūpinusi Švarcferberio žmona skubiai grįžo su garuojančiu puodeliu. Iš po sijono klosčių koriko duktė išsitraukė odinį kapšiuką ir į puodelį įbėrė pilkos spalvos miltelių. – Duok jai šito tris dienas rytą ir vakarą po vieną gurkšnį, – nurodė. – Dabar išsyk tris gurkšnius. Tai arnika, slenkstenė, jonažolė ir dar keletas žolelių, kurių tu nepažįsti. Tai padės ligonei užmigti ir palengvins kosulį. – Ji truktelėjo pečiais. – Daugiau nieko negaliu padaryti.

Švarcferberio žmona pažvelgė į Magdaleną baimingomis akimis. Jos rankos spaudė puodelį.

– Ar ji pasveiks? Duktė – viskas, kas man liko. Mano vyrui Jozefui praėjusią vasarą dažų garai išėdė vidurius. Pabaigoje jis spjaudė krauju, kaip Lizbeta dabar.

– Ar turi dar vaikų? – paklausė mergina su užuojauta.

– Visus, visus iš manęs atėmė raupai. Lizbeta paskutinė...

Moters akys sudrėko. Ji suspaudė lūpas ir nukreipė sustingusį žvilgsnį tiesiai. Mažylė, regis, jau užmigo, bet kiekvieną kartą įkvepiant iš jos liesos krūtinės pasigirsdavo švogždesys.

Staigaus impulso pagauta Magdalena užčiuopė ant kaklo ir nusiėmė vėrinį, kuriame vienodais atstumais vienas nuo kito buvo suraišioti amuletai. Alavu vilktas vilko dantis, hematitas, sidabrinė Sebastijono strėlė, kurmio letena, kalnų kristalas, mažulytis šventintas medžiaginis maišelis... Tai buvo vadinamasis apsaugai nuo nelaimių ir piktų kerų skirtų amuletų vėrinys. Koriko duktė nutraukė vilko dantį, pasilenkė prie mergaitės ir įspraudė šį į jos suglebusią ranką. Miegančios mažylės ranka susigniaužė į kumštį.

– Kas tai? – baimingai paklausė mergaitės motina.

– Šis ją apsaugos, – nuramino Magdalena. – Jame slypi keli stiprūs kerai, kuriuos, kad veiktų apsauga, pasitelkė mano tėvas.

Tai buvo netiesa, tačiau koriko duktė žinojo, kad tikėjimas, meilė ir viltis dažnai daug veiksmingesni už bet kokius vaistus. Tėvas amuletų vėrinį padovanojo jai dar vaikystėje. Kiekvieną kartą pajutusi baimę ar grėsmę, tvirtai jo įsitverdavo. Jis suteikdavo Kuizel stiprybės. O dabar dalį šios stiprybės turėjo perduoti mažajai mergaitei.

– Niekada neįstengsiu už tai sumokėti, – pratarė moteris. – Aš neturtinga Švarcferberio našlė...

Magdalena numojo ranka.

– Vilką praeitais metais nušovė mano tėvas. Dar užtektinai namie turime dantų visam Šongau miestui, – patikindama mirktelėjo budelio duktė. – Magiški žodžiai, kurie čia slypi, ypatingi. Tu juk manęs neišduosi, tiesa?

Moteris papurtė galvą, vis dar be žado dėl dovanos. Tuomet kažką prisiminus jos veidas nušvito.

– Aš neturiu pinigų, – pasakė. – Bet galbūt galėsiu tau padėti. Tavo tėvas juk buvo Altenštate dėl pastoriaus mirties.

Magdalena pastatė ausis.

– Iš kur žinai?

Moteris gūžtelėjo.

– Visi kalba apie tai. Vadinasi, jis buvo nunuodytas. Taigi klausyk... – Ši atsargiai apsidairė ir nuleido balsą: – Prieš kelias dienas man teko būti pas Kopmejerį. Turėjau nunešti keletą dažytų drobinių skepetų, skirtų mišioms. Stovėdama priešais kleboniją viduje pamačiau vyrą, besikalbantį su pastoriumi. Tai buvo vienuolis su juodu abitu. O po tuo abitu – plonytė balta gelumbė, o ne šiurkštūs skarmalai, kuriuos nešiojame mes.

– Ir? – sukluso mergina.

– Vienuolis tyliai įkalbinėjo pastorių. Šis, aiškiai matėsi, buvo ne juokais įbaugintas. Šventiko akys buvo kone išsprogusios. Tuomet vyras, dar kažką sušnypštęs, nuėjo prie savo arklio. Aš iškart suskubau pasislėpti už malkų stirtos.

– Kaip jis atrodė? – įsiterpė Magdalena.

– Nedaug ką buvo galima įžiūrėti dėl gobtuvo ir abito... – Moteris užsikirto, – tačiau kai kas buvo keista.

– Kas? Pasakok!

– Užlipęs ant arklio pasilenkė, tuomet po abitu pastebėjau tabaluojant auksinę grandinėlę. Ji buvo su kryžiumi, tokiu dideliu ir gražiu. Bet šis atrodė kitoks nei kryžiai iš mūsų bažnyčios.

Kuizel pajuto iš susijaudinimo besigniaužiančią gerklę.

– Kaip... kaip atrodė?

– Na, jis buvo ne iš vieno, o iš dviejų skersinių, kurių viršutinis mažesnis už apatinį. Ir visas iš aukso. Dar niekada nebuvau mačiusi tokio kryžiaus.

Magdalena minutėlę pamąstė. Net ir jai nepavyko prisiminti, jog kada nors būtų mačiusi tokį kryžių.

– Kas toliau? – paklausė galiausiai.

Švarcferberio žmona gūžtelėjo.

– Tada nunešiau Kopmejeriui skepetas. Pastorius vis dar atrodė prislėgtas. Įbrukęs dviem pfenigiais per daug išsiuntė mane namo. Tokio persigandusio storojo pastoriaus man dar neteko regėti. Manau, to vyro būta stipraus, lyg kokio lokio!

Mergina linktelėjo.

– Tu man labai padėjai. Dėkoju. – Susimąsčiusi nuėjo prie durų. – Nepamiršk gėrimo dukteriai, – priminė prieš išeidama. – Jei per tris dienas nepagerės, ateik į koriko namus. – Ji vyptelėjo. – Jei išdrįsi. Mano tėvas galabija tik nusipelniusius mirties.

Švarcferberio žmona žvelgė už trijų gatvių dingstančiai Kuizel pavymui. Mergaitė vėl ėmė kosėti. Tyliai melsdamasi motina grįžo į namą ir nuskubėjo prie mažylės.

Sėdėdamas šalia Benediktos už vieno iš galinių stalų „Auksinėje žvaigždėje“ Simonas gurkšnojo karštą vyną. Vaikino nosis liovėsi kraujavusi, tačiau jaunuolis juto, kaip sparčiai ji tinsta. Fronvyzeris spėjo, jog jo veidas turėtų būti visas subjaurotas. Medikas paklaidžiojo žvilgsniu per kitus svečius. Tokiu metu, vakarėjant, smuklėje pamažu rinkosi pirkliai, kurie likdavo nakčiai, pasiturintys amatininkai ir vienas kitas tarybos narys. Užeiga, geriausia tuose kraštuose ir derama turtingiems svečiams, priklausė pirmajam miesto burmistrui Karlui Zėmeriui. Kampe, didžiuliame akmeniniame židinyje liepsnojo jauki ugnelė, nuo palubyje nutįsusių kandeliabrų medžiu iškalta patalpa skendėjo malonioje šviesoje. Kvepėjo cinamonu, gvazdikėliais ir troškiniu.

Simonas čionai užsukdavo itin retai. Mieliau rinkdavosi prastai pagarsėjusias landynes kvartale už prekių sandėlio, kur pigiau gaudavo vyno ir alaus, užtikrinančio paskui ir didesnius galvos skausmus. Fronvyzeriui patiko, kai kas nors iš pameistrių ar mokinių grieždavo smuikeliu, kiti mušdavo kojomis į taktą, o mergaičių sijonai plaikstydavosi ratu. Čia, pas Zėmerį, gerokai kultūringiau. Už stalo šalia jų savo naujausius balansus prislopintais balsais aptarinėjo du pirkliai, tolėliau, gale, tarybos narys Johanas Piuchneris jau ne kartą mėgino koketuoti su viena iš patarnautojų, kviesdamas ją stiklui vyno. Mergaitė su pašaipa pastatė jam ąsotį puikiausio Elzaso vyno, tada krizendama dingo virtuvėje.

Benedikta kol kas susilaikė nuo klausimų ir naudodamasi proga vis pabraukdavo Simonui žemiau nosies. Paskendusi mintyse siurbčiojo skiestą vyną iš savojo stiklo ir, regis, pasekdama vaikino pavyzdžiu, budriai stebėjo kitus svečius. Paskui kreipėsi į jį:

– Nusprendžiau dar keletą dienų pasilikti. Mano valdytojas tvarko reikalus Landsberge ne prasčiau už mane. Be to, šiandien užmezgiau neblogų ryšių su keliais Augsburgo vyno pirkliais. – Moteris atsiduso. – Be abejo, svarbiausia, kas mane čia vis dar laiko, yra mano brolis. Nenurimsiu, kol nebus sučiuptas tas prakeiktas žudikas. Gal jau sužinojote ką nors daugiau dėl jo mirties?

Gydytojas akimirką sudvejojo. Tada papasakojo apie mįslės įminimą, radinį Altenštato bazilikoje bei apie ketinimą, pasinaudojus kita nuoroda, rasti Velfų pilies griuvėsius. Našlės veidas apsiniaukė.

– Kaip visa tai susiję su mano broliu? Jis viso to tikrai negalėjo žinoti!

Fronvyzeris nurijo gurkšnį prieš kalbėdamas toliau.

– Jūsų brolis tikriausiai nežinojo visos tiesos, tačiau apie kapą po bažnyčia jam buvo žinoma. Apie tai kažkam papasakojo, o tas kažkas nepageidavo jokių bendrininkų.

– Jokių bendrininkų? – Benedikta pasižiūrėjo abejodama. – Ką tokio ypatingo iki šiol radote, jei ne keletą kvailų mįslių? Tai senstančio riterio išdaigos. – Kopmejer truktelėjo pečiais. – Gal tas Vildgrafas buvo paprasčiausias žmogus su humoru, ir pilies griuvenose jūsų laukia ne daugiau nei stačiokiškas posmelis apie kai kurių smalsumą.

Simonas papurtė galvą.

– Tai ne tamplierių mąstymo būdui. Jie – ne mėgėjai krėsti pokštus, o nariai ordino, suausto iš krikščioniškojo gyvenimo dorybių ir riterystės. Pirmoji mįslė remiasi Apreiškimu Jonui. Antroji siejasi su senąja aristokratų linija – Velfais. Tai ne atsitiktinumas. Beveik susidaro įspūdis, jog miręs riteris norėtų patikrinti, ar mes esame verti. Akivaizdu, kad ieškojo žmonių, išmanančių tiek Bibliją, tiek kilmingųjų gyvenimą. Tamplieriai... – Vaikinas užsikirto ir sakinio viduryje liovėsi kalbėti.

– Kas jums? – Našlė pažvelgė į jį šypsodamasi. – Ar tik ne vynas trenkė į galvą?

Simonas papurtė galvą, tada išsitraukė mažą brevijorių, pasiskolintą iš Jakobo Šrėfogelio, kurį tebesinešiojo švarko kišenėje.

Pasidėjęs knygelę ant stalo ėmė karštligiškai vartyti.

– Kas čia? – susidomėjo pirklė ir bandė užmesti akį.

– Tai... knyga apie tamplierius, – medikas baigė sklaidyti ir atsiduso. – Trumpam susimąsčiau kai ką mėgindamas prisiminti. Bet galiu ir klysti. – Tada glaustai papasakojo Benediktai, ką žinojo apie tamplierius. – Tas Frydrichas Vildgrafas, besiilsintis ten, apačioje, buvo šio ordino magistras, – baigė galiausiai. – Pagal sutartį, kurią matėme Šteingadene, kaip komtūras, jis buvo atsakingas už visą Vokietijos imperiją. Priklausė centrinei valdžios jėgai. Tik praėjus keleriems metams tamplieriai pradėti persekioti ir naikinti visoje Europoje. Jų milžiniškas turtas, tiesa, taip ir nerastas... – Prieš tęsdamas Simonas tvirtai pažvelgė Benediktai į akis. – Argi toks galingas ordino magistras užmena mįsles ne tam, kad ką nors jomis dangstytų? Pirma – posakis ant sarkofago, o antra – nuoroda bazilikoje... tam turi būti koks nors paaiškinimas!

– Manote?..

Simonas linktelėjo.

– Manau, kad Frydrichas Vildgrafas tamplierių lobį bus paslėpęs kažkur čia. Arba bent dalį jo.

– Lobį? – Kopmejer sugėrė nosinaite nuo lūpų vyno likučius. – Kodėl tokiame Dievo apleistame žemės kampelyje tamplieriai norėtų ką nors slėpti? Iš jūsų pasakojimo akivaizdu, jog jie gyvenę Paryžiuje, savo tėvynėje, Jeruzalėje, Romoje! Kas juos galėjo paskatinti būtent Pfafenvinkelyje... – Pavadinimą moteris ištarė taip, tarsi išspjaudama supuvusį vaisių, – gūdžiausioje Bavarijos provincijoje užkasti lobį!

Gydytojas trenkė į stalą.

– Bet taip yra! Niekas nė neįtartų jį čia esant. Tikriausiai Prancūzijos karalius ne kartą buvo atradęs žemėlapyje hercogo pažymėtą Pfafenvinkelį. Kalnai, miškas, pelkės ir neišsilavinusių, bet patiklių valstiečių būrelis. Puikiausia slėptuvė!

Benedikta valandėlę patylėjo, tada lėtai palinksėjo.

– Galbūt jūs ir teisus. – Paprastai budrios našlės akys įgavo stiklinį blizgesį. – Jūsų manymu, kiek?..

– Pinigų? – Medikas gūžtelėjo. – Sunku pasakyti. Bet kuriuo atveju daugiau nei galime įsivaizduoti. Nepamirškite, jog Prancūzijos karalius vien dėl šio lobio ir atsikratė tamplierių. Jei čia bus bent dalis to… – Vaikinas staiga nutilo. – Bet kuriuo atveju turime būti atsargūs, – sušnabždėjo ir apsižvalgė. – Žmonės dabar žudomi ir dėl kur kas mažesnių sumų.

– Užsiimančiųjų tam tikra rizika už kur kas mažesnes sumas taip pat daug. – Benedikta mirktelėjo Fronvyzeriui. – Niekada nepasakokite pirklei apie paslėptus lobius! Taip tik dar labiau jos nenusikratysite. – Ji kilstelėjo vyno stiklą. – Manau, šįkart surizikuokime. A la vôtre!**

– A la vôtre! – Simono taurė skambtelėjo į josios. Ši moteris iš Landsbergo kas kartą jaunuolį vis labiau glumino, tačiau ji teisi. Jei bent dalis tamplierių turto būtų užkasta Pfafenvinkelyje, medikui nereikėtų sukti galvos dėl savo ateities. Galėtų pripildyti skrynias apsiaustų, švarkų ir naujutėlaičių batų, nusipirktų skrybėlių su povo plunksnomis, eiklų žirgą ir lagaminėlį, pilną naujausių medicininių instrumentų. Jo autoritetas mieste tiesiog žaibiškai šoktelėtų aukštyn. Ir ne tik tai! Kas tuomet drįstų prieštarauti gydytojo vedyboms su koriko dukterimi?! Fronvyzeris pastatytų jiedviem namą! Kas žino, gal kartu Šongau mieste atidarytų ir vaistinę. Jis – kaip gydytojas, o ji – kaip jo žmona, nusimananti apie gydomąsias ir nuodingąsias žoleles tame krašte... Nuostabi pora!

Didžiai mėgaudamasis svajonėmis apie gyvenimą ateityje, daktaras nepastebėjo, kaip smuklės gale nuo stalo pakilusi liesa figūra nuėjo prie durų. Šiai išėjus patalpoje pasklido lengvas pavasario dvelksmas.

_______________

* Lot. Frydrichas Vildgrafas, tamplierių magistras Vokietijoje. Mirė 1329 m. Šventasis Kirijakai, apsaugok mane. (Vert. past.)

** Pranc. Už mus! (Vert. past.)

6

Stovėdama priešais parapinę bažnyčią Magdalena pečius apsisiautė vilnone skara – šaltis badė tarsi adatomis. Po apsilankymo pas Švarcferberio žmoną dabar be tikslo traukė gatvėmis. Kur eiti? Po to pykčio priepuolio Simonas, be abejo, jos ieškos tėvų namuose. Vis dėlto net ir dabar, atslūgus pirmajai pykčio bangai, mergina nenorėjo matyti draugo. Galbūt kaip tik dabar jis stovi Kailiadirbių kvartalo apačioje priešais koriko namų duris ir jaudinasi dėl jos. Ir tegul! Ką sau manė, kai jos akivaizdoje svajojo apie tą moteriškę. Bus tik į naudą, jei truputį pasielvartaus, gal taip netgi pabus sąžinė. Su Kuizelais taip nesielgiama!

Paskendusi mintyse mergina pėdino per turgaus aikštę. Netrukus pradės temti, praeinantis prekeivis siūlė įsigyti žirklių, peilių ir visokių niekučių. Magdalenai į nosį trenkė meduje skrudintų riešutų kvapas. Ji patrynė sugrubusias rankas vieną į kitą ir apsidairė. Tokiu laiku, vakare, aikštėje tebuvo tik keletas Šongau miestelėnų. Per nesmarkią pūgą jie buvo įsisupę į daugiau ar mažiau skylėtas skepetas bei apsiaustus, o kad nepustytų į akis, rioglino susigūžę. Kuizel žvelgė į tuščius, iškamuotus veidus. Praėjo keleri metai nuo didžiojo karo pabaigos, tačiau padarinius žmonės išgyveno iki šiol. Maras, ligos ir badas užgulė tąsyk klestėjusį miestą. Dar ir dabar sniegas tebedengė besilupantį nuo sienų tinką ir užšalusias išmatas gatvėse. Vietomis tarp namų stovėjo griuvenos su įsmukusiais stogais, liudydamos apie maro aukomis tapusias ištisas giminių virtines. Pastaraisiais dešimtmečiais per epidemijas miestas prarado daugiau nei trečdalį gyventojų, beveik kiekvienoje šeimoje mažiausiai vienas mirdavo. Vaikystėje Magdalena ne kartą matydavo vežimus, kuriais lavonai tuzinais buvo gabenami į naująsias Šv. Sebastijono kapines. Senosios kapinės prie miesto parapinės bažnyčios jau seniai buvo perpildytos. Dabar trūko tik šios karštinės!

Spontaniško sprendimo vedina, Kuizel pasuko į Zėmerio smuklę. Dar turėjo kišenėje kelias monetas ir šiltas gėrimas po patirto pykčio, be jokios abejonės, būtų neprošal. Vien mintis apie tai pastebimai pakėlė nuotaiką. Jau buvo bestverianti už durų rankenos, kai kairėje nuo įėjimo žvilgtelėjo pro apskritus lango stiklus.

Reginys ją pribloškė.

Už lango kiek miglotai pamatė už stalo kiurksančius Simoną ir Benediktą. Abu, regis, buvo į kažką įsigilinę, blausioje žvakių šviesoje Magdalena tarėsi pastebėjusi, kaip vaikinas apkabino pirklę. Vienu metu merginą išmušė ir karštis, ir šaltis. Jau buvo ketinanti išplėšti duris, griebti sunkų bokalą nuo lentynos ir švystelėti į Simoną, tačiau užuot tai padariusi, tiesiog spruko iš ten kirsdama turgaus aikštę ir nesusivokdama. Ašaros sruvo veidu, virsdamos ledu.

Atsipeikėjo atsidūrusi netoli Karvių vartų. Vos už kelių metrų tolėliau stovėjo pribuvėjos namas. Daug nemąstydama atplėšė duris ir įsiveržė vidun.

Marta Štechlin nustebusi pakėlė akis. Ji sėdėjo kambaryje už stalo ir grūstuvėje smulkino keletą džiovintų žolelių. Jau ketino užkurti pirtį, kai, išvydusi mirtinai išbalusią ir drebančią koriko dukterį, apsigalvojo.

– Kas tau nutiko, mergaite? – paklausė susirūpinusi. – Tikiuosi, tai ne dėl to reikalo, susijusio su Šteigenbergerio žmona? Nesirūpink, vaikas sveikas, nereikia...

Magdalena papurtė galvą, tuomet vėl pravirko. Pribuvėja nuvedė ją prie stalo, švelniai pasodino ant medinio suoliuko ir paglostė galvą.

– Na, kas gi, mieloji? – sumurmėjo, ištiesdama puodelį karšto pipirmėtės nuoviro, visai dar neseniai kunkuliavusio virš ugnies.

Žodžiai merginai liejosi tarsi pratrūkusi tulžis, kol išpažino pribuvėjai visą savo skausmą.

Marta Štechlin užjaučiamai palingavo galva.

– Tokie jau tie vyrai, – pratarė tyliai. – Amžinai nepatenkinti tuo, ką turi, bet visada ir vėl sugrįžtantys. Mano Hansas – telaimina jį Dievas... – Jos balsas nutrūko, sutrikusi persibraukė akis, tarsi norėdama iš ten pašalinti pelenų dulkelę.

– Kas nutiko tavo vyrui? – pasiteiravo Kuizel ir džiaugėsi galėdama kalbą nusukti nuo savojo rūpesčio. – Tu man niekada apie jį nepasakojai.

– Trindavosi su kitomis, – prisipažino moteris. – Niekada nebūdavo namuose, nuolat lindėdavo smuklėse, tas nedorėlis... – Šypsnys prabėgo Martos lūpomis. – Bet aš mylėjau jį. Net tuomet, kai nepagimdžiau vaikų ir žmonės ėmė plakti liežuviais... visada laikėmės drauge. Ir juo labiau nieko negalėjo pakeisti kokia prisiplakusi mergšė. – Štechlin mirktelėjo Magdalenai.

– Kas jį ištiko? – Koriko duktė nusibraukė ašaras nuo veido ir pajuto kylančią kojomis židinio ugnies šilumą. Pribuvėjos akys dėbsojo į tuštumą.

– Maras pasiglemžė. Prieš dešimt žiemų palaidojau. Nuo to laiko aš viena.

Įsigalėjusioje po šių žodžių tyloje buvo girdėti vien viryklės ugnies traškesys. Magdalena prikando lūpą. Ir ką sau manė taip paklausdama?! Susigėdusi gurkštelėjo iš garuojančio puodelio.

Galų gale pribuvėja atsistojo ir nuėjo visą sieną – nuo altorėlio Dievo garbei iki židinio – užėmusių lentynų link.

– Tiek to, – tarė. – Gyvenimas tęsiasi. – Moters žvilgsnis nuslydo tigliais ir puodais, surikiuotais lentynose. Tigliai švietė šviežia glazūra su pritvirtintomis nuorodomis į jų turinį. Pribuvėja kelis iš jų atidarė ir papurtė galvą. – Man prireiks džiovintų melisų, – sumurmėjo. – Ir paprastosios skalsės, jei niekas nepadės.

– Ką ketini daryti? – paklausė mergina ir žengė prie jos. – Vėl prieš akis sunkus gimdymas?

Prieš pusmetį koriko duktė pradėjo mokytis pas Martą Štechlin. Nuo to laiko penkis kartus dalyvavo gimdymuose. Iš tikrųjų tik sunkiais atvejais būdavo kviečiama pribuvėja. Dažnai moterys gimdydavo be pašalinių įsikišimo: vienos arba šeimoje, šiltoje pirkioje, tvarte, o kartais net laukuose. Jei Štechlin peržiūrinėjo tiglius, reiškė, jog ir vėl skubus atvejis.

– Holtshoferio žmona... – Pradėjo Marta.

Kuizel garsiai įtraukė oro.

– Antrojo burmistro?

Pribuvėja toliau kuitėsi tarp tiglių.

– Holtshoferio žmonai vėluoja gimdymas. Jei kitą savaitę negims vaikas, teks duoti paprastosios skalsės.

Magdalena linktelėjo. Skalsė – tai grybas, augantis ant rugių ir avižų. Stiprus nuodas, sukeliantis blogu vardu pagarsėjusią „šventojo Antano ugnį“, tačiau mažomis dozėmis skatinantis sąrėmius.

– O dabar tu jos nebeturi? – paklausė ji.

Štechlin tuo laiku jau buvo prie galinių indelių.

– Ne tik jos. Taip pat melisos, kiečio ir saulašarės. Ir tavo tėvas neturi! – Moteris atsiduso. – Atrodo, jog per tokį šunišką šaltį dar teks traukti į Augsburgą. Paprastosios skalsės ir kiečio žiemą paprastai gaunu tenykštėje vaistinėje. Bet kokia iš to nauda! Jei moteriai kas atsitiks, Holtshoferis apkaltins mane, o galiausiai išgrūs iš miesto arba padegs namus...

Merginai staiga šovė mintis. Ji plačiai nusišypsojo pribuvėjai.

– Aš galiu nuvykti, – tarė.

– Tu? – Martos veidu nuslinko nepasitikėjimo šešėlis, tačiau Magdalena entuziastingai linktelėjo.

– Dabar vis tiek privengsiu Simono. Tegul pamato, kaip be manęs seksis. Artimiausiu sieliu išplauksiu anksti ryte. – Kuo daugiau Kuizel apie tai galvojo, tuo patrauklesnė jai rodėsi mintis. – Tu man tiesiog surašysi, ko reikia ir kur Augsburge galėsiu visa tai gauti, – kalbėjo greitai toliau. – Mano tėvui, žinau, reikia kelių piliulių ir žolelių. Taip abiem sutaupysiu kelionę.

Štechlin pažvelgė į ją susimąsčiusi. Tada gūžtelėjo.

– Kodėl ne? – sumurmėjo. – Šiaip ar taip, nori tapti pribuvėja. Bus tik į naudą, jei pamatysi, kaip ten kas vaistinėje. Ir Augsburgą... – Ji šyptelėjo Magdalenai. – Na, mieste tu neabejotinai prasiblaškysi. Žiū, tik nepamesk galvos. Tokios gausybės žmonių tu dar niekad neregėjai. – Tada suplojo rankomis. – Bet imkimės darbo! Reikia smulkiai sumalti medetkų lapelius ir išlydyti lašinius – Kornbichlerio žmona dar šįvakar pageidauja tepalo!

Mergina nusišypsojusi ėmė berti sausus ir kvapius lapelius į grūstuvę. Į nosį veržėsi karštų žąsies taukų kvapas, Štechlin plepėjimas skambėjo it vanduo, krintantis nuo besisukančio malūno rato. Simonas, jos tėvas ir negyvas pastorius staiga nutolo.

Jakobas Kuizelas atidarė skrynią ir atsidūrė kitame pasaulyje.

Ilgai skrynia stovėjo viršuje, koriko namo sandėlyje, paslėpta už lyno skridinių ir sulaužytų statinių, kur jos niekas negalėtų atrasti. Dabar budelis ją atsigabeno žemyn į kambarį ir atrakino visą tą laiką tarsi akies vyzdis saugotu raktu. Atidėjęs į šalį sulankstytus, kandžių išėstus kareiviškus drabužius, Jakobas ištraukė po jais gulėjusį išardyto dagtinio šautuvo vamzdį. Paskui – poliruotą ir inkrustacijomis puoštą rankeną, krepšį, pilną švino šovinių, bei grandinę su medinėmis parakinėmis, kuri tarp samdytų kareivių dar buvo žinoma „Dvylikos apaštalų“ pavadinimu. Kuizelas ištraukė kalaviją iš makšties ir nykščiu patikrino aštrumą. Po tiekos metų plienas tebebuvo aštrus kaip ir budelio kalavijas, nuo neatmenamų laikų kabantis jo namuose šalia altorėlio Dievo garbei.

Pačiame skrynios dugne gulėjo vyšnios medžio dėžutė. Jakobas atsargiai ją atidarė, rankose spragtelėjus užraktui. Čia rado du gerai alyva išteptus pistoletus su ratine spyna. Korikas perbraukė per nupoliruotas rankenas ir vėsius, geležinius gaidukus. Šie pistoletai jam kainavo visus turtus, tačiau tais laikais pinigai nieko nereiškė. Juos imdavo, pragerdavo, leisdavo į kairę ir į dešinę. Kuizelo vokai sutrūkčiojo. Staiga prisiminimus užtemdė šešėlis.

Spurdančios kojos tarp ąžuolo šakų. Tolimos ugnies blykčiojimas. Mažos mergaitės verksmas, besiveržiantis iš juodų griuvėsių jo pusėn. Kvatojantys vyrai prie kauliukų žaidimo, tarp jų – kruvinų drabužių ir žibančių niekučių kalnas... Apanglėjusi vaikiška tarškynė...

Jis buvo būrio vadas, vadinamasis kalavijo meistras, visuomet priešakinėse kovos gretose ir valdantis dvirankį kalaviją taip, kaip išmokė tėvas. Kuizelui mokėdavo dvigubą soldą, didžiausią laimikio dalį. Jakobas buvo vienas iš geriausių, tobulas žudikas...

Apanglėjusi vaikiška tarškynė.

Krestelėjęs galvą, korikas nusikratė vizijos. Uždarė vyšnios medžio dėžutę, kol iš šios nepasipylė dar daugiau prisiminimų.

Durų girgžtelėjimas privertė budelį staigiai atsisukti. Tai buvo Magdalena, įsiveržusi vidun stipriai paraudusiais skruostais. Į namus iš pribuvėjos duktė grįžo kaip tik pačiu laiku – prieš pat sargybiniui užrakinant miesto vartus. Dabar tiesiog degė nekantrumu pranešti tėvui naujieną.

– Tėve, ryt anksti išvykstu į Augsburgą Štechlin pavedimu! Prašau, leisk... – Žvilgsnis į skrynią sustabdė ją. – Kas čia?

– Nieko, ne tavo reikalas, – suburbėjo Jakobas. – Bet jei jau smalsauji, čia ginklai. Rytoj prasideda plėšikų medžioklė.

Mergina pasisuko ir pamatė kalaviją, dėmėtą samdyto kareivio švarką bei ginklus, kurie tvarkingai gulėjo vienas šalia kito ant stalo. Ji pirštu perbraukė per variu sutvirtintą muškietos vamzdį.

– Iš kur jie?

– Tai praeitis.

Koriko duktė nusuko akis nuo ginklų ir įsispitrijo tėvui tiesiai į akis.

– Tu man niekada nepasakojai apie praeitį. Mama tiki, jog buvai geras kareivis. Ar tai tiesa? Kodėl išėjai į karą?

Jakobas ilgai tylėjo.

– Ką ketini veikti gyvenime?

Magdalena gūžtelėjo.

– O ar turiu iš ko rinktis? Budelio dukteriai nieko kito nelieka, kaip ištekėti už kankintojo arba budelio. Taip pat ir tu negali pasirinkti jokios kitos profesijos.

– Klausyk, – prakalbo Kuizelas, – karas yra žiaurus, tačiau žmonėms suteikia laisvę. Žudyti gali kiekvienas, o štai sumaniai pasielgęs tampa net ensainu arba viršila ir gauna tiek aukso, kad net pragerti viso nepavyksta.

– Kodėl tada grįžai? – sureagavo mergina.

– Nes žudymas, kaip ir bet kas gyvenime, turi savo taisykles. – Vyras apsiribojo tokiu atsakymu. Jis užtrenkė skrynią ir įžūliai pažvelgė į dukterį. – Taigi nori į Augsburgą. O kodėl?

Magdalena paaiškino, jog pribuvėjai reikia kelių sudedamųjų dalių, todėl siunčianti ją į didmiestį.

– Dar ir tam, jog gaučiau bezoaro akmenį! – baigė susijaudinusi.

– Bezoaro akmenį?

– Akmenį iš ožkos skrandžio, padedantį įveikti nevaisingumą ir per sunkius gimdymus...

– Žinau, kas yra bezoaras, – šiurkščiai nutraukė ją tėvas. – Kam jo prireikė Štechlin?

Mergina patraukė pečiais.

– Antrojo burmistro Holtshoferio žmona laukiasi, tačiau vaikas nenori gimti. Tad prašo Martos parūpinti bezoaro.

– Holtshoferio žmonai teks nemenkai sumokėti, – suniurzgėjo budelis. – Tas akmuo nepigus. Vadinasi, į Augsburgą keliausi su krūva pinigų.

Duktė linktelėjo.

– Štechlin man juos įduos iš pat ryto.

– O jei tave apiplėš?

Magdalena juokdamasi pakštelėjo tėvui į skruostą.

– Jaudiniesi dėl manęs? Nepamiršk, jog esu Šongau koriko duktė! Žmonės greičiau išsigąsta manęs nei aš jų. – Ji šyptelėjo Kuizelui. – Prašau, leisk! Mama pasakė, jog prašyčiau tavęs. Jau ryt imu plaustą, o atgal grįžtu su Augsburgo pirklių palyda. Kas gi nutiks?

Jakobas atsiduso. Dukters prašomas sunkiai atlaikydavo nepatenkinęs jos norų.

– Gerai, – pratarė galiausiai. – Bet tik tuo atveju, jei ir man kai ko parūpinsi. Pažiūrėkime, ko gi man reikia...

Vyras pasuko kitapus, į kamarėlę, kurioje palei sieną stovėjo didžiulė, beveik lubas siekianti spinta. Iš stalčių ir lentynų lauk virto pergamentai ir knygos, kai kurie stalčiai buvo ištraukti, juose buvo matyti nesuskaičiuojama daugybė maišelių, tiglių ir kolbų. Kambarėlis pačiame žiemos vidury dvelkė vasara, taip pat rozmarinu, imbieru, muskatu ir gvazdikėliais. Koriko vaistų spinta buvo žinoma visame Šongau ir perleidžiama iš kartos į kartą. Ne tik pribuvėja, bet ir gydytojas neturėjo surinkę tokių žolelių, vaistų ir nuodų kaip Kuizelas.

Vidury kambarėlio ant išklibusio stalo surūdijusiame laikiklyje spragsėjo pušies balana. Jos šviesoje Magdalena įžiūrėjo keletą atverstų knygų, krūvomis nugulusių visą stalą, tarp jų ir Dioskorido veikalą apie gydomąsias žoleles ir dar vieną, jai nežinomą užsienio kalba parašytą knygą.

– Ieškai ko nors, kas padėtų dėl nunuodyto Kopmejerio? – panūdo sužinoti mergina.

– Gali būti.

Nieko daugiau neaiškindamas Jakobas peržiūrėjo savo žolelių bei miltelių atsargas ir sudarė Magdalenai sąrašą.

– Man prireiks kelių sudedamųjų dalių, kurių vaistininkas tau iš tikrųjų negali duoti, – tarė šis. – Džiovintų šunvyšnių ir durnaropių sėklų, be to, alūno, salietros ir arseniko. Pažįstu vaikinus, tiesiog sumokėk jiems keliais kreiceriais viršaus ir tie tau parūpins, ko reikia. O jei ne... – tėvas išsišiepė, – tuomet pasakyk, jog tave siuntė Šongau korikas. Tai juos turėtų įtikinti. – Staiga budelis pažvelgė į dukterį susimąstęs. – Ar tavo noras netikėtai iškeliauti kartais nesusijęs su Simonu?

Magdalena susuko grimasą.

– Simonas man nerūpi, nors kartą tegu apsieina be manęs.

Kuizelas dar kartą žvilgtelėjo į sąrašą.

– Na, jei taip manai. Bent jau taip išvengsi aštraus ginčo. – Vyro veidas apniuko. – Kad tik neįsijaustum į tą reikalą. Aiškiai jaučiu, jog dar toli gražu ne pabaiga.

Mergina prisišliejo prie jo.

– Ar jau žinai, kas buvo tie vyrai, tykoję tavęs bažnyčioje?

Korikas papurtė galvą.

– Sužinosiu. Tada tesaugo juos Dievas.

Nuo žvakės vyro veidu šmėkščiojo šešėliai. Tokiomis akimirkomis Magdalena bijodavo tėvo. Tada, pagalvojo ji, korikas atrodydavo taip, lyg būtų kam užnėręs kilpą ant kaklo arba laužytų vieną po kito kaulus ant rato.

– O man pavyko sužinoti, jog mažiausiai vienas iš tų vyrų buvo aplankęs Kopmejerį prieš pat jo mirtį, – galop pasakė duktė. Ji papasakojo apie susitikimą su Švarcferberio žmona ir apie keistą auksinį kryžių, kurį moteris matė nepažįstamajam ant kaklo. Kai baigė, budelis papurtė galvą.

– Tamplieriai, užrašas lotynų kalba, auksinis kryžius su dviem skersiniais... Reikalas darosi painus! – Tada trenkė ranka per stalą taip, jog purptelėjo knygų lapai. – Bet kuriuo atveju ryt rytą Simonas keliaus į Šlosbergo kalną Peitinge ir pasidairys kas nors senuose griuvėsiuose. Taip turėtume daugiau sužinoti apie tą mus už nosies vedžiojantį tamplierių, o gal ir apie mūsų persekiotojus.

Magdalena trumpam pamėgino apmąstyti savo planus. O ką, jei Simonas iš tikrųjų ten, viršuje, senuose pilies griuvėsiuose, atras lobį? O jei vaikino ten jau tykos nepažįstamieji? Ar neprireiks jos pagalbos? Bet tuomet pagalvojo apie kelionę plaustu, didmiestį, nepažįstamus kvapus ir veidus. Norėjo dingti kuo toliau ir nuo Simono.

Pabučiavusi tėvui į kaktą, užlipo laiptais į viršų, kur mama ir dvyniai jau miegojo.

– Saugokis, tėve, – sušnibždėjo. – Saugok save ir Simoną. – Paskui dingo miegamajame.

Kuizelas blykčiojančioje balanos šviesoje palinko prie atverstų knygų. Šunvyšnė, kiauliauogė, kurpelė... Pirštais vedžiojo nesuskaičiuojamą daugybę nuodingųjų augalų, tačiau niekas poveikiu neprilygo nuodui, sustangdinusiam jį kriptoje tarsi negyvėlį. Kad ta priemonė atgabenta iš labai toli, taigi iš tolimos šalies, tiek buvo aišku. Tik kaip vyrai apsisprendė panaudoti būtent tą nuodą? Gal patys kilę iš to tolimo krašto? Ar tai klajojantys vienuoliai iš kokio atkampaus vienuolyno? Vienas kalbėjo neįprastu dialektu.

Ir lotyniškai.

Staiga prisiminė keistą, kriptoje nugirstą sakinį.

Deus lo vult... Tokia Dievo valia...

Atsidusęs Jakobas užvertė knygą ir ėmė valyti muškietą. Ryt anksti keltis į medžioklę. Teismo raštininko Johano Lechnerio pasamdyti miestelėnai turgaus aikštėje pasirodys jau nuaidėjus šeštos valandos dūžiams. Jaunajam Fronvyzeriui teks plūktis su tamplieriais, mįslėmis ir veidmainiais, o budeliui – gaudyti plėšikus. Tą korikas gebėjo geriau už bet ką kitą.

Leonardas Vejeris plūsdamasis liejo botagu arkliui per sprandą. Širmis stojo piestu ir vėl grimzdo į gilų sniegą. Jau artinosi tamsa, nuo šuorais pustomo sniego pirklys kas kartą markstėsi.

Jie vėlavo! Nors pačiame ankstume išsiruošė iš Šongau, tačiau per pietus tapo aišku, jog iki sutemų į Fiuseną niekaip nespės. Vejeris pasirinko senąjį kelią per mišką. Nors šis buvo ilgesnis, todėl veik nekeliaujamas, ypač dabar, žiemą. Kelių plėšikai greičiau tykos prie Didžiojo romėnų kelio, einančio palei Lechą. Augsburgo gelumbės pirklys buvo tikras, jog žiemą dėl kokio vienišo valstiečio, nežinia, kada pravažiuosiančio su pašaru, nė vienas banditas nesiryžtų ištisą dieną šaldyti užpakalio. Be to, apie šį kelią Leonardas prasitarė tik mažam augsburgiečių ir kolegų iš Šongau būriui, o ir traukė paprastu nei visada vežimu. Taigi net savo mieląją brikelę su lingėmis paliko Augsburge! Kas galėtų ką nors įtarti? Vejeris jautėsi saugus, tačiau nieko nekeitė faktas, jog artinosi naktis, o jie vis dar nebuvo atvykę į kaimą.

Į popietę pūga pasidarė tokia tiršta, jog keturi tarnai vietomis per metrą siekiančias pusnis dar nebuvo prasibrovę su vežimu į priekį. Dabar temstant galėjai matyti vos per rankos ilgį, kelio dešinėje ir kairėje į dangų stiebėsi milžiniškos, it juodi pirštai eglės. Abu nešuliniai arkliai prunkšdami traukė vežimą per kelius siekiantį sniegą. Ratai taip įstrigdavo klampynėje ir pusiau užšalusiose balose, kad tarnams tekdavo išlipti ir stumti. Jie pliekė botagais pavargusius Haflindžerio ponius, tačiau net patys stipriausi kirčiai neprivertė šių traukti greičiau. Kaip tyčia, gyvuliai vėl pakliuvo į pusnį, du tarnai keikdamiesi valė nuo kelio sniegą, o kiti du stūmė pilnutėlį vežimą.

– Prakeikimas, ar negalima greičiau? Po valandos sutems!

Pirklio obuolmušis nervingai trypčiojo vietoje. Vejeris pūsdamas trynė vieną į kitą sušalusias rankas audinės kailio pirštinėmis. Ant galvos pūpsojo apsnigtas gobtuvas iš lokenos, o ilgas iki kelių apsiaustas buvo iš blizgančio tarsi šilkas kailio. Vis dėlto Leonardas baisiai šalo, jam kvėpuojant iš burnos baltais kamuoliais virto garas, antakiai ir pakirpta barzdelė buvo pasidengę šerkšnu.

Įsibaiminęs pirklys apsidairė. Tuoj už eglių pakelėje tarsi juodas audeklas kybojo tamsa, pamažu nedidelę žmonių grupelę apgaubė sutemos. Dar sykį Leonardas iškoneveikė tarnus, kurie pavargę stūmė per sniegą vežimą. Iki artimiausios gyvenvietės laukė geras pusvalandis! Pirklys liovėsi puoselėjęs viltį dar šiandien suspėti į Fiuseną. Džiaugtųsi, jei pasiektų bent pigius kaimo nakvynės namus. Šitoks planas būtų tobulas! Dėl plėšikų gaujos dabar joks kitas stambus Augsburgo pirklys nedrįstų vienas palikti saugių miesto sienų. Jei jau kas ryždavosi, tai tik lydimas velniškai brangiai atsieinančių samdytų kareivių palydos. Tik Vejeris per Šongau, aplenkdamas visus kitus, leidosi į kelią – dabar galės savo nuožiūra nustatyti kainas. Jei tik kada nors atvyks į Fiuseną... Vyras nervingai grabaliojo užtaisytą pistoletą su ratine spyna, kabantį po apsiaustu prie diržo. Jis pasiėmė keturis stipriausius vyrus, iki vieno ginkluotus kalavijais ir vėzdais, net vežikas laikėsi įsikibęs arbaleto. Bet ar viso to pakaks sulaikyti godžiai, išbadėjusiai plėšikų gaujai? Leonardas papurtė galvą. Ak jau! Ką plėšikams veikti vienišame kaimo kelyje? Kam šautų į galvą, kad jis keliauja su ypač vertingu kroviniu.

– Pirmyn, prakeiktas kuine!

Pirmasis tarnas Jozefas taip sudrožė rimbu vienam iš Haflindžerio ponių, kad šis net šoktelėjo į priekį, o su juo ir vežimas. Pagaliau ratas išriedėjo iš pusnies ir kelionė galėjo tęstis.

Prieš juos atsivėrė išvažinėto kelio vėžės, kurios buvo tik nežymiai padengtos sniegu. Vejeris nusišypsojo. Jie suspės. Už visus pirmiau Fiusene jis parduos gelumbę! Laukia nemažas pelnas. Greičiausiai po šito sandorio, visą verslą perleidęs sūnums pagaliau galės išeiti į užtarnautą poilsį. Šiltas židinys, geras gėrimas, riebus kastruotas gaidys – ko daugiau reikia žmogui?

Dešinėje pasigirdo tylų trakštelėjimą tarp apledėjusių šakų primenantis garsas. Vyriškis prisimerkė ir įsižiūrėjo į medžių juodumą priešais save. Nieko nematyti, išskyrus eglių tankynę. Tarnai kažką išgirdo. Jie šnabždėjosi, apdairiai žvalgydamiesi į visas puses. Kažkas tykojo ten, toliau. Dabar pasigirdo švilpesys, visai prie pat Leonardo ausies. Pirklio žvilgsnis kilo medžiais į viršų, sustingdamas kažkur pusiaukelėje. Tenai, tarsi būtų gyvos, judėjo šakos. Lingavo tai šen, tai ten, nors beveik nebuvo jokio vėjo.

Buvo per vėlu, kai vyras pamatė akis.

Priešais eglę subolavo pelenų spalvos veidas. O žemiau į pirklį buvo nukreiptas arbaletas. Vejeris išgirdo tylų spragtelėjimą, paskui pajuto deginantį skausmą dešiniajame petyje. Jis šlumštelėjo nuo arklio ir instinktyviai griebėsi pistoleto, tačiau jo neaptiko. Aplink prasidėjo chaosas, riksmai skrodė sutemas. Vyras girdėjo pokšint šūvius ir besikaunančiųjų dejones. Nuskardeno šaižus mirties klyksmas, perėjęs į gargaliavimą. Šalia kažkas su trenksmu susmuko ant žemės. Žvilgtelėjęs į šoną, susidūrė su iš siaubo išsiplėtusiomis Jozefo, savo pirmojo tarno, akimis. Iš plataus pjūvio gerklėje kliokė kraujo srautas tiesiai ant prabangaus Leonardo kailinio apsiausto. Negalėdamas patikėti pirklys stebėjo badymąsi, kapojimąsi ir žudynes. Kaip tai galėjo nutikti?

Kas, dėl Dievo, galėjo žinoti, kad trauksime senuoju keliu?

Vejeris, nustūmęs šalia buvusį lavoną į šalį, pradėjo čiupinėtis apsiaustą. Kailiniai pasirodė velniškai sunkūs – jam niekaip nesisekė rasti skeltuko, pro kurį galėtų įkišti ranką. Kur tas nelemtas pistoletas? Pagaliau užčiuopė jį: šaltas plienas išslydo pro plyšį išorėn. Ignoruodamas skausmą petyje, pirklys pakilo. Sėdima poza išvydo du savo tarnus, gulinčius ir kraujuojančius ant žemės. Kitas kovojo su trimis plėšikais, kurių vienas kaip tik užsimojęs kirviu pataikė tarnui į kaklo išlinkį. Akies krašteliu Leonardas pastebėjo jam iš kairės besiartinantį šešėlį. Tada staigiai apsisuko ir pamatė į jį lekiantį vyrą. Kojas ir rankas šis buvo apsiraišiojęs medžių šakomis, veidą išsitepęs anglimi, dešinėje rankoje blykčiojo nupoliruotas pistoletas. Užpuolikas buvo smulkaus sudėjimo ir judėjo lanksčiai it katė. Nors buvo užsimaskavęs, Vejerį nusmelkė jausmas, kad jau bus matęs šį vyrą.

Tik kur?

Tolesniems apmąstymams nebuvo laiko. Pirklys nukreipė užtaisytą ginklą į banditus ir nuspaudė gaiduką.

Spragtelėjo. Daugiau nieko.

Prakeikimas, sušlapo parakas, dar spėjo pagalvoti. Dieve, padėk!

Figūra prisiartino lėtai, beveik mėgaudamasi ir prikišo pistoleto vamzdį tiesiai Vejeriui prie kaktos. Prieš pat nusileidžiant gaidukui ir prieš sprogstant parakui, vyriškis pagaliau prisiminė, iš kur šią figūrą pažinojo.

Ar tai įmanoma? Bet dėl ko?..

Netikėtas atpažinimas niekuo nepasitarnavo. Pasaulis pažiro į tūkstančius žvaigždžių, o tuomet užslinko neaprėpiama tamsa.

Turgaus aikštėje, dar prieš brėkštant, susitiko jie – šešėliai tamsoje, pamažu įgaunantys kontūrus, kuriuos prisiartinęs netruko pastebėti Jakobas Kuizelas.

Diduma iš jų korikui buvo pažįstami. Vartų sargas Jakobas Rauchas ir stiprusis kalvis Georgas Krėnaueris. Net senasis Andrė Vydemanas prisidėjo. Karo veteranas pavargęs rėmėsi į muškietą ir nepatikliai apžiūrinėjo ką tik pasirodžiusiuosius, kurie, apsitūloję storais apsiaustais, atpėdino į aikštę, šaltas kvėpavimas veržėsi garais iš jų burnų. Tolėliau Jakobas Kuizelas pastebėjo tarybos narių Zėmerio ir Hardenbergo sūnus. Jie stovėjo kartu su Hansu Berchtholtu, kurio tėvas išorinėje taryboje atstovavo kepėjų interesams. Šnabždėdamiesi jie rodė į koriką ir nuobodžiaudami žaidė savo spindinčiais kalavijais. Retkarčiais grupė pratrūkdavo juoku, taikytu Kuizelui, pasukusiam į rato vidurį.

Vos ne vos susirinko du tuzinai vyrų. Aplink koriką būriavosi tarybos nariai, smuklininkai ir amatininkai, visi garbingi miestelėnai, skersakiuojantys į jį tiek nepatikliai, tiek priešiškai, tarsi šis būtų suteikęs dingstį prieštarauti. Tokią akimirką Jakobas suvokė visą Lechnerio sumanymo beprasmiškumą. Jis ne daugiau nei negarbingas budelis, kankintojas ir kailialupys. Kaip jam vadovauti šiems žmonėms?

Jau ketino atsikrenkšti, kai iš rūko, jam už nugaros atsklido balsas:

– Mano ponai, turiu liūdnų žinių.

Tarsi vaiduoklis iš sutemų išniro Johanas Lechneris. Atrodo, teismo raštininkas bus anksti kėlęsis. Jo plaukai ir ūsai buvo sušukuoti, švarkas ir apsiaustas stropiai užsagstyti, dėl įpročio komanduoti smigiu tapusį žvilgsnį buvo nukreipęs į vyrus.

– Miške, tuoj už Lecho tilto buvo rasti keli negyvėliai, – kalbėjo jis toliau. – Augsburgo pirklys Leonardas Vejeris su savo tarnais. Tik vakar ryte jie iškeliavo iš Šongau! – Pakėlęs balsą tiriančiomis akimis apžvelgė dalgiais, spragilais ir surūdijusiomis muškietomis apsiginklavusius vyrus. – Kitą kartą gali apiplėšti ir nužudyti vieną iš mūsų. Šio miesto piliečiai, pagaliau atėjo laikas padaryti galą tos gaujos niekšybėms!

Per minią nuvilnijo kuždesys. Tai šen, tai ten pasigirdo keiksmai.

– Prašyčiau nusiraminti! – teismo raštininkui suplojus netrukus stojo tyla.

– Kuizelui teko būti samdomu kariu didžiajame kare. – Johanas Lechneris parodė į kardu, šautuvu ir pistoletais apsiginklavusį ir vidury grupės stovintį koriką. – Gabus ir sumanus būrio vadas, drįsiu pasakyti. Taigi turintis patirties su tokiais niekšais. Ir, palyginti su bet kuriuo iš jūsų, geriausiai įvaldęs ginklus. Norėčiau, kad paklustumėte jo įsakymams. Mūsų pačių labui.

– O jei nesutiksime, a? – Tai buvo kepėjo sūnus Hansas Berchtholtas, kuris atsistojo plačiai išsižergęs priešais raštininką. – Mano tėvas mano, jog visiškai neturi teisės mums nurodinėti. Čia vis dar laisvas miestas! Berchtholtas nesileis, jog jam komanduotų kažkoks nususęs kankintojas!

Pasigirdo tylus čirkštelėjimas – Jakobas Kuizelas išsitraukė kalaviją iš makšties. Budelis tvirtai sugniaužė rankeną.

– Tavo tėvas – nukaršęs idiotas, – pasigirdo dešinėje ir iš rytinio rūko išniro Jakobo Šrėfogelio figūra. Kilmingasis linktelėjo teismo raštininko ir Jakobo Kuizelo pusėn. – Jums leidus, prisidėsiu. – Jaunasis tarybos narys susigrūdo gerai alyva išteptą pistoletą atgal ir atsistojo šalia koriko.

– Man džiugu, jog atsirado dar vienas bendramintis, – nusišypsojo Johanas Lechneris. – O grįžtant prie jūsų klausimo... – Jis perliejo Hansą Berchtholtą tokiu žvilgsniu, jog šis įbaugintas pasitraukė atatupstas.

– Augsburgo pirklio užpuolimas – tai bailio įvykdyta žmogžudystė ir todėl jau nebe miesto, o kurfiursto reikalas, – tęsė raštininkas lyg tarp kitko. – Kurfiursto pavaduotojas Šongau nūnai esu aš, todėl įsakau, kad korikas vadovautų palydai. O gal pageidautumėte šį atvejį apsvarstyti Miuncheno rūmų teisme?

Hansas Berchtholtas grįžo į rikiuotę. Kiti du aristokrato sūnūs žvelgė nusivylę į kitą pusę.

– Ne... žinoma, ne. Aš... – mikčiojo kepėjas.

– Gerai, tuomet tęskime. – Johanas pasisuko į Kuizelą: – Korikas jums paaiškins tolesnių veiksmų eigą.

Jakobas išsišiepė. Kad ir ką apie Lechnerį galvotum, tačiau miestą kontroliuoti jis mokėjo. Budelis nirtulingai suvarė kalaviją atgal į makštį ir nužvelgė vyrus vieną po kito. Tuomet trumpai drūtai išdėstė puolimo planą.

Kol tėvas plūdosi ir aimanavo, Simonas uždarė paskui save girgždančias duris ir leidosi Peitingo pilies griuvėsių link. Buvo prieš pat aštuonias ryto, Šongau gatvėmis jau traukė pirmieji valstiečiai ir amatininkai su vežimais.

Veltui Bonifacas Fronvyzeris primygtinai prašė sūnaus pasilikti namuose ir padėti jam per apžiūrą. Vakar naktį, skųsdamiesi kosuliu ir šaltkrėčiu, į gydytojo namus pasibeldė dar du Šongau miesto gyventojai. Senasis gydytojas įkalbėjo juos nusipirkti sulčių iš liepžiedžių ekstrakto, o už nemenką užmokestį dar apžiūrėjo jų šlapimą. Apdalijęs paguodos žodžiais išsiuntė ligonius namo. Sūnus nesitvėrė džiaugsmu, galėdamas to išvengti. Jie buvo niekuo negelbstintys! Žmonės krito tarsi musės, o vietos gydytojams nieko geresnio neateidavo į galvą, kaip nuleidinėti ligoniams kraują ir statyti klizmas. Paryžiuje, Londone arba Nyderlanduose buvo toliau pažengta: tų kraštų gero vardo nusipelnę profesoriai tvirtindavo, jog ligas sukelia ne blogi kvapai ir miazmos, o mažyčiai, plika akimi nematomi padarėliai, kuriuos žmonės perneša vieni kitiems. Šongau netgi tebesilaikoma požiūrio, jog sekretas iš nosies esą smegenų skrepliai, o sloga džiovinanti žmones iš vidaus ir paverčianti bukais.

Simonas nusikeikė. Paskutinę savaitę dar turėjo žiupsnelį „Jėzuitų miltelių“, pagamintų iš egzotiško medžio, augančio anapus didžiojo vandenyno, žievės. Šie padėjo kovoti su karštine, tačiau dabar likutis jau buvo išnaudotas, o kitas pirklys iš Venecijos per kalnų perėją į šiaurę atkeliaus tik pavasarį.

Kai jaunasis medikas pasuko už kampo į Vyno gatvę, tėvo riksmai liovėsi. Kaip tik dabar tikriausiai savo pyktį Bonifacas Fronvyzeris skandino pigaus baltojo vyno stikle. Vaikinas vylėsi, jog iki vakaro tėtušis nusiramins. O iki to laiko gal ir Magdalena į protą ateis. Vakar vakare gydytojas pas ją užsuko, bet niekas jam neatidarė. Ne kartą garsiai beldė į namo duris, kol Ana Marija Kuizel švystelėjo pilnutėlį naktipuodį pro langą, tuo nedviprasmiškai parodydama, kad jo buvimas čia nepageidautinas. Na, reikalai turėtų artimiausiu metu pasitaisyti, o iki tol galbūt supras, kaip mįslės siejasi su tamplierių lobiu. Galimas daiktas, jog apsilankius Peitinge taps kiek aiškiau.

Priešais Simoną, išėjusį pro Lecho vartus žvarbų ūkanotą rytą, išniro figūra, kuri iki tol slapstėsi miesto sienos šešėlyje. Tai buvo Benedikta.

– Manau, mūsų pokalbis vakar pernelyg greit baigėsi, – ištarė ši ir nusišypsojo.

Moteris buvo su kailine kepure ir sunkiu šiurkščios vilnos apsiaustu, netinkančiu prie jos grakštaus kūno. Tikėtina, jog drabužius įsigijo mieste iš karto, kai tik suprato turėsianti dar kurį laiką pasilikti. Pamačiusi klausiamą Simono veidą atsiprašydama gūžtelėjo.

– Mano brolio laidotuvės tik rytoj. Pamaniau, jog galėčiau jus palydėti. Jūsų paties saugumui... – Tardama paskutinius žodžius mirktelėjo, o medikas pajuto, kaip jo veidą užliejo raudonis.

Leistis saugomam moters. Tikiuosi, korikas niekada apie tai nesužinos...

Tik dabar pastebėjo iškilimą po sunkiuoju našlės apsiaustu ties kaire šlaunimi. Jaunuolis spėjo ten pūpsant pistoletą, kuriuo pirklė šaudė į plėšikus.

– Kodėl ne? – sutiko gydytojas. – Prašyčiau šįkart be arklių. Man iki šiol tebegelia visus raumenis.

Benedikta garsiai nusikvatojo ir nužingsniavo gurgždančiu sniegu priversdama Simoną ją vytis.

– Nesibaiminkite, – nuramino Kopmejer. – Savo Aramisui šiandien leidau atsikvėpti. O ir kelias neilgas, ar ne tiesa?

Fronvyzeris kinktelėjo, eidamas greta moters.

– Matote tą didelę kalvą? – Parodė kitapus Lecho. – Už jos Peitingas, gretimas kaimas, o visai šalia – Šlosbergas su senąja Velfų pilimi. Tai viskas, kas liko po švedų invazijos.

– Ar niekas ten negyvena? – paklausė našlė.

Vaikinas nusijuokė.

– Nebent keletas pilies vaiduoklių. Anksčiau gyveno Velfai, hercogų giminė, viešpatavusi nuo neatmenamų laikų. Bet tai buvo seniai. Kai didžiojo karo metais ten, viršuje, įsitvirtino gyventojai, švedai nugriovė ir tai, kas buvo likę iš pilies. Dabar kartais pasitrainioja vienas kitas valstietis, berankiojantis akmenis laukams ir klojimams apsitverti.

– Ir jūs dar tikitės ten ką nors atrasti?

Simonas gūžtelėjo.

– Nelabai, tačiau bent jau būsime pabandę.

Kitame Lecho upės krante kelias buvo nuolaidus. Netrukus Simonas su Benedikta atsidūrė medžių apsuptyje. Šongau mūrai ir namai trumpam šmėkštelėjo tarp viršūnių, paskui juos apjuosė miškas. Gydytojas atsargiai apsidairė. Nors Peitingas buvo nutolęs vos valandą nuo miesto, dėl nutikimo, įvykusio prieš tris dienas, jam už kiekvieno kamieno rodėsi banditas. Visgi išskyrus nuvargusį valstietį, genantį priešais save jautį, nieko daugiau neteko sutikti.

Tolumoje jau buvo matyti pirmieji Peitingo namai, o dešinėje, aukštyn į Šlosbergo kalną, vinguriavo siauras takelis. Simonas žengė į priekį. Sniego, dar ir neišminto, čia buvo gerokai daugiau, tad tik vargais negalais jiedviem sekėsi judėti pirmyn. Abu kas kartą klimpdavo, kartais iki klubų. Po valandėlės užtiko žvėrių nupėduotą taką, todėl kopimas palengvėjo. Kelias virto stačiu, iš kairės ir dešinės supo senutėliai ąžuolai, kadaise buvę hercogų alėjos dalimi, kuriuos dabar gožė miškas. Po pusvalandžio buvo pasiekta kalvos viršūnė, miškas liko užnugary, atsivėrė proskyna su pilies liekanomis.

Švedai savo darbą atliko iki galo. Išorinės sienos buvo visiškai nugriautos, karališkieji statiniai niūksojo it sudžiūvę, juodi skeletai tarp apanglėjusių sijų ir sniegu nuklotų nuolaužų krūvų. Tik pagrindinis bokštas tarsi įspėjantis smilius stirksojo tame griuvėsių peizaže. Virš proskynos tvyrojo mirtina tyla, tartum sniegas, čia, viršuje vietomis siekiantis metrą, savo paklotėje būtų palaidojęs visus garsus.

– Nuostabu, – prašneko Benedikta ir pasitrynė rankas vieną į kitą. – Geresnės vietos slėptuvei tasai tamplierius iš tikrųjų rasti negalėjo.

Simonas truktelėjo pečiais ir, pasijutęs kiek bejėgiškai, pažvelgė į chaosą.

– Tamplierių gyvavimo Šongau metais tai turėjo būti didinga pilis. Atėjo laikas, kai vieną dieną hercogas į ją nebeatvyko, pilis sugriuvo, o dar tie švedai... – Užsiropštęs ant liekanų krūvos, iš ten pabandė aprėpti visą vaizdą. Nuo čia buvo matyti Šongau, Lechas, tekantis iš kalnų priešais Augsburgą, dar toliau, apjuostas ryto ūkanų, kilo didysis Peisenbergo kalnas. Tiesiai po jais – vien nuolaužos ir griuvėsiai. Vaikinas atsiduso ir atsargiai nulipo žemyn pas moterį.

– Greičiau jau adatą šieno kupetoje rastum, – tarė. – Jei jau esame čia...

Buvo nutarta išsiskirti. Našlė ėmėsi pietinės statinio dalies, jaunasis daktaras – šiaurinės. Jis sunkiai nužingsniavo žvirgždėtais laukais, žvilgčiodamas į pastatus, iš kurių daugių daugiausia buvo likusios sienos. Simonas ne kartą klupo ant kaulų ir tarp akmenų išsiviepusių kaukolių, įduboje, švediškos tunikos draiskanomis apmuturiuotos stirksojo griaučių liekanos. Dukart buvo įsmukęs sniege, jo aulinis batas įstrigo paslėptame plyšyje, taigi prireikė pastangų jį iš ten ištraukti.

– Ar ką nors aptikote? – šūktelėjo gydytojas ton pusėn, kurioje manė esant pirklę. Paties balsas jam pasirodė neįprastai skardus ir kartu prislopintas.

– Čia nieko nėra! – ataidėjo atsakas. – Ar jūs įsitikinęs, jog verta tęsti?

– Dar truputėlį! – Persiropštęs per kitą griuvėsių krūvą, priešas save Fronvyzeris išvydo nedidelės koplyčios liekanas. Įveikdamas uolas ir pusnis, prasibrovė prie suirusių bažnyčios, stovėjusios ant nedidelės kalvos, navos sienų. Čia, viduje, Velfai kadaise rinkdavosi maldai. Dabar į vyriškį dėbsojo nuogos, aprūkusios sienos. Net bažnyčios langai švininiais rėmais buvo išlaužti ir, tikėtina, išlydyti šoviniams. Sniegas pro stogo karkasą byrėjo ant akmeninio altoriaus, visur gulėjo kalnai apanglėjusių sijų.

Pasidavęs staigiai minčiai, vaikinas įžengė į koplyčią ir palypėjo ant vienos krūvos, kad patektų prie altoriaus. Dvi ligšiolinės tamplieriaus mįslės siejosi su maldos namais, pirmiausia, su nediduke Lorenco bažnyčia, paskui – Altenštato bazilika. Galbūt ir čia tas pats atvejis. Tik jis dar turėjo...

Sijos, kurios beeinant traškėjo, neišlaikė. Medžio nuolaužos perplėšė daktaro apsiaustą ir švarką tuo metu, kai jis su įstrigusiu gerklėje riksmu jau krito gilyn. Nustojęs vilties pamėgino įsitverti kybojusio virš savęs medžio gabalo, tačiau įlūžo ir kartu su juo nudardėjo į tamsą.

Nusileidimas buvo kietas ir skausmingas. Simonas pajuto šaltą akmenį ir kažką plono, po juo sutrupėjusio. Kol pabandė vėl sukaupti jėgas, virš savęs išgirdo trūkimą primenantį garsą. Vaikinas instinktyviai metėsi į šoną, kai krūvelė sijų šlumštelėjo į ertmę, visai greta jo. Bent metras dešiniau ir būtų palaidojusios.

Fronvyzeris giliai iškvėpė ir atsargiai pajudino galūnes. Regis, niekas nelūžo. Įplyšimas naujajame augsburgietiškame švarke ėjo nuo peties iki juosmens. Be to, kad keliose vietose per drabužius į odą įstrigo smulkių medžio skiedrelių, sužeistas nebuvo.

Tik dabar medikas pasinaudojo proga ištirti pagrindą, ant kurio nukrito. Pasikuitęs šalia į viršų iškėlė blyškų, sulaužytą šlaunikaulį. Tarp kojų į jį vypsojo žmogaus kaukolė bedante burna.

Pasibaisėjęs jaunuolis pašoko ir apsidairė. Visur aplink voliojosi kaukolės ir palaikai, daugybė sutrūnijusių, vietomis pažaliavusių, po visą žemę besimėtančių griaučių. Atrodo, jog per supuvusias grindis bus patekęs į koplyčios kriptą. Šviesa ruoželiais sklido pro angą viršuje. Vakarų pusėje siauri akmeniniai laiptai vedė link nuleidžiamųjų durų lubose, anksčiau buvusių įėjimu. Į rūsio uolų sienas buvo įmūrytos kapo plokštės, vaizduojančios riterius su kalavijais arba raitus ant žirgų. Simonas įsižiūrėjo atidžiau. Tikėtina, jog tai Velfų valdovai, bet galėjo būti ir Štaufenai, po pirmųjų pavertę šią pilį savo rezidencija. Gydytojui dingtelėjo ir tai, jog pilis jau romėnams tarnavusi kaip gynybinis bokštas. Kokio senumo galėjo būti jį supantys palaikai?

– Ar viskas gerai?

Iš viršaus atsklido Benediktos balsas. Vaikinas matė susirūpinusį moters veidą angoje.

– Išgirdau triukšmą ir iš karto atskubėjau. Kas atsitiko?

Fronvyzeris išsišiepė.

– Nereikėjo man per Tris Karalius tiek prikirsti kukulių. Dabar įlūžau lyg koks grūdų maišas. – Parodė į kapų plokštes ir į jį supančius kaulus. – Jei nebūtų pasisekę, tai ir aš dabar čia gulėčiau.

Kopmejer pažvelgė gilyn. Tarp rūsio grindų ir bažnyčios buvo apie tris žingsnius.

– Reikės sijos, kad padėtų jums išsikrapštyti, – nutarė našlė, tuo pat metu tiriamai žvalgydamasi.

Simonas linktelėjo.

– Pažiūrėkite prie altoriaus. Ten turėtumėte rasti ilgų karčių. Bet būkite atsargi, dėl Dievo! Antraip apačioje netrukus gulėsime abu.

Moteris jam šyptelėjo.

– Ar tai būtų labai blogai?

Šiai dingus, vaikinas girdėjo atsargius, netvirtus žingsnius per supuvusias bažnyčios grindis. Lūkuriuodamas pagalbos, gydytojas ėmė atidžiau apžiūrinėti kapų plokštes. Lotyniški, mirusiųjų vardus žymintys užrašai. Akmeniniai gulinčių, stovinčių ir raitų šarvuotų riterių bareljefai. Viename paveiksle du riteriai sėdi ant vieno žirgo. Jaunuolis apstulbo.

Du riteriai?

Pasąmonėje giliai glūdėjęs išskydęs vaizdinys dabar ryškėjo priešais akis. Medikas karštligišku judesiu išsitraukė mažąjį Vilhelmo fon Zelingo brevijorių, kurį tebesitampė, iš švarko kišenės ir pavartė. Maždaug ties knygelės viduriu atsivėrė įminimas.

Du riteriai. Arklys.

– Benedikta! Benedikta! – šaukė užkimęs nuo susijaudinimo. – Manau, kai ką radau! Mįslės įminimas, jis čia!

Pirklės veidas atsirado angoje.

– Ką?

– Tamplieriai! – nesiliovė šaukęs Fronvyzeris. – Jie turėjo čia būti! Apačioje yra tamplierių kapo plokštė! Didžiojo magistro antspaudas, vaizduojantis du riterius ant vieno žirgo. Zelingo knygoje yra tokia pati sena iliustracija!

Kol Kopmejer atsargiai leido žemyn sunkų balkį, Simonas mosavo brevijoriumi.

– Tamplierių supratimu, jojimas kartu ant žirgo buvo didžiulio pasitikėjimo ženklas, lygių tarpusavio dalybų simbolis. Tai ir tapo antspaudu. Dabar suprantu ir užrašą! – Jis prisiartino prie kapo plokštės ir palietė iškilias raides, įrašytas plokštės pakraščiuose. – Sigillum Militum Christi, – sušnabždėjo jaunuolis. – Kristaus karių antspaudas. Tai iš tikrųjų jų ženklas.

Tuo metu pirklė, pasinaudojusi sija, nusileido žemyn ir dabar stovėjo greta.

– Ir vėl kapo plokštė, – suaimanavo. – Tai darosi nuobodu.

– Kažkas turi būti po ja. – Gydytojas išsitraukė stiletą, kurį prireikus paprastai panaudodavo nedidelėms operacijoms, ir nuo plokštės šono ėmė gremžti skiedinį. Moteris padėjo savo peiliu. Taip abu tylomis darbavosi gerą ketvirtadalį valandos, kol kapo plokštė pamažu nuslydo ant žemės.

Po ja buvo tuščia.

Išskyrus plikutėlę uolą, ant kurios, tiesa, buvo iškaltos kelios eilutės. Palyginti su kitais įrašais laidojimo rūsyje, sakiniai buvo sukurpti vokiečių kalba. Labai sena vokiečių kalba. Tyliai sau po nosimi vaikinas perskaitė:

– „Apie tai sužinojau iš žmonių kaip apie didžiausią stebuklą: nebuvo žemės anei dangaus, nei medžio, nei kalnų nebuvo – ničnieko dar nebuvo, nešvietė saulė nei mėnulis, nebuvo puikiosios jūros“.

– Ką, dėl Dievo, tai turėtų reikšti? – sušnibždėjo Kopmejer. – Ir vėl mįslė iš Biblijos?

Gydytojas linktelėjo.

– Panašu į tai. Šio posakio niekada nesu girdėjęs. Ir dar kai kas kelia nuostabą...

– Kas? – Benedikta pasižiūrėjo klausiamai.

– Na, jei tai iš Biblijos, tuomet turėtų būti lotyniškai. Mano žiniomis, tuo laiku vokiško vertimo dar nebuvo. Bent jau tokio, kuriam pritartų Bažnyčia. Vis dėlto šis įrašas vokiečių kalba.

Moteris priėjo arčiau. Bakstelėjo į žodį antroje eilutėje.

– Žodis „medis“ parašytas didžiosiomis raidėmis. Kodėl?

Simonas perbraukė raides smiliumi.

– Gal šis žodis labai ypatingas? – spėliojo šis. – Galbūt lobis užkastas po medžiu.

Kopmejer abejodama nusijuokė.

– Po kuriuo? Ten juk miškas!

– Tas medis turėtų būti senas – stovėtų čia daugiau kaip tris šimtus metų. Ir su skiriamąja ypatybe, iš kurios jį vėliau būtų galima atpažinti. – Nuskubėjęs prie apanglėjusios sijos, vaikinas pradėjo sliuogti viršun. – Eime pažiūrėti atidžiau. Gal mįslės įminimas mums prieš pat nosį!

Našlė atsiduso ir ėmė kabarotis paskui.

Paieška nusitęsė po pietų. Jie dairėsi senų arba neįprastai sužalotų medžių, ąžuolų, kurių žievėje būtų kas nors išpjaustyta, arba bukų, vienišų stovinčių kalvelėje. Ieškojo užslėptų ženklų ir akmeninių, žemėje įkastų plokščių, žiūrinėjo drevėse, urvuose po šaknimis ir senose barsukų olose.

Nerado nieko.

Po penkių bergždžių ieškojimo valandų Simonas atsisėdo ant didelio apsnigto uolos luito, atskilusio nuo pilies sienos, ir patrynė vieną į kitą sugrubusias nuo šalčio rankas.

– Taip nieko nebus. – Iš jaunuolio burnos į viršų kilo balti garai. – Net jei lobis, ar kas ten būtų, paslėptas po medžiu, mums nepavyks atkasti pernelyg įšalusios žemės.

Benedikta atsisėdo šalia ant uolos nuolaužos, pirklės skruostai nuo speigo degė raudoniu.

– Vis dar manote, jog čia, viršuje, guli krūva pinigų?

Medikas atsistojo ir, greitai vaikštinėdamas pirmyn ir atgal, bandė sušildyti galūnes.

– Gal tai visiškai ne pinigai. Ten gali būti auksas, brangenybės, deimantai. Kas nors smulkaus, be galo vertingo. Galbūt viskas tėra gryniausias pramanas, o aš tik apsėstas minties.

Įniršęs metė akmenį į slėnį. Vištos kiaušinio dydžio akmenėlis pasileido kartu su išjudinta sniego pusnimi, kuri tarsi nedidelė lavina sprogo tarp medžių.

– Eime namo, – pasiūlė atsisukęs į Kopmejer. – Jums dar ruoštis brolio laidotuvėms. Aš jau sotus tų tamplierių.

Sunkiai klampodami juodu patraukė slėniu žemyn. Nė vienas nepastebėjo trijų, už apgriuvusio mūro vykusiai pasislėpusių ir neapykantos kupinomis akimis juos ryjančių figūrų.

Brolis Avenarijus pasitrynė storą raištį ant pakaušio, į kurį kliuvo nuo koriko vėzdo.

– Nepanašu, jog jie būtų ką nors radę, – tarė švabišku dialektu. – Gal vyrukas ne toks jau gudrus, kokiu save laiko? Sapientia certa in re incerta cernitur...

– Visais atžvilgiais gudresnis už tave, protinguoli! – Vyras su randu veide ir gergždžiančiu balsu žaidė lenktu durklu tarp pirštų. – Ką mums iki šiol davė tie tavo išmintingi sprendimai? Nieko, išskyrus negyvą dvasininką ir nervus!

– Dėl pastoriaus aš niekuo dėtas! – piktai šūktelėjo švabas. – Nereikėjo jo taip iš karto žudyti! Būtų pakakę... na, nutildyti.

– Jis ir tyli. – Randuotas vyras metė nutaikytą durklą į sutręšusį kelmą, į kurį įsmigęs jis ėmė vibruoti.

– Brolis Natanaelis teisus, – pareiškė trečiasis, juodai apsirengęs vienuolis, čia, lauke, skleisdamas stiprų našlaičių kvapą. Sudžiūvęs ir nusikamavęs jis priminė sauso, sutrūkinėjusio medžio gabalą. Vienintelis iš trijų, slepiantis veidą po gobtuvu. – Dvasininkas kėlė per didelį pavojų. Deus lo vult!

– Kur tai mus nuves?! – dejavo švabas. – Pirma pastorius, dabar korikas... Ne tam Mokytojas mus išsiuntė!

– Mokytojo žodžiai buvo daugiau nei aiškūs. – Perkaręs, aukštas vienuolis dabar taip palinko prie Avenarijaus, jog storajam švabui nuo kvepalų dvoko vos nepasidarė bloga. Vis dėlto Avenarijus niekuomet neišdrįstų prieštarauti. Džiūsna – jų vadas, net jei kas savaitę darėsi keistesnis. – Mokytojas reikalauja, jog lobį grąžintume ten, kur tam ir vieta, – sušnabždėjo vyras, kvepiantis našlaitėmis. – Jo burna juodoje gobtuvo gilumoje žiojėjo tarsi raudonas plyšys. – Visa kita neturi reikšmės. Be to, korikas išsisuko, jis gyvas. Dar vakar budelį pamačiau su kitais prie Šv. Mikalojaus bazilikos.

– Tu ką?.. – Randuotas vyras pašoko, tačiau džiūsna jį nuramino.

– Palikime visa, kaip yra. Akivaizdu, jog Dievas nepanoro koriko mirties. Jis – mažas sraigtelis didžiajame Jo plane. Galbūt todėl mums ir jo duktė, toji kekšė, taip pat išslydo iš rankų. Neįtikėtina mergina… – Vyras padelsė, lyg apie ką būtų susimąstęs: – Jos vardas Magdalena. Keista, kartą pažinojau tokiu vardu… – Ūmai džiūsna pliaukštelėjo rankomis. – O dabar praneškime Mokytojui.

Tada peršoko per apgriuvusį mūrą ir pamojo kitiems, jog sektų paskui. Pamatęs nusivylusį randuoto brolio žvilgsnį, pabandė šiam pakelti nuotaiką.

– Jei jie iš tikrųjų ras lobį, jų užduotis bus įvykdyta, Natanaeli. Dievas nepakęs, jog pasikartotų visaapimanti akiplėšiškos eretikų mąstysenos raizgalynė. Kartą juos sunaikinome, padarysime tai ir dar sykį. Kiekvienas prisiminimas turi būti ištrintas. Tavo laikas ateis.

Vienuolis su lenktu durklu nuožmiai linktelėjo. Visi trys išskubėjo lyg šunys, sekantys šviežiais pėdsakais.

7

Keliaudamas išilgai stataus Amerio tarpeklio šlaito, Jakobas Kuizelas žvilgčiojo žemyn, į čiurlenančią penkiasdešimties pėdų gylio upę. Paviršiumi plaukė ledo lytys, atsitrenkdamos viena į kitą ir grūsdamosi į keisčiausias formas, korikui primenančias kreivus, numintus laiptus. Apačioje jau temo, netrukus turėtų gerokai atšalti. Saulė, nutvieksdama paskutiniais aukso spinduliais jo bendražygių veidus, pamažu slėpėsi už viršūnių.

– Šiandienai pakaks, – suniurzgėjo už budelio nugaros Hansas Berchtholtas. – Tai tas pats, kas vaikytis zuikį po laukus.

Kepėjo sūnus dar prieš medžioklę ėmęs abejoti sumanymu. Neilgai trukus šiam jau pritarė kiti aristokratų sūnūs. Kaip jie ras Šongau miškų platybėse plėšikų gaują? Ar neturėtų tuo užsiimti kareiviai ir paprasti sargybiniai? Net jei kai kurie jauni vyrukai, tikėdamiesi bent kartą sužaisti tikrą karą, pradžioje dar buvo kupini užsidegimo, šaltis ir varginantis žygis užgesino tą nežymiai plykstelėjusį medžioklės įkarštį. Visi tetroško vieno – grįžti namo.

Jakobas akimis paklaidžiojo kitu krantu, vildamasis ten pastebėti įtartiną judesį. Plėšikavimas Bavarijos miškų pakelėse jau buvo įgrisęs iki gyvo kaulo. Prasidėjus didžiajam karui be ginkluotos palydos nukakti iš vieno miesto į kitą tapo beveik neįmanoma. Per metus ne vieną nubaustąjį pakardamas, Kuizelas užnerdavo kilpą ir vienam kitam banditui, sulaukusiam vos keturiolikos. Tai negelbėjo. Badas ir godumas buvo stipresni už budelio baimę. O šią žiemą plėšikų gauja kaip niekad gausi. Jos vadas, toks Hansas Šeleris, turėjo subūręs beveik du tuzinus bendrininkų, tarp jų buvę samdomųjų kareivių, neišskiriant ir valstiečių, kurių klojimus ir gyvulius pasiglemžė karas. Dauguma į gaują ateidavo su savo žmonomis ir vaikais.

– Ei, Kuizelai, su tavimi kalbu! Leisk mums eiti namo. Gali sau vienas toliau ieškoti.

Jakobas paniekinamai atsigrįžo į kepėjo sūnų.

– Dar viena lindynė ir galėsi keliauti namo, į savo šiltutėlę pūkų lovą. Panašu, jog visai sužvarbai. O gal ta raudona nosis nuo girtuokliavimo?

Hansas dar labiau paraudo.

– Tik nepradėk draskyti akių, kankintojau! – šūktelėjo vaikinas ir sumosavo kardu. – Apie tokį kaip tu verčiau išvis patylėsiu. Tikra gėda, jog Lechneris paskyrė tave vadu!

– Užčiaupk savo akiplėšišką srėbtuvę, Berchtholtai! – perspėjo Šrėfogelis, iki tol tylomis ėjęs priešakyje su koriku. – Juk girdėjai, ką pasakė teismo raštininkas. Kuizelas geriausiai už visus orientuojasi. Tad jis ir vadovaus.

– Berchtholtas teisus, Šrėfogeli! – pareiškė pirmojo burmistro sūnus Sebastianas Zėmeris. Siauro kirpimo pusšvarkiu varinėmis sagomis ir išlenkta skrybėle su gaidžio plunksna čia, miške, jis atrodė labai ne vietoje. Be to, su plonais odiniais auliniais vyrukas, regis, turėjo gerokai šalti. Jaunojo aristokrato balsas drebėjo, ir budelis nesuprato, ar nuo šalčio, ar iš pasąmoningos baimės vaikinas į jį priešiškai šnairuoja.

– Tik trūko, kad garbingiesiems miestelėnams įsakinėtų kankintojas ir budelis, – išspaudė Zėmeris. – Aš... aš... skųsiuosi savo tėvui!

– Taip, taip, ir eik jau dabar, kol naktis neužklupo.

Korikas sunkiai žengtelėjo į priekį, tikėdamasis, jog būrys juo paseks. Vyras juto pamažu beprarandąs autoritetą. Žmones, kuriais Jakobas iš šios draugijos galėjo pasikliauti, buvo galima suskaičiuoti ant vienos rankos pirštų. Jakobas Šrėfogelis, senasis Andrė Vydemanas, kurį pažinojo nuo karo laikų, gal dar kalvis Georgas Krėnaueris ir keletas amatininkų. Kiti sekė tik paklusdami teismo raštininko įsakymui ir iš baimės jam kaip korikui.

Kuizelas tyliai atsiduso. Daugelio akyse budelis neužėmė garbingojo bendrapiliečio vietos, nes jo profesijos atstovui į pareigas įėjo tai, ko niekas kitas nenorėjo imtis: prasižengėlių kankinimas ir korimas, nudvėsusių gyvūnų apylinkėje šalinimas, purvinų gatvių šlavimas ir magiškų gėrimų bei tinktūrų maišymas. Tai, kad toks žmogus vadovaus, tarybos narių sūnums prilygo neįsivaizduojamam nusikaltimui. Jakobas negalėjo nejausti, kokios prieštaringos nuotaikos kunkuliavo už nugaros.

Mintyse vyras prakeikė valdininką, įstūmusį jį į tokią padėtį. Gal Lechneris taip siekia jo paprasčiausiai atsikratyti? Pasitaikydavę ir gerokai mažesnių dingsčių, kuriomis pasinaudodama liaudis surengdavo budeliams linčo teismą. Kuizelas suprato, kad jei ir kita lindynė pasirodys besanti tuščia, plėšikų persekiojimui ateis galas.

Žengęs už kitos tankios eglės, iškart suprato, jog šįkart juos aplankė sėkmė.

Apačioje iš Amerio tarpeklio aukštyn kilo dūmai. Menkutis siūlelis, tačiau vaiskiame žiemos ore puikiai matomas. Jakobas išsišiepė. Šiam tapo aišku, jog niekšai bus sulindę kažkur netoliese. Suplanavęs medžioklę, korikas suvokė, jog bėgiojimas po mišką aklai tikint, kad pavyks sugaudyti plėšikus po vieną, yra beprasmiškas. Vietovė aplink Šongau buvo tikras laukinis kraštas iš miškų, tarpeklių ir stačių kalvų. Tik nedidelę dalį aplink gyvenvietes sudarė dirbama žemė, o toliau jau prasidėjo bekraštė neaprėpiama gūduma.

Niekas kitas geriau už Jakobą nepažinojo šių vietų. Ieškodamas gydomųjų ir nuodingųjų augalų, pastaraisiais metais jis mišką išvaikštinėjo myliomis, pažinojo kiekvieną didesnę olą, griuvėsį, slėptuvę. Šiandien, aptikus tris galimas lindynes, tik ketvirtojoje, regis, bus pagaliau pasisekę. Vyriškis nuo pat pradžių nujautė, jog pėdsakai atves čionai, prie Šlajerio krioklių.

Dūmai ėjo iš olos plyšio, netoli šlaito. Korikas žinojo, kad ten, apačioje, susiformavę didžiuliai kalkių dariniai, kuriuos per tūkstantmečius išgraužė vanduo. Tai nulėmė plačiai išsišakojusių ertmių atsiradimą, įėjimai į kurias dažnai būdavo pasislėpę už krioklių. Vasarą vanduo tekėdavo per žalias samanas žemyn, į Amerį. Dabar, žiemą, virš įėjimų kabėjo balta varveklių uždanga.

Kuizelas pasilenkė žemyn ir įtraukė dūmų. Atsidavė kepta mėsa ir prisvilusiais taukais. Dūmų stulpas priešais greičiausiai prasidėjo nuo didesnės laužavietės, slinkdamas link jų nuo atviros ugnies.

– Korike, kas nutiko, kodėl?..

Staigiu rankos mostu budelis davė kepėjui ženklą tylėti. Paskui parodė į dūmų siūlelį ir į prieš juos nusidriekusį išmintą taką, vedantį tarpekliu žemyn.

– Čia jų nelemtas kelias, – sušnabždėjo. – Turėsime pasiskirstyti. – Parodęs į Jakobą Šrėfogelį pratarė: – Jūs imkite didesniąją vyrų dalį ir leiskitės taku žemyn. Aš su keliais žmonėmis nusileisiu pakopomis. Kad tik mūsų, einančių į šią lindynę, neužkluptų tarsi žiurkių. – Iš maišo, kurį iki šiol nešėsi ant peties, Kuizelas išsitraukė deglus ir padalijo Andrė Vydemanui ir Georgui Krėnaueriui. – Išrūkysime juos iš galo, – pareiškė kitiems. – Jūs laukite priešais įėjimą. Kai tik pasirodys, čiupkite kuo daugiau. Kas nenorės pasiduoti – priverskite.

Senasis karo veteranas Andrė Vydemanas pritariamai urgztelėjo. O štai Hanso Berchtholto veidas išblyško.

– Ar ne geriau būtų keletui iš mūsų laukti čia, viršuje – tam atvejui, jei kas mėgintų sprukti? – sumikčiojo šis.

Staiga pritilo ir visai neseniai įžūlumu pasižymėjęs Sebastianas. Vyras baimingai dairėsi į visas puses. Iš kažkur pasigirdo pelėdos ūbavimas.

– Niekai, – tarstelėjo būrio vadas ir prikimšo abu šviežiai alyva išteptus pistoletus, toliau kramtydamas užgesusią pypkę. – Apačioje mums reikalingas kiekvienas vyras. O dabar marš!

Jakobas dar kartą linktelėjo Šrėfogeliui, tada, užsikišęs abu pistoletus už diržo, nusileido žemyn drauge su Vydemanu, kalviu Krėnaueriu ir dar dviem amatininkais į gilumą. Užtaisyta muškieta kadaravo Kuizelui per petį. Trumpam korikas dar pasvarstė, ar nebūtų geriau tuodu aristokratų sūnelius palikti viršuje. Iš baimės šie galėjo iškrėsti ką nors neapgalvoto ir taip juos išduoti. Tuomet pagalvojo apie jų spindinčius kalavijus, puošniąsias skrybėles ir nublizgintus ginklus. Nepajuto, kaip išsiviepė.

Jei vyrukai norėjo pažaisti karą, tai dabar patirs jį savo kailiu.

Magdalena pasijuto taip, tarsi pleventų ore. Ji stovėjo pačiame sielio priekyje ir stebėjo kairėje ir dešinėje besiplakantį vandenį į šviežiai nukirstų medžių kamienus. Kartkartėmis plaustas atsimušdavo į suskilusias ledo lytis ir nulūžusius varveklius, šie nugarmėdavo mažuose Lecho verpetuose. Statūs šlaitai, kurių pakraštyje stovėjo apsnigti bukai, slinko pro šalį iš abiejų upės pusių. Sielininkų juokas ir komandos skambėjo kaip nesibaigianti daina. Toliau, apačioje, upė paliko siaurąjį tarpeklį ir įsuko į baltą kraštovaizdį, kuriame nuolat it tamsios dėmės pasirodydavo sodybos ir maži miškeliai.

Mergina pažvelgė kairėn. Krante matyti mažas Landsbergo miestelis su gynybiniais tvirtovės mūrais ir bokštais, kurie per didįjį karą iš dalies buvo nugriauti. Iš pasakojimų koriko duktė žinojo, jog miestas gerokai labiau nukentėjo nuo kareivių nei Šongau. Daugybė Landsbergo mergelių, iš baimės būti išprievartautos, nusiskandino Lecho upėje – nušoko nuo gynybinių bokštų. Kuizel staiga toptelėjo, jog ir Benedikta kilusi iš šio miesto. Mintys apie karą ir varžovę tarsi pilkas šydas užsitraukė ant iki šiol buvusios malonios kelionės.

– Kitos taip ir įkrito, užsižiopsojusios į bangas.

Žemas balsas išblaškė merginos mintis. Ji apsidairė ir išvydo Augsburgo pirklį Osvaldą Hainmilerį, graužiantį žąsies šlaunelę ir betiesiantį jai antrą gabalą. Jam nuo lūpų varvėjo taukai, aptaškydami vyriškio apkirptus, į šonus paraitytus ūsus ir baltą žabo. Pirklys buvo nutukęs, arti keturiasdešimties, platus diržas su sidabrine sagtimi pastebimai veržė pilvą. Raudona gaidžio plunksna už skrybėlės plaikstėsi vėjyje. Koriko duktė akimirką pasvarstė, tada stvėrė žąsies šlaunelę ir suleido į ją dantis. Šiandien ryte, išskyrus keletą šaukštų avižų košės, mergina nieko daugiau neturėjo burnoje.

– Dėkokime Dievui, – ištarė Hainmileris pilna burna, pažvelgęs toliau priekyje į upės vingius. Pirklys išsišiepė.

– Ar ilgam apsistosi mūsų gražiajame Augsburge? – paklausė ir nusibraukė nėriniuota rankove riebalus nuo skruosto. – O gal skubėsi atgal į tą savo skurdų miesteliūkštį?

Osvaldas Hainmileris kalbėjo plačiai paplitusiu Augsburgo dialektu, kurio dėl priminimo apie laisvojo miesto pranašumą taip nekentė Šongau gyventojai. Magdalena ryte buvo sutarusi, jog pirklys ją perplukdys. Šis gabeno vyno, aliejaus, alavo, prieskonių ir didžiulį vežimą kalkių. Merginos buvimas vyrui suteikė puikią progą prastumti laiką ir šiokioms tokioms pagyroms, kol vakare pasieks Augsburgą.

Kuizel atsiduso. Nuo pat Šongau riebusis pirklys bandė užmegzti pokalbį. Neatrodė, jog pasiduotų. Net pasipasakojusi besanti koriko duktė, mergina nesulaikė ano nuo meilikavimų. Atvirkščiai, tai dar labiau pakurstė storulio vaizduotę. Magdalena, susitaikiusi su likimu, nusišypsojo.

– Pasiliksiu vienai dienai, – atsakė. – Poryt grįžtu.

– Vienai dienai! – sušuko šis ir nusivylęs užvertė akis į viršų. – Kaip per vieną dieną ketini aprėpti visą miesto grožį? Naująją rotušę, vyskupo rezidenciją, visus tuos fontanus! Iš kitų Šongau gyventojų girdėjau, jog atvykę čionai net prisėsdavę – taip priblokšdavęs reginys.

Man jau ir tavo reginio per akis, pagalvojo budelio duktė, vėl pabandžiusi susitelkti į putomis pasidengusių medžių viršūnes priešais save. Ją erzino tai, jog riebusis pagyrų puodas savo kalbomis galėjo apkartinti apsilankymą Augsburge. Iš tikrųjų Kuizel nesitvėrė džiaugsmu galėsianti pamatyti miestą, jau prieš karą tapusį didžiausiu ir gražiausiu Vokietijoje.

– Ar jau žinai, kur nakvosi? – Pirklio veidas virto gudraus lapino snukiu.

– Aš... mano tėvas rekomendavo gerus nakvynės namus prie Lecho, – tarė ji, pajutusi kartų tarsi tulžis pasibjaurėjimą. – Maistas ir kambarys tik už keturis kreicerius nakčiai.

– Taip gausi tik lovą su krūva blusų ir blakių. – Jau visai prie pat prisigretinęs, Osvaldas Hainmileris braukė budelio dukteriai per sijoną. Mergina pažvelgė į pakibusį žąsies taukų lašelį storulio ūsuose: – Mano namuose stovi dangiška, baltai klota lova ir tu ja dalytumeisi tik su manimi. Gal net pats tau sumokėčiau keturis kreicerius už naktį, – sušnabždėjo Kuizel į ausį, tvokstelėdamas vyno persisunkusiu kvapu.

– Liaukitės! – sušnypštė Magdalena ir stumtelėjo vyriškį nuo savęs. – Jei esu koriko duktė, tai dar nereiškia, jog pasileidėlė!

Pirklys nesileido įbauginamas.

– Pažįstu jus, ištvirkėles, – taškėsi seilėmis. – Tik iš pradžių ginatės, tačiau paskui tampate šilkinės.

Akivaizdu, jog nuo vyno ir merginos reginio paskutinėmis kelionės valandomis Hainmileris darėsi vis gašlesnis. Jis griebė Kuizel už korseto.

– Nagi, neriesk nosies!

Pasibjaurėjusi budelio duktė nustūmė ano ranką nuo savęs.

– Išsiskalaukite burną prieš kalbėdamas toliau, – purkštelėjo. – Dvokiate kaip pastipusi žiurkė.

Išsisukusi nuo bandymo ją pastverti Magdalena spruko į plausto vidurį, kur du Šongau sielininkai ilgomis kartimis vairavo plaukimo priemonę. Šie buvo matyti iš Zėmerio smuklės. Dvejodami vyriškiai žvilgčiojo Kuizel pusėn, tačiau nesikišo. Mergina keikėsi. Ji, budelio duktė, vyrų akyse tikriausiai buvo tik mokama šliundra.

Osvaldas vis labiau įsijautė į žaidimą. Išsišiepęs vijosi merginą, kol ji, prabėgusi pro sielininkus, šių užnugaryje ėmė kabarotis. Magdalena lipo per dėžes ir ryšulius, skubėjo pro girnas ir maišus su marmuru ir druska. Galiausiai pasiekė plausto galą. Pirklys lipo ant kulnų.

– Labai gerai, – sumurkė Hainmileris ir čiupo persekiojamajai už korseto. – Čia mums niekas netrukdys.

Mergina apsižvalgė. Jai iš kairės stovėjo didžiulis medinis, skurdžiai uždengtas drobiniu uždangalu vežimas su negesintomis kalkėmis. Pasidavusi staigiai minčiai, ši nutraukė prilipusį apdangalą, užsiropštė ir ant vežimo krašto pradėjo šokti. Kuizel šypsojosi ir viliodama krutino užpakalinę kūno dalį.

– Eikite šen! – riktelėjo visai išsikvėpusiam pirkliui. – Jei ko nors iš manęs reikia, malonėkite palypėti čionai!

Osvaldas akimirką sudvejojo. Tuomet užkėlė nutukusį kūną ant vežimo krašto ir nusvirduliavo paskui ją.

– Tuoj... tuoj tu būsi mano, – sudejavo jis.

Kai vyriškis prisiartino tiek, kad Magdalena tapo pasiekiama ranka, staiga taip buvo stumtelėtas, kad kaip pašėlęs sumostagavo rankomis.

– Prakeikta šliundra! – subaubė Hainmileris, stačia galva krisdamas į vežimą.

Baltas dulkių debesis apgaubė Augsburgo pirklį. Netrukus šis ėmė šaukti. Negesintos kalkės lindo į akis, burną, į kiekvieną menkiausią plyšelį. Krenkšdamas ir sukinėdamasis, vyras pagaliau išsikepurnėjo iš vežimo. Jo apsiaustas ir švarkas buvo nusėti baltomis dėmėmis, prasigraužusiomis į paviršių dėl patekusio ant drabužių vandens. Koriko duktė, iššokusi iš vežimo, išsišiepė. Osvaldui kitam meilės pasimatymui bet kuriuo atveju prireiks naujų drabužių. Ir galbūt naujo veido.

Trumpam padvejojusi mergina pasėmė dvi saujas baltų miltelių ir atsargiai susibėrė į šonines viršutinio sijono kišenes. Atidžiai stebėjo, kad ypač ėdrios kalkės nesušlaptų ir nepragraužtų rūbų. Kas žino, galbūt jų dar prireiks.

– Už tai... už tai atsirūgs tau, koriko mergše! – pūkštė pirklys Hainmileris, plausto pirmagalyje palinkęs virš vandens ir skalaudamas perštinčiais, beveik nieko nereginčias akis. Jau po kelių akimirkų dėl miltelių, kurie, susimaišę su vandeniu, ėmė šnypšti ir rūkti, šaukdamas parpuolė ant plausto. – Prakeikta merga! – stūgavo nukentėjusysis, ropodamas rąstais ir ieškodamas švarios medžiagos skiautės nusivalyti veidui. – Nebus tau laimės gražiajame Augsburge. Nebus, aš tau pažadu!

– Gal paliksite mane pagaliau ramybėje! – sušuko Magdalena ir užsiropštė į priekio viršų, kur Šongau miesto sielininkai smalsiai įsispoksojo į merginą. – Jūs taip pat! – riktelėjo. – Gašli, užsispyrusi vyrų giminė! Vienos bėdos per jus!

Koriko duktė atsisėdo pačiame plausto priekyje ant dėžės, apglėbė ranka kelį, o žvilgsnį įsmeigė nosies tiesumu. Mama visada įspėdavo: dauguma vyrų būna arba gašlūs avigalviai, arba bejausmiai ledo luitai. Tad geriausia nuo jų laikytis atokiai. Merginos akyse susitvenkė ašaros, Magdalena jas nusišluostė. Niekam nesuteiks progos žiopsoti į save verkiančią.

Tokią akimirką tarsi mažas vaikas troško, jog šalia būtų tėvas.

Jakobas Kuizelas slydo į gilumą tol, kol kojos palietė pirmąsias pakopas. Ledo kopėčios driekėsi palei stačią uolą, o už dešimties žingsnių dingo plyšyje. Korikas, minutėlę pasvarstęs, jog reikėtų uždegti atsineštus deglus, vis dėlto tokios minties atsisakė – šviesa tik įspėtų priešininkus. Kai vyras įsispraudė į plyšį, kurį laiką jį gaubė tamsa. Netrukus akys prisitaikė. Virš savęs per angą matė dienos šviesą, ši dingo, kai tik vienas iš vyrų budeliui už nugaros ėmė brautis siauru urvu. Jie buvo penkiese, tačiau Kuizelas žinojo galintis kiekvienu pasitikėti. Ypač Andrė Vydemanu – kartu prie Augsburgo kovojo su Gustavo Adolfo kareiviais. Nemenkesne patirtimi pasižymėjo ir kalvis bei kiti du amatininkai.

Dar dešimt žingsnių ir pakopos baigėsi plyšio tarp uolų papėdėje. Kampe iš kairės Jakobas pastebėjo siaurą praėjimą, iš kurio girdėjosi tylus murmesys ir juokas. Vyrai atsargiai nučiuožė ant žemės ir nusėlino iš abiejų praėjimo pusių. Budelis atsargiai dirstelėjo.

Už kelius siekiančios ertmės prasidėjo žemas tunelis, vos už kelių žingsnių besibaigiantis didelėje oloje. Joje liepsnojo ugnis, virš kurios ant iešmo čirškėjo pora kiškių. Štai praėjo apdriskusi figūra. Kitapus liepsnų Kuizelas pamatė ir kitus vyrukus. Šie, saugodamiesi šalčio, tupėjo įsisupę į kailius ir skudurus. Kažkas garsiai raugėjo, vieni kvatojo, kiti visa gerkle ginčijosi. Buvo girdėti net kūdikio knirkčiojimas. Atsidavė prakaitu, parako garais ir apanglėjusia mėsa.

Pakliuvus graužiantiems dūmams į akis, budelis sumirksėjo. Jis neklydo. Aptikta Šelerio gaujos žiemos stovyklavietė ir, panašu, jog šiuo metu, vakare, dauguma plėšikų buvo paršliaužę iš kasdienių žygių. Jakobas nuožmiai vyptelėjo. Geresnė proga padaryti galą marodierių niekšybėms vargu ar pasitaikys. Kiek jų ten, būrio vadas galėjo nuspėti tik iš balsų. Maždaug trisdešimt, įskaitant moteris ir vaikus, kurių nemažai tarp jų buvo.

Kuizelas linktelėjo Vydemanui, Krėnaueriui ir kitiems dviem. Tuomet nusiėmė grandinę su dvylika medinių parakinių nuo peties ir padalijo jas per pusę. Kiekviena iš jų buvo pripildyta sprogstamosios medžiagos vienam ginklui užtaisyti. Su odine virve korikas surišo šešias parakines taip, kad šios patogiai tilptų rankoje.

Jakobas prisimerkė, palikdamas iš akių plyšiukus, įvertino atstumą ir laisvu dešinės rankos judesiu metė savadarbę bombą tuneliu tiesiai į ugnį.

Sprogimo būta tokio stipraus, jog vyriškį nubloškė per metrą atgal. Triukšmas, atsimušęs nuo urvų ir praėjimų sienų, sugrįžo tokiu griausmingu aidu, tarsi būtų sugriuvęs kalnas. Kuizelo ausyse įsispengė. Tai truko, kol iš plėšikų irštvos išgirdo besiveržiančius riksmus, kosčiojimus ir keiksmus. Budelis keturiems vyrams davė ženklą, tuomet jie nušliaužė žemu tuneliu ir žengė su apnuogintais kalavijais į tikrą pragarą.

Dėl sprogimo visoje oloje jautėsi karštis ir mėtėsi degančios pliauskos. Visur gulėjo didelės ir mažos uolų nuolaužos, atitrūkusios nuo lubų. Tarp jų šliaužiojo apdriskę vyrai ir moterys ir bandė susivokti per tirštą dūmų debesį. Aplink buvusią laužavietę gulėjo keletas be gyvybės ženklų kūnų, aprūkusiu skliautu aidėjo skausmo kupini riksmai ir vaikų verksmas.

Kuizelas delsė. Tuomet apsisprendė atsisakyti puolimo ir suriaumojo žemu balsu, kuris buvo gerai girdėti visoje oloje.

– Viskas baigta, nususę marodieriai! Dabar gražiai išeikite be ginklų, rankas iškėlę į viršų! Jus pasitiks gerai apsiginklavusių miestelėnų būrys. Jei klusniai pasiduosite, tada...

Ant jo užslinko juodas šešėlis. Paskutinę akimirką korikas nėrė į šoną taip, kad ašmenys tik įdrėskė skruostą. Vyras, išniręs priešais, buvo ne ką žemesnis už jį patį. Suodiname veide, kurį rėmino susivėlusi barzda, tarsi žėruojantys angliukai žibėjo akys. Jakobo balsas suskambo žemai ir grėsmingai.

– Padėk ginklą į šalį ir išeik laukan. Kitaip tik pabloginsi padėtį.

– Eik tu pragaran, niekše, – sušnypštė priešininkas ir užsimojo kardu.

Šįkart Kuizelas buvo pasiruošęs. Jis atšoko atgal, ištraukė užtaisytą pistoletą ir tą pačią sekundę paspaudė gaiduką.

Kulka pataikė plėšikui iš šono, kliudydama petį ir nublokšdama prie sienos. Kol marodierius vis dar apstulbęs spoksojo į kruviną masę, buvusią dešine ranka, korikas užsimojo maumedžio vėzdu ir taip kirto milžinui, jog šis uolos siena nuslydo žemėn.

– Aš tave įspėjau, – burbtelėjo budelis ir nusibraukė kraujo srovelę nuo skruosto.

Akies krašteliu korikas pastebėjo, jog ir Vydemanas kovojo su priešininku. Kiti trys amatininkai buvo išskubėję paskui sprunkančius plėšikus į lauką.

Andrė stovėjo nugara į sieną. Nors buvo šalta, ant jo kaktos blizgėjo prakaito lašeliai. Tarsi ketindamas skaldyti malkas, vyras priešais švystelėjo rantytu kardu. Tik pasistengęs karo veteranas išvengė smūgio. Nedaug trūko, būtų susmukęs po kirčių kruša.

Lauke tebebuvo girdėti šūviai. Jakobas Kuizelas stebėjosi. Kas gi ten vyko? Nejau tie niekšai nepasidavė?

– Pasiduok! – sugriaudėjo korikas plėšikui šalia Vydemano. – Tu paskutinis!

Priešas, regis, jo nė nepastebėjo. Su išraiška akyse, kuri budeliui priminė laukinį žvėrį, vis nesiliovė puolęs Andrė. Tai buvo alkio, godumo ir grynos baimės plakinys. Jaunuolis turbūt neturėjo nė dvidešimties.

Jakobas taip spyrė vyriokui dešine pušnimi į šoną, jog jis šniokštuodamas pargriuvo žemėn. Tuomet nukreipė antrą užtaisytą pistoletą.

– Lauk iš čia! Vikriai! Tuomet tau nieko nebus.

Marodierius, regis, svarstė. Jis apžiūrinėjo budelį, paskui numetė kardą šalin ir nubėgo iškeltomis rankomis link įėjimo.

– Išeinu! – šūktelėjo. – Nedarykite man nieko, aš...

Plėšikui pasirodžius angoje, driokstelėjo šūvis.

Jaunuolio kūnas buvo nusviestas atgal į olą, kur trūkčiodamas liko tysoti ant žemės. Vyrukas dar kartą atsitiesė. Apstulbęs sužiuro į koriką, paskui susmuko.

– Prakeikimas, kas ten dedasi lauke?! – suriaumojo Kuizelas. – Žmogus juk pasidavė!

Jis nuskubėjo prie išėjimo, abipus kurio tarsi stulpai kabojo varvekliai. Tik žvilgtelėjo laukan, kai dešinėje iš šautuvo vamzdžio plykstelėjo ugnis. Budelis susigūžė už vieno iš varveklių ir tą pat akimirką pajuto buką skausmą kairiajame žaste.

– Jūs, avigalviai! – riktelėjo. – Čia gi aš, korikas! Tučtuojau liaukitės!

Atsigręžęs į stačią uolą, žvalgėsi priedangos. Daugiau nesulaukęs šūvių, atsargiai kyštelėjo galvą ir priešais olą išvydo šiurpų reginį.

Pykčio banga užliejo vyriškį.

Pusračiu buvo išsirikiavę Šongau miesto gyventojai. Priešais olos įėjimą gulėjo krūva negyvų kūnų. Jaunų, senų, moterų, vyrų ir vaikų. Ant balto sniego srovėmis buvo pasklidęs kraujas.

Kai kurios muškietos buvo nukreiptos įėjimo pusėn, pamažu miestelėnų ginklai sviro žemyn. Muškieta, iš kurios teberūko, priklausė Hansui Berchtholtui. Akimis, kuriose maišėsi sutrikimas su žudymo geismu, jis dėbsojo į Jakobą, išėjusį iš olos, tarsi į gyvą velnią iš pragaro.

– Aš... aš... – Mikčiojo Berchtholtas.

– Niekše, tu vos manęs nenudėjai! – Kuizelas prišoko prie kepėjo sūnaus ir dešine ranka stvėrė į priekį atkištos muškietos vamzdį. Keikdamasis taip įrėmė buožę vyriškiui į skrandžio sritį, kad tas krenkšdamas sukniubo. – Ir kas gi čia? – suriaumojo budelis ir parodė į lavonų krūvą. – Jums tereikėjo juos nuginkluoti ir suimti, o ne išskersti! – Jau ketino kaukštelėti Michaeliui per galvą su jo paties muškieta, tačiau, sulaužęs ją į kelį, nusviedė kuo toliau.

– Jie... jie patys pradėjo šaudyti. – Šrėfogelis žengė iš būrio į priekį. Aristokrato veidas buvo išbalęs, jis drebėjo ir sumišęs dėbsojo į žemę. – Man nepavyko užkirsti tam kelio.

– Kiek? – sušnibždėjo Kuizelas.

Puodžius gūžtelėjo.

– Mums pasisekė pričiupti tuziną. Kiti negyvi. Išpyškinti tarsi zuikiai.

– Turėtum tik džiaugtis, – sudejavo pagaliau atsitiesęs Berchtholtas. – Tai sutaupys tau darbo. Mažiau pakaruoklių.

– Tai... buvo taip paprasta, – pareiškė jaunasis Sebastianas Zėmeris. Jo akyse ruseno puikiai korikui pažįstama ugnis. – Visai kaip medžioklėje.

Iš galo pasigirdo balsai:

– Kam laukti? Leisk jau dabar likusius niekšus pakarti štai ten, ant bukų!

Kuizelas užmerkė akis. Jam gėlė sužeistą kairiąją ranką. Pro šalį kruvinų kontūrų pavidalu plaukė prisiminimai apie seniai praėjusias dienas.

Tyla. Vien ant kruvinų sijonų straksinčių, negyvų moterų akis kapojančių varnų kranksėjimas... Gumbuotas medis, pilnas iškabinėtų besitąsančių kūnų, tarsi kietų obuolių tarp šakų... Vyrai, mano vyrai, žvelgiantys į mane siaubo išplėstomis akimis. Dar vieną įkišu į kilpą ir taip vieną po kito. Vieną po kito...

Kepėjo sūnus, regis, bus pastebėjęs budelio neužtikrintumą.

– Nuo kada korikas bijo mirties? – pasišaipė vos laikydamasis ant netvirtų kojų. – Juk sumažinome tau darbo!

Jakobas daugiau nebeištvėrė.

– Žvėrys jūs, – sušnibždėjo tyliai tarsi sau. – Visi jūs blogesni už koriką.

Tuomet prasibrovė pro minią ir nukulniavo prie surištų drebančių, tolesnio likimo tebelaukiančių belaisvių. Jų buvo apie tuziną, įskaitant ir moteris. Viena, pridengusi skepeta, ant nugaros laikė klykiantį kūdikį. Prie motinų glaudėsi du išalkę, maždaug šešerių ir dešimties metų berniukai. Daugelis vyrų turėjo šviežias, kardo kirčių padarytas žaizdas ar įdrėskimus nuo šūvių, išsekę veidai vietomis buvo sumušti iki kraujo.

Iš įsibaiminusios grupės į priekį žengė beveik Kuizelui augumu prilygstantis vyras. Jis buvo su vešlia barzda, suplyšusiomis plačkelnėmis ir odiniu, nuo purvo sustirusiu koletu. Iš žaizdos kaktoje sruvo kraujas. Nors išorė buvo vargana, tačiau plėšikas švietė stiprybe ir išdidumu. Budriu ir nepalaužiamu žvilgsniu šis dėbsojo į budelį.

– Jei neklystu, Hansas Šeleris, – konstatavo Jakobas.

Plėšikų atamanas linktelėjo.

– O jūs būsite ne daugiau nei purvinas, žiaurus niekšas, – ištarė belaisvis.

Antrame plane pasigirdo šūksniai ir šnypštimas.

– Žiūrėk, ką kalbi, Šeleri! – suriko vienas iš amatininkų. – Kitaip tiesiog čia perrėšime pilvą ir žarnomis padabinsime šakas!

– Niekas niekam nepjaustys pilvo, – užprotestavo Kuizelas.

Balsas buvo ramus, vis dėlto kažkas visus privertė nuščiūti.

– Šiuos marodierius gabensime į Šongau, – tęsė būrio vadas. – Paskui jais pasirūpins taryba. Pakaks, ką jau ir taip pridirbote. – Su pasidygėjimu budelis parodė į šalį. Sniegas krito ant gyvybę praradusių kūnų, kurie tarsi paskersti gyvuliai tysojo ant žemės priešais olą.

Korikas papurtė galvą.

– Dabar bent palaidokime žuvusiuosius. – Šiaip taip apvyniojo nešvariu skarmalu kairiąją ranką, tuomet dešine pašalino keletą uolos nuolaužų, gulėjusių įduboje netoli olos. – Kas yra? – suniurnėjo. – Ar niekas nenori man padėti, jei jau mane pašovėte?

Nebyliai prisiartinę Šongau miesto žmonės padėjo jam atlaisvinti apledėjusį uolos kapą.

Kairioji ranka pernelyg skaudėjo, todėl kruviną darbą Jakobas netrukus pavedė atlikti vyrams. Pats sukandęs dantis grįžo atgal į olą ir dar sykį apsidairė.

Abu plėšikai tysojo toje vietoje, kur mirė. Tvyrojo tokie tiršti dūmai, jog įžvelgti buvo galima vos per kelis žingsnius. Korikas brovėsi per uolų nuotrupas, rusenančias šakas ir apanglėjusias medžio pliauskas, kol pasiekė galinę grotos dalį. Čia, padrikai išsibarstę, gulėjo keletas pakelės plėšikams priklausančių daiktų. Skylėti apsiaustai, pažaliavusios varinės lėkštės, keletas surūdijusių ginklų ir net grubiai iš medžio drožta lėlė.

Tolėliau gale, prie pat uolos sienos, stovėjo geležies grandinėmis sutvirtinta dėžė su kabančia spyna, kuriai atrakinti budeliui prireikė vos penkių minučių. Užsklęsta spyna šoktelėjo ir Kuizelas įsidėjo visraktį atgal į maišą. Puikiai žinodamas, kad kai kuriose iš tokių dėžių būna įtaisyti slapti spąstai, užnuodytos adatos bei smaigai, galintys netikėtai iššauti, vyras atsargiai atvėrė skrynią. Nieko neįvyko.

Skrynios dugne gulėjo keletas spindinčių guldenų, sidabrinis ąsotis, molinis užkimštas degtinės butelis, kailiai ir auksinė segė, prieš tai greičiausiai priklausiusi turtingo pirklio žmonai. Menkas radinys nestebino. Matyt, didesniąją lobio dalį plėšikai jau bus išmainę į maistą arba kur nors paslėpę – tuo Jakobas vis dėlto abejojo. Teisybę, be abejonės, sužinos kalėjimo požemiuose. Korikas tikėjosi, jog Hansas Šeleris pasirodys besąs protingas ir jam neprireiks prie kojų kabinti centnerį sveriančių akmenų, kaip andai prieš dvejus metus kelių plėšikui Georgui Brandneriui. Anam Kuizelas turėjo sulaužyti visus kaulelius, kad pagaliau išgautų prisipažinimą apie tai, kur paslėpęs pagrobtas monetas.

Po utėlėmis knibždančiu kailiniu apsiaustu ir lokenos gobtuvu pagaliau budelis užtiko suraišiotą odinį dėklą. Atidaręs nepajuto, kaip nusišypsojo. Būtent tai, ko reikėjo! Matyt, plėšikai kadaise bus apiplėšę felčerį arba vienas jų šiuos medicininius įrankius išsaugojo iš savo kaip samdomo kareivio gyvenimo laikotarpio. Dėkle buvo adatų, siūlų ir tvarkingai pagal dydį išrikiuotų chirurgo žnyplių. Šios atrodė dar visai nesurūdijusios.

Dantimis atkimšęs degtinės butelį, Jakobas nugėrė gerą gurkšnį. Paskui atsiraitojo kairiąją marškinių rankovę ir palietė žaizdą. Šovinys, perdrėskęs apsiaustą, odinį koletą ir marškinius, buvo patekęs į žastą. Laimei, kaulai nebuvo pažeisti, tačiau įstrigusi kulka jautėsi kūne. Budelis įsikando gabalą odos, kurį taip pat atradęs dėkle neapsakomai džiaugėsi, paskui žnyplėmis ėmė knebinėti šovinio.

Skausmas buvo toks stiprus, kad net pasidarė bloga. Vyriškis prisėdo ant skrynios, akimirką atsikvėpė ir toliau ieškojo kulkos. Kai jau atrodė, jog tuoj neteks sąmonės, žnyplės atsitrenkė į kietą daiktą. Atsargiai truktelėjęs jas atgal, Kuizelas įsižiūrėjo į mažulytį deformuotą švino gabaliuką. Jis dar kartą gurkštelėjo, o likutį iš butelio šliūkštelėjo sau ant žaizdos. Vėl atrodė, jog skausmas įveiks, tačiau korikas žinojo, kad daugelis kareivių mirdavo ne dėl patirtų šūvių, o dėl karščio, kuris pakildavo tepraėjus kelioms dienoms po sužeidimo. Kare jis išmoko šį karštį nuimti. Nors ne vieno felčerio nuomone, geriau žaizdą išdeginti arba užpilti karštu aliejumi, Jakobas mieliau rinkdavosi šį būdą. Išbandęs jį su keliais pacientais, sulaukė tik teigiamų rezultatų.

Pagaliau apsirišęs ranką medžiagos gabalu, išplėštu iš negyvo plėšiko marškinių, sužeistasis įsiklausė į balsus lauke. Vyrai, regis, bus beveik baigę darbą. Kuizelas jiems dar primins apie šiuos du lavonus oloje. Be to, dar reikės paimti skrynią. Pagrobtų daiktų savininkai dūlėjo kažkur Šongau miškuose, tačiau pinigai galėjo praversti miestui. Jau vien tuo, kad iš jų būtų sumokėta budeliui už artėjančius bausmės įvykdymus. Jakobas už kiekvieną pakartą plėšiką imdavo guldeną. Kaulų laužymas ant rato už kiekvieną smūgį jam duodavo lygiai keturis, už kankinimą prieš egzekuciją gaudavo du guldenus ir trisdešimt kreicerių. Galimas daiktas, jog plėšikų atamaną ištiks pastaroji lemtis.

Kuizelas jau ketino pakilti, kai už skrynios atrado didžiulį blizgantį odinį krepšį. Šis buvo iš ploniausios veršiuko odos su antspaudu priekinėje pusėje, kurio ženklas korikui nebuvo žinomas. Ar galėjo plėšikai kur nors saugiai paslėpti ir kitas brangenybes? Jakobas ištraukė krepšelį ir dirstelėjo vidun. Jo turinys privertė suraukti kaktą.

Kas, po galais?..

Susimąstęs budelis įsigrūdo radinį į maišą ir nuėjo link olos išėjimo.

Reikės Hansui Šeleriui pateikti dar keletą klausimų. Kuizelas tikėjosi už juos abu, kad plėšikų atamanas atsakys greitai ir sąžiningai.

Jau temo, kai Kailiadirbių kvartalo apačioje Simonas pasibeldė į koriko namą, veik besiribojantį ties miesto mūrais.

Pastarąją valandą su Benedikta Kopmejer per nedidelę pūgą jis parkeliavo nuo Peitingo pilies griuvėsių atgal į Šongau. Pirklė nedelsdama leidosi į Zėmerio smuklę. Gydytojas spėjo, kad ryt šiai dar teks pasirūpinti savo brolio laidotuvėmis. Moteris atrodė išsekusi. Po ilgų paieškų medikas taip pat jautėsi pavargęs ir sušalęs. Nepaisydamas šalčio ir atslenkančio vakaro būtinai norėjo pasikalbėti su Jakobu apie radinį pilies griuvėsiuose. Be to, vaikiną domino, kaip praėjo plėšikų medžioklė. Jaunuolio kojos ir rankos buvo virtusios kone ledokšniais, tad jis be galo nudžiugo, kai Ana Marija Kuizel pagaliau atvėrė duris.

– Kas tau, Simonai? – nustebusi paklausė moteris ir pažvelgė į apsnigtą apsiaustą ir sustirusias klešnes. Už vakarykštį ramybės sutrikdymą, kai šis vėlų vakarą kvietė Magdaleną, regis, ji bus atleidusi. Su gailesčiu koriko žmona papurtė galvą. – Atrodai tarsi besmegenis, vaikų nulipdytas sode.

– Ar jūsų vyras namie? – paklausė Simonas drebančiu balsu. Dabar tirtėjo visu kūnu.

Ana Marija papurtė galvą.

– Jis dar plėšikų medžioklėje. Tikiuosi, netrukus grįš. Betgi užeik vidun. – Ji įleido daktarą į šiltą pirkią. – Tu baigi sušalti.

Koriko žmona pripylė Fronvyzeriui karšto jauno obuolių vyno ir ištiesė stiklą. Kambaryje padvelkė troškintų svogūnų ir lydyto sviesto aromatas.

– Štai, bus į naudą. – Moteris padrąsinančiai šypsojo, kol gydytojas siurbčiojo medumi saldintą vyną. – Kavos, deja, pasiūlyti negaliu. Gal luktelėtum mano vyro kamarėlėje. Man reikia viršun, pas vaikus. – Iš ten pasigirdėjo sausas kosulys ir mažosios Barbaros verkšlenimas. – Georgas serga, – prasitarė šeimininkė rimtu veidu. – Labai tikimės, jog tai ne aplink šėlstanti karštinė. – Ji užlipo stačiais laiptais į viršų, vaikinui taip ir nespėjus paklausti, ar Magdalena namie.

Gydytojas patraukė pečiais. Koriko duktė veikiausiai tebebuvo įsižeidusi. Na, vaikinas pasimokė, kad moterims reikia laiko. Šioji dar kreipsis į jį, o tuomet bus proga paprašyti atleidimo.

Sustiprėjęs nuo saldaus vyno, Simonas įžengė į gretimą kambarėlį. Pastaraisiais metais jaunuolis buvo įpratęs bent kartą į savaitę ateiti į koriko biblioteką. Jakobas Kuizelas suteikė leidimą jam nesant vartinėti senus foliantus ir oda įrištus storiausius tomus. Čia Fronvyzeris gan dažnai susidurdavo su detalėmis, kurios pasirodydavo įdomios ir jo, kaip mediko, darbe. Štai, pavyzdžiui, ištisa anglų gydytojo Tomo Sydenhamo veikalų serija, kurioje išsamiai įvardytos ir aprašytos visos įmanomos ligos. Vadovėlis, kurio Ingolštato bibliotekoje nė su žiburiu nerastum!

Knyga, kurią dabar laikė rankose, vis dėlto mažiausiai turėjo ką nors bendra su medicina. Ji vadinosi Malleus Maleficarum, parašyta dviejų dominikonų Heinricho Kramerio ir Jakobo Šprengerio. Purvini ir apsitrynę puslapiai, kai kuriose vietose matyti rusvokos, tarsi sudžiūvusio kraujo dėmės. Gydytojui ne kartą teko šį tą panašaus atrasti vartant „Raganų kūjį“. Puslapyje, kurį dabar atsivertė, autoriai bandė įrodyti, jog lotyniškas žodis femina, reiškiantis moterį, išvestas iš fides minus, taigi „mažiau tikėjimo“. Kitame skyriuje buvo aprašyta raganų išvaizda, kokie naudojami burtai ir kaip nuo jų apsisaugoti. Mediką sudomino vieta, kurioje dominikonai tiksliai nurodo, kaip atkerėti vyrišką lytinį organą.

– Bloga knyga, – pasigirdo balsas jam už nugaros. – Verčiau tuojau pat padėk.

Simonas atsisuko. Kamarėlės tarpduryje stovėjo korikas. Jo kairysis žastas buvo sutvarstytas, nuo ištirpusio sniego po kailiu apvyturiuotomis kelnėmis telkšojo bala. Atsainiai nutrenkęs muškietą į kampą, paėmė iš Fronvyzerio rankų foliantą.

– Ši knyga priklausė mano seneliui, – tai taręs įkišo ją atgal į žmogaus dydžio spintą šalia kitų knygų, pergamento ritinių, juodraščių ir valstiečių kalendorių. – Tais laikais, kai mieste buvo sudeginta per šešiasdešimt moterų, jis naudodavęs knygą apklausai. Pakankamai ilga kvota priversdavo bet kurią prisipažinti esant ragana.

Vaikiną krėtė drebulys, ir ne vien dėl šalčio nekūrentame kambarėlyje. Kaip visiems Šongau gyventojams, jam buvo puikiai žinomas blogai pagarsėjęs raganų procesas, dėl kurio prieš tris šimtus metų šis miestas nuskambėjo per visą Bavariją.

Jakobo Kuizelo senelis Jėrgas Abrylas anais laikais užsidirbdavo krūvą pinigų ir garsėjo abejotina šlove. Lydimas tarnų karieta atvažiuodavo į bausmės atlikimo vietas ir išgaudavo iš kiekvienos raganos prisipažinimą.

– Šie dominikonai... – Norėjo sužinoti Simonas po pauzės. – Ar jie nebūdavo inkvizitoriais procesuose, susijusiuose su raganomis?

Korikas linktelėjo.

– Jie dar vadinami Domini canes. Viešpaties skalikai. Pasižymintys gudrumu ir apsiskaitę, be to, popiežiaus pavedimu atliekantys visą purviną darbą. – Jis nusispjovė ant šviežiai meldais pakreiktų grindų: – Nesitikėjome, jog kas nors iš šito prakeikto ordino kada nors pasirodys Šongau. Kur dominikonai, ten liepsnoja ugnis. Kam paskui tenka ir vėl teptis rankas? Na, kam, klausiu? Man! Prakeikti padugnės! Sąžinę praradę gudragalviai ir pergamentų graužikai, besimėgaujantys kitų kančiomis!

Kuizelas kalbėjo įniršęs. Iš po apsiausto išsitraukęs butelį degtinės truktelėjo gerą gurkšnį. Perbraukė ranka per lūpas ir giliai iškvėpė. Iš lėto grįžo įprasta ramybė.

– Ar pats tebesinaudojate šia... knyga? – Fronvyzeris neryžtingai parodė į lentynoje padėtą „Raganų kūjį“.

Budelis papurtė galvą ir nuėjo į šiltąjį kambarį.

– Mano metodai kitokie. O dabar papasakok, ką ten viršuje prie pilies radote!

Juodu įsitaisė patogiai prie krosnies, ant kurios burbuliavo troškinys iš svogūnų, ropių ir lašinių. Simonas staiga pasijuto alkanas ir dėkingas vaišinosi, kai namų šeimininkas pripildė lėkštes.

Paskui, kai tylomis buvo išvalgyta sriuba, jaunasis medikas parodė į sutvarstytą Jakobo ranką.

– Ar tai nutiko per plėšikų medžioklę? – pasiteiravo.

Kuizelas linktelėjo, nusibraukė burną marškinių rankove ir pastūmė lėkštę į šoną. Paskui pradėjo kimštis ilgąją pypkę.

– Mes juos pričiupome, – burbtelėjo. – Amerio tarpeklio apačioje, prie Šlajerio krioklių. Diduma negyvi, o kurie liko, tupi viršuje, tvirtovės kalėjime. Taigi ir per kitas dvi dienas būsiu labai užimtas ir negalėsiu tau padėti.

Jis prisidegė nuo pušies balanos ir rūsčiai nužvelgė vaikiną:

– Bet pasakok pagaliau! Kas nutiko viršuje, ant Šlosbergo kalno? Ar man teks panaudoti gniaužtuvus pirštams?

Simonas slapta šyptelėjo. Net jei korikas elgėsi kaip paniurėlis ir tylenis, jis smalsumu jam neprilygo. Jaunasis gydytojas mieliau būtų išgirdęs ir daugiau detalių apie kovą su plėšikais. Vis dėlto nutarė papasakoti apie radinį pilies koplyčios kriptoje ir, žinoma, apie paieškas su Benedikta.

– Tas įrašas, – baigė šis, – turėtų būti mįslė. Ir žodis „medis“ parašytas didžiosiomis raidėmis. Galiu prisiekti, jog apžiūrėjome visus iki vieno medžius tame prakeiktame Bergvalde. Mes nieko neradome!

– Įrašas vokiečių kalba... – Sumurmėjo korikas. – Keista, bet, kiek man žinoma, tamplierių laikais rašydavo lotyniškai. Bent taip kalbama visose senose mano knygose. Tik pompastiškoji lotynų, jokios vokiečių kalbos, jau nekalbant apie bavarų. Tiek to... – Jakobas išpapsėjo pypke juodus debesis. Susitelkęs stebėjo juos blykčiojančioje balanos šviesoje. – Per šitą pasiutusį tamplierių turime gražaus darbelio, – sumurmėjo budelis. – Pirma, kripta Lorenco bažnyčioje, tada Altenštato bazilika. Atrodo, Peitingo pilies griuvėsiai dar ne paskutinė mįslė. Kas mūsų laukia finiše?

– Manau, žinau, – ištarė daktaras ir papasakojo apie savo spėjimą, kad tamplierių magistras Frydrichas Vildgrafas dalį tamplierių lobio bus paslėpęs čia. Kuizelas tylėdamas klausėsi. – Šis lobis peržengia bet kokios vaizduotės ribas, – pašnibždomis baigė Simonas, tarsi bijodamas, jog kas nors gali juos išgirsti. – Galbūt už jį būtų galima nusipirkti ištisus miestus ir sumokėti už karus. Lobis paaiškintų Kopmejerio žmogžudystę, tuos vienuolius iš Štraserio smuklės ir jūsų užpuolimą. Kažkam knieti, pasitelkus visas priemones, pašalinti galimus bendrininkus.

– Bet kam visa ši painiava su mįslėmis ir slėptuvių žaidimu? – suurzgė korikas, čiulpsėdamas pypkę. – Paprasta nuoroda kriptoje, būtų pakakę ir testamento.

– Iki šiol mįslės siejosi su Dievu, – pertraukė jį vaikinas, kuriam prireikė pastangų visame šiame pasklidusiame dūmų tumule susilaikyti nuo kosulio. – Tamplieriai, be abejo, norėjo būti tikri, kad lobį atras tik nuoširdžiai tikintysis. Taip pat ir šis įrašas iš sugriuvusios pilies, man regis, yra tam tikros rūšies malda. – Fronvyzeris išsitraukė pergamento skiautę, kurioje turėjo pasižymėjęs eilutes. – Apie tai kaip apie didžiausią stebuklą sužinojau iš žmonių, – sumurmėjo medikas. – Kad žemės nebuvo nei dangaus, nei medžio... – Jis sustojo: – Kodėl žodis „medis“ parašytas didžiosiomis raidėmis? Gal ten, viršuje, ką nors pražiūrėjome?

– Deus lo vult, – murmtelėjo ūmai korikas.

– Ką?

– Deus lo vult – tokia Dievo valia. Tokius žodžius storajam švabui kriptos apačioje ištarė vyras su durklu. Beveik kaip kovos šūkis. Ką, po velnių, tai reiškia?

Jaunuolis gūžtelėjo.

– Išsikvėpinęs vienuolis, dar vienas su lenktu durklu, storasis švabas... – Vaikinas pasitrynė pavargusias, nuo dūmų ašarojančias akis. – Kas per keistuolių šutvė?! Ir kaip tie vyrai iš viso sužinojo apie tamplierių kapą? Iš amatininkų?

Jakobas papurtė galvą.

– Nemanau. Iš tikro galvoju ką kita. Bet gal dar per anksti tam. Dabar aš pavargęs.

Jis atsistojo ir palydėjo gydytoją iki durų. Staiga Fronvyzeris prisiminė, jog per visą tą jaudulį nepasiteiravo apie Magdaleną.

– Jūsų duktė... – pradėjo stovėdamas ant slenksčio. – Aš... aš privalau su ja pasikalbėti. Manau, turėčiau merginos atsiprašyti. Ji namie viršuje ar vis dar pas Štechlin?

Korikas papurtė galvą.

– Nei viena, nei kita. Šįryt su plaustu išvyko į Augsburgą. Parūpinti man ir pribuvėjai keleto sudedamųjų dalių. Bus daug geriau, jei daugiau nesimatysite.

– Bet... – Simonas netikėtai pajuto siaubingą tuštumą. Kuizelas išstūmė jį į lauką ir lėtai užvėrė duris.

– Ji netrukus bus čia, – sumurmėjo budelis. – Mano duktė juk užsispyrusi Kuizel, kaip ir jos motina. O dabar jau įkyrėjai. Turiu pažiūrėti mažąjį Georgą.

Sugirgždėjusios durys užsitrenkė, ir vaikinas liko stovėti vienas tamsoje. Snaigės leidosi jam į plaukus, buvo tylu kaip kape. Atsargiai, apgraibomis medikas nužirgliojo ką tik iškritusiu sniegu link miesto žiburių. Nejučia dilgtelėjo padarius didžiulę klaidą.

Pirklys paliko ramybėje Magdaleną iki šiai atvykstant į Augsburgą. Tik kartkartėmis paskersakiuodavo neapykantos kupinomis akimis. Šiaip buvo užsiėmęs, nuo kalkių graužiantį veidą kas kartą nardindamas į ledinius Lecho vandenis ir šluostydamas aliejumi. Aplink vyro ūsus išplito raudonos, šlapiuojančios pūslelės. Hainmileris tyliai keikėsi, o kad nusiramintų nesiliovė gurkšnoti iš molinio butelio su vaisių degtine.

Artinosi šeštos valandos dūžiai, kai Kuizel tamsoje priešais save išvydo įsižiebiančių žiburių eilę. Iš pradžių blykčiojo tik kur ne kur, pamažu žiburių vis daugėjo, kol galiausiai atrodė, jog jais užsipildė visas horizontas.

– Augsburgas, – iškvėpė su didžia pagarba.

Merginai miestas iki šiol buvo pažįstamas tik iš pasakojimų: metropolis, kuriame gyvenimas virė ir žėrėjo visomis spalvomis nepalyginamai intensyviau nei mažajame Šongau. Čia vieni šalia kitų taikiai sugyveno protestantai ir katalikai. Tai buvo laisvas miestas, pavaldus tik kaizeriui. Iki didžiojo karo Augsburgas garsėjo neįtikėtinais turtais. Net ir dabar atrodė veik nepraradęs savo ankstesnio spindesio.

Reginys merginai padėjo kuriam laikui pamiršti įniršį ir liūdesį. Prieplauka sieliams buvo šiek tiek už miesto, netoli Raudonųjų vartų. Net dabar, tokiu vėlyvu metu, mole viešpatavo šurmulys – to koriko duktė niekuomet nebuvo patyrusi. Tuzinai sukrautų statinių ir maišų, padienių darbininkų šutvės ant palinkusių nugarų tempė sunkius nešulius į netoliese esančius sandėlius. Nesuskaičiuojamų deglų ir žibintų šviesa turėjo užtikrinti darbą net užslinkus tamsai. Šiurkščios komandos, vulgarios kalbos ir juokas aidėjo prieplaukoje.

Laimei, už perplukdymą Kuizel susimokėjo jau Šongau. Tad, nesukdama daugiau galvos dėl pirklio, galėjo iššokti iš plausto ir įsilieti į bendrą bruzdesį. Jau ne pirmą kartą pasitikrino, ar jos mažas drobinis maišelis tebekaba per petį. Jame buvo Štechlin ir tėvo rašteliai, o svarbiausia, pinigai, kuriuos merginai įdavė pribuvėja. Dvidešimt guldenų! Tiek daug pinigų Magdalena dar niekada gyvenime nėra turėjusi! Daugiausia davė nėščia Holtshoferio žmona, belaukianti Šongau savo bezoaro.

Dar kartą apsidairiusi, koriko duktė pastebėjo, kaip Osvaldas Hainmileris šnabždasi su dviem tamsiai apsirengusiais vyrais ir rodo į merginos pusę. Jo pūslelėmis ir raudoniu subjaurotas veidas buvo iškreiptas neapykantos.

Magdalena persėdo į vieną iš valčių, gabenančių keleivius per kanalą iki Raudonųjų vartų. Besisiūbuojančioje plukdymo priemonėje žmonės grūdosi vienas prie kito. Akies krašteliu Kuizel pastebėjo, jog į valtį įlipo ir tiedu vyrai. Mergina nutarė juos kol kas ignoruoti.

Netrukus sušalusi ir alkana ji nusigavo iki Raudonųjų vartų, kurie, po kelių minučių nuskambėjus šeštos valandos dūžiams, būtų užsidarę. Kailiniuoti pirkliai, apiplyšę padieniai darbininkai ir vežikai – visi skubėjo į miestą. Budelio duktė išsisuko nuo ekipažo su arkliais, trinksinčio pro šalį, ir staiga kone užvirto ant gatvės prekeivio, stovėjusio su prekių padėklu tiesiog jai už nugaros.

– Atsargiai! – sušnypštė vyriškis, rinkdamas nuo tako metalines dėžutes su pintimis, žirkles ir galąstuvus.

– Aš... aš atsiprašau, – sumikčiojo mergina, pajutusi, kaip kažkas ją timptelėjo. Pasisukusi paskutinę akimirką, pastebėjo apie dešimties metų berniuką, bandantį mažu peiliuku perpjauti jos krepšio diržą.

Kuizel jam skėlė tokį antausį, kad tas aukštielninkas virto į sniego pliurzę.

– Tik išdrįsk dar kartą! – sušnypštė vaikiui išplėšdama maišelį ir paskubėjo pro lėtai užsiveriančius vartus. Dar kartą dairydamasi berniuko, su siaubu pastebėjo, jog vyrai nuo sielių prieplaukos spitrydami stovėjo tik už kelių žingsnių.

– Kur taip skubi, meilute? – urgztelėjo vienas. – Jis buvo su skylėtu apsiaustu ir akies raiščiu. – Gal drauge paieškokime nakvynės? Taip bus šilčiau. – Nuo vėjo gūsio kiek prasiskleidus apsiaustui, Magdalenai pavyko pastebėti sunkų, ilgio sulig dilbiu durklą. Kitas vyras, drūtas lyg vyno statinė, mosuodamas rankoje laikė nusvidintą kuoką.

Nekreipdama daugiau dėmesio į abu vyrus, koriko duktė nudūmė. Minioje atrado tarpą, pro kurį galėtų prasmukti. Merginai už nugaros buvo girdėti prislopinti keiksmai. Žmonių masė priešais buvo tokia tiršta, kad nesimatė galimybės prasibrauti. Kuizel kone parbloškė porą padienių darbininkų, toliau bėgdama stumtelėjo prekeivį ir apvertė pintinę su malkomis.

Galų gale baisinga spūstis liko už jos. Dabar gatvė buvo pastebimai tuštesnė. Koriko duktė jau ketino atsikvėpti, kai už nugaros išgirdo skubrius žingsnius. Bebėgdama pagavo persekiotojų žvilgsnį, šie tokiu pat būdu kaip ir ji prasiskynė kelią pro minią. Storulis šnopuodamas skuodė paskui Magdaleną ir skrodė orą vėzdu. Vyras su akies raiščiu buvo greitesnis. Šis plačiai žirgliodamas artinosi prie pagalbos paniškai besidairančios merginos. Kodėl ji nepasiliko minioje? Tarp žmonių vyriškiai nieku gyvu nebūtų drįsę imtis atviro persekiojimo! Bet čia... Tuo metu sutemo, įžiūrimi tapo tik namų ir gatvės kontūrai. Žmonių Kuizel beveik nepasitaikė sutikti, o jei ir buvo tokių, tai šie keikėsi savo namų tarpduriuose ir su baime žvilgčiojo pro mažytes langų angas persekiotojams pavymui.

Mergina pakeitė taktiką ir įsuko į nedidelį skersgatvį. Gal pavyktų tų dviejų atsikratyti gatvių labirinte? Ji nuskubėjo pro trinksinčius malūno ratus klibančiais tiltais ir per nedidukes, netašytu akmeniu grįstas aikštes, tačiau tiedu vyrai lipo ant kulnų. Koriko duktė buvo gera bėgikė, miške ir laukuose greičiausiai lengvai būtų jų atsikračiusi. Tačiau čia, keliuose ir gatvėse, pranašumu pasižymėjo vyrai. Jie žinojo, kur stovi išrikiuotų ekipažų eilė, kuri Magdalenai reiškė aplinkkelį, pažinojo kiekvieną laiptelį, kiekvieną slenkstį.

Kai Kuizel nulėkė prie kito kampo, priešais iškilo siena. Apledėjusi gebenė nuo mūro viršaus vijomis krito iš dviejų pėdų aukščio žemyn, kampe dryksojo pūvančių atliekų kalnas. Kairėje ir dešinėje stūksojo plikos namo sienos. Budelio duktė paniškai dairėsi išėjimo.

Mergina pakliuvo į akligatvį.

Užnugaryje pasirodė abu vyriškiai. Šiepdamiesi artėjo prie užspeisto žvėrelio.

– Matai, šliundra, štai ir radome nakvynę mums trims! – šaipėsi tas, su raiščiu. Jis apsidairė, lyg apžiūrinėtų kambarį smuklėje. – Gal ne itin patogu, bet man patinka, kai kieta. O tau?

Storulis su kuoka artinosi jai iš kairės.

– Nesunkink padėties, – burbtelėjo. – Jei draskysiesi ir kandžiosiesi, tik labiau skaudės.

– Ak, tiek to, – ištarė kitas. – Man patiks, jei ji draskysis ir kandžiosis. – Vyro ginklas perskrodė orą. – Hainmileris nemenką sumelę mums paklojo už tai, kad taip lengvai jo nepamirštum. Ką tu padarei pirklio veidui, mergele? Blogai nuskutai? Na, bet kuriuo atveju turėsime nuskusti tave.

Storulis žvelgė į ją kone užjaučiamai.

– Iš tikrųjų bus gaila tų žavių lūpų. Bet kas lieka, verčiau jau pradėkime. – Jis pajudėjo link Kuizel.

Magdalena stebėjo žmogystas ir svėrė savo galimybes. Ji buvo viena, o vieta neatrodė tokia, lyg kas galėtų atskubėti į pagalbą, jei garsiai šauktų. Atvirkščiai, žmonės greičiau užsitrenks langines, melsdami, jog bėda aplenktų pačius. Abu mušeikos buvo raumeningi ir, panašu, patyrę gatvės kovose. Susiremdama akis į akį budelio duktė neturėjo jokių šansų – tiek dar suprato.

Gal pavyktų gudrumu?

Ji nusvirino rankas, tarsi pasiduotų. Nuolankiai nuleidusi galvą laukė vyrų puolimo.

– Nedarykite man nieko, prašau jūsų... – verkšleno.

– Reikėjo anksčiau galvoti, šliundra, – tai ištaręs užpuolikas su akies raiščiu prisiartino su iškeltu kardu. – Dabar sumokėsi už...

Plačiai užsimojusi Magdalena pažėrė mušeikai negesintų kalkių, kurias tebesinešiojo viršutinio sijono kišenėje. Milteliai išsklido tiesiai priešais vyriškio akis. Šis sukliko ir ėmė trintis veidą, norėdamas pašalinti kalkes. Taip tik dar labiau jas įtrynė į akis. Paskui šaižiai spygaudamas parpuolė ant žemės.

– Prakeikta, suskretusi pasileidėle! Tu už tai sumokėsi!

Peštukas šliaužė keliais, beprasmiškai švysčiodamas ore durklu. Tuo metu su lazda prisiartino storulis. Mergina, net ir žinodama, jog kišenė tuščia, kyštelėjo dar kartą jon ranką. Užsimojo kumščiu, lyg ketintų paleisti antrą saują.

– Tai ką, riebalų maiše, – sušnypštė. – Nori apakti kaip tavo draugas?

Storulis dvejodamas stabtelėjo ir pažvelgė į ant žemės dejuojantį draugą.

Kaip tik tą akimirką Kuizel pasielgė taip, tarsi ketintų sviesti į veidą miltelių. Vyriškis susigūžė, o koriko duktė pasinaudojo išgąsčio akimirka, kad nuskubėtų prie atliekų krūvos ir nuo ten atsispirtų.

Jos kojos grimzdo gleivėtų, pusiau užšalusių atliekų ir fekalijų klampynėje. Vis dėlto merginai pavyko pasiekti sienos viršų. Abiem rankomis, nagais įsikirsdama į ledą ir sniegą, ji užsikabarojo aukštyn.

Kai jau buvo bepasiekianti atbrailą, kažkas Magdaleną timptelėjo žemyn. Tai buvo storulis, įsikibęs į jos permetamą krepšį. Kuizel pajuto, kaip diržas tarsi kartuvių kilpa veržia kaklą ir gniaužia kvapą. Ji turėjo du pasirinkimus: pasiduoti ir nukristi arba leistis pasmaugiamai.

Trečia išeitis, žinoma, taip pat buvo – išsilaisvinti nuo krepšio. Apie tai budelio duktė nenorėjo nė pagalvoti.

Diržas tempė vis stipriau. Magdalena mąstė apie vargšus nusikaltėlius kartuvėse. Ar jie taip pat jaučiasi, kai būna kariami? Priešais akis sumirguliavo juodi ratilai. Ji suvokė beprarandanti sąmonę.

Trečiasis pasirinkimas...

Kuizel staigiu judesiu pasilenkė ir diržas nuslydo jai per galvą. Užpuolikas nukrito dejuodamas su krepšiu ant atliekų, ir mergina išsilaisvino.

Nekreipdama dėmesio į skausmo kupinus šūksnius ir keiksmus už nugaros, nušoko nuo sienos į kitą pusę ir, sunkiai gaudydama kvapą, pasileido bėgti išilgai gretima gatve. Skubėjo apledėjusiomis gatvėmis ir slidžiais tiltais, kelissyk paslysdama sniego pliurzėje, kol galiausiai sunkiai alsuodama sustojo prie namo kampo.

Raudodama Magdalena susirietusi pritūpė ant šaltos žemės. Ji prarado viską. Dvidešimt guldenų! Pinigus, kuriuos buvo patikėję Štechlin ir tėvas. Pinigus, kuriuos pribuvėja paėmė skolon iš kilmingojo žmonos! Nevalia daugiau grįžti į Šongau, per didelė gėda. Tebuvo likusios kelios monetos nakvynei. Koriko duktė buvo visiškai viena.

Mergina verkė, kol galiausiai apėmė jausmas, jog šalia kažkas stovi.

Pakėlė akis į viršų, o ten, už poros žingsnių, prie namo sienos šliejosi berniukas. Tas pats mažasis kišenvagis, mėginęs nugvelbti krepšį. Šis nebyliai stebėjo, kol Magdalenai trūko kantrybė.

– Į ką taip kvailai spoksai?! – šūktelėjo. – Dink iš čia, rūpinkis savo reikalais!

Vaikis patraukė pečiais ir pasisuko eiti.

Staiga budelio dukrai šovė mintis. Iš tikrųjų reikėjo, kas galbūt galėtų padėti. Kas nors, pas ką bent pernakvotų ir kas patartų dėl prarastų pinigų. Magdalena vylėsi šį ėjimą dar pasilaikyti, tačiau dabar, atrodo, tai buvo paskutinis šansas.

– Palauk! – riktelėjo berniukui įkandin. Šis pasisuko ir sužiuro klausiamai. – Nuvesk mane pas Filypą Hartmaną, – sušnabždėjo Kuizel.

– Pas... ką? – sukluso vaikis ir pažvelgė baimingomis akimis. Jo veidas, pasirodęs blyškioje šviesoje, kuri krito ant jų pro langą, staiga tapo baltas lyg popierius. – Nepažįstu jokio...

– Tu puikiai žinai, apie ką aš. – Magdalena atsistojo ir nusivalė nosį bei ašaras nuo veido. – Noriu susitikti su Augsburgo koriku. – Paskubėk, antraip pasirūpinsiu, kad šis tave pakabintų ant Raudonųjų vartų. Prisiekiu, kitaip nebūčiau aš Magdalena Kuizel.

8

Kitą rytą šeštą valandą Jakobas Kuizelas leidosi aukštyn į miestą. Taip anksti ir tokiu metų laiku net didžiąja Monetų gatve traukdavo ne itin daug žmonių. Tie keli vyno ir gelumbės pirkliai, kuriuos korikas buvo sutikęs, išvydę jį perėjo į kitą gatvės pusę arba žegnojosi – verčiau niekad nematyti atkeliavusio į Šongau nuo Lecho budelio. Šį žmogų pakęsdavo tik dėl to, jog galabydavo ar išveždavo nugaišusius gyvūnus, o šiaip visi tik džiaugdavosi, jei korikas likdavo apačioje, tame dvokiančiame Kailiadirbių kvartale.

Vyras juto smingančius į nugarą miestelėnų žvilgsnius. Akivaizdu, jog jau sklido kalbos apie tai, jog Kuizelas išrūkė Šelerio gaują, o kivirčas su jaunaisiais kilmingaisiais tikriausiai taip pat niekam nebuvo paslaptis. Nekreipdamas dėmesio į šnabždesius už nugaros, jis žingsniavo link kalėjimo, masyvaus trijų aukštų su aprūkusiomis sienomis bokšto, dunksančio tiesiog prie miesto sienos. Vakar vakare čionai sargyba įkalino tuos marodierius. Įsisupęs į gerokai per ploną apsiaustą priešais sunkias medines duris stovėjo apsauginis. Idant galėtų šaltas rankas susigrūsti į kišenes, ietį buvo atrėmęs į sieną. Nustebęs žvelgė į artėjantį besišypsantį Jakobą.

– Štai, Johanesai, – kreipėsi korikas, įsprausdamas sušalusiam sargybiniui į ranką šiltų, po apsiaustu lig tol slėptų valgomųjų kaštainių. – Linkėjimai nuo mano žmonos, specialiai tau paliko kelis.

– A... ačiū... – sargybinis sučiaudėjo, tuomet tarp pamėlusių pirštų patrynė riešutus. – Bet ar atėjai tik dėl to, kad atneštum man užkąsti? – Jis nepatikliai žvelgė iš po triušio kailio gobtuvo. – Pažįstu tave, Kuizelai.

Budelis linktelėjo.

– Turiu dar nebaigtų sąskaitų su Šeleriu. Įleisk mane trumpam, ir tuoj dingsiu.

– O jei apie tai sužinos Lechneris? – suniurnėjo Johanesas, tuo pat metu lukštendamas šiltutėlius kaštainius. – Jis man kailį nudirs.

Jakobas numojo ranka.

– Ak, Lechneris. Apsisuks dar kartą ir toliau knarks. Nuaidėjus popietiniams varpo dūžiams, nueik šiandien pas mano žmoną. Ji tau įduos eglių balzamo nuo peršalimo.

Šypsodamasis sargas įsikišo garuojantį riešutą tarp juodai geltonų dantų, paskui dideliu, surūdijusiu raktu atrakino kalėjimo duris.

– Labai nekamuok Šelerio! – riktelėjo korikui pilna burna. – Kitaip dar nusigaluos prieš kankinimą ant rato, o tai jau būtų nekas!

Nieko neatsakęs, Kuizelas pasuko link kamerų, išsidėsčiusių užpakalinėje rūsio dalyje. Vyrai skyrium nuo moterų, kai kurie plėšikai apatiškai gulėjo ant šaltų uolėtų grindų, šykščiai buvo pasirūpinta jų žaizdomis. Šešiametis berniukas, kuris jau vakar atkreipė budelio dėmesį, regis, smarkiai karščiavo. Mama sūpavo jį glėbyje, šis drebėjo visu kūnu ir dėbsojo tuščiomis akimis į lubas. Kuizelui priėjus arčiau, keletas vyrų, galėjusių dar pastovėti ant kojų, ėmė purtyti surūdijusius grotų virbus.

– Ar jau, korike? – šūktelėjo vienas. – Mes tik spėjome įsikurti! Gal bent paskutinius mirtininko pietus prigriebei?

Kiti juokėsi. Dvokė išmatomis ir šlapiais šiaudais.

– Tekrinta Dievo rūstybė ant tavo galvos! – šūktelėjo viena iš dviejų areštuotų moterų ir iškėlė priešais jį savo klykiantį vaiką. – Kas pasirūpins mano mažyliu, kai manęs nebus? Kas? O gal norėtumėte jį tuojau pat su visais kitais drauge pakarti?

– Užsičiaupk! – nuaidėjo balsas čia pat iš kameros dešinėje. – Jei vaikiščias išgyvens, jis bus perduotas Bažnyčiai. Berniukui iš mūsų pasisekė labiausiai. Ir bent garbingai numirs – kaip jūs nė negyvenote!

Vidury kameros sunėręs rankas ant raumeningos krūtinės ir plačiai išsižergęs stovėjo Hansas Šeleris. Atrodė tarsi grubiai nutašytas medis, nepajudinamas, su nelyg išskaptuotais kietame riešutmedyje veido bruožais. Jo skruostai nuo smūgių buvo mėlyni ir sutinę, nuo išdžiūvusio kraujo visiškai sulipusi kairė akis. Užtat dešinė į Šongau koriką žvelgė budriai ir išdidžiai.

– Ko nori, Kuizelai? – paklausė kalinys. – Juk ne tam atėjai, kad nutemptum mus ant ešafoto. Jūs juk iš to padarysite didžiausią šventę, su vynu, šokiais ir pasilinksminimais, o jei Šeleris kankinamas ant rato garsiai šauks, gausi guldeną viršaus. Bet aš nešauksiu, gali būti tikras.

– Dar nebuvo tokio, kuris nešauktų, – urgztelėjo korikas. – Patikėk manimi.

Hanso akyse Jakobas trumpam įžvelgė šmėkštelėjusią baimę. Bausmė ant rato sulaužant kaulus buvo laikoma žiauriausia iš visų bausmių rūšių. Nuteistiesiems pirmiausia geležiniu strypu sulaužomi vienas po kito kaulai, tuomet budelis piktadarį pririša ant vežimo rato. Jei nuteistajam pasisekdavo ir korikas suteikdavo malonę, pabaigoje pasmerktajam būdavo sulaužomas kaklas, jei ne – budelis iškeldavo ratą ir palikdavo kankinį lėtai mirčiai ant saulės. Tokia agonija galėjo trukti ne vieną dieną.

Kuizelas mirktelėjo Šeleriui.

– Pažiūrėsime, gal dar viskas pasisuks kita linkme.

– Oho! – šaipėsi vienas plėšikų iš gretimos kameros. – Korikas mus paleis, o popiežius nusišluostys užpakalį ąžuolo lapais!

– Užsičiaupk, Špringeri! – riktelėjo Hansas. – Kitaip dar budelio akyse nupjausiu tau nosį.

Plėšikai nuščiuvo. Kiti taip pat pasitraukė nuo grotų atgal, susiriesdami ant nešvarių ir šlapių šiaudų.

– Taigi, Kuizelai, ko tau reikia? – sušnabždėjo plėšikų atamanas.

Jakobas pasilenkė prie pat virbų taip, kad galėjo užuosti kalinio dvoką šiam kvėpuojant. Hanso veidas buvo randų, barzdaplaukių, mėlynų dėmių ir sudžiūvusio kraujo portretas.

– Jei pasakysi, kur jūsų grobis, tuomet nuvykęs į miestą galėsiu išrūpinti švelnesnę bausmę, – pasakė tyliai budelis.

– Grobis? – Šeleris dėjosi nustebęs ir nekaltai vyptelėjo. – Koks grobis?

Žaibo greičiu korikas stvėrė pro grotas už dešinės plėšikų vado rankos ir taip suktelėjo jam pirštą, jog pasigirdo trakštelėjimas. Kalinys pabalo.

– Nežaisk, Šeleri, – suurzgė Kuizelas. – Tai tik žiedeliai, palyginus su tuo, kas tavęs laukia, jei ir toliau spyriosiesi. Žnyplės, gniaužtuvai pirštams, kankinimų suolas – visa tai galiu tau pademonstuoti dar šiandien. Tai kaip?

Hansas pamėgino ištraukti ranką, tačiau budelis dar kartą spūstelėjo. Dabar kuo aiškiausiai pasigirdo traškesys.

– Grobis... jis užkastas šalia olos prie negyvo buko, – stenėjo plėšikų atamanas. – Aš tau... ir taip būčiau pasakęs...

– Puiku. – Jakobas išsiviepė ir paleido ranką.

Marodierių vadeiva įtraukė ją atgal ir apsižiūrėjo mažąjį, nenatūraliu kampu stirksantį pirštą.

– Keliauk pragaran, korike, – sušnabždėjo. – Pažįstu tokius kaip tu. Pasiglemši grobį sau, o mums teks lėta mirtis.

Kuizelas papurtė galvą.

– Aš visai rimtai, Šeleri. Užtarsiu tave mieste. Jokio kankinimo, jokios bausmės ant rato. Būsi tik pakartas. Pažadu.

– O vaikai ir moterys? – paklausė Hansas. – Jo veidu perbėgo kažkas panašaus į viltį. Budelis linktelėjo.

– Padarysiu viską, kas mano valioje. Tiesa, pažadėti negaliu nieko. Mainais už tai turi man išduoti dar keletą dalykų.

Hansas žvelgė į jį su nepasitikėjimu.

– Kokių?

– Pirmiausia, dėl to mūsų gydytojo ir jo palydovės užpuolimo prieš keletą dienų. Ar ten buvo taviškiai?

Kalinys trumpam padelsė.

– Ne aš pats, – tarė galiausiai. – Keli mano vyrai. Iš nuobodulio pradėjo tykoti. O paskui juos vietoje nudėjo moteris. – Jis nusišypsojo. – Tikra velnio boba, kiek man teko girdėti.

Korikas atsakė šyptelėdamas:

– Lygiai tą patį pasakyčiau, jei mane moteris paklotų. Ir dar kai kas. Šis krepšys... – Iš po apsiausto išsitraukė odinį krepšį su antspaudu, kurį buvo radęs plėšikų oloje. – Iš kur jį gavote?

Plėšikų atamanas užsikirto.

– Jį... jį atėmėme iš kitų pakelės plėšikų.

– Kitų pakelės plėšikų?

Šeleris linktelėjo.

– Tai buvo kieti tipai. Mes prieš kurį laiką buvome juos užklupę prie stovyklos laužo, tačiau gynėsi tarsi švedai. Prieš pasprukdami mano dviem vyrams paleido žarnas. Tikri velnio tarnai, pasisaugok, jei prasidėsi su jais. O krepšį jie paliko. – Hansas žiūrėjo nustebęs. – Bet kam šis tau? Jame nieko vertingo! Mes dukart jį išgriozdėme.

Nekreipdamas į tai dėmesio, budelis paklausė:

– Kaip atrodė tie vyrai? Ar jie buvo su juodais abitais? Tokiais, kokius dėvi vienuoliai? Ar turėjo lenktus durklus?

– Lenktus durklus? – Plėšikų atamanas gūžtelėjo. – Ne. Tai buvo paprasti banditai. Tamsiais apsiaustais, plačiakraštėmis skrybėlėmis, kardais. Turbūt buvę samdomieji kareiviai. Vikrūs ir patyrę kovose.

– O jų grobis? – įsiterpė Kuizelas.

Šeleris taip išsiviepė, jog persikreipė sumuštas veidas.

– Mes jį priglaudėme. Radome visiškai nedaug. Jie bus peržengę ribas čia, apylinkėje. – Staiga kalinys surimtėjo: – Tiesa, kai kas pasirodė keista. Prie laužavietės paliko daugybę daiktų. Indų, šaukštų, antklodžių. Tokie daiktai juk... ir visa keturiems asmenims, tačiau mes matėme tik tris iš jų. – Tada nusišypsojo: – Ketvirtasis tikriausiai tuo metu buvo už krūmų, o mums pasirodžius tučtuojau spruko.

– Ketvirtas vyras... – Jakobas mąsliai stebeilijo į krepšį, kurį laikė rankoje, paskui užsimetė jį tarsi žaisliuką per petį ir nupėdino prie išėjimo.

– Nepamiršk pažado! – šūktelėjo plėšikas jam įkandin.

Korikas linktelėjo.

– Aš laikausi žodžio.

Tada žvilgtelėjo į sergantį berniuką, kuris kliedėjo nuo karščio.

– Po popietinių dūžių užnešiu jums gėrimo iš gebenės ir kadagių degtinės. Padės vaikui numušti karštį.

Budelis atidarė duris ir susidūrė su griežtu teismo raštininko Johano Lechnerio veidu. Valdininkui už nugaros stovėjo sargybinis ir atsiprašymo ženklan trūkčiojo pečiais.

– Kuizelai, – sušnypštė Lechneris. – Tu skolingas man paaiškinimą. Ateinu čia pamatyti areštantų ir ką sužinau? Kad korikas aplenkė mane! Lieka tikėtis, jog jiems dar nenusukai galvų.

Jakobas atsiduso.

– Jūsų ekscelencija, – kreipėsi šis. – Jūs sulauksite paaiškinimo, bet gal užeikime į pilį. Gana to, kad tie marodieriai pasturgalius šąla.

Laidotuvių varpai nuskambėjo lygiai dešimtą priešpiet. Nors buvo šalta, susirinko gausybė norinčiųjų palydėti į paskutinę kelionę pastorių Andrėją Kopmejerį, tarp jų nemažai paprastų amatininkų ir padienių darbininkų, kuriems storasis ir tėviškas dvasininkas buvo tarsi savas. Senoji Lorenco bažnyčia šiuo metu buvo renovuojama, be to, tokiai masei atrodė nepasiruošusi, tad ilgai negalvoję, Altenštato miestelėnai gedulingo minėjimo ceremoniją perkėlė į erdviąją baziliką.

Simonas pasirodė paskutinis. Pusę nakties laužęs galvą dėl mįslės, rastos koplyčioje, vis sklaidydamas mažąjį Vilhelmo fon Zelingo brevijorių, taip ir nepasistūmėjo nė per plauką. Be to, jaunuolį kankino mintis, kad Magdalena į Augsburgą iškeliavo taip su juo ir neatsisveikinusi. Ar mergina kada nors jam atleis? Ir kodėl ji visada tokia užsispyrusi?

Gydytojas užmigo tik prieš pragystant pirmiesiems gaidžiams, tačiau po kelių valandų sūnų pažadino tėvas, į gedulingas mišias išleidęs be didelio noro. Vaikinas įšoko į kelnes, užsivilko naująjį ploniausios gelumbės švarką ir prieš pat išeidamas tiesiai iš puodo atsigėrė šaltos, atlikusios nuo vakar vakaro kavos.

Kai atsargiai atvėrė duris į baziliką, jau buvo prasidėjęs pamokslas. Ledinis vėjas įsisuko į vidų ir durų sąvaros taip garsiai girgžtelėjo, jog keli laidotuvių dalyviai atsisuko į gydytoją priekaišto kupinomis akimis. Burbtelėjęs atsiprašymą, jaunuolis nusiėmė skrybėlę ir įsitaisė dešinėje iš galo, į vieną vyrams skirtų suolų. Pačiame priekyje kairėje Fronvyzeris atpažino Benediktą. Moteris buvo su juodu, lengvomis klostėmis krintančiu sijonu, virš jo vilkėjo švarkelį, kuris dar labiau paryškino tampriai suraišiotą korsetą. Raudoni našlės plaukai buvo visiškai paslėpti po juodu kyku, ir pirklė atrodė dar blyškesnė nei visada. Šalia jos sėdėjo pasiturintys Altenštato miestelėnai. Simonas pastebėjo smuklininką Francą Štraserį, dailidę Baltazarą Hėmerlę ir net Matiją Zacherį, turtingą malūnininką, atstovaujantį Altenštatui Šongau miesto taryboje. Mestelėjęs akį į raudona medžiaga aptrauktas garbės vietas už altoriaus, medikas pastebėjo vienišą figūrą. Tai buvo Šteingadeno abatas Augustinas Bonenmairas, kuris, tiesiai sėdėdamas užmerktomis akimis, tyliai meldėsi. Būdamas Andrėjo Kopmejerio viršininku, aiškiai nepabūgo tolimo kelio, kad galėtų paskutinįsyk pareikšti pagarbą savo pavaldiniui.

Priešais altorių ant katafalko – atviras karstas su mirusiuoju. Bažnyčioje taip šalo, kad sielų ganytojo veidas buvo pasidengęs plonu ledo sluoksniu.

Trumpam nutraukęs pamokslą, pastorius Elijas Cygleris griežtu žvilgsniu pervėrė pavėlavusįjį. Paskui pratęsė savo kalbą. Šventiko nosis raudonavo tarsi prinokęs obuolys, Simonas spėjo, kad dvasininkas šiandien bus ganėtinai anksti gurkštelėjęs mišių vyno.

– Andrėjas Kopmejeris buvo žmogus iš mūsų tarpo, – jausmingai kalbėjo pastorius. – Stiprus žmogus, gerai suprasdavęs savo avelių rūpesčius ir baimes, nes jam tai rūpėję.

Viename iš galinių suolų pasigirdo verkšlenimas. Daktaras žvilgtelėjo kairėn ir išvydo storąją klebonijos šeimininkę Magdą, kuri ką tik garsiai nusišnarpštė į didelę, purviną nosinę. Sudžiūvėlis zakristijonas Abrahamas Gedleris, atrodė, taip pat tuoj pravirks. Šis stipriai maigė giesmyną, tarsi ketintų iš jo išspausti sultis.

– Tik vienam Viešpačiui Dievui žinoma, kada išmuš mūsų valanda, – tęsė šventikas. – Taip atiduodame viltis ir troškimus į Dievo rankas...

Mediko mintys pasisuko kita linkme. Jaunuolis galvojo apie Magdaleną ir jos kelionę. Gydytojas vylėsi, jog merginai nieko nenutiko. Kelionė upe taip pat galėjo būti nesaugi dėl marodierių, jau nekalbant apie kaimo kelią pargrįžtant. Tėvui niekad nederėjo išleisti dukters! Ji per jauna tokiai kelionei ir pernelyg naivi. Benedikta kitokia, mąstė Simonas. Būdama, regis, vos keleriais metais vyresnė, ši Landsbergo krašto moteris pasižymėjo neabejotinai didesniu brandumu. Vaikinas žvelgė į priekį. Buvo matyti, jog net mirus broliui, Kopmejer demonstravo gebėjimą tvardytis. Simonas tarp laidotuvių dalyvių nematė pažįstamų. Tikriausiai vien moters giminaičiai. Benedikta ir Andrėjas buvo vieninteliai vaikai, o savų vaikų miestelėnė, matyt, neturėjo, bent jau apie juos nepasakojo. Fronvyzerį ir žavėjo, ir piktino ši kilminga dama, čiauškanti prancūziškai, o jau po kelių akimirkų šaltakraujiškai nušaunanti plėšiką. Velionio pastoriaus seseriai jis jautė ir trauką, ir atstūmimą. Šongau gydytojas atsiduso, puikiai žinodamas, jog tokiam deriniui lemta sulaukti fatališkų padarinių.

Simonas pakėlė akis į didįjį Altenštato Dievą, nukreipusį nuo medinio kryžiaus romų ir absoliutaus žinojimo kupiną žvilgsnį į tikinčiuosius. Šis vaikinui taip pat negalėjo niekuo padėti.

– Pasimelskime.

Pastoriaus kvietimas nutraukė jaunojo Fronvyzerio mintis. Drauge su visais vaikinas pakilo ir sukalbėjo „Tėve mūsų“.

Pater noster, qui es in caelis, sanctificetur nomen tuum...*

Baigęs maldą, pastorius Elijas Cygleris pažvelgė aukštyn, į didįjį Altenštato Dievą. Iškėlė rankas, lyg norėdamas palaiminti parapijiečius. Paskui aiškiu balsu kalbėjo toliau.

Žodžiai, kuriuos šis ištarė, Simoną kone išvertė iš kojų. Vargais negalais jam pavyko išsilaikyti įsikibus į bažnyčios suolo atkaltę.

Apie tai sužinojau iš žmonių kaip apie didžiausią stebuklą: nebuvo žemės anei dangaus, nei medžio, nei kalnų nebuvo – ničnieko dar nebuvo...

Šventiko balsas, tarsi kokio pranašo, nuaidėjo bazilikos skliautais. Tai buvo mįslė iš kriptos pilies koplyčioje.

– Ko manęs prašai? – teismo raštininkas Johanas Lechneris dėbsojo į koriką nepatikliai ir net išmetė plunksną, kuria ketino pasirašyti dar keletą dokumentų. Jo lūpos buvo virtusios siauru bekrauju brūkšniu išbalusiame veide, akys nervingai bėgiojo. Dėl nesibaigiančio naršymo popieriuose, bet, pirmiausia, dėl kylančio susirūpinimo miesto reikalais pastarosiomis naktimis valdininkas mažai miegojo. Vyro oda atrodė tokia perregima, jog panėšėjo į prirašinėtą pergamentą. Vis dėlto savo valia bei sugebėjimu siekti tikslų, ir tuo baugindamas, jis garsėjo už Šongau ribų.

Lydimas Jakobo Kuizelo ir dviejų sargybinių po apsilankymo kalėjimo požemiuose, teismo raštininkas grįžo į hercogo rezidenciją. Visą tą laiką dūmė į priekį, tad sargyba vos spėjo paskui jį.

Darbo kambaryje Lechneris galų gale pasiūlė budeliui atsisėsti, o tada įsikniaubė į dokumentus. Tik po valandėlės paragino Kuizelą išdėstyti pokalbio su plėšikų atamanu esmę. Kai Jakobas jam papasakojo, ant išblyškusios Johano kaktos išsipūtė maža vena, virsdama raudona virve.

– Vardan įspėjimo kitiems mes, be abejonės, patiesime Šelerį ant rato. Apie kitką negali būti nė kalbos! – sušnypštė valdininkas, toliau pasirašinėdamas dokumentus. – Dar šiandien paspausiu tarybą dėl bausmės įvykdymo skubos tvarka.

– Jei taip pasielgsite, niekada nesužinosime, kur plėšikas paslėpė lobį, – pasakė budelis išsitraukdamas iš burnos pypkę.

– Tai iškamantinėk jį. Panaudok gniaužtuvus pirštams, ištempk kalinį girnomis arba sugrūsk po nagais degtukų. Man vis tiek, daryk tai, kas tau pasirodys tinkamiausia.

Kuizelas papurtė galvą.

– Šeleris – kietas riešutėlis. Nenustebčiau, net jei ir kankinamas tylėtų. Kam eikvoti tiek laiko ir pinigų?

Raštininkas pervėrė koriką pykčio kupinu žvilgsniu.

– Koks jau ten grobis? – tarė pagaliau. – Keli guldenai ir heleriai, gal dar utėlėmis aptekę kailiniai. Kas gviešis viso to?

Kone nuobodžiaujančiu žvilgsniu Jakobas apvedė patalpą, kurioje ant stalo bei lentynose styrojo šūsnys nebaigtų dokumentų. Valdininko pusryčiai, baltos duonos gabalas ir vyno ąsotis, stovėjo nepaliesti ant suoliuko. Galiausiai korikas tęsė:

– Spėju, jog ten gerokai daugiau nei pora guldenų. Hansas apiplėšė tą kitą plėšikų gaują.

– Kitą plėšikų gaują? – Johanas vos nustygo ant kėdės. – Ar tai reiškia, jog bastosi dar viena šutvė?

Budelis ceremoningai pradėjo kimšti pypkę.

– Visi tie užpuolimai pastaruoju laiku nuo didžiojo Peisenbergo kalno iki Landsbergo žemių, abejoju, ar vienos gaujos darbeliai. Aš tikiu Šeleriu. Leiskite man susekti kitus, prireikus plėšikų atamaną ir jo vyrus per dieną iškarsiu. Užtat sužinosime, kur paslėptas grobis, ir į Pfafenvinkelį sugrįš taika.

Lechneris įsistebeilijo į koriką tiriančiu žvilgsniu.

– O jei reikalausiu bausmės įvykdymo ant rato? – galų gale paklausė.

Kuizelas prisidegė pypkę.

– Tuomet pats vienas ieškokite plėšikų. Tiesa, abejoju, ar rasite. Tik aš žinau jų galimas slaptavietes.

– Grasini man? – Raštininko balsas staiga tapo šaltas, nelyg rytas sausio mėnesį.

Jakobas atsilošė, išpūsdamas į orą mažus dūmų žiedelius, kurie pakilo iki lubų.

– Nepavadinčiau to grasinimu. Tai greičiau... sandėris.

Ilgą laiką nebuvo girdėti nieko, išskyrus Johano pirštų barbenimą į stalo paviršių.

– Gerai, – galiausiai sutiko valdininkas. – Tu sugaudysi man tuos kitus plėšikus, ir tada Šelerį dėl manęs gali karti, užuot kamavęs ant rato. Žinoma, prieš tai tegul atskleidžia, kur paslėpė grobį.

– Moteris ir vaikus paleiskite, – tyliai paprašė korikas. – Išplakti rykštėmis ir ištremti iš miesto. To turėtų pakakti.

Lechneris atsiduso.

– Tebūnie. Būkime humaniški. – Pasilenkęs į priekį išpyškino: – Užtat paprašysiu dar vienos paslaugos.

– Kokios?

– Mesk tą prakeiktą pypkę šalin. Šie nepakenčiami dūmai tarsi iš paties pragaro. Miunchene ir Niurnberge šis blogas įprotis jau seniai uždraustas. Jei taip ir toliau, bausiu pagal įstatymą už rūkymą ir čia, Šongau mieste. Tada galėsi pats save nuplakti rykštėmis.

Budelis nusišypsojo.

– Kaip įsakysite.

Jis užgesino pypkę nykščiu ir pasuko link durų.

– Beje, Kuizelai... – sustabdė Jakobą raštininko balsas.

– Taip?..

– Kodėl taip elgiesi? – paklausė Lechneris, žvilgteldamas įtariai. – Už bausmės įvykdymą ant rato gautum apvalią sumelę. Dešimteriopai daugiau nei už pakorimą. Tad kodėl? Suminkštėjai į senatvę ar kažką slepi?

Budelis gūžtelėjo.

– Ar buvote kare? – paklausė galiausiai.

Johanas atrodė sutrikęs.

– Ne. Kodėl tau tai rūpi?

– Aš pakankamai prisiklausiau klyksmų. Verčiau nežymiai pakelsiu vaistų kainą.

Daugiau netaręs nė žodžio, korikas išėjo ir uždarė duris.

Pasilikęs teismo raštininkas tęsė dokumentų peržiūrą, tačiau susikaupti jau nebesisekė. Valdininkas niekad neperpras to Kuizelo. Bala nematė. Jis pažadėjo galingajam žygūnui ilgam koriką pašalinti iš kelio. Jei tikrai egzistuoja antra plėšikų gauja, tik geriau. Taip laimės laiko. O ir visus šešiolika guldenų kankinimui ant rato, po du už kiekvieną smūgį, sutaupys. Jau nekalbant apie grobį, kuris turėtų duoti papildomų įplaukų miesto iždui.

Patenkintas energingai pasirašė dar vieno dokumento apačioje. Vis dar išlieka bausmės ant rato įvykdymo galimybė antros plėšikų gaujos vadeivai. Teisingumo vardan.

Laukdamas paskutinio Elijo Cyglerio „Amen“, Simonas nervingai bilsnojo į bažnyčios suolo atkaltę. Jaunuolis mielai būtų stryktelėjęs vidury pamaldų, nulėkęs į priekį ir iš prisisiurbusio pastoriaus pareikalavęs paaiškinimo. Benedikta taip pat neramiai muistėsi savo vietoje. Vos šventikas savo pamoksle paminėjo mįslę iš pilies kriptos, moteris pravira burna atsigręžė į Fronvyzerį. Iki visiško mišių galo dar teko išklausyti dviejų lotyniškų maldų ir vienos Kyrieeleison, kuri, kaip medikui, pasirodė, truko visą amžinybę.

Paskui Altenštato miestelėnai pradėjo reikšti užuojautą. Kopmejer atsisėdo ant žemo medinio suoliuko šalia pašarvoto brolio. Pastorius, atsistojęs greta, jausmingai linkčiojo laidotuvių dalyviams, apeinantiems karstą ir išreiškiantiems pirklei užuojautą. Kai kurie į karstą dėjo po džiovintą gėlę, žegnojosi arba piktiems kerams išsklaidyti gestikuliavo pirštais. Nors dauguma tikėjo, jog Andrėjas Kopmejeris paprasčiausiai apsirijo ir parkritęs nusigalavo, vis dėlto Magdos dėka tebesklandė gandai, kad neva už gerą širdį kitiems šventiką nunuodiję velnio tarnai. Būtent todėl klebonijos šeimininkė verkdama sukniubo prie karsto ir buvo zakristijono Abrahamo Gedlerio išnešta į lauką.

Simonas stebėjo Benediktą. Net ir dabar Landsbergo vyno pirklė atrodė rami: dėkojo kiekvienam, vis primindama apie pakasynas. Iš tikrųjų tai nebuvo būtina. Vaikinas spėjo, kad didžioji dalis Altenštato gyventojų į laidotuves tam ir suėjo, kad pagaliau sočiai prisikirstų.

– Na, Fronvyzeri? Ar jau kiek pasistūmėjote savo tyrime?

Jaunasis gydytojas staigiai atsigręžė. Šalia jo į eilę pareikšti užuojautos buvo atsistojęs Augustinas Bonenmairas. Liesas, ištįsęs abatas ir čia, bazilikoje, nesiskyrė su žalvario pensnė. Į mediką žybčiojo budrios akutės.

– Deja, jūsų prakilnybe.

– Jei kada nors sumanysite palikti Šongau miestą, atvykite į Šteingadeną, – mirktelėjo abatas. – Vienuolynui reikia tokio protingo, jautraus mediko kaip jūs. Ypač dabar, kai vyksta perstatymo ir plėtimosi darbai. Kai tik statybos bus baigtos, pas mus plūstelės šimtai tūkstančių piligrimų. Ligoti ir turintys ydų žmonės. Ne visus juos galės išgydyti Dievas. – Abatas švelniai šyptelėjo. Paskui mestelėjęs žvilgsnį į karstą surimtėjo. – Neapsakomas praradimas visiems mums, – pratarė. – Kopmejeris buvo kilęs iš paprastų žmonių. Bažnyčia tiek daug tikėjosi iš jo.

– Jūsų tiesa, prakilnybe. – Fronvyzeris nervingai pasižiūrėjo į priekį. Liko trys laidotuvių dalyviai, kurie stovėjo priešais jį, pagaliau galės pasiteirauti Elijo Cyglerio dėl ką tik girdėtos maldos. Susijaudinęs sunkiai galėjo susitelkti ties Augustino Bonenmairo žodžiais.

Šteingadeno abatas nusiėmė pensnė ir nuvalė nėriniuota nosinaite.

– Ar vis dar tebetikite, jog tai nunuodijimas? – paklausė tyliai. – Galbūt gerasis Kopmejeris iš tiesų tik ką ne taip suvalgė. Arba per daug. Niekam ne paslaptis, jog pastorius nevengė žemiškųjų malonumų. Jei tai būtų buvęs nužudymas... – Jis ir toliau trynėsi akinius, nors stiklai jau virto perregimais, tarsi skaidrus vanduo. – Ar savęs kada paklausėte, kam labiausiai būtų naudinga ganytojo mirtis? Kiek žinau, jis turėjo tik vieną giminaitį – seserį. – Abatas nusigręžė: – Gražios likusios dienos, tesaugo jus Dievas.

Simonas liko dėbsoti atvira burna. Bonenmairo žodžiai aidėjo jam ausyse. Benedikta nuodytoja? Net ir labai stengdamasis negalėjo to įsivaizduoti. Tolesniems svarstymams neliko laiko, nes tą akimirką gydytojas atsidūrė prie karsto. Jame sunertomis rankomis su įspraustu krucifiksu, vaškiniu ir taikiu veidu gulėjo Andrėjas Kopmejeris. Toje siauroje medinėje dėžėje velionis atrodė gerokai smulkesnis nei būdamas gyvas. Simonui susidarė įspūdis, jog jis jau mažumėlę išpurtęs. Nors laikėsi šaltis, tikriausiai pats laikas būtų kūną laidoti.

Vaikinas linktelėjo pirklei, kuri, vis dar stovėdama prie karsto, priiminėjo užuojautas, sumurmėjęs keletą tokių žodžių pats kreipėsi į pastorių.

– Gražus pamokslas, jūsų prakilnybe, – sušnibždėjo. – Jautriai išsakytas.

– Dėkui, – šyptelėjo Elijas Cygleris.

– Ypač man patiko baigiamieji žodžiai. Ta malda, kurioje minimas didžiausias žmonijos stebuklas. Kai dar nebuvo nei žemės, nei dangaus, nei medžio... Iš kur ji?

– Ak, tai Vesobruno malda. – Pastorius nuovokiai linktelėjo. – Ji laikoma pačia seniausia malda vokiečių kalba. Ar žinojote? Laikau ją ypatingu žavesiu pasižyminčia malda. Džiaugiuosi, jog jums patiko. Jau seniai neminėjau jos pamoksle.

Gydytojas linktelėjo.

– Vesobruno malda, – sumurmėjo. – Kodėl ji taip pavadinta?

Šventikas gūžtelėjo.

– Na, dėl to, jog daugybę šimtmečių buvo saugoma Vesobrune. Vienuolyne, kelios dienos kelio nuo čia. Vienuoliai sergsti ją dėžėje kaip relikviją.

Jaunojo mediko burna staiga išdžiūvo.

– Ar šiai maldai daugiau nei trys šimtai metų? – paklausė dusliu balsu.

– Galite neabejoti. Netgi daugiau. – Staiga Cygleris pažvelgė susirūpinęs. – Ar jums negera? Jūs toks išbalęs.

– Ne, ne, tai tik...

Benedikta užjaučiamai šyptelėjo pastoriui.

– Žinote, jis labai mėgo mano brolį. Pastaruoju metu jam tiek daug visko susikaupė.

Elijas pagarbiai linktelėjo.

– O kam nesusikaupė? – tarstelėjo. Paskui pasisuko į kitus, norinčius pareikšti užuojautą dalyvius.

Fronvyzeris liko dar kurį laiką stovėti šalia pirklės.

– Vesobruno malda, – sušnypštė šis. – Turėjau tai žinoti! Lobis Vesobruno vienuolyne.

– Arba dar viena mįslė, – tiesiai laikydama iškeltą galvą ir priiminėdama laidotuvių dalyvių paguodos žodžius, sukuždėjo moteris. – Bet kuriuo atveju mums teks keliauti į Vesobruną. Tikiuosi, jums jau kur kas geriau sekasi joti. – Našlės lūpomis perbėgo šypsnys. – Kitaip niekada nesužinosime, ar išvis egzistuoja to tamplieriaus lobis.

Gydytojas šyptelėjo, tačiau viduje pajuto blogulį. Šteingadeno abatas pasėjo įtarimą, kuris dabar jame leido šaknis. Atsisveikinęs galvos linktelėjimu, medikas paliko žvarbiąją baziliką.

Berniūkštis vedė Magdaleną siauromis Augsburgo gatvėmis žemyn į Audėjų kvartalą. Nedideli apledėję kanalai driekėsi išilgai grįstų gatvių. Vis dar matėsi malūno ratai, kurie, vos tik atšilus orui, sukdavo audimo stakles. Apkibę varvekliais, jie kyšojo sustingę iš po ledo dangos, kuria buvo pasidengę išsišakoję upokšniai. Dauguma namų neturėjo langų, vietoj jų – mažos angos. Mergina pasijuto taip, tarsi iš kiekvienos jų sekė pora akių.

Užklupus tamsai ji ir berniukas vieniši traukė gatvėmis. Kuizel vis gręžiojosi įsitikinti, ar už kito kampo nesislapsto tiedu tipai.

Galiausiai priėjo didesnį, ties miesto siena besiribojantį namą. Išbalinta akmenine siena, žaliomis langinėmis ir gremėzdiškomis medinėmis durimis šalia nuo vėjo išklaipytų audėjų barakų atrodė veik elegantiškai, net jei ištaigingumu seniai nebeprilygo triaukščiams rūmams netoli rotušės. Magdalena vos galėjo patikėti, kad šis namas priklauso korikui, tačiau berniukas sustojo būtent prie jo ir pasibeldė. Netrukus pasigirdo žingsniai, prasivėrė šalia durų įtaisyta anga. Pasirodė apžėlęs vyriškio veidas. Kai žmogus pašvietė laukan žibintu, mergina išvydo šviesiai rudą vešlią barzdą ir blyškioje šviesoje spindinčias akis. Vyras nepatikliai pažvelgė į atėjūnus.

– Daugiau jokių klientų šiandien, – burbtelėjo. – Ateikite rytoj, jei nemirtinas atvejis.

Berniūkštis persižegnojo, sumurmėjo greitą maldelę ir dingo, šastelėjęs į tamsą. Kuizel dėbsojo į koriką, vis dar stovintį už angos. Panašu, jog šis jos neatpažino.

– Apkurtai, ar ką? – Vyro balsas įgavo grėsmingą atspalvį. – Dink, tik greitai, kitaip pats išvysiu, prakeikta mergše!

Budelis jau ketino uždaryti angą, kai atvykėlė kreipėsi į jį.

– Čia aš, Magdalena Kuizel iš Šongau. Ar neatpažįsti?

Filypo akyse blykstelėjo nuostaba, tada atsidarė durys. Šviesa iš kambario krito ant jo galingo kūno.

Augumu Hartmanas beveik nesiskyrė nuo Jakobo Kuizelo. Jis turėjo šviesiai rudus karčius, kurie drauge su barzda rėmino išvagotą veidą. Rankos plačios lyg buko kamienai, o galingas pilvas riogsojo atsikišęs į priekį. Jei ne ploniausio multino marškiniai, po kuriais ant krūtinės vijosi tankūs plaukai, ir juodas, be menkiausios dėmelės švarkas, vyriškį buvo galima palaikyti padieniu darbininku arba samdytu peštuku. Siaurus plyšiukus primenančiomis akimis budelis itin įdėmiai nužiūrinėjo stovinčią priešais merginą. Tai buvo protingo, tačiau didžiulio garbėtroškos akys.

Šeimininkas išsišiepė.

– Iš tikrųjų Magdalena Kuizel! – šūktelėjo, o jo bosas nugriaudėjo per gatves. – Kokia staigmena! Užeisi vidun ar ketini prisišaukti mirtį priešais budelio namus?

Ranka apglėbęs viešnią per pečius, stumtelėjo į šiltą kambarį. Čia tyliai spragsėjo koklinė krosnis, ant stalo riogsojo nebaigtos vakarienės likučiai. Keptas fazanas, gabalas sūrio, prapjautas kumpis. Šalimais stovėjo ąsotis vyno ir dubuo su raikyta balta duona. Magdalenai susikaupė seilės burnoje, prisiminė nuo vakar vakaro nieko padoraus nevalgiusi. Filypas pagavo merginos žvilgsnį ir rankos mostu paragino:

– Sėskis ir valgyk, šiaip ar taip, vienam per daug.

Kuizel sėdo ir ėmėsi darbo. Duona tebebuvo šilta, kibusi dantimis į fazano šlaunelę, ji mėgavosi nuostabia balta mėsa. Skanu kaip per Velykas ir atlaidus. Tokį valgį Kuizelai galėdavo sau leisti tik po rimtesnių bausmių įvykdymų ir tik tada, jei užmokestis būdavo padorus. Nepratardamas nė žodžio, Hartmanas apžiūrinėjo ją lyg kokį dailų žvėrelį.

Staiga viršuje pasigirdo kojų trepsenimas, girgžtelėjo durys ir pro jas pažvelgė kokių penkerių metų, vilkinti naktiniais marškiniais ir šviesiai rudų kasų mergaitė.

– Eik į viršų, Barbara, – paliepė budelis. – Mes turime svečių. Esu tikras, Magdalena liks nakvynės, o rytą dar spėsi su ja pažaisti. – Vyro burna persikreipė į šypsnį – mimiką, kuri, buvo matyti, reikalavo iš jo nemenkų pastangų. – Gal net ilgiau pasiliks.

Kuizel prarijo fazano, kuris jai pasirodė beskonis ir sausokas, kąsnį. Mergaitė linktelėjo, dar kartą smalsiai nužvelgė koriko dukterį ir tada dingo viršuje.

– Mielai galiu ir dar ko nors pasiūlyti, – kalbėjo šeimininkas, įpildamas viešniai dar vieną stiklą vyno. – Turiu riešutų ir prieskonių. Čia kitaip nei pas varguolius.

Magdalena papurtė galvą ir akimis perbėgo nubalintas sienas, švariai nublizgintus vario puodus ir emaliuotus ąsočius bei lėkštes. Po žmonos mirties prieš daugiau nei metus namai atrodė stebėtinai prižiūrimi. Šviežuma dvelkė ant grindų pakreikti meldai ir šiaudai, o kampuose nepavyko pastebėti nė vieno voratinklio. Dievui skirtame altorėlyje kabojo, matyt, neseniai įrėmintas Madonos paveikslas, tiesiog šalia nublizginto budelio kalavijo. Po juo stovėjo riešutmedžio skrynia, ant žalvariu apkaustyto dangčio krūvomis buvo sudėtas švarus linas ir spalvoti darbužiai. Mergina vogčiomis linktelėjo. Tėvas buvo teisus – Augsburgo korikas jai išties būtų puiki partija. Vis dėlto, ką tai galėjo pakeisti, jei nedegė noru ištekėti už Augsburgo budelio.

Hartmanas prisėdo šalia, įsipylė taurę vyno sau ir kilstelėjo į jos sveikatą.

– O dabar klok, ko ieškai Augsburge tokiu metų laiku? Paprastai vyras lankosi pas savo išrinktąją, o gal Šongau viskas kitaip?

– Tai… ne visai taip, ką tu pamanei, – pradėjo kiek neryžtingai Magdalena. Taip ir žinojo, jog nederėjo čia ateiti. Savo apsilankymu suteikė Filypui apgaulingų vilčių. Bet kas jai liko? Šongau buvo pasiekę kalbos, kad Augsburgo koriko žmona neseniai pasimirė nuo džiovos. Nuo to laiko budelis žvalgėsi naujos žmonos, o savo mažajai Barbarai – geros motinos. Jam, kaip budeliui, pritiko vesti tik kailialupio arba koriko dukterį.

Prieš tris mėnesius, norėdamas iš arčiau patyrinėti Magdaleną, šis viešėjo pas Kuizelus. Vyrai netruko susitarti, ir jos tėvas jau įsivaizdavo, kad ji, kaip Augsburgo koriko žmona, turės pasakišką gyvenimą. Juk skirtingai nuo Šongau budelio, Hartmanas buvo pasiturintis. Nors buvo vadinamas negarbinguoju, kuriam traukėsi visi iš kelio, pastaraisiais metais stropumu ir ambicijomis vyriškis šio to pasiekė. Garsėjo kaip patyręs korikas, o visų pirma kaip nuostabus žolininkas, pas kurį gydytis ėjo tiek paprasti žmonės, tiek aukštesniųjų sluoksnių miestelėnai. Amatininkai, pirklių dukterys, net kilmingieji lankėsi jo namuose. Ir visi mokėjo nemažus pinigus.

Valandų valandas tėvas įkalbinėjo dukrą, bandė aiškinti, kad apie tuoktuves su Simonu negali būti nė kalbos, kad viskas, ką šioji pasieks, tai susilauks patyčių, o blogiausiu atveju – ištrėmimo už miesto ribų. Viskas veltui. Galiausiai Filypui Hartmanui nieko nepešus teko keliauti atgal, kruopščiai saugomą mažoje skrynutėje kraitį jis pasiėmė į Augsburgą.

Štai dabar Magdalena sėdi koriko namuose, valgo jo fazaną ir baltą duoną bei prašosi nakvynės. Jausdamasi purvina ir nedora, vos išmikčiojo, kas ją ištiko.

Budelis išklausė tylėdamas. Merginai baigus linktelėjo.

– Vadinasi, tai ne lankymasis pas jaunikį… – Šeimininkas padarė ilgą pauzę ir Magdalena pajuto sunkumą skrandyje. – Na, kaip visada... – Vyras atsistojo ir priemenėje pakurstė ugnį. – Bet kuriuo atveju pinigų jau nebėra! – šūktelėjo vidun. – Pažįstu tuodu vyrukus, tai nekokie pameistriai, turėjau juos kartą prie gėdos stulpo, o dar viešai išplakiau rykštėmis. Iš tiesų šių jau ir padų mieste neturėjo likti. Dičkiui išdūriau akį, nes jam magėjo dar kartą pasidairyti Augsburge. Kitąsyk jie man kabės. – Grįžęs į kambarį nusišluostė suodinas letenas plonu baltu lininiu rankšluosčiu. – Ką turėčiau parūpinti tavo tėvui ir pribuvėjai?

Magdalena atmintinai išvardijo žolelių ir sudedamųjų dalių pavadinimus. Jos atmintis kaip visada nepriekaištinga. Korikas linktelėjo.

– Melisos, saulašarės ir daug kitų turėsiu pats, – pasakė susimąstęs. – Paprastosios skalsės gausi vaistinėje.

– Bet aš neturiu pinigų! – Mergina suplojo rankomis priešais veidą. – Dvidešimt guldenų, iš kur tiek paimsiu!

Filypas padelsė, paskui nuėjo prie skrynios kampe ir atrakino ją raktu, kabojusiu ryšulyje šiam prie diržo. Kuizel išgirdo skimbčiojant, pagaliau korikas sugrįžo ir atgniaužė saują.

– Tiek tau reikės vaistinėje, – tarė Hartmanas. – Visa kita gausi iš manęs.

Magdalena spoksojo apstulbusi.

– Bet… – pradėjo ši.

Dar kažkas pasirideno jos kryptimi. Juodas blizgantis rutulys, dydžiu prilygstantis vaiko kumščiui, iš nežinomos, neįprastos medžiagos. Kai Kuizel paėmė jį į rankas, viduje kažkas subarškėjo.

– Bezoaro akmuo, – įvardijo korikas. – Jei klaustum manęs, papildyčiau taip: bevertis magiškas daikčiukas prietaringoms moterims. Pasilik sau, šiaip ar taip, daugiau man nereikalingas.

– Aš niekuomet negalėsiu tau atsimokėti, – sušnibždėjo Magdalena.

Filypas gūžtelėjo.

– Kraičiu gautum penkissyk tiek. Nesu neturtinga bažnyčios pelė kaip tavo tėvas. Po poros metų ketinu nusipirkti miesto piliečio teises. Ir kas žino?.. – Pamėginęs atrodyti draugiškas vyro veidas išsišiepė: – Gal vis dėlto dar pagalvosi. Nesu bloga partija, o ir Barbarai labai reikia motinos. – Jis atsitiesė ir nuėjo prie durų. – Gali miegoti čia, kambaryje ant suolo. Rytoj nueisi į vaistinę ir mažumėlę pasižvalgysi po Augsburgą. Pamatysi, ne taip jau blogai čia gyventi.

Viešnia išgirdo sunkius šeimininko žingsnius laiptų viršuje. Pasijuto taip, tarsi būtų prarijusi bezoarą.

Vežikas gulėjo lovoje iš šiaudų ir šaukė lyg skerdžiamas. Išsigandęs Bonifacas Fronvyzeris atitraukė ranką, kuria dar neseniai bilsnojo į pilvo sienelę.

– Hm, taigi skauda čia, – ištarė vyresnysis gydytojas ir pažvelgė į sūnų iškalbingu žvilgsniu. Šalia abiejų medikų klūpojo Šteingadenerio žmona ir šluostė sutuoktiniui prakaitą nuo kaktos. Apie kairiosios rankos pirštus laikė apsivyniojusi rožinį. Senoji pora į Fronvyzerių namus atkako prieš valandą. Čia nuo pietų jau laukė keletas pacientų. Daugumą kankino karštinė, Šongau siautusi ne vieną savaitę. Pastarasis atvejis, jei apskritai taip galėjo būti, Simonui pasirodė rimtesnis. Iš tiesų jaunuolis nė neabejojo, jog viskas pasibaigs mirtimi.

– Pone daktare, kas jam? – sudejavo Agatė Šteingadener. – Tai dėl maisto? Žinau, mūsų duona ne pati geriausia. Trūksta miltų, todėl kepame kartu su maltomis gilėmis. Bet tie skausmai... Kas gi jam?

– Kiek laiko taip jau? – pasiteiravo Bonifacas, atidžiau tyrinėdamas Antono Šteingadenerio akis nušlifuotu lęšiu. Šios buvo išsiplėtusios ir stiklinės, vyriškiui iš skausmo temo sąmonė.

– Tris... tris dienas, sakyčiau, – atsakė moteris. – Ar galėsite jam padėti?

Vyresnysis medikas žengė atgal, perleisdamas sūnui, jog šis dar kartą apčiupinėtų pilvo sienelę. Ji buvo kieta lyg akmuo, patinusi pačiame viršuje. Simonas lengvai spustelėjo ir vyriškis, tarsi būtų persmeigtas, sukliko.

– Dieve, kas jam? Kas gi jam? – Agatė Šteingadener tvirčiau sugniaužė rožinį. – Ar nebus jį apsėdęs velnias kaip Altenštato pastorių? – Ėmė verkti. – Šventoji Mergele Marija! Velnias grobia vargšes sielas, nesigailėdamas nei pastorių, nei pamaldžių miestelėnų! Kas trečią mielą dieną mano vyras eidavo į mišias. O kaip dažnai drauge melsdavomės...

– Tavo vyro kūne įsitaisęs auglys, – pertraukė vaikinas jos litaniją. – Su velniu tai neturi nieko bendra, bet pasimelsti nepakenks.

Daktaras nutylėjo, jog malda greičiausiai tik ir gali išgelbėti josios sutuoktinį. Fronvyzeris žinojo, jog tokius auglius didžiuosiuose universitetuose kartais pasisekdavę pašalinti. Čia, Šongau, trūko tiek žinių, tiek priemonių atlikti tokiai sudėtingai operacijai. Simonas nusikeikė – beieškodamas vaistininko spintoje aguonpienio, apvertė kelias mažesnes kolbas. Nuskausminimas tik iš dalies, lėta vegetacija – tai viskas, ką jie pajėgė užtikrinti. Visa kita Dievo rankose.

– Gal proto netekai? – šnypštelėjo Bonifacas Fronvyzeris jam į ausį taip, kad negalėtų išgirsti vežiko žmona. – Ar žinai, kiek šis vaistas kainuoja? Šteingadenerio žmona niekuomet neišgalės susimokėti!

– Vadinasi, turime leisti jos vyrui tarsi gyvuliui nustipti? – sušnabždėjo atsakydamas sūnus. – Jis kenčia neapsakomus skausmus. Privalome padėti!

– Tuomet siųsk jį pas koriką, – pasiūlė tėvas dar tyliau. – Duos vieną savo gėrimėlių, o tada jam tikrai galas! Ateis laikas, kai tam šundaktariui Lechneris uždraus gydyti, kol dar su savo žolelių sultimis pusės miesto neišnuodijo.

– Kaip tik pusė miesto pas jį jau lankėsi. Apie tai tau tik pasvajoti! – išrėžė vaikinas pakeldamas balsą. – Išplėšęs iš tėvo butelį su aguonpieniu, jaunasis Fronvyzeris ištiesė šį Šteingadenerio žmonai. – Štai, duok vyrui kasdien po du šaukštus kartu su stiklu vyno, – prisakė raminamu tonu. – Gėrimas nepašalins auglio, tačiau bent apmalšins skausmus.

– Ar jis pasveiks? – paklausė išsigandusi moteris ir pažvelgė į savo sutuoktinį. Antonas nusikamavęs užmigo, tirtėjo ir blaškėsi, tačiau šiaip buvo ramus.

Simonas patraukė pečiais.

– Vienas Dievas težino. Dabar galime tau padėti parsivežti jį į namus.

Bonifacas Fronvyzeris žvelgė į sūnų vis dar nusiteikęs priešiškai. Vis dėlto padėjo ištempti sunkų vežiką pro duris ir įkelti ligonį į vežimą. Agatė, atsilyginusi jiems keliomis monetomis, sėdo į vežimo pasostę ir nuvažiavo. Vežiko žmona nepamojavo atsisveikindama. Tikriausiai mąstė apie tai, kaip be vyro versis su turimais pinigais.

Simonas ir jo tėvas tądien turėjo dar tris pacientus, visus besiskundžiančius karštine. Tai buvo pinigingi miestelėnai, ir senasis Fronvyzeris jiems išrašė teriako, velniškai brangaus magiško vaisto iš aguonpienio ir vaistinės šventagaršvės, vargu ar pagydysiančio, tačiau ir nepakenksiančio ligoniams. Vaikinas suvokė, kad ne visais gimdytojo vaistais galima pasikliauti.

Klausydamasis pacientų kosulio, apžiūrinėdamas jų skreplius ir šlapimą, jaunasis gydytojas mintimis grįždavo prie tamplierių lobio. Ar šis paslėptas Vesobrune? O gal ten jo laukia nauja mįslė? Kaip ir prieš tai, apsisprendė tuojau pat leistis į kelią su Benedikta, nors apie ją ištarti Šteingadeno abato žodžiai tebeskambėjo vaikinui ausyse. Kaip ten tas Bonenmairas per gedulingas pamaldas pasakė?

Ar savęs kada paklausėte, kam labiausiai būtų naudinga Kopmejerio mirtis?

Viena medikui buvo aišku: nuo šiol atidžiau stebės našlę. Net jei šios linksmos, sumanios pirklės niekaip neįsivaizdavo kaip nuodytojos.

Fronvyzeris mielai sutiktų, jog rytoj jo užnugarį saugotų korikas. Jakobas Kuizelas negalėtų išvykti dėl artėjančio proceso. Apskritai netrukus, kai daktaras su jauduliu atskleidė savo įspūdžius, Šongau budelis tapo įtartinai lakoniškas. Jis tarytum netikėtai prarado susidomėjimą mįslėmis. Į vaikino pasakojimą apie kelionę į Vesobruną su Benedikta sureagavo tik galvos papurtymu.

– Kad tik nepadarytum klaidos, – suniurzgėjo.

– Juk kelias saugus! – atrėmė Simonas. – Ypač dabar, kai sučiupote plėšikus.

– Ar tikrai juos visus sučiupome? – suabejojo Kuizelas ir nusigręžė į grūstuvę su keliomis džiovintomis žolelėmis.

Nieko daugiau netardamas ir stipriais judesiais į miltelius trindamas žolę, korikas apsigaubė pypkės dūmais. Gūžčiodamas gydytojas patraukė viršun, į miestą. Nuo tada ir padėjo savo tėvui su pacientais.

Jau ketino atsisukti į kitą kosėjantį pacientą – išdžiūvusį, džiova sergantį valstietį iš gretimo Peitingo, kai nuo Lecho vartų pasigirdo riksmai ir raginimai. Panėšėjo į tai, jog bus nutikę kas negera. Kad pamatytų, kas ir kaip, paskubomis užsimetęs apsiaustą, jaunuolis nuskubėjo gatve žemyn.

Keletas žmonių jau būriavosi prie vartų, stebeilydami į jaučių kinkinį, kuris ką tik įdardėjo apledėjusia gatve į miestą. Pilno šiaudų vežimo viršuje Fronvyzeris išvydo gulinčius persikreipusius kūnus. Tai buvo jauni Šongau miesto vežikai, kuriuos gydytojas pažinojo iš jų dažnų apsilankymų smuklėse už rotušės. Kiek prisimena, vyrai tarnavo Matijui Holtshoferiui – antrajam burmistrui ir vienam įtakingiausių vietos pirklių. Abu vyriškiai buvo šlykščiai jų galvas ir krūtines dengusiais, krauju permirkusiais raiščiais. Veidai išbalę ir atrodė jie taip, lyg viena koja jau būtų kitame pasaulyje.

Valstietis, ginęs jaučius lazda, sunkiai judėjo su vežimu į priekį.

– Daugiau vietos! – šaukė. – Naujas užpuolimas! Radau juos gulinčius kraujo klane, prie Hohenfurcho tako. Prakeikti marodieriai, kad juos kur velniai visus trauktų! – Tuomet mestelėjo žvilgsnį į Simoną, bėgusį greta vežimo. Valstietis sustojo ir tarė jam: – Pats dangus tave siunčia! Pažiūrėk, ką gali padaryti. – Jis įspraudė gydytojui pavadį į rankas. – Vežk sužeistuosius pas savo tėvą. Mieliau kreipčiausi į žolininką, taigi koriką, bet, manau, šis dabar kitur reikalingas.

Lydimas amsinčių šunų, vaikų ir vaitojančių moterų, vaikinas pristatė dviejų jaučių tempiamą vežimą iki tėvo namų. Dar kartą apžvelgęs abu išbalusius, aimanuojančius vežikus, krauju persigėrusius šiaudus ir nešvarius raiščius, prasikeikė, kad per anksti atidavė visą butelį aguonpienio. Ir šįkart galėjo padėti tik vienas Dievas.

Teismo raštininkas Johanas Lechneris bilsnojo pirštais į stalą, laukdamas, kol liausis šnabždėjimasis. Tarp visų tarybos narių buvo justi įkaitusi atmosfera. Pirmame prekių sandėlio aukšte paskubomis buvo sušauktas susirinkimas, tad kilmingiesiems neliko laiko apsirengti atitinkamai savo luomui. Jų kailiniuoti gobtuvai ant iš dalies apnuogintų galvų kėpsojo pakrypę, veidai nuo jaudulio švietė raudoniu. Tai vienas, tai kitas po sunkiu, dažytos vilnos apsiaustu tebevilkėjo chalatą. Labiausiai susijaudinę išrodė vidinės tarybos, kuriai priklausė ir keturi burmistrai, nariai. Pačiame centre sėdėjo Matijas Holtshoferis ir jau kelintą kartą purtė galvą. Jo apvalus, paprastai linksmas veidas buvo išbalęs ir įkritęs. Po akimis juodavo gilūs ratilai.

– Mano vertingiausias krovinys! – šaukė anas, suduodamas kumščiu į poliruotą ąžuolinį stalą. – Tūkstančio guldenų! Gelumbės rietimai, multinas, sidabrinių įrankių komplektas, jau nekalbant apie prieskonius! Kaip čia dabar? Prakeikimas, buvau tikras, jog korikas išvaikė tą nelemtą plėšikų gaują!

Tarybos nariai sumurmėjo, ir Johanas Lechneris, trinkčiodamas antspaudiniu žiedu į portveinu sklidiną stiklą, vis ragino juos nusiraminti.

– Mano ponai, sušaukiau tarybą, norėdamas visiems čia susirinkusiems pranešti svarbią žinią. Tylos! – Tada tvojo per stalą. – Tylos, dėl Dievo meilės!

Kuždesys tučtuojau liovėsi, visų akys buvo įsmigusios į raštininką. Nors miesto rotušėje kaip kurfiursto atstovas nesant vietininkui Lechneris neturėjo ką veikti, vis dėlto susiklostė taip, kad būtent jis vadovavo posėdžiams. Didžiojo karo metais pravertė tvirta ranka, todėl keisti patikėtinio nebebuvo jokio reikalo.

– Tiesą sakant, šis tarybos susirinkimas buvo sušauktas tam, kad būtumėte informuoti apie pagaliau sučiuptą plėšikų gaują, ir apie tai, jog prekių gabenimas gali tęstis toliau, – išdėstė raštininkas, vėl stojus tylai. – Tuo visiškai pasirūpino budelis ir nemenka garbingųjų šio miesto piliečių dalis.

– Visiškai pasirūpino, tikra tiesa, – sumurmėjo Jakobas Šrėfogelis. – Garbingieji miestelėnai suruošė priešams tiesiog masines skerdynes!

Niekas į jį nekreipė dėmesio, visų akys buvo nukreiptos į valdininką, kalbantį toliau kuo rimčiausia mina.

– Vis dėlto šiuo metu reikalai atrodo kiek kitaip. Su apgailestavimu pranešu, jog, pasirodo, besanti antra plėšikų gauja. Budelis jau apklausė suimtąjį nusikaltėlių atamaną Šelerį.

Tučtuojau prasidėjo murmesys.

– Tikiuosi, tas kranklys pajuto įkaitintą Kuizelo geležį! – kreipėsi išorinės tarybos narys kepėjas Michaelis Berchtholtas. – Tesulaužo jam kiekvieną kaulelį skyrium!

– Na, korikas pasinaudojo savo... priemonėmis, – tarė Lechneris.

Berchtholto jaunesniojo, o ir kai kurių kitų tarybos narių veiduose įsižiebė pasitenkinimo išraiška. Gerai turėti tokį kaip Jakobas Kuizelas, kuris atlieka nešvarius darbus.

– Antra plėšikų gauja! – išstenėjo Matijas Holtshoferis. – Kada ateis galas tam plėšikavimui?

– Prašau atleisti man už klausimą, burmistre Holtshoferi, – įsiterpė jaunasis Jakobas Šrėfogelis. Kaip stambiausias keramikos dirbtuvės savininkas Šongau mieste jis visai neseniai stojo į vidinės tarybos narių gretas. – Ar nebus daugiau nei rizikinga šiais neramiais laikais siųsti tokį vertingą vežimą į Fiuseną? Spėliodamas, viena ar kelios plėšikų gaujos, tiesiog šaukiatės nelaimės!

Matijas gūžtelėjo.

– Šelerio gauja sučiupta. Beje, kas dabar ryšis išsiųsti vežimą, suderės geriausias kainas. – Šyptelėjęs burmistras pasukiojo pakirptus, į viršų užraitytus ūsus. – Spaudžiant tokiam velniškam šalčiui konkurencija ne tokia jau didelė. Be to... – padelsė, prieš kalbėdamas toliau, – keliavome mažais kaimeliais. Nors užtruko ilgėliau, tačiau taip išvengėme didelių kelių, kur galvažudžiai tik ir tyko tupėdami giraitėje. Kas galėjo numanyti, kad ir ten... – tarybos narys nebaigė ir papurtė galvą.

Teismo raštininkas Johanas Lechneris krenkštelėjo prieš tardamas žodį:

– Beje, tai ne pirmas kartas, kai gauja smogia ne prie pagrindinio kelio, – pradėjo šis. – Leonardas Vejeris, pirklys iš Augsburgo, prieš kelias dienas tapęs tų niekšų auka, laikėsi to paties plano. Prieš tai vakare atsitiktinai užėjau pas Zėmerį į smuklę ir tas man papasakojo apie tai, kad Vejeris senuoju Gluosnių keliu ketino vykti į Fiuseną.

Valdininką pertraukė burmistras Karlas Zėmeris, minimos smuklės turgaus aikštėje savininkas. Jis sunkiai alsavo su raudonu aksomo švarku, akys kone lipo lauk iš susijaudinimo.

– O Dieve, du mano vežikai pastarosiomis dienomis taip pat minėjo ketinantys rinktis kitą nei visada maršrutą, – šnopavo užeigos šeimininkas. – Vienas buvo paskelbtas dingusiuoju. Apie kitą lig šiol nieko negirdėti... – Vyriškis nusibraukė nuo kaktos prakaitą ir truktelėjo gerą gurkšnį portveino. Lauke buvo siaubingai šalta, tuo metu posėdžių kambaryje prie masyvios žalių koklių krosnies tvyrojo tiesiog nepakeliama kaitra.

Galinėse eilėse, kur sėdėjo išorinės tarybos nariai bei bendruomenės atstovai, kilo nerimastingas murmesys. Pastarosiomis dienomis ir savaitėmis beveik kiekvienas iš jų buvo išsiuntęs vežikus su prekėmis į kitus Bavarijos miestus. Negalintieji rinktis maršruto per upę į pagalbą pasitelkė Šongau krovinių palydovus, kurie seniai palaikė smarkius konkurencinius santykius su augsburgiečiais. O jei ir kiti vežimai buvo užpulti?

– Minutėlę! – balsą pakėlė Jakobas Šrėfogelis. – Jei teisingai supratau, visi šie vežikai rinkosi neįprastus kelio maršrutus. Vis dėlto jie buvo užpulti. Vadinasi, arba tuo metu prie visų kelių pasaloje laukė plėšikai, kuo abejoju, arba tai reiškia... – pritilo vyras nužvelgdamas tarybos narius, – jog kažkas iššniukštinėjo kelių maršrutus ir tyčia pasiuntė marodierius.

– Ir kas galėjo tai padaryti? – nutraukė jį Matijas Holtshoferis. – Mano vyrai tarėsi tik su manimi.

– Maniškiai taip pat, – prabilo burmistras Zėmeris. – Dėl to Vejerio iš Augsburgo, kurio čia niekas nepažinojo... Kam ir ką jis galėjo prasitarti?

– Galbūt tai patys augsburgiečiai, gal jie mūsų žmones išpjovė! – iš galo susirinkusiesiems šūktelėjo kepėjas Michaelis Berchtholtas. – Šitiems mūsų krovinių palydovai seniai stovi skersai kelio. Jei būtų jų valia, tai tik ir gabentų mūsų keliais savo prekes iš Venecijos ir dar velniai žino iš kur!

– Nesąmonės! – prieštaravo Šrėfogelis. – Vejeris juk pats augsburgietis. Saviškių juk negalabytų.

Berchtholtas gūžtelėjo.

– Gal jis buvo atskalūnas, kas žino? Toks, su kuriuo kiti augsburgiečiai turėjo nesuvestų sąskaitų? Prakeiktas išdavikas! – nuošė pritariantis murmesys.

Teismo raštininkas Johanas Lechneris pabilsnojo žiedu su antspaudu į vyno stiklą.

– Tylos! Taip nieko nepasieksime! – sušuko. – Lieka tikėtis, kad tiedu sužeistieji vežikai apie pakelės plėšikus papasakos daugiau. Galbūt net sužinosime, kas už to viso stovi. – Prieš kalbėdamas toliau, įdėmiai apžvelgė kiekvieną tarybos narį. – Mūsų visų tikslas – padaryti galą ir kitos plėšikų gaujos piktadarystėms. Tad siūlau ir vėl tai pavesti korikui ir jo vyrų grupei.

– Ar tas korikas dar kartą vadovaus garbingiesiems vyrams? – negalėdamas patikėti papurtė galvą burmistras Zėmeris. – Mano sūnus papasakojo apie gaudynes. Tiesiog neįtikėtina, jog budelis subūrė dorus miestelėnus. Vaikytis ir bausti nusikaltėlius – korikų, sargybinių ir teismo pareigūnų nosiai. Jei Miunchene arba Landshute apie tai suuos, tokios medžioklės dalyviai kaip mat praras piliečių teises...

– Šie praras piliečių teises, jei, nepaisydami duotų įsakymų, surengs skerdynes ir šutvę išpyškins drauge su moterimis ir vaikais, – pertraukė kalbėtoją Jakobas Šrėfogelis. – Jūsų sūnus ir Berchtholto atžala tiek paleido kraujo, kiek korikas per visą gyvenimą neregėjo!

– Koks įžūlus pareiškimas! – pasipiktino Hanso tėvas. – Mano sūnus užkirto kelią kur kas baisesniam įvykiui. Šeleris ir jo kraugeriai šunys jau ruošėsi perrėžti mūsiškiams gerkles!

– Tylos, dėl Dievo meilės! – sušuko Johanas Lechneris garsiau nei iki šiol.

Tučtuojau įsiviešpatavo tyla, tai buvo vienas retesnių atvejų, kai raštininkas prarasdavo savitvardą. Jau po kelių akimirkų teismo darbuotojas susikaupė. Tada giliai atsikvėpė.

– Su ginčais toli nenueisime, – pareiškė pagaliau. – Aš dar sykį išsiųsiu koriką. Jis įrodė savo amato išmanymą. Šįkart su Kuizelu keliaus tik tam reikalui tinkami vyrai. – Valdininkas pažvelgė į burmistrą nuo krašto. – Jūsų, o ir vyriausiojo kepėjo sūnui tikrai nepakeliui, jie tą pademonstravo. Dėl Šelerio gaujos... – Lechneris padarė pauzę, lyg svarstytų. – Hansas Šeleris jau pripažino savo veiksmus. Manau, kito kankinimo neprireiks. Jei taryba neprieštarauja, procesą, būdamas kurfiursto pavaduotoju, galiu pradėti jau už kelių dienų. Bausmė bus įvykdyta iškart jam pasibaigus. Kuo anksčiau, tuo geriau, pasitarnaus kaip atgrasantis pavyzdys kitoms plėšikų gaujoms.

Tarybos nariai linktelėjo. Teismo raštininko išvados jiems kaip visada pasirodė logiškos ir pagrįstos, visus netrukus užliejo palengvėjimo jausmas.

– Pamatysite, – pridūrė Johanas ir į odinį portfelį įsimetė žąsies plunksną bei rašalo buteliuką. – Kai tik plėšikas bus pakartas, į miestą sugrįš ramybė. Pažadu jums tai.

_______________

* Lot. Tėve mūsų, kuris esi danguje, teesie šventas Tavo vardas... (Vert. past.)

9

Kitą dieną visame Pfafenvinkelyje šėlo tokia stipri pūga, jog atrodė, tarsi visa, kas gyva, maloningasis Dievas būtų norėjęs palaidoti po balta marška. Žmonės tūnojo namuose ir pirkiose, o kyštelėję nosis trumpam į lauką, sumurmėdavo greitosiomis maldelę ir vėl užtrenkdavo nuo vėjo besidaužančias duris. Tiek susisiekimas plaustais, tiek transporto judėjimas gatvėse buvo sumažėjęs. Tad jei vežikus užklupdavo pūga, jiems baigdavosi mirtimi, bebandant arklius ištraukti iš metro aukščio pusnių. Paskui tik po kelių dienų tuos vyrus kas nors užtikdavo sustingusius prie vežimų, kai kurie jau būdavo suplėšyti vilkų, o arkliai pradanginti po sniego paklote.

Neaplenkė pūga ir Augsburgo. Praėjus dienai po atvykimo Magdalenai nepavyko nei minutei iškelti kojos iš namų. Argi laikas ką nors reiškė, kai buvo aišku, jog vaikštinėjimas po miestą šiaip ar taip būtų buvęs beprasmis. Vaistinė, be abejonės, tokiu oru bus uždaryta, o kita pirklių palyda, keliaujanti į Šongau, lauks, kol aprims pūga. Keliauti vienai, koriko duktės nuomone, buvo tas pat, kas pasirašyti mirties nuosprendį.

Dieną mergina susibičiuliavo su mažąja Barbara ir netruko pamilti. Magdalena išdrožė mergaitei iš medžio lėlę ir prie krosnies abi kartu traukė vaikiškas daineles, kurias Kuizel dainuodavo ir dvynukams namuose. Aiškiai jautėsi, jog mažylei trūksta motinos. Mergytė, spoksodama į viešnią didelėmis akimis, lietė rankelėmis jos skruostus ir vis šūkčiojo „dar, dar!“, kai tik Magdalena pailsusi liaudavosi dainuoti. Mergina vis mąstė apie tai, jog mažoji Barbara tokia pati koriko duktė kaip ir ji, tik be brolių, seserų ir visų pirma be motinos. Kiek kartų kadaise pati taip sėdėjo savo tėvo Jakobo Kuizelo glėbyje? Kiek kartų mama jai dainuodavo tas pačias daineles prieš miegą?

Jurgeli, meistreli, mokyk savo vaikus. O jūs, vaikai, taip darykit, kaip...

Filypas Hartmanas tuo metu buvo užsiėmęs gretimame kambaryje. Raišiojo žolelių kuokštelius, pynė naujas virves iš kanapių ir tuo pat metu aprūkusiose kolbose destiliavo žolelių degtinę, kuri aromatingo alkoholio debesėliu pasklido patalpoje kiek apkvaitindama Magdaleną. Retkarčiais korikas prieidavo paglostyti mažylei plaukus arba įbrukti jai ir viešniai po džiovintą slyvą ar obuolį. Nors prisiliesti prie Šongau budelio dukters arba būti nederamai malonus jos atžvilgiu Augsburgo budelis privengė, mergina puikiai jautė vyro žvilgsnius už nugaros. Tuomet, nors kambaryje tvyrojo šiluma, staiga jai tapdavo šalta. Kuizel žvarbo. Filypas Hartmanas, be abejonės, šaunus žmogus ir puikus tėvas, be to, pasiturintis. Vis dėlto ji myli kitą.

Beje, ar tebemyli? Sunku pasakyti, dėl pykčio ar nusivylimo, tačiau po to incidento, susijusio su Benedikta, Magdalena pajuto Simonui gerokai atvėsusius jausmus. Akivaizdu, jog prireiks laiko sušilti josios širdžiai.

Pūga siautėjo ir kitą dieną. Nuščiuvo tik vakare, tad krautuvės taip ir nebuvo atidarytos. Tik trečią rytą po atvykimo budelio duktė galėjo leistis į vaistinę. Pakeliui praėjo pro didžiulį, metro ilgio ledo varvekliais apkibusį Augustino fontaną. Merginai iš kairės stūksojo keturaukštė rotušė. Magdalena pažvelgė aukštyn ir aiktelėjo. Kaip žmonės surentė tokius milžiniškus pastatus? Pro rotušės įėjimo vartus pasipylė storais kailiniais apsisiautę ir į rimtus pokalbius įsigilinę kilmingieji. Sniego tebebuvo iki kelių, tačiau miesto budėtojai, pradėdami nuo rotušės aikštės ir aplink juosiančių gatvių, jau ėmėsi valymo darbų siaurose gatvelėse. Iš namų ir krautuvių plūstelėjo gyvybė. Po dviejų dienų įkalinimo namuose gyventojai galėjo išeiti pirkinių: ėmė šviežios duonos bei mėsos arba iš smuklės nešėsi ąsočius putojančio, rudo alaus. Kuizel skynėsi kelią pro dvi besiplūstančias virėjas, kurios savo ponams turėjo parūpinti kiškio ar fazano, ir pro triukšmingai Augsburgo katedros kryptimi keliaujančių choristų būrelį.

Ir štai mergina vietoje. Priešais už kampo, tarp Maksimiliano gatvės ir impozantiškos Šv. Morico bažnyčios, stovėjo Marijos vardu pavadinta seniausia Augsburgo vaistinė. Rytą Filypas Hartmanas jai buvo papasakojęs, jog savininkas Nepomukas Birmanas turi geriausiai atrinktų žolelių bei sudedamųjų dalių asortimentą visame mieste, be to, palaiko su juo glaudžius bendradarbiavimo ryšius. Budelis nusipirkdavo vieną kitą vaistą, kurio nepasigamindavo pats. Iš Hartmano vaistininkas gaudavo žmogaus riebalų ir odos sąnarių skausmams malšinti bei patempimams gydyti.

– Jis kiek keistokas, tas Birmanas, – įspėjo Filypas. – Bet tai, kuo užsiima, neabejotinai išmano. O ir apgaudinėti pirkėjų šiam vaistininkui nė nešautų į galvą. Nepraleisk progos pamatyti žolelių kamarėlės, ji išties neįtikėtina.

Nepomuko Birmano namas – siauras triaukštis pastatas su frontonu, kurį reikėjo perdažyti, visų kilmingųjų namų fone atrodė ganėtinai apleistas. Magdalena patraukė siauras, bet solidžias duris, virš kurių pasvirusiomis raidėmis buvo įrašytas vaistinės pavadinimas. Ją kaipmat apgaubė kvapus džiovintų žolelių ir egzotiškų aromatų, primenančių merginai jos pačios vaistininkės spintą, debesėlis. Koriko duktė užsimerkė ir traukė nepaprastus kvapus. Už daugelio jų slypėjo augalai ir prieskoniai, atgabenti iš užjūrio, iš kito pasaulio, iš džiunglių su liūtais ir kitomis pabaisomis, iš tolimųjų salų, pilnų sepijų bei žmogėdrų. Dvelkė cinamonu, muskatu ir juodaisiais pipirais.

Magdalenai užvėrus paskui save duris pasigirdo malonus skimbtelėjimas ir tik tada pasirodė nedidelis, pakumpęs vyras. Jo tarsi vienuolio galvą juosė plaukų vainikas, o ant nosies kybojo okuliaras, pro kurį vaistininkas niūrokai įsispoksojo į koriko dukterį. Vyriškis sudarė įspūdį, lyg dirbtų aukštesnėje negu pardavimo paslaugų srityje.

– Taip? – kreipėsi, lyg koks įkyrus vabzdys apžiūrinėdamas Kuizel. – Kuo galiu būti naudingas?

– Mane siunčia Filypas Hartmanas, – pradėjo mergina. – Privalau parnešti keletą žolelių.

Žmogelio veido išraiška kaipmat pasikeitė. Bedantė burna prasiviepė.

– Hartmanas, e? Tai Augsburgo korikas nūnai jau ne vienas?

– Aš... aš jam tik padedu, – išlemeno Magdalena ir ištiesė Nepomukui Birmanui medžiagų sąrašą.

Vaistininkas, prisikišęs okuliarą po nosimi, pradėjo studijuoti pergamentą.

– Taigi, taigi... – suburbėjo. – Paprastoji skalsė ir kietis, dar žalčialunkis, šunvyšnė ir durnaropė. Ką ruošiesi su visu tuo veikti? Pasiųsti anapilin koriką ar paskraidyti šluota?

– Aš... aš... – mergina ieškojo žodžių. – Nusimato sunkus gimdymas, – paaiškino pagaliau. – Vaikas vis negimsta, o motina kenčia baisius skausmus.

– Taigi, taigi, baisius skausmus, – pakartojo Nepomukas ir pakėlė stikliuką priešais akis. – Tada būk atidi, žiūrėk, nepadaugink žolelių, kitaip maloningoji ponia nepajus jokių skausmų. Niekada. – Jis išsiviepė, mirktelėdamas dešine akimi, už okuliaro virtusia milžiniškos žuvies akimi. – Juk žinai: Dosis sola venemum facit. Vien tik dozė lemia, ar tai nuodas. Tą žinojo ir senasis Paracelsas. Ar jau mokė korikas apie Paracelsą?

Magdalena greitosiomis linktelėjo, o žmogelis pasisuko. Pamojęs, jog juo sektų, Birmanas patraukė prie žemų durų, kurios už prekystalio vedė link galinės namo dalies.

– Eikš, mergaite, padėsi bent žoleles surankioti.

Kuizel suskato paskui vaistininką ir netrukus atsidūrė kamarėlėje, pilnoje lubas remiančių lentynų ir stalčių. Vienodais atstumais, suskirstytais po patalpą, stūksojo aukštos medinės sienos, kuriose ir buvo įtaisytos lentynos. Nepomukas šmėkščiojo tarsi dervišas tarp siaurų praėjimų, ištraukdamas tai vieną, tai kitą įrašais pažymėtą stalčių. Jų turinį sulyginęs su turimu sąrašu, ėmė porciją šaukšteliu ir svėrė ant svarstyklių, stovėjusių marmurinio stalviršio centre.

– Paprastoji skalsė, kietis... – murmėjo. – Kur tas nelemtas žalčialunkis?.. Ak, štai kur.

Pamatęs, kaip Magdalena stypso tarp žmogaus dydžio lentynų išsproginusi akis, Birmanas nusišypsojo.

– Nieko panašaus dar neteko regėti? – mostelėjo ranka aprėpdamas plotą. – Tai didžiausias žolelių asortimentas, kokį galima rasti nuo čia iki tolimojo Miuncheno, patikėk manimi. Turbūt ir didžiai gerbiamam Paracelsui nieko panašaus nesisapnavo.

Vos tik žmogelis ištraukė dar vieną stalčių, priešakinėje prekystalio dalyje pasigirdo tas malonus skimbtelėjimas. Susierzinęs vaistininkas sustojo.

– Turiu atsiprašyti, – tai taręs įspraudė merginai į ranką kapšiuką su jau pasvertomis žolelėmis ir išskubėjo susukta nugara. – Tuoj grįšiu.

Koriko duktė liko su nuostaba smaksoti į kvepiančių praėjimų labirintą.

Ji išgirdo balsą, privertusį atidžiau įsiklausyti. Įsakmus ir akivaizdžiai įpykęs vyriškas balsas. Gretimoje patalpoje kažkas kalbėjosi su vaistininku, ir tai tikrai nebuvo panašu į draugišką pašnekesį. Degdama smalsumu Kuizel atsistojo šalia durų, vedančių prie prekystalio taip, kad galėtų pasiklausyti.

– Man reikia to paties, ko iš jūsų jau kartą buvau gavęs, – šnipštelėjo nepažįstamasis.

– To... to paties? – išmikčiojo Nepomukas. – Žinote, juk nelengva gauti. Ir, tiesą pasakius, neturiu teisės to pardavinėti. Tai... tai man kainuos verslą.

Magdalena pajuto vaistininko baimę. Mergina atsargiai prisišliejo prie sienos, kad galėtų geriau girdėti.

– Aš gerai sumokėsiu, – pažadėjo vyras. – Pasigirdo skimbčiojančių monetų garsas. – Beje, tikiuosi, jog šįkart tinkamai suveiks. Pastarąjį kartą mirtis ištiko pernelyg greitai. Dabar tegul tai vyksta pamažu, nepastebimai, antraip...

– Naudokite mažomis dozėmis, – pamokė Birmanas. – Mažos dozės nesukels įtarimo, prisiekiu Dievu!

– Tuomet prisiekite Išganytoju, – pasakė nepažįstamasis ir pratrūko gergždžiančiu juoku. – Deus lo vult.

Šie paskutiniai žodžiai užėmė Magdalenai kvapą. Tai buvo tie patys žodžiai, ištarti žmogaus kriptoje jos tėvui, kol šis dar nebuvo sužeistas durklu.

Ar čia tas pats žmogus?

Budelio duktė suprato rizikuojanti. Vis dėlto vis arčiau stūmėsi prie durų. Stovėdama kone tarpduryje mergina lėtai pasuko galvą ir ėmė akimis sekti priekinę prekystalio dalį. Virš jos iš čia buvo matyti tik nedidelis plotas, tačiau ir to pakako, kad Kuizel gyslose sustingtų kraujas.

Magdalena mestelėjo akį į juodą abitą, virš kurio ant auksinės grandinėlės kadaravo kryžius su dviem skersiniais. Tik dabar atkreipė dėmesį, kad visus egzotiškus vaistinės kvapus slopino naujai padvelkęs aromatas.

Našlaičių kvapas.

– Man reikia dar kai ko, – neatlyžo nepažįstamasis ir smarkiai pasikasė krūtinę. – Gyvsidabrio. Tiek, kiek tik pajėgsite gauti.

Nepomukas palinksėjo.

– Aš... suprantu. Duokite man laiko iki rytojaus. Ryt...

– Ryt anksti vėl būsiu, – pertraukė jį vyras. – Tą kitą vaistą paimsiu dabar pat.

Žmogėnas išplėšė nedidelį šilkinį kapšiuką, kurį jam ištiesė vaistininkas ir, netaręs daugiau nė žodžio, nužingsniavo prie išėjimo. Durys užsitrenkė su triukšmu.

Kuizel mažumėlę padelsė, tuomet susirankiojo žoleles, kurias buvo atrinkęs bei supakavęs Birmanas, ir susigrūdo jas į atsineštą drobinį maišelį. Akies krašteliu pažvelgė į kitas žoleles ant stalo. Staigiu judesiu susišlavė ir jas. Maža kam prireiks, pagalvojo.

Su maišeliu rankoje Magdalena nuskubėjo į vaistinės patalpą, o iš ten – link durų.

– Ei! – išbalusiu veidu ir prakaito lašeliais nusėta kakta šiai įkandin riktelėjo Nepomukas. – Tu dar nesumokėjai! Lik čia, tas žmogus pavojingas! Tu nesupranti...

Kitus žodžius užgožė gatvės triukšmas. Pro sniego pusnis ir suglumusius praeivius budelio duktė nusivijo Altenštato pastoriaus žudiką. Mergina neturėjo plano, tačiau nebūtų Kuizel, jei paleistų iš rankų galimybę.

Šongau taip pat pustė, miestelėnai kiūtojo šiltose pirkelėse tikėdamiesi nepritrūkti malkų. Iš aplinkinių miškų atklysdavo vieno kito vilko stūgavimas, ant stogų prisikaupė sniego, nuo kurio naštos dejavo sijos. Tokio pustymo, neabejotinai stipriausio nuo didžiojo karo pabaigos, senieji gyventojai neatminė.

Miesto keliai ir gatvės buvo ištuštėję ir tik viena figūra, kovodama su tiršta pūga, klampojo nuo Kailiadirbių kvartalo aukštyn link kalėjimo. Jakobas Kuizelas dešine ranka tvirtai laikė plačiakraštę skrybėlę, o kad apskritai galėtų ką nors įžiūrėti tame siautulyje, kaire dangstėsi akis. Korikas panėšėjo į juodą milžiną baltoje jūroje. Jis tyliai burnojo sau po nosimi, kadangi per pūgą užgeso pypkė. Tikriausiai ilgai teks kamuotis, kol uždegs tą peršlapusį daiktą. Kai mąstydavo, tiesiog neišsiversdavo be dūmo.

Netrukus po tarybos susirinkimo Johanas Lechneris pranešė budeliui apie sumanymą pakartotinai surengti plėšikų gaudynes ir taip pričiupti antrą gaują. Šįkart sąjungininkus teks suburti pačiam. Būrį, kuris užsiimtų paieškomis, Jakobas nutarė suformuoti nedidelį. Iš to, ką papasakojo plėšikų atamanas, suprato, kad tebuvo tik kokie keturi besibastantys banditai, bet užtat patyrę kovotojai. Lig šiol nežinomu būdu šie iššniukštinėdavę suplanuotus kelių maršrutus, kiekvieno pirklio skyrium. Vis dėlto nukentėjusieji prisiekinėjo, jog apie savo ketinimus prasitarę tik tarp kolegų. Ar tik tarp Šongau miesto aristokratų neįsisuko išdavikas, skleidžiantis slaptą informaciją? Ar nebus vienas iš jų pačių įsivėlęs į grobikiškus antpuolius?

Sužeistųjų Matijo Holtshoferio vežikų parodymai nedavė beveik jokių rezultatų. Užpuolikai buvo apsimuturiavę, tiksliau, įsisupę į juodus apsiaustus ir ginkluoti arbaletais, muškietomis ir šautuvais. Kalbėta apie akivaizdžiai kelis, tačiau pakankamai kovoti pajėgius žmones, gerokai pranokstančius paprastus pakelės plėšikus.

Siekdamas daugiau sužinoti apie šią paslaptingą gaują, nepaisydamas pūgos, Jakobas nutarė keliauti į kalėjimo rūsius. Korikas ketino dar kartą aplankyti Hansą Šelerį.

Prie masyvaus bokšto vartų sargybos nebuvo. Kuizelas spėjo, kad apsauginis arba smuklėje, arba kalėjimo viduje. Kas galėtų jį kaltinti tokiu oru? Budelis dukart pabeldė į geležimi kaustytą medį, tuomet pasigirdo žingsniai.

– Kas ten? – paklausė balsas.

– Tai aš, Jakobas Kuizelas. Atidaryk, kol manęs neužpustė.

Trakšteldamas pasisuko raktas, paskui per plyšį prasivėrė durys. Pro jas pasirodė pyktį tramdančio sargybinio Johano veidas.

– Ko tau? Tavo pastarasis apsilankymas man kainavo aštuonių kreicerių baudą ir papildomą sargavimo dieną. Lechneris nekenčia būti apgaudinėjamas.

– Leisk dar kartą pasikalbėti su Šeleriu. – Korikas ryžtingai atšovė duris, taip sargybinį stumtelėdamas į šoną.

– Ėė, Kuizelai, taip nieko nebus!

Jakobas metė šiam nedidelį kapšiuką.

– Paimk ir praleisk mane!

Susidomėjęs vyrukas kyštelėjo nosį vidun.

– Kas čia?

– Kramtomasis tabakas. Iš Vest Indijos, kur gyvatės storumo sulig ąžuolo kamienu. Kramtyk, bet nepraryk! Jis išlaikys tavo budrumą ir suteiks šilumos.

Papirktas Johanas nusliūkino į kampą link vieno iš suolų ir pauostė džiovintą žolę.

– Sakai, kramtomasis, hm? – Dar sykį žvilgtelėjo į budelį. – Klausyk, pasistenk nesulaužyti kaliniui ir kitos rankos. Kitaip pastips dar kalėjime, o dėl to apkaltins mane.

– Nesijaudink, žinau, ką darau.

Korikas judėjo prie galinių kamerų, kuriose buvo užrakinti plėšikai. Šįkart, priešingai nuo praėjusio sykio, visi atrodė apatiški. Vyrai ir moterys kampuose kramsnojo supuvusius šiaudus, užsidangstę skylėtais apsiaustais, mėgino tarpusavyje bent kiek susišildyti. Tarp jų tirtėdamas visu kūnu gulėjo karščiuojantis berniukas. Už nugarų pro langų grotas švilpčiojo vėjas. Greta plėšikų stovėjo dubuo su apipelijusia duona bei tikriausiai jau tuščias ąsotis vandeniui. Išmatų kibiras taip stipriai dvokė, jog Jakobas nejučiomis atsitraukė per žingsnį. Hansas Šeleris blykčiojo į šį tuščiomis akimis už grotų virbų. Dešinės rankos mažylis pirštas atrodė lyg išsipūtusios avies žarnos dalis.

– Ir vėl tu, – sušnibždėjo plėšikų vadeiva. – Ko dar nori?

Korikas staiga apsigręžė.

– Ir kas čia per kiaulidė?! – išdrožė įsigilinusiam į egzotiškai kvepiančios žolės tyrinėjimus miesto sargybiniui Johanui. – Šie žmonės neturi nei valgyti, nei gerti. Be to, trūksta antklodžių ir šviežių šiaudų! Ar nori, kad jie išstiptų prieš bausmės vykdymą?

Apsaugininkas trūktelėjo pečiais.

– Juk matai, koks lauke oras. Jau dukart prašiau, kad pasirūpintų, tačiau niekas nepasirodo.

– Tuomet pats nueik.

– Dabar? – Johanas nutaisė priblokštą išraišką. – Bet pūga…

– Nedelsk. – Korikas žengė arčiau ir taip kilstelėjo nuo suolo į viršų sargybinį už apykaklės, kad šis sutabalavo kojomis ore. Vyruko veidas išpampo nusidažydamas ryškiai raudona spalva, akys virto iš akiduobių.

– Štai kas netrukus laukia Šelerio, – sušnypštė Jakobas. – Tavęs taip pat, jei tučtuojau neįvykdysi to, ką liepiau. Šviežio vandens, duonos, šiltų antklodžių. Supratai?

Sargybinis sulinksėjo, ir Kuizelas nuleido jį ant žemės.

– O dabar bėgte!

Johanas neatsigręždamas išdūmė į lauką. Pro atdaras kalėjimo duris įsisuko sniegas ir vėjas. Budeliui šias uždarius tapo kone tylu. Girdėjosi tik negarsus kūdikio knarkimas ir tolimas pūgos stūgavimas. Su nuostaba plėšikų atamanas žvelgė į Jakobą. Jau ketino užduoti klausimą, kai korikas jį aplenkė.

– Ar vaistai vaikiščiui padėjo?

Šeleris linktelėjo vis dar neatsitokėjęs nuo reginio.

– Kodėl tai darai? – pagaliau paklausė.

Kuizelas ignoravo klausimą.

– Kalbėjau su Lechneriu, – tarė. – Vietoje bausmės ant rato būsi pakartas. Moteris ir vaikus paleis.

Marodieriaus veidas nutvisko šypsena, tačiau netrukus surimtėjo.

– Kiek dar laukti? – paklausė plėšikas.

Korikas patraukė šaltą pypkę.

– Vos tik oras pasitaisys, prasidės procesas. Tuomet tradiciškai dar trys dienos. Nuo Zėmerio smuklės mirtininko pietūs. Lašiniai, kukuliai, kopūstai ir kiekvienam po ąsotį muskatinio vyno, kuris jus sušildys prieš paskutinę kelionę.

Hansas linktelėjo.

– Nagi nebloga savaitėlė! – Patylėjo padarydamas pauzę. – Gerai, kad viskas baigsis, – tarė plėšikas pagaliau. – Anoks čia gyvenimas.

Korikas nekreipė dėmesio į jo ištartus žodžius ir pakeitė temą.

– Noriu tavęs šio to pasiteirauti dėl kitos plėšikų gaujos. Minėjai, jie buvę keturiese. Keturios lėkštės, keturios taurės, keturi peiliai...

Šeleris linktelėjo.

– Kaip sakiau, ketvirtasis tikriausiai tuo metu miške bandė nusičiurkšti.

– Tas ketvirtas indas... – tęsė budelis. – Ar jis buvo nešvarus, ar matėsi, jog juo buvo naudotasi?

Plėšikų atamano veidas tapo mąslus.

– Jei rimtai, iš tiesų nebuvo. Tu teisus. Trys panaudotos lėkštės gulėjo išdėliotos aplink laužą, o ketvirtoji kartu su švaria taure sudėtos į balnakrepšį.

Jakobas kramsnojo šaltą pypkę, dar kartą nusikeikdamas burbtelėjo dėl to, jog ir vėl ši užgeso.

– Tai reikštų, jog ketvirtojo jau kurį laiką nebebuvo su visais kartu. Galbūt anas patraukė į miestą?

Hansas gūžtelėjo.

– Kam dabar rūpi, kur tas vyras buvo? Galbūt ir pėdos seniai ataušusios.

Kuizelas jam papasakojo apie tai, jog teismo raštininkas įtaria kažką iššnipinėjus slaptus kelių, kuriais buvo gabenamos prekės, maršrutus.

Plėšikų vadas linktelėjo.

– Viskas aišku. Ketvirtasis vyriškis slampinėja mieste pliurpdamas bičiuliams apie maršrutus. Šiems telieka pasinaudoti proga. Galų gale vežikų niekas itin nesaugo, o ir pirkliai jaučiasi tarsi bebaimiai. Neblogas planas. – Marodierius išsiviepė ir korikas pastebėjo, jog šiam trūksta beveik visų viršutinių dantų. – Tokį galėčiau sukurpti ir aš. – Staiga nutilo. – Kai ką prisiminiau.

– Ką?

– Prie odinio krepšio, kurį tu dabar turi, netoli laužavietės gulėjo dar kai kas. Mėlyno stiklo buteliukas. Atrodė gan prabangus. Atidarius padvelkė kaip iš kokių sumautų Prancūzijos karaliaus rūmų.

Jakobas pamiršo, jog rūko pypkę.

– Nori pasakyti, jog tai buvo kvepalai?

Hansas linktelėjo.

– Būtent. Dvokė tarsi gėlių pieva pavasarį.

– O tie kvepalai... – korikas atsargiai rinko žodžius, – kartais nedvelkė... našlaitėmis?

Plėšikas trūktelėjo pečiais.

– Tų dalykų neišmanau. Kvepalais apšlakstėme savo arklius. Kitą dieną Špringeris, tas bukas asilas, sudaužė buteliuką oloje.

Kuizelas dar pamąstė, o paskui pasisuko eiti.

– Dėkingas tau, Šeleri. Tu man labai padėjai. Kai susitiksime kitą kartą, pasirūpinsiu, kad viskas greitai baigtųsi. Pažadu.

– Kuizelai! – Hanso balse pasigirdo ilgesio persunkta gaida. Budelis dar kartą apsigręžė.

– Kas yra, Šeleri?

Atrodė, lyg plėšikų atamanas ieškotų žodžių.

– Ar bent žinai, kokiu amatu užsiėmiau, korike?

– Tu man pasakyk.

– Dailide buvau. Geru dailide apačioje, Švabmiunchene. Tuo metu švedai nuplėšė garbę mano žmonai ir perrėžė jai kaklą. Sūnų trenkė galva į duris, o namus padegė. Taip patraukiau į miškus. Dabar viskas baigsis čia. – Jis pabandė šyptelėti. – Sakyk, ką būtum daręs mano vietoje, korike?

Jakobas gūžtelėjo.

– Tu visada turėjai galimybę rinktis. – Nuėjęs prie durų, atsisuko dar kartą. – Užjaučiu dėl žmonos ir vaikio. Guoskis bent tuo, jog netrukus visi susitiksite.

Durys užsidarė ir kalinys liko vienas su savo mintimis. Jei prieš daugybę metų nebūtų pamiršęs, kaip tai daroma, būtų pravirkęs lyg mažas vaikas.

Lauke aštrūs pūgos nešami ledo kristalėliai pažiro Kuizelui į veidą. Vyras stipriau užsitraukė skrybėlę ir sunkiai nukėblino braudamasis pro baltą sieną. Mintys sukosi galvoje, tarsi ketindamos sukelti pūgą ir jo viduje.

Kvepalai, atsiduodantys tarsi pieva pavasarį...

Ar tik nebus plėšikų aplankęs vyras, dvelkiantis našlaitėmis? O gal jis ir yra ketvirtasis? Magdalena buvo pasakojusi, kad drauge su bičiuliais nepažįstamasis sėdėjęs Altenštato smuklėje. Ar ten jie ir iššniukštinėjo maršrutus? Vis dėlto net jei tai tiesa, ką tai turėjo bendra su tampierių lobiu? Korikas keikėsi – pagaliau norėjosi aiškumo.

Praėjus dar vienai dienai Dievas jam atsiuntė tą, kas padės išnarplioti bent vieną mįslę.

Pūga lėmė naujus ligonius, todėl Simonui ištisas dienas nebuvo kada mąstyti apie tamplierius, jau nekalbant apie Vesobruno maldą. Iš dviejų tarybos nario Matijo Holtshoferio vežikų, išgyvenusių užpuolimą, su tėvo pastangomis jam pavyko išgelbėti tik vieną. Antrasis jau vakar pasimirė tiesiog ant rankų.

Abu Fronvyzeriai neturėjo kada nė atsikvėpti. Laikas prabėgo ruošiant naujus vaistus, nuleidinėjant kraują ir tyrinėjant šlapimą. Be „Šongau karštinės“ pavadinimą įgavusios epidemijos aukų, būta tokių: šunvotėmis nusėtas staliaus pameistrys, nukentėjusysis su jaučių vežimu sutraiškyta koja ir vežikas nušalusiomis rankomis. Pastarasis, bandęs pirmą pūgos dieną ratuotas nusigauti iš Šongau į Landsbergą, vos per mylią nuo miesto buvo rastas griovyje. Bergždžiai mėginusį ištraukti vežimą iš sniego galiausiai įveikė šaltis. Simonas ir tėvas vienbalsiai nutarė nelaimėliui amputuoti tris kairiosios rankos pirštus – darbas, kurį Bonifacas, būdamas felčeriu, laikė ypatinga sritimi.

Per didįjį karą, kai jis su šeima klajojo drauge su Bavarijos landsknechtais, senajam medikui teko nupjauti nesuskaičiuojamą daugybę peršautų rankų ir kojų, o strampus apdeginti. Tuo laikotarpiu mirė jo žmona ir, pasibaigus karui, daktaras drauge su sūnumi įsikurdino Šongau mieste. Kad kitados dėl pinigų stygiaus atžala nutraukė brangias medicinos studijas Ingolštate, senis vis dar negalėjo jam atleisti. Naujausia drabužių mada ir vienas kitas lošimas kauliukais tuo metu Simonui atrodė daug patraukliau nei Hipokratas, Paracelsas ir tulžis. Dar nepalankiau tėvas žiūrėjo į jaunuolio susidėjimą su Šongau koriku, į tai, jog skolindavosi iš jo medicinos knygas ir vis dažniau stebėdavo budelį, kai tas gydydavo. Įgytas žinias vaikinas paskui taikė kasdieniame Fronvyzerių darbe.

Net amputuojant tuos tris pirštus, taigi per operaciją, kurioje Bonifacas nusimanė kaip dukart du, sūnus įžvelgė trūkumų. Abu medikai vežiko nuskausminimui panaudojo butelį degtinės ir lentą, kurią įspraudė pacientui tarp dantų. Kai vyresnysis gydytojas jau ketino nugnybti pirštus, virtusius pajuodusiais mėsgaliais, Simonas parodė jam į surūdijusias žnyplių geležtes.

– Prieš tai reikėtų dezinfekuoti, – sušnabždėjo šis tėvui. – Kitaip žaizda gaus užkrėtimą.

– Niekai, – tarstelėjo Bonifacas. – Po visko tas vietas išdeginsime verdančiu aliejumi. To išmokau iš savo tėvo ir manau, jog tai protinga.

Jaunuolis papurtė galvą.

– Žaizda gaus užkrėtimą, patikėk.

Kol senasis daktaras nespėjo atsakyti, vaikinas paėmė žnyples ir įkišo į stovėjusį ant plytos puodą su verdančiu vandeniu. Tik tada ėmėsi operacijos. Tylomis stebėdamas tėvas visgi giliai širdyje turėjo pripažinti, jog Simonas darbą atliko gerai ir greitai. Sūnus, be abejonės, apdovanotas talentu. Ir kam metė mokslus Ingolštate! Iš jo galėjo išeiti didis gydytojas! Ne toks kaip paprastas felčeris, kokiu buvo pats, o išsilavinęs medikas, mokytas, gerbiamas pilietis, kuriam žmonės jaustų pagarbą, mokėtų sidabrinėmis monetomis, o ne tais surūdijusiais kreiceriais, vištų kiaušiniais ir sukirmijusia sūdyta mėsa. Gydytojas Fronvyzeris, pirmasis gydytojas šeimoje...

Senis paniuręs linktelėjo, kai vaikinas, pagaliau suplėšęs baltutėlį liną, stipriai apraišiojo pirštus.

– Neblogas darbelis, – burbtelėjo Bonifacas. – Bet ką dabar darysi su panaudotomis žnyplėmis? Išmesi ar pirksi naujas?

Jaunuolis papurtė galvą ir šyptelėjo.

– Vėl nuplausiu verdančiu vandeniu, paskui dar ir dar kartą. Korikas visada taip daro, kai nugnybia vagiui nykštį ar smilių. Ir niekas iki šiol nepatiesė kojų. – Jis stebėjo vežiko kvėpavimą. – Visai neseniai Kuizelas pasidalijo senu metodu. Patepė avies mėšlu ir pelėsiais. Koriko įsitikinimu, nieko geriau nerastume uždegimo atveju. Pelėsis... – Šis nutilo, supratęs, jog padarė klaidą. Tėvo veidas užsiplieskė raudoniu.

– Liaukis su tuo savo nelemtu koriku ir jo purvina vaistine! – sušuko Bonifacas Fronvyzeris. – Visokiais niekais tau kvaršina galvą. Reikėtų uždrausti jo veiklą! Pelėsiai ir avių mėšlas, cha! Ne tam tave leidau į mokslus!

Senis pasuko į kambarėlį kitapus ir užtrenkė paskui save duris. Gūžčiodamas Simonas žvelgė tėvui įkandin, paskui šliūkštelėjo vežikui į veidą kibirą vandens, taip grąžindamas į gyvųjų tarpą.

Praslinko dar keletas valandų, kol pagaliau jaunasis gydytojas ištaikė minutėlę pasinerti į tamplierių pasaulį ir Vesobruno mįslę. Sulig šeštos valandos dūžiais užrakino kambarį ir patraukė į turgaus aikštę. Buvo susitaręs su Benedikta susitikti „Auksinėje žvaigždėje“. Atvėrus duris, į mediką plūstelėjo šiluma ir priplėkęs drėgnų drabužių dvokas. Tokiu laiku, vakare, smuklė buvo sausakimša vežikų ir pirklių, kurie, įstrigę čionai dėl pūgos, stūmė laiką lošdami kauliukais ir lėbaudami. Žemutinėje smuklės dalyje triukšmavo apie tuzinas vyrų, daugelis jų prislopintais balsais buvo įnikę į rimtus pokalbius.

Palinkusi ties pergamentu, pirklė sėdėjo prie stalo pačiame gale, nišoje. Simonui priartėjus, moteris susuko rankraštį ir pažvelgė į jį šypsodama.

Vaikinas parodė į ritinį.

– Ir? Turite kokių pastebėjimų dėl tos nelemtos mįslės?

Našlė nusijuokė.

– Ne, tai tik siaubingai nuobodžios sąmatos! Pūga siaučia, o verslu Landsberge vis tiek tenka pasirūpinti. Patikėkite, pirklio našlės gyvenimas labai nuobodus. Be to, nepavyksta sutikti tokio vyro, kuris pasižymėtų malonia išvaizda ir švelnumu bei kartu išmanytų visus tuos nuobodžius reikalus. – Ji linktelėjo daktarui. – Visi lig šiol buvę jaunikiai įstengdavo tą ar kitą. – Benedikta įkišo pergamento ritinį į krepšį, atremtą prie stalo kojos, tuo pat metu rankos mostu ragindama gydytoją prisėsti. – Bet baikime šią nelinksmą temą. Esu tikra, ir vėl naršėte toje tamplierių knygoje?

Simonas linktelėjo.

– Man šovė keletas minčių.

Vaikinas išsitraukė brevijorių iš švarko ir ėmė sklaidyti. O per tą laiką, spragtelėjusi pirštais ir mirktelėjusi smuklės šeimininkui, Kopmejer užsakė dvi taures karšto vyno.

– Tamplierių ordiną įkūrė kažkoks... Hugo de Pajensas, normandų riteris, – pradėjo gydytojas, vesdamas smiliumi per nukreivotas eilutes. Maža lajaus žvakė ant stalo skleidė tokią blausią šviesą, jog jaunajam medikui prireikė pastangų toliau skaityti. – Pradžioje tai tebuvo maža brolija iš devynių narių, bet netrukus ordinas išsiplėtė, pirmiausia Artimuosiuose Rytuose, o vėliau ir visoje Europoje. Per Italiją, Prancūziją, Angliją, link Jeruzalės...

– O Vokietijos žemėse? – pertraukė jį Benedikta.

Simonas gūžtelėjo.

– Čia, tiesą pasakius, mažiau. Pas mus, pasak vadinamųjų vokiečių riterių legendos, ta organizacija vis bandė Rytų Europoje atversti pagonis ugnimi ir kalaviju... – Jaunuolis papurtė galvą. Fronvyzeris nelabai buvo linkęs manyti, jog mosuojant ginklu galima priversti atsisakyti savo tikėjimo. Žodžių, o ne kalavijo galia, jo manymu, buvo tam įtikimesnė priemonė. – Tiek to, ne taip svarbu, – tęsė jis. – Vokiečių tamplierių yra buvę ir, žinoma, Vokietijos komtūrijų – tamplierių gyvenviečių – ir Bavarijoje. Pavyzdžiui, Augsburge, Bamberge arba Mosburge. Altenštato gyvenvietė turėtų priklausyti Mosburgo komtūrijai. – Atsidusęs tęsė: – Nedidukė Lorenco bažnyčia, deja, tai viskas, kas išliko.

– O tas Frydrichas Vildgrafas, užėmęs ne žemesnę už Vokiečių tamplierių ordino magistro padėtį, pardavė šią gyvenvietę su visoms žemėmis ir Lorenco bažnyčia 1289 m. Šteingadeno vienuolynui, – kalbėjo toliau Benedikta. – Prasidėjus tamplierių persekiojimams, lobį vyriškis paslėpė čia.

Moteris trumpam nutilo, nes patarnautoja, atnešusi dvi taures vyno, stovėdama iš šono įsimylėjusiomis akimis įsistebeilijo į Simoną. Tai buvo Tereza, viena iš tų merginų, kuriai jaunasis gydytojas buvo kritęs į akį. Vos tik ši nuėjo, pirklė galėjo kalbėti toliau.

– Gerai, tarkime, tas lobis iš tiesų kažkur čia. Tuomet paaiškinkite man štai ką: kodėl to Frydricho Vildgrafo kapas Altenštate, kai šiose apylinkėse tamplieriams niekas nebepriklauso? – Ji papurtė galvą. – Altenštato bazilikoje ant kapo plokštės datuojami 1329 mirties metai. Tokiu laiku visa nuosavybė jau seniai buvo parduota. Taigi nėra jokios logikos.

Vaikinas gūžtelėjo.

– O gal yra. Įsivaizduokime, jog Frydrichas Vildgrafas parduoda tamplieriams šią gyvenvietę, nes ji paprasčiausiai nuošali. Pernelyg nutolusi nuo kelio į Jeruzalę. Per mažai pajamų, tad gyvenvietė nepakankamai pelninga. Po dvidešimties metų prasideda tamplierių persekiojimas visoje Europoje. Štai tada magistras ir prisimena šią nedidelę atkampią komtūriją...

– ...Ir nutaria čia pasislėpti! – pertraukė susijaudinusi našlė. – Žinoma! Galbūt dar buvo išlikusių kokių bendrininkų, paklusnių pasiuntinių. Frydrichas Vildgrafas pažinojo vietinius tarybos narius ir įtakingiausius miestelėnus, šie vis dar galėjo būti palankiai nusiteikę jo atžvilgiu. Pati tamplierių bažnyčia taip pat tebestovėjo sveikutėlė. Puikiausia slėptuvė! Jam pačiam ir lobiui!

Simonas linktelėjo.

– Visai įmanoma, jog tuo laiku anas jau nebebuvo tamplieriumi. Gal pirkliu arba vietiniu pastoriumi, kas žino? Į Šongau Vildgrafas atsigabeno kai ką labai vertingo. O suvokęs artėjančią mirtį nutarė paslėpti taip, kad tik būreliui išrinktųjų pavyktų rasti...

– Tamplierių lobį, – sumurmėjo našlė. – Tai visiškai įmanoma versija. Galimas daiktas, jog apie jo egzistavimą žinojo vos keletas patikėtinių! Kaip buvęs vokiečių ordino magistras, tas Vildgrafas apie lobį sužinojo Paryžiuje. Gal kieno nors pavedimu turėjo rasti tinkamą slėptuvę. Tuomet ir dingo, tiesiai persekiotojams iš panosės...

Gydytojas nuožmiai šyptelėjo.

– Frydrichas Vildgrafas iš tiesų pasistengė užmėtyti pėdsakus. Tik nedidelė Altenštato bažnyčios kapo plokštė – jo mirties įrodymas. – Jaunasis medikas gurkštelėjo stipraus, pipirais, gvazdikėliais ir cinamonu pagardinto karšto vyno, o tada tyliai pratęsė pokalbį: – Tikrasis magistro kapas slypi po buvusia tamplierių bažnyčia. Čia ir Vildgrafo užminta mįslė. Jis pasinaudojo krikščioniškais simboliais, nenorėdamas, kad lobis atitektų į svetimas rankas. Galbūt tas kapas turėjo būti atvertas tik tam tikru laiku? Gal tas laikas jau paskendęs užmaršty, o dar gali būti, jog įminti pavyks tik Paskutinio teismo dieną. Niekada to nesužinosime...

Pirklė suraukė kaktą.

– Galiausiai mano brolis statybvietėje aptiko uždarytą kriptą, atvėrė ir informavo mane bei vyskupą, – išdėstė paskendusi mintyse.

Simonas nustebo:

– Vyskupą?

– Ar niekada to neminėjau? – Benedikta pažvelgė į jį suglumusi. – Laiške man brolis parašė, jog pranešęs Augsburgo vyskupui. Juk, galų gale, šis jo viršininkas.

Medikas suraukė kaktą.

– Ar siuntė pas vyskupą žygūną, ar taip pat pranešė laišku?

– Aš... aš to nežinau.

Vėjas klebeno Zėmerio smuklės langus. Vaikinas, norėdamas sušilti, tvirčiau suspaudė rankomis vyno taurę.

– Gal pasiuntinys buvo pričiuptas ir taip kas nors sužinojo apie lobį, – sumurmėjo ir atsargiai apsidairė. – Visai įmanoma, kad ir mes buvome stebimi pakeliui į Altenštato baziliką ir prie pilies griuvėsių. – Fronvyzeris pasilenkė prie našlės ir prabilo pašnibždomis: – Juolab svarbu, kad niekas nesuuostų, kur keliausime dabar. Kita mįslė veda į Vesobruną ir apie tai žinome tik mudu. Turime dingti iš čia, kol niekas nepastebėjo!

Kopmejer jam šyptelėjo.

– Palikite tai man. Paslaptingas dingimas – mano sritis. Kaip ir sąmatų skaičiavimas...

Simonas nusijuokė ir niūrios mintys akimirką pasitraukė. Staiga šiam toptelėjo, jog nuo vakar nebegalvoja apie Magdaleną. Tylomis atsidūsėjęs pabandė sąžinę nuraminti drungnu vynu. Na, mergina bent buvo toli nuo galimų pavojų, gresiančių čia, Šongau. Jaunasis vyrukas šyptelėjo. Kita vertus, būdama viena iš Kuizelų, mergina pati kuo puikiausiai savimi galėjo pasirūpinti.

Įbėgusi į gatvę, Magdalena pamatė, kaip nepažįstamasis pasuko kairėn. Bemaž žaismingai mojuodamas rankoje šilkiniu maišeliu su nuodais, plačiais žingsniais nudrožė didžiule, plačia centrine gatve.

Pirmą kartą koriko duktė jį išvydo visu ūgiu. Tai buvo liesas vyras juodu apsiaustu ir balta tunika su nenatūraliai, palyginti su kūnu, ištįsusiomis rankomis ir kojomis. Ėjo kiek gunktelėjęs, tarsi pečius būtų slėgusi nematoma našta. Dėl užmaukšlinto ant veido gobtuvo, susuktos nugaros ir maskatuojančių rankų priminė juodą uolų vabalą, besigūžiantį į save. Vyras, be jokių abejonių, buvo vienuolis, nors iš kokio ordino, mergina vargiai galėjo pasakyti. Magdalena apdairiai sekė nepažįstamajam iš paskos.

Vienintelis praeinamas kelias dabar dėl sniego buvo virtęs išmintu taku, kuriuo eidami vienas šalia kito vos galėjo tilpti du žmonės. Žmogus buvo greitas – pralenkė apsikutojusius tarybos narius ir pilnais krepšiais nešinas patarnautojas, o kartą taip stumtelėjo valstietį, tempusį užsispyrusį jautį pas mėsininką, kad šis plūsdamasis dribtelėjo ant sniego šalia gyvulio. Nekreipdamas į vargšą jokio dėmesio vienuolis nurioglino toliau. Magdalena turėjo vargo jį sekdama, taip pat skynėsi kelią pro besikeikiančius žmones arba stengėsi išvengti abipus takelio sukastų, kelius siekiančių pusnių. Neilgai trukus merginos batai ir kojinės permirko. Būtų gerai pamatyti to vyro veidą, tačiau šis tebebuvo užsitraukęs gobtuvą ir nė karto neatsigręžė.

Giliai širdyje Kuizel vylėsi, kad anas niekada į ją nepasuks galvos. Tai budelio dukteriai veikiausiai baigtųsi mirtimi.

Toliau priekyje turgaus aikštėje keliai praplatėjo. Prekeivės, įsisupusios į storus pasijonių sluoksnius, kassavaitiniame turguje statė prekybos kioskus. Vienuolis, nesidairydamas nei į kairę, nei į dešinę, žirgliojo tiesiai pro jas. Galiausiai Magdalena suprato, kur vyras taiko.

Į Katedros kvartalą.

Koriko duktė suraukė kaktą. Vakar per pūgą Filypas Hartmanas trumpai papasakojo turtingo miesto ir kartu Katedros kvartalo istoriją. Augsburgo centrą sudarė nedidukas savarankiškas miestelis, apsuptas siena su vartais. Kadaise čia buvusi pirmoji romėnų gyvenvietė, netoli Lecho jie buvo įkūrę karo stovyklą. Kur pažvelgsi, dabar stovėjo vyskupui priklausantys pastatai, katedra, vyskupo rezidencija, pasiturinčių amatininkų namai... Ką Kopmejerio žudikai čia veikė?

Vartų kairėje ir dešinėje nuobodžiaudami, brangia gelumbe apsivilkę šliejosi du alebardomis ginkluoti vyskupo sargybiniai. Kai vienuolis ėjo pro šalį, šiedu sutiko jį trumpu pasveikinimu, o paskui toliau svajojo apie karštą vyną ir šiltus meduolius. Magdalena nustėro. Nesustabdytas vyriškis įžengė į Katedros kvartalą. Panašu, jog apsaugininkai jį pažinojo. Ar įmanoma?

Nebuvo kada svarstyti. Kad nepamestų nepažįstamojo iš akių, žūtbūt reikėjo patekti pro sargybą. Mergina trumpam užsimerkė, persižegnojo, tada plačia šypsena priartėjo prie vartų. Abu vyrai sužiuro į Magdaleną nepatikliai.

– Kur? – burbtelėjo vienas. Balse nuskambėjo ne smalsumas, o veikiau reiklumas, kilęs iš būtinybės užduoti tokį klausimą.

Šypsodamasi Kuizel kilstelėjo maišelį su žolelėmis, kurį tebesaugojo po apsiaustu ir parodė sargybiniams. Pajuto pasitenkinimą, pastebėjusi tebekarojusį prie šono odinį maišelį su Augsburgo koriko įduotais guldenais. Net jei nepažįstamojo pėdsakus ir pamestų, sandėris vis dėlto nusisekė. Taip ir reikia tam neužaugai vaistininkui! Kam pardavė nuodus tiems pasalūnams?

– Žolelės nuo vaistininko Birmano, – atsakė kreipdamasi į sargybinius ir papūtė lūpas. – Šalavijas ir ramunėlės. Priorą kamuoja stiprus kosulys.

Kareivis mestelėjo trumpą žvilgsnį į maišelį, tada galvos linktelėjimu ją praleido. Tik tada, kai Magdalena buvo praėjusi, nusistebėjo:

– Keista, – sargas pasisuko į tarnybos bendrą. – Šiandien ryte jis atrodė sveikutėlis. Jėgų priekaištingam pamokslui tikrai nestokojo. Ei, mergaite! – Tačiau šiam atsisukus koriko duktė jau buvo dingusi už artimiausio kampo.

Kuizel teko pasistengti, kad rastų nepažįstamąjį. Gatvės, kuriose auksakalių ir sidabrakalių namai rikiavosi prie graviruotojų ir gelumbės pirklių, buvo siauresnės ir kreivesnės nei žemutinėje Augsburgo dalyje. Pasidavusi staiga šovusiai minčiai ji pasisuko dešinėn ir pateko į akligatvį. Grįžo, tada nubėgo kita linkme ir staiga atsidūrė priešais didžiulę katedrą – pastatą, Magdalena nė kiek neabejojo, triskart aukštesnį už Šongau bažnyčią. Per aikštę aidėjo varpų dūžiai, vieni piligrimai ir besimeldžiantys plūdo pro milžiniškus vartus, kiti ėjo jiems iš priekio. Skarmaluoti elgetos sėdėjo ant laiptų ir, keldami gailesčio jausmą, tiesė ranką. Panašu, jog ką tik baigėsi mišios. Koriko dukteriai užėmė kvapą. Kiek telpa žmonių po šiais skliautais? Mergina skubriai apsižvalgė, tačiau tame bruzdesyje šmėkščiojo tik nematytų žmonių drabužiai ir veidai.

Vienuolis buvo dingęs.

Kuizel jau ketino pasiduoti, kai ant plačių laiptų į vartus tarp maldos namų lankytojų ir elgetų pastebėjo kažką žėrint auksu. Pabėgėjo laiptais į viršų ir tada pamatė, kaip katedros vidun įsmuko vyriškis. Kryžius ant grandinėlės dar kartą žybtelėjo saulėje, o paskui jį prarijo milžiniško pastato giluma. Guviais žingsniais mergina nubėgo paskui.

Įžengusi į katedrą koriko duktė nepajuto, kaip stabtelėjo. Tarėsi pakliuvusi į kitą pasaulį, dar niekada neregėjo tokio impozantiško statinio. Toliau bėgdama ji žvilgsniu slydo per aukščiausias kolonas, baliustradas ir spalvomis žaižaruojančius bažnyčios langus, pro kuriuos tryško ryto saulė. Nuo gausiai tapytų sienų iš visų pusių žemyn žvelgė angelai ir šventieji.

Vienuolis, kirtęs katedrą, galiausiai pasuko į galinę šoninės navos dalį kairėje. Čia suklupo priešais akmeninį karstą, palenkė galvą ir ėmė melstis.

Magdalena pasislėpė už kolonos ir pirmą kartą po tokio ilgo laiko atgavo kvapą.

Žudikas, kuris meldžiasi...

Gal jis čia, kad išpažintų nuodėmes? Trumpam apsvarsčiusi Kuizel atmetė šią mintį. Galų gale juk nepažįstamasis įsigijo naujų nuodų. Atgailaujantis nusidėjėlis atrodo kitaip.

Mielu noru dabar žvilgtelėtų į jo veidą, tačiau džiūsna nenusiėmė gobtuvo, tik iš po jo kyšojo ilga nosis, ant riešo tebekadaravo maišelis su nuodais, ant plačių pečių mataravo sunkus tarsi kabamoji spyna kryžius.

Mergina neįžiūrėjo, prie kieno kapo klūpojo vyriškis. Slapstydamasi už kolonos nekantriai šį stebėjo. Supratusi, jog vienuolis besimelsdamas užtruks, pažvelgė į viršų, kad dar kartą pasigrožėtų katedros dydžiu. Kuizel apžiūrinėjo kolonas ir šoninius altorius, daugybę vinguriuojančių nišų ir laiptų, vedančių aukštyn, bet taip pat ir gilyn. Kairėje, regis, per akmeninius, numintus laiptus buvo galima patekti į kriptą, toliau gale šakojosi savotiška dengta galerija. Magdalenai iš dešinės, viršum akmeninio altoriaus, priešais kurį meldėsi nepažįstamasis, buvo prikabinėta eilė paveikslų. Juose pavaizduoti įvairūs seni žmonės su mitromis ir apsiaustais. Kiekvieno rankoje – piemens lazda, švelnus žvilgsnis, nukreiptas žemyn, į tikinčiuosius. Budelio duktė perbėgo akimis per paveikslus. Viršuje kairėje buvo seni ir nublukę, keisto atspalvio žmonės juose panėšėjo į pasiuntinius iš tolimųjų laikų. Kuo žemiau ir dešiniau leidosi, tuo naujesni ir spalvingesni rodėsi piešiniai. Po kiekvienu užrašyti metai. Kuizel atkreipė dėmesį, jog tai visų Augsburgo vyskupų portretai. Pačioje žemiausioje eilėje paskutiniame paveiksle pamatė stebėtinai jauną vyriškį juodais retais plaukais, kumpa nosimi ir keistai skvarbiu žvilgsniu. Apačioje perskaitė vardą.

Vyskupas Zigismundas Francas. Įšventintas 1646 m.

Šiai beveik dingojosi, jog vyskupas iš viršaus įdėmiai žvelgia į ją. Maldininko akys, švytinčios kažkuo nemaloniu, gręžiančiu, rodės, prasiskverbs į pačią sielą.

Staiga Magdalena sustojo.

Kai kas paveiksle nedavė ramybės. Ar tai, ką matė, buvo juodas, veik skurdžiai atrodantis drabužis? Skvarbus žvilgsnis? Neįtikėtina jaunystė senų vyriškių gretose? Kai mergina pagaliau atpažino, prireikė laiko suvokti tam, ką mato.

Ant vyskupo kaklo kabėjo auksinė grandinė su kryžiumi. Kryžiumi su dviem skersiniais.

Tokiu pat, kokį nešiojo vienuolis.

Koriko duktė vos susilaikė nesurikusi. Galvoje kirbėjo mintys, tačiau surikiuoti joms neturėjo laiko. Vienuolis baigė melstis. Atsistojo, persižegnojo ir nusilenkė. Galiausiai patraukė link galerijos ir dingo pro akmeninį, gilią senovę menantį įėjimą. Nė karto neapsidairė. Kuizel paskutinįsyk mestelėjo žvilgsnį į jaunąjį vyskupą tiesiai sau virš galvos, paskui nusekė nepažįstamąjį. Ją apėmė jausmas, tarsi vyskupo Zigismundo Franco akys smigo į pakaušį.

Ankstų rytą į Jakobo Kuizelo namų duris kažkas taip stipriai pabeldė, lyg į bausmės įvykdymo vietą nuvesdintas turėjo būti pats korikas. Lauke tebebuvo tamsu, nors į akį durk, tik ką po gaidžių, ir budelis gulėjo šalia šiltos, švelnios žmonos, kuri sulig trečiuoju energingu beldimu mieguista ir žaibuodama akimis pasisuko į sutuoktinį.

– Kad ir kas ten, nusuk sprandą... – sumurmėjo, galvą vėl nugrūsdama po pūkine pagalve.

– Pasikliauk manimi, – Kuizelas aikčiodamas išsiropštė iš lovos, o pasigirdus ketvirtam beldimui, kone nusirito žemyn nuo laiptų. Lyg to trūko, pradėjo žliumbti pabudę dvynukai. – Gerai jau! – sukriokė Jakobas. – Ateinu!

Basnirčia ir vienais naktiniais šlepsėdamas šaltutėliais tarsi ledas laiptais, vis prisiekinėjo ramybės drumstėją pakamuoti bent gniaužtuvais pirštams. Na, gal dar degančiais degtukais, kuriuos kyštelėtų po nagais.

– Ateinu!

Kuizelui išpuolė varginanti naktis. Iš pradžių mažyliai kosėjo taip, kad net širdį vėrė, ir nurimo tik po karšto pieno su medumi. Kai Georgas ir Barbara galop užmigo, ištisas valandas Jakobas vartėsi lovoje, galvodamas apie antrąją plėšikų gaują. Bemąstydamas apie paslaptingą ketvirtąjį vyrą, galų gale užmigo.

Tik tam, kad maždaug po penkių minučių daužydamas duris kažkoks avigalvis jį pažadintų.

Įsiutęs korikas nusigavo prie įėjimo. Atkėlęs medinį skląstį, atplėšė duris ir taip užriaumojo stovėjusiam priešais, jog šis kone įvirto į slūgsojusią sniego kaugę.

– Kas, po galais, šovė tau, užsispyręs šunsnuki, vidury nakties mane... – Tik tada budelis pamatė, jog priešais jį burmistras Karlas Zėmeris. – Po paraliais... – sumurmėjo.

Pakėlęs į viršų išsigandusias akis, kilmingasis žvelgė į Jakobą, kuris ūgiu jį lenkė visa galva. Išbalusiame smuklininko veide juodavo paakiai, o kairysis skruostas buvo smarkiai sutinęs.

– Atleisk už sutrukdymą tokiu ankstyvu metu, Kuizelai, – sušnibždėjo užeigos savininkas ir parodė į skruostą. – Ilgiau neištvėriau. Tas skausmas...

Budelis suraukė kaktą, paskui prilaikė duris.

– Užeikite vidun.

Jakobas įleido burmistrą ir nuo dar šiltų žarijų iš ugniakuro uždegė porą pušies balanų, įtaisydamas šias laikikliuose ant stalo.

Blausioje šviesoje tarybos narys apžvelgė kambarį. Budelio kalavijas greta Dievui skirto altorėlio, grubiai sukaltas suolelis, masyvus apsitrynęs stalas, kartuvių kopėčios kampe. Ant stalo keletas atverstų knygų.

– Skaitai?.. – panūdo sužinoti Karlas.

Korikas linktelėjo.

– Dioskorido veikalą. Seniena, bet nieko geresnio nėra, o apie žoleles sužinoti norisi. O štai čia... – jis pakėlė gan naujai atrodančią knygą, – Atanasijus Kircheris. Nelemtas jėzuitas. Apie marą nusimano! Ar girdėjote apie jį?

Burmistras gūžtelėjo.

– Na, atvirai pasakius... Dažniausiai skaitau sąmatas...

Nuo vienos iš balanų korikas prisidegė pypkę, paskui pratęsė:

– Kircherio teigimu, maru užsikrečiama per mažutėlyčius skraidančius padarėlius, kuriuos jis pamatė vadinamuoju mikroskopu. Ne koks žemės garavimas ar kokia kita, velniai žino, šundaktarių išmonė, o tiesiog maži, plika akimi nematomi padarėliai, pereinantys nuo vieno žmogaus prie kito... – Užsisvajojusio Kuizelo išvedžiojimus nutraukė vaikų verkšlenimas. Viršuje iš miegamojo pasigirdo ir skambus žmonos balsas.

– Kas ten, po velnių, dedasi apačioje? – keikėsi ši. – Gerti keliaukite į Zėmerio užeigą, kad jus kur, ir leiskite vaikams ramiai miegoti!

– Ana, – sušnypštė Jakobas – Čia, apačioje, stovi smuklininkas Zėmeris.

– Ką?

– Burmistras stovi čia, apačioje, ir jam skauda dantį.

– Skauda ar ne, malonėkite tyliau, dėl Dievo!

Durys užsidarė su trenksmu. Korikas pažvelgė į Karlą ir pavartė akis.

– Tos moterys... – sušnibždėjo tyliai, kad negalėtų išgirsti sutuoktinė. Tada susimąstė. – Taigi kas jus pas mane atvijo?

– Mano žmona mano, jog tu vienintelis, galintis padėti, – tarė burmistras rodydamas į ištinusį skruostą. Dantį skauda jau ne vieną savaitę, tačiau šiąnakt... – Vyras užmerkė akis. – Padaryk, kad praeitų. Sumokėsiu, kiek norėsi.

– Na, tuomet pažiūrėkime. – Jakobas prispaudė burmistrą prie vieno iš suolelių. – Išsižiokite. Degančia balana pašvietė į burną. – Matau jį, nenaudėlį, – sumurmėjo. – Skauda? – Budelis palietė pirštu pajuodusią šaknį pačiame burnos gale. Tarybos narys krūptelėjo ir garsiai sukliko.

– Ššš, – nutildė šį Kuizelas. – Pagalvokite apie mano žmoną. Ji juokų nesupranta.

Korikas nuėjo į kamarėlę kitapus ir netrukus grįžo nešinas mažu buteliuku.

– Kas tai? – sumurmėjo nuo skausmo pusiau apsvaigęs burmistras.

– Gvazdikėlių aliejus. Malšina skausmą.

Šeimininkas užlašino kelis lašus ant skepetos ir pridėjo prie skaudamo danties. Zėmeris su palengvėjimu atsidūsėjo.

– Iš tiesų, skausmas praeina. Kokie stebuklingi vaistai!

Jakobas išsišiepė.

– Aš galiu sukelti skausmą, tačiau galiu jį ir numalšinti. Viskas priklauso nuo kainos. Štai, imkite! – ištiesė burmistrui mažąjį buteliuką. – Atiduodu jums tinktūrą už vieną guldeną. – Kuizelas įpylė burmistrui degtinės, kurią šis išmaukė vienu užsivertimu. Antros taip pat neatsisakė.

Abu vyriškiai kurį laiką sėdėjo taip vienas priešais kitą tylėdami. Apėmus smalsumui smuklininkas galiausiai dar kartą apsižvalgė kambaryje, stabteldamas ties kartuvių kopėčiomis.

– Greičiausiai jau rytoj prasidės procesas dėl Šelerio, – pareiškė burmistras ir parodė į kopėčias. Sumažėjus skausmui dabar jautėsi kuo puikiausiai atsipalaidavęs netgi koriko namuose. – Taigi po trijų dienų galėsi imtis darbo. – Įtūžęs Zėmeris pašoko iš vietos. – Ta prakeikta antroji plėšikų gauja! – Tada taip trenkė ranka per stalą, kad iš stiklo kliustelėjo degtinė. – Jei ne ši, dabar sėkmingai galėčiau gabenti muskatinį vyną į Landsbergą ir dar toliau. Švabijai trūksta vyno, o aš negaliu jo parūpinti!

– O gal parūpinsite. – Korikas sau prisipylė didžiulį stiklą ir gurkštelėjo.

Karlas pažvelgė į jį nustebęs.

– Kaip tu tai įsivaizduoji? Netaukšk niekų! Kol nežinome, kas išduoda mūsų maršrutus, ten daugiau nei pavojinga. Ar manęs laukia tas pat, kas nutiko Holtshoferiui ir kitiems?

Jakobas išsiviepė.

– Žinau kelius, kurių nežino net plėšikai. Rogėmis, tempiamomis arklių, būtų paprasčiau iki ten nusigauti. Be to, galėčiau jums duoti žmonių apsaugai, kad lydėtų pirmąsias mylias. Šiaip ar taip netrukus su savo vyrais leidžiuosi gaudyti plėšikų.

– Sakai, apsauga, hm? – Tarybos narys suraukė kaktą. – Ir kiek man tai kainuos?

Kuizelas išmaukė degtinę, tarsi tai būtų pienas.

– Beveik nieko, – patikino. – Tik šiek tiek informacijos. – Pasilenkęs virš stalo sušnabždėjo: – Viskas, ko noriu, yra tai, kad dėl manęs kai ką sužinotumėte pakeliui į Švabiją. Tokiam žmogui kaip jūs tai padaryti bus vieni juokai.

Budelis įvardijo prašymą. Burmistras, atidžiai išklausęs, linktelėjo.

– Nors nenumanau, kas iš to bus, bet jei kitaip negalima, paprašysiu. O kada ryt jau galėtume leistis į kelionę?

Korikas patraukė pečiais.

– Kai tik baigsis pūga, bet iki tol... – Parodė į priešais jį stovėjusio Karlo skruostą. – Su tokiu dantimi verčiau atsisakyti ilgos kelionės.

Tarybos narys išbalo.

– Bet juk skausmas liovėsi. Be to, turiu gvazdikėlių aliejaus...

– Tai tik laikina pagalba. Patikėkite, skausmas grįš ir stipresnis nei prieš tai, aliejus tuomet nepadės.

– O Dieve, tai ką daryti? – staigios panikos apimtas, Zėmeris čiuptelėjo už skruosto ir kone maldaujančiomis akimis įsisiurbė į budelį. – Ką gi man daryti?

Jakobas, nuėjęs prie skrynios gretimame kambaryje, grįžo nešinas rankos ilgio žnyplėmis, kurias naudodavo per kankinimus.

– Teks šalinti, – nusprendė.

Atrodė, jog Karlas tuoj nualps.

– Dabar pat?

– Kodėl ne? Mano žmonai šiaip ar taip metas keltis.

Netrukus paskui sekęs riksmas ant kojų sukėlė ne tik Aną Mariją bei dvynius, bet ir visą Kailiadirbių kvartalą.

Pasinaudodama kolonomis kaip priedanga, Magdalena sekė juodaskvernį vienuolį per Augsburgo katedrą. Tiesiog priešais šis dingo dengtoje galerijoje. Kai koriko duktė praėjo puošniuosius vartus, jungusius katedrą su atrijumi, pamatė, jog praslinkęs palei medines duris, vyriškis dingo už posūkio. Du mišių patarnautojai, ateidami iš priekio, smalsiai nužiūrinėjo merginą. Ši sulėtino žingsnį ir šypsodamasi praėjo pro juos, demonstratyviai mosuodama žolelių maišeliu. Abu spuoguoti jaunuoliai stebeilijosi į iškirptę, tarsi kaip gyvi nebūtų regėję moters. Tikriausiai galerijoje tai tenka retai išvysti, pagalvojo Kuizel, nesiliaudama stoiškai šypsotis. Pagaliau vaikinukai dingo, ji paspartino žingsnį, pasukdama už kito kampo...

Prieš akis atsivėrė tuščias koridorius.

Magdalena sumurmėjo stačiokišką korikų keiksmažodį. Tas prakeiktas vienuolis vėl paspruko iš panosės!

Mergina bėgo toliau, apsuko atrijų, kol atsidūrė prie vartų, vedančių į katedrą. Kaip tai įmanoma? Nepažįstamasis niekaip nebūtų galėjęs dar kartą prasmukti per vartus. Ji turėjo juodaskvernį matyti! Nuo galerijos ši spoksojo į kolonomis apjuostą vidinį kiemą su nedideliu šalia krūmų užveistu ir po sniego danga miegančiu žolynų sodu. Ir čia nė gyvos dvasios. Atrodė, tarsi nepažįstamasis būtų ištirpęs ore. Budelio duktė dar kartą perėjo galeriją. Galbūt kažkur būta durų, kurias pražiūrėjo, angos ar slaptos nišos?

Tik dabar Magdalena turėjo progą atidžiau apsižvalgyti. Kairėje sienos buvo pripildytos kapo plokščių iš įvairiausių epochų. Kuizel pasitiko riterių senoviniais šarvais, išsiviepusių skeletų ir kumpanosių vyskupų akys. Jokių kitų durų nebuvo.

Ji pametė vyriškį.

Išsekusi Kuizel atsirėmė į kapo plokštę ir atsikvėpė. Bent jau sužinojo, jog Kopmejerio žudikas priklauso katedros aplinkai. Sargyba prie vartų šį pasveikino, tad, jokių abejonių, jog nepažįstamasis puikiai orientuojasi bažnyčioje, be to, turėjo tokį pat kryžių, kokį matė ant to jaunojo vyskupo kaklo iš paveikslo šoninėje navoje, kryžių su dviem skersiniais.

Tas pats kryžius... Ši baugi ir absurdiška mintis koriko dukterį taip užvaldė, jog ne iš karto galėjo tuo patikėti.

Ar įmanoma, jog tas vienuolis ir vyskupas yra tas pats asmuo?

Kol bandė įsivaizduoti, ką ši baisi mintis reiškia, kapo plokštė už nugaros prabilo žmogaus balsu.

Magdalena šastelėjo į priekį, maišelis su žolelėmis išslydo, ir ji įsispitrijo į akmeninį vyriškį ant plokštės. Tai buvo riteris su šarvais ir atviru šalmu, platusis kalavijas rėmėsi šiam į šoną, du žaidžiantys šunys šėliojo prie jo kojų. Vyras dėbsojo tuščiomis akimis.

Mergina, sulaikiusi kvapą, įsiklausė. Iš sustingusiam šauksmui atvertos riterio burnos sklido tylus, vos girdimas murmesys ir šnypštimas.

Kuizel atsargiai prisiartino prie akmeninio reljefo. Prispaudusi ausį prie šaltos plokštės, galėjo išgirsti ūžimą. Pratisas, raudoms prilygstantis garsas. Užmerkusi akis įsiklausė. Nebuvo jokių paskirų balsų, tik duslus daugybės vyriškių choras, kuris užslopintas veržėsi pro akmeninę plokštę.

Ar įmanoma?..

Magdalena spustelėjo abiem rankomis akmeninę plokštę, tačiau ši neprasivėrė nė per plyšį. Ji ieškojo šone įtrūkimo, į kurį galėtų įsprausti pirštus, taigi čiuopė slaptojo mechanizmo.

Veltui.

Galiausiai merginos žvilgsnis užkliuvo už delno dydžio švęsto vandens dubenų, kurie iš abiejų kapo plokštės pusių buvo pritvirtinti šlaunų aukštyje. Dvi besiviepiančios akmeninės kaukolės, kurių centrinės dalys atliko dubens paskirtį. Švęstas vanduo buvo užšalęs, pačios kaukolės senos ir sudūlėjusios. Kuizel apžiūrėjo jas įdėmiau.

Dešinioji kaukolė buvo kiek pakrypusi, palenkta galva erzinančiai prasiviepusi iš apačios žvelgė į koriko dukterį.

Kaip vargšelis prasikaltėlis, kuriam mano tėvas nusuko sprandą, pagalvojo. Magdalena čiupusi už kaukolės pamėgino šią pasukti.

Ji pajudėjo.

Girgždėdama sunki akmeninė plokštė virto į vidų ir taip atsivėrė stačių, išmintų akmeninių laiptų, vedančių į tamsą, reginys. Kuizel, sulaikiusi kvėpavimą, įsiklausė. Giliai apačioje girdėjosi vyrų giesmės, raudantis choralas, lotyniškų žodžių nuotrupos atsklido iki jos į viršų.

Mors stupebit et natura, cum resurget creatura... Deus lo vult... Confutatis maledictis, flammis acribus addictis... Deus lo vult...*

Deus lo vult. Tokia Dievo valia.

Ir vėl tas keistas lotyniškas sakinys, kurį minėjo tėvas. Tas pats, kuris įstrigo Altenštato smuklininkui iš dviejų nepažįstamųjų pokalbio lotyniškai. Tas pats, kurį piktadariai murmėjo Altenštato kriptoje.

Tokia Dievo valia...

Atėjo laikas lipti žemyn.

Mergina susigrūdo maišelį su žolelėmis po sijonu ir leidosi į kelią. Atsargiai įveikdama laiptelį po laiptelio leidosi apačion. Pakopos sukosi apie sudūlėjusias kolonas, giedojimas darėsi vis garsesnis. Ant sienos ėmė matytis įrėžti ženklai, kreivai išpieštos žuvys, kur ne kur raidės P ir X. Pasirodžiusiose nišose blykčiojančios aliejinės lempos rodė kelią. Kuizel apėmė jausmas, kad šie laiptai gerokai senesni nei pati katedra viršum jos.

Pagaliau pakopų pabaiga. Siauras, kupolo formos koridorius vedė link giedotojų, toliau priekyje Magdalena įžvelgė ir didesnio šviesos šaltinio spindėjimą. Tamsiu koridoriumi budelio duktė apčiuopomis ėjo į priekį, kai ranka susidūrė su kažkuo slidžiu, dulkinu, nuo ko pirštai apsivėlė miltus primenančiu sluoksniu. Atitraukusi ranką, mergina nužvelgė į tvarkingą krūvą sukrautas mirusiųjų kaukoles ant žemės šalia savęs. Lyg tyčia užtaikė į vienos iš kaukolių akį. Prie dešinės sienos pūpsojo iki pat lubų sukrautų kaulų stirta. Giedojimas dabar buvo girdėti čia pat.

Iudex ergo cum sedebit, quidquid latet apparebit... Deus lo vult...**

Mergina pastebėjo pasiekusi koridoriaus pabaigą. Atsiklaupusi už nedidelės, iš kaukolių suręstos piramidės, ėmė žvalgytis iš už kampo.

Reginys ją pribloškė.

Priešais atsivėrė rūsys, plotu sulig nedidele bažnyčia. Visur sienose iki pat lubų buvo iškirstos grubios nišos, kuriose gulėjo sukrauti kaulai ir kaukolės. Salės gale stovėjo akmeninis altorius, už kurio kabojo sudūlėjęs kryžius. Deglai apšvietė mažiausiai dviejų tuzinų vyriškių grupelę vienuolių abitais ir gobtuvais, kurių vieni klūpodami, kiti stovėdami buvo susispietę aplink kryžių ir giedojo choralą. Ant juodų abitų visi dėvėjo baltus apsiaustus su lygiai tokiais pat, tokios pat formos ir spalvos kaip tas už altoriaus, kryžiais.

Su dviem skersiniais ir kraujo raudonumo spalvos.

Tuba mirum spargens sonum, per sepulcra regionum... Deus lo vult...***

Regis, visa amžinybė praėjo, kol vyriškiai baigė giesmes. Magdalena pajuto, kaip nutirpo kojos. Vis dėlto ji sustingo už kaukolių bokšto, stebėdama, kas vyks toliau. Vienas apsigaubusių vyrų išėjo į priekį prie altoriaus ir iškėlė rankas, tarsi ketindamas palaiminti. Kaip visi kiti, jis slėpė veidą po gobtuvu. Vyras pasisuko į susirinkusiuosius aplink. Garsiai skambėjęs balsas ataidėjo iki pat Magdalenos.

– Brangūs broliai, – pradėjo maldininkas. – Garbingieji miestelėnai, dvasininkai ir paprastieji pamokslininkai, atvykę čionai iš toli. Mūsų brolija jau nuo seno laikė pareiga sunaikinti visus eretikus ir neleisti pasklisti prakeiktiems liuteronams! – Iš po gobtuvų pasigirdo pritariamas murmesys, tačiau vyriškis nutildė visus kilstelėdamas ranką. – Jūs žinote, kad taip pat dedame pastangas, jog nuo pražūtingos eretikų rankos išsaugotume Viešpaties turtus. Nemaža pavyko sugrąžinti nuo to laiko į Šventosios Romos bažnyčios prieglobstį. Vienintelės bažnyčios! – Jis reikšmingai patylėjo prieš tęsdamas kalbą. – Sušaukiau šį susirinkimą, norėdamas paskelbti džiugią žinią. Mums pavyko išgelbėti didžiausią krikščionijos lobį! – Tarp užsimaskavusiųjų nuvilnijo susijaudinimo kupinas šnabždesys. Vadas numaldydamas pakėlė rankas ir tęsė: – Vietovėje netoli nuo čia prieš galybę metų jį paslėpė nelemti tamplieriai. Vis dėlto didžiai maloningas Dievas atsiuntė mums ženklą, taigi netrukus su šiuo lobiu būsime pasiruošę traukti į šventąjį karą! Negalime leisti, kad ir toliau šie liuteronų padugnės terštų mūsų Viešpaties vardą. Čia, šiame mieste, prasidėjo eretikų viešpatavimas, išplitęs po Vokietijos žemes. Ir čia ateis jam galas. Esu tikras, jog dėl šio lobio sulauksime didžiojo karo tęsinio! Šalin eretikus! Mes laimėsime!

– Deus lo vult! Deus lo vult! – šaukė keletas stovinčių aplink. Kiti krito ant kelių, meldėsi arba plakėsi nugaras vienuolių rimbais.

Vadas dar kartą paprašė rimties.

– Net jei daugumai jau žinoma, apie kokį lobį kalbama, brolis Jakobas, ištikimasis mūsų brolijos tarnas, dabar išdėstys išsamiau. Turbūt nereikia priminti, jog viskas, ką jis papasakos, turės išlikti griežčiausioje paslaptyje. Išdavikų laukia ugnies bausmė.

– Mirtis išdavikams! – pasigirdo balsas. – Mirtis eretikams ir liuteronams! – įsiterpė kiti. Magdalena gurktelėjo ir dar žemiau nei prieš tai pritūpė už kaukolių krūvos.

Vienas iš vyrų su abitu ir apsiaustu išėjo į priekį. Jam prabilus, koriko dukteriai per nugarą perėjo virpulys. Nepažįstamasis iš vaistinės! Kažkur čia, šiame rūsyje, persivilko vienu iš baltų apsiaustų ir užsidėjo tą keistąjį kryžių. Tačiau Magdalena pažino jį iš balso.

– Broliai! Pirmiau kalbėjusysis teisus. Pergalė jau arti, – tyliai šnypštė, vis dėlto mergina suprato kiekvieną žodį. – Tai tikras stebuklas, tikėkite manimi! Vos už kelių mylių nuo čia prakeiktieji tamplieriai prieš daugybę metų užkasė didžiausią krikščionijos lobį! Idant nuslėptų nuo mūsų paslaptį, tie eretikai surezgė keletą vaikiškų mįslių, bet netrukus mes...

Per vėlai Kuizel pastebėjo, jog pernelyg smarkiai buvo palinkusi virš kaukolių krūvos. Dešine alkūne atsitrenkė į vieną. Ši, atsiskyrusi nuo piramidės, bildėdama nukrito ant žemės ir nusirito link rūsio.

Brolis Jakobas nutraukė kalbą ir įtariai žvilgtelėjo į merginos pusę. Jau ketino pratęsti, kai tą akimirką išsijudino kitos kaukolės. Staigiais judesiais budelio duktė pabandė šias sulaikyti, tačiau veltui.

Netekusi pusiausvyros ištisų šimtmečių senumo krūva iš mirusiųjų kaukolių barškėdama pažiro į visas puses. Akimirką Magdalena liko stovėti be jokios priedangos koridoriuje. Ta akimirka, rodos, sustojo.

– Čiupkite ją! – sukliko vadas bendrininkams, tokiems pat ištiktiems stabo kaip Kuizel. – Vyriškio gobtuvas nuslydo atgal – jaunoji moteris išvydo neapykantos iškreiptą, įniršusį veidą. Veidą vyro, kurį matė aukštai paveiksle.

Vyskupo.

Tereikėjo sekundės dalies, jog suprastų: Andrėjo Kopmejerio žudikas – ne Augsburgo didikas, ne, jis buvo šios išprotėjusios šutvės vadas! Šutvės, kuri pajėgi gerokai baisesniam nusikaltimui – ir dabar, jei neįvyks stebuklas, Magdaleną kankins kaip raganą, pasmaugs ir sudegins. Šiai labai pasiseks, jei prieš tai bus sudraskyta į gabalus.

Brolis Jakobas pirmasis pabudo iš sąstingio, mesdamasis prie koriko dukters. Mergina išbėgo per koridorių, užkliuvo už keleto kaulų, pašoko ant kojų ir nudūmė laiptais į viršų. Jai už nugaros aidėjo vienuolio žingsniai. Budelio duktė nesiliovė bėgusi, tačiau vis ratu, tarytum košmariškoje karuselėje, sraigtiniais laiptais į viršų, kol galiausiai pasiekė duris.

Tik tada pastebėjo, jog iš vidaus nėra rankenos.

Sunkiai alsuodama metėsi ant akmeninių durų. Tas pats, kas muštis į sieną – durys nepasidavė nė per plyšį.

Magdalena daužė ir spardė koja akmeninę plokštę.

– Padėkite! – šaukė. – Ar kas nors mane girdi? Padėkite!

Brolis Jakobas šypsodamasis artėjo prie merginos iškėlęs rankas, tarsi ketindamas palaiminti. Tik paskutinę akimirką Kuizel atpažino lenktą durklą dešinėje vyro rankoje.

– Tik įbrėšiu tau, pažadu, – sušnibždėjo šis. – Kaip tavo tėvui. – Miegosi kaip akmeninis riteris, kuris dabar už tavęs. – Tada nudavė besiruošiąs durti iš viršaus, kad paskutinę minutę galėtų tai padaryti iš apačios. Magdalena čiupo užpuolikui už rankos, tačiau vyriškis buvo greitesnis. Ašmenys, perskrosdami orą, švilpė tiesiai link jos. Nors viršutinę kūno dalį pavyko suktelėti į šoną, tačiau pajuto, kaip ašmenys perrėžė žastą, kurį ši buvo iškėlusi, kad prisidengtų.

– Pats Dievas panorėjo tave pas mus atvesti, – sumurmėjo brolis Jakobas. – Žinau tavo vardą, Marija Magdalena. Esi Kristaus paleistuvė. Tu pernelyg vertinga, kad būtum atiduota ugniai. Turiu didelių planų dėl tavęs.

Koriko dukters kūną pradėjo kaustyti stingulys. Kai paralyžius pasiekė kojas, ji šlumštelėjo ant kapo plokštės ir liko gulėti iš baimės išplėstomis akimis. Kažkur toli buvo girdėti vargonų gaudimas.

Meilė Marijai – mano tikslas per amžius, laimėje ir varge aš jos tarnas esu...

Vos per kelis metrus nuo jos, ten, katedroje, prasidėjo pamaldos.

_______________

* Lot. Mirtis ir gamta apstulbs, kai visas pasaulis vėl prisikels... Tokia Dievo valia. Mirtis ir gamta apstulbs, kai visas pasaulis vėl prisikels... Tokia Dievo valia, kai kaltinamieji yra suglumę ir pasmerkti sielvarto liepsnoms... Tokia Dievo valia (Vert. past.)

** Lot. Kai teisėjas užims savo vietą, paaiškės tai, kas buvo paslėpta... Tokia Dievo valia. (Vert. past.)

*** Lot. Nuostabus trimito garsas nuaidės per visus žemės kapus... Tokia Dievo valia. (Vert. past.)

10

Kitą rytą, anksti, Simonas ir Benedikta leidosi raitomis kelionėn į Vesobruną. Jie vengė didelių, išilgai Lecho upės į šiaurę vedančių kelių, kuriuos, galimas daiktas, stebėjo plėšikai. Tad prajojo Lecho tiltu Peitingo link, o paskui – tiesiai prie didžiojo, tarsi milžinas iškilusio lygumų kraštovaizdžio fone virš vietos kaimų ir sodybų, Peisenbergo kalno. Praėjus pūgai oras tapo aiškus ir grynas. Saulė taip spigino iš mėlyno dangaus, jog gydytojui po ilgesnio sniegu padengtų laukų ir medžių stebėjimo teko užmerkti akis.

Pastarąją valandą medikas dažnai žvalgėsi. Praėjus kartu su pirkle vieną iš kirtimų ir įžengus į miškų, juosiančių kalną, tankumyną, vaikino niekaip neapleido jausmas, jog jie stebimi. Fronvyzeriui tai pasireiškė dilgsėjimu tarp menčių. Kiekvieną akimirką Simonas tikėjosi išgirsti lanko templės zvimbtelėjimą ar kardo žvangesį. Kas kartą atsisukęs, nieko, išskyrus neįžvelgiamą eglių tankmę, nepamatydavo. Be pasibaidžiusio paukščio, kuris krankdamas purptelėjo šalin, šlumštelėjusio nuo šakų sniego, šiaip tvyrojo ramuma.

Daugelyje vietų tarsi meldų stiebus audra buvo išvarčiusi medžius. Iš raitelio pozicijos jaunuolis apžvelgė tuštutėles, gilyn į miško tankmę nusidriekusias proskynas. Na, bent jau šią žiemą valstiečiams neteks skųstis malkų stygiumi.

– Neraukykite taip veido! – šūktelėjo jam pirklė. – Tai netinka prie jūsų nuostabių akių. Jei plėšikai ir keliauja, tai palei Lechą, o ne pro čia. Kas tokio gali nutikti šiame kelyje?

Priešingai nei Simonas, našlė atrodė nerūpestingai nusiteikusi. Lėkdama šuoliais per plačias proskynas, ši niūniavo kažkokią prancūzišką dainą. Jaunajam medikui prireikė pastangų sekti paskui. Kelionei į Vesobruną vaikinas vėl pasiskolino senąją koriko kumelę. Vali, regis, prie vyriškio jau mažumėlę priprato, tačiau vis dar sustingdavo viduryje jojimo prie kelkraštyje iš po sniego kyšančių žolelių. Tuomet net ir spyris negalėjo anos išjudinti. Retkarčiais gyvulys griebdavo Fronvyzerį dantimis arba mėgindavo numesti, tačiau gydytojas buvo tvirtai pasiryžęs išmokyti nelabąją gerų manierų. Keturkojis stojo kaip įbestas ir kuo ramiausiai sau pešė žolę iš po sniego. Vaikinas, netekęs vilties, truktelėjo pavadį ir kulnais įsirėžė į išdžiūvusį Vali kūną, tačiau tai buvo tas pats, kas bandyti išjudinti akmenį.

Benedikta šypsodamasi stebėjo jo pastangas, paskui įsikišo du pirštus į burną ir sušvilpė.

– Allez hop, viens par ici!*

Kumelė pajudėjo, atrodė, tik ir laukusi moters paraginimo.

– Kur išmokote taip gerai elgtis su arkliais? – pasidomėjo Simonas, pliaukšėdamas gyvuliui per pasturgalį ir bandydamas prisivyti.

– Mano mama iš hugenotų šeimos, pasprukusi nuo Prancūzijos katalikų. – Benedikta paragino savo arklį. – Gerbiama giminė iš Paryžiaus, turinti nuosavų namų ir žemių. Būdama vaikas ji pamėgo jojimą ir šią meilę įskiepijo man. Je suis un enfant de France!** – nusijuokė moteris ir nušuoliavo.

Daktaras spustelėjo Vali šonus pentinais, kad pasivytų pirklę. Kurį laiką juodu jojo vienas šalia kito.

– Spėju, jog Prancūzija nuostabi! – šūktelėjo jai. – Paryžius! Paryžiaus katedra! Mada! Ar tiesa, jog naktimis miestas apšviečiamas tūkstančiais žibintų?

– Jumis dėta džiaugčiausi jau ir tuo geru tuzinu, kuris dabar apšviečia Šongau. Beje, Paryžiuje kvepia maloniau. – Našlė pliaukštelėjo arkliui. – Dabar baikime svajoti! Kas paskutinis atsidurs prie pamiškės, tas Vesobrune kitam stato ąsotį muskatinio vyno! Allez hue, Aramis!***

Benediktos sartis liuoktelėjo ir pasileido miško pusėn. Vali nurisnojo įkandin, matyt, miško pakraštyje tikėdamasi rasti vieną kitą saldžios žolės stiebelį.

Palikę Peisenbergo kalną dešinėje, juodu pasisuko į šiaurę. Dar po dviejų valandų jojimo perkirto gūdų mišką, kuriame tarp eglių augo tamsiai žali kukmedžiai.

– Stebėkite arklį, kad nekrimsteltų kukmedžio, – įspėjo moteris. – Medžiai be galo nuodingi. Antraip korikas nepagailės jūsų sprando!

Simonas linktelėjo. Nenorėjo nė įsivaizduoti, ką Kuizelas jam padarytų, jei šiam tektų dirti odą nuo savo negyvos kumelės. Nenustebtų, jei jį, jaunąjį gydytoją, panardintų iki kaklo statinėje su tanino rūgštimi. Vis tebemąstydamas apie tai, už ką Jakobui turėjo būti dėkingas, netikėtai pajuto šaukiant gamtą.

– Benedikta, atleiskite, bet aš... – Vaikinas susigėdęs šyptelėjo ir parodė į kukmedžius kairėje. – Tai užtruks tik minutėlę.

– Darykite tai, ko neišturėsite. – Pirklė pamerkė akį. – Tik žiūrėkite, kad piktieji plėšikai neužkluptų jūsų nuleistomis kelnėmis.

Sprausdamasis pro duriančias šakas, Fronvyzeris įžengė į kukmedžių tankmę. Medžių priedangoje prasisegė švarko bei kelnių sagas ir nusilengvino. Baigęs dar kiek pastoviniavo, gėrėdamasis miško tyla.

Tą pačią akimirką kuo aiškiausiai pasijuto stebimas.

Tartum svilintų nugarą, už kurios po minutėlės pasigirdęs brakštelėjimas privertė mediką sustingti. Jaunuolis lėtai susisagstė kelnių sagas ir nėrė į kukmedžių tankumyną. Užuot grįžęs į kelią, pasuko kairėn. Priešais atsivėrė ilgas griovys, į kurį įšokęs ir taip užsimaskavęs, Simonas sėlino pakele. Skubindamasis pastvėrė vieną iš audros nulaužtų šakų ilgio sulig kuoka. Galiausiai Fronvyzeris kirto tankmę ir aplinkui ėmė artintis prie vietos, kurioje prieš tai stovėjo. Atsargiai, tvirtai spausdamas šaką, žingsnis po žingsnio medikas slinko, stengdamasis nesukelti nė garselio. Sustojo už milžiniško nuversto medžio.

Priešais save, maždaug už dešimties žingsnių, išvydo vyriškį, besišliejantį prie medžio.

Šis dėvėjo raudonas landsknechto plačkelnes, pilką švarką, turėjo kardą ir parakinę. Dešinėje rankoje tarsi kokią keliautojo lazdą laikė muškietą. Žvelgė priešais į kelią, lūkuriuojančios Benediktos kryptimi. Staiga vyriškis atsitiesė, pridėjo ranką prie burnos ir iš lūpų pasigirdo tikrų tikriausio kėkšto čerškėjimas. Jam atsakė kitas čerškėjimas, paskui dar vienas, švilpikas patenkintas linktelėjo, išsitraukė iš po diržo durklą ir kuo ramiausiai ėmė krapštytis nagus. Tuo pat metu neišleisdamas iš akių kelio.

Simonas taip sugniaužė rankoje kuoką, kad net pabalo krumpliai. Jaunuoliui buvo sunku ryti. Pasala! Pagal įspėjamuosius signalus aišku, kad jų buvo mažiausiai trys. Gydytojas apžvelgė krūmus ir kukmedžius, tačiau nieko nepastebėjo. Tikriausiai bus pasislėpę kitoje kelio pusėje. Atsargiai atsitiesęs, surikiavo mintis. Reikia įspėti pirklę ir kuo greičiau abiem sprukti iš čia! Lieka tikėtis, kad pakelės plėšikai be arklių.

Kaip įmanydamas tyliau per kukmedžių giraitę medikas parsigavo atgal. Kiekvienos, net menkiausios šakelės trakštelėjimas vaikinui prilygo griausmui iš dangaus. Pagaliau šis pasiekė kelio pakraštį. Žvilgtelėjusi žemyn į išsikabarojusį iš griovio su šakelėmis plaukuose ir peršlapusiomis nuo sniego kelnėmis gydytoją, Kopmejer prajuko.

– Ar opšraus urvas atstojo jums išvietę? Dėl manęs galėjote pasirinkti griovį. – Pastebėjusi jo susirūpinusią veido išraišką, kaipmat surimtėjo. – Kas nutiko?

Fronvyzerio lūpos suformavo beveik begarsius žodžius.

– Plėšikai, – sušnypštė. – Iš abiejų kelio pusių. Reikia sprukti.

Pasigirdo kėkštas, paskui dar kartą.

Našlė trumpam padelsė.

– Nebijokite, – sušnibždėjo galiausiai. – Kol mes ant arklių ir galime judėti, jie mums nepakenks. – Vyptelėjusi parodė į sijono kišenę. – Nepamirškite, kad nesu tokia jau neginkluota. Allez!

Vienu šuoliu moteris nujojo ir didžiam Simono palengvėjimui Vali, ilgai nedelsdama, pasekė jos arklio pavyzdžiu. Gydytojui pasidingojo, lyg tarp medžių būtų kas sujudėjęs. Jaunuolis laukė šūvio garso, kulkos švilptelėjimo, skausmo nuo petį perskrodusio švino, tačiau nieko neįvyko.

Regis, juodu nutolo nuo plėšikų.

Kaip tat nutiko? O gal jis suklydo? Mažiausiai, ko medikas tikėjosi, buvo muškietų arba arbaletų šūviai iš užnugario. Nuodugniems svarstymams nebuvo laiko. Arkliai jau dūmė, o Benediktos juokas, įjojus į naują miško plotą, išvaikė liūdnas mintis. Galbūt pakelės plėšikai nutarė paprasčiausiai palaukti didesnio laimikio?

Netrukus juodu išjojo iš kukmedžių giraitės. Prieš akis atsivėrė platus kirtimas, aukštyn kylančio kelio kairėje ir dešinėje buvo matyti eilė namų. Fronvyzeris lengviau atsikvėpė. Jie Gaispointo kaime. Viršum ant kalvos dunksojo Vesobruno vienuolynas.

Pasidairęs gydytojas atkreipė dėmesį į gerą namų būklę, dauguma jų suręsti iš akmens, todėl be didelių nuostolių atlaikę karą. Šiame kaime gyveno ne vienas tinkuotojas, besipelnantis iš intensyvių aplinkinių bažnyčių ir vienuolynų statybų. Medikui teko girdėti, kad Gaispointo dekoratyviojo tinkavimo specialistai vertinami Venecijoje, tolimoje Florencijoje ir net Romoje. Dabar tinkuotojai buvo užsiėmę tuo, jog gretimas benediktinų vienuolynas suspindėtų visu grožiu. Kaimo beveik nepalietę, patį vienuolyną švedai vis dėlto buvo išplėšę ir padegę.

Kai Simonas ir Benedikta siauru tiltu įjojo į klebonijos kiemą, besileidžiančios saulės šviesoje pastatas sudarė niūrų įspūdį. Aplink juosianti siena buvo įgriuvusi, daugumą priestatų greičiausiai sudegino plėšikaujantys kareiviai, nuo bažnyčios sienų trupėjo tinkas. Iš lavatoriumo stogo buvo telikęs karkasas, nuo storo ledo sluoksnio, dengusio baseiną, pakilo kranksinčios varnos. Vienintelė masyvi varpinė, stovėjusi kiek tolėliau už maldos namų, regis, neblogai atlaikė neramius laikus.

Kai pirklė pasibeldė į sunkias pagrindinio pastato duris, teko palaukti, kol jiems atidarė. Per siaurą durų plyšį nepatikliu žvilgsniu atvykėlius pasitiko plika vienuolio galva.

– Taip?

Kopmejer nutaisė kuo meiliausią šypseną.

– Mes atjojome iš toli, kad pamatytume šį įžymųjį vienuolyną. Būtų didžiulė garbė, jei abatas...

– Abatas Bernardas šiuo metu užsiėmęs. Keliaukite į užeigą šalia vienuolyno. Galbūt rytoj...

Fronvyzeris įspraudė koją į plyšį ir spustelėjo, kad plačiau atsivertų. Maldininkas išsigandęs atsitraukė atatupstas.

– Mano bendražygė tokį kelią sukorė iš Paryžiaus, kad patyrinėtų garsiąją Vesobruno maldą, – tęsė Simonas įsakmiu tonu. – Madam Lefevrė nepratusi laukti. Ypač kai ketina vienuolynui paaukoti ne tokią jau menką sumą.

Benedikta akimirką pažvelgė apstulbusi, paskui įsitraukė į žaidimą.

– C’est vrai, – iškvėpė ji. – Je suis très fatigueé...****

Kurį laiką vienuolis atrodė suglumęs, galiausiai mostelėjo abiem į priemenę.

– Luktelėkite minutėlę. – Tai taręs dingo duryse.

– Ne tokią jau menką sumą? – sukuždėjo pirklė. – Ką sau manote? Neturiu jokios nemenkos sumos!

Daktaras išsiviepė.

– Taip toli mums neteks eiti, madam Lefevrė. Viskas, ko norime, tai pamatyti tą maldą. O jau rytoj turime kuo greičiau išvykti. Compris *****

Benediktos lūpos pašaipiai persikreipė.

– Simonai Fronvyzeri, – sušnabždėjo ji. – Man regis, aš jūsų neįvertinau.

Tuo metu atsidarė šoninės durys, ir prieš juos stojo liesas, kūningas, juodais drabužiais ir skvarbiu žvilgsniu vienuolis. Rankove šis nusibraukė burną, prie kurios buvo prikibę duonos trupiniai. Akivaizdu, jog jo prakilnybei bus sutrukdę vakarienę.

– Aš esu abatas Bernardas Geringas, – prisistatė žvilgtelėdamas žemyn į gydytoją, mat buvo aukštesnis už jį beveik dviem galvomis. – Kuo galiu būti naudingas?

Šventikas pakėlė antakius, spitrydamas nelyg į tarakoną vienuolyno virtuvėje. Bernardas buvo aiškiai praalkęs ir todėl blogai nusiteikęs. Išraiškinga nosimi jis kiek priminė medikui koriką.

– Ak, frère Bernhard, – atsiduso Benedikta ir ištiesė jam ranką. – Comme c’est agréable de faire la connaissance de l’abbé de Vessobrunn!******

Geringas nustebo, paskui išspaudė siaurą šypsnį.

– Jūs iš Prancūzijos? – paklausė akivaizdžiai palankesniu balsu, tuo pat metu kratydamas našlei ranką.

Moteris taip pat šyptelėjo.

– De Paris, pour être précis.******* Verslo reikalai nubloškė mane į jūsų gražų, nuošalų kraštą. – Tuomet parodė į Simoną ir tęsė: – Mano žavusis vedlys pasisiūlė parodyti kelią į jūsų vienuolyną. Paryžiuje išgirdau apie įžymiąją... Vesobruno maldą, tiesiog degu noru ją išvysti.

Netikėtai abatą tai sužavėjo.

– Sakote, iš Paryžiaus? Aš dalį jaunystės praleidau Sorbonoje! Nuostabus miestas! Parlez – moi de Paris! J’ai appris que le Cardinal Richelieu a fait construire une chapelle á la Sorbonne.********

Simonas užsimerkė, pasiųsdamas dangun trumpą maldelę. Išgirdęs pirklę bendraujant tikrąja paryžietiška prancūzų kalba su šventiku, jaunuolis atsimerkė. Bernardas linksėjo ir šypsojosi, tik protarpiais pertraukdamas su jį dominančiu klausimu. Atrodė gerokai atjaunėjęs, tarsi paveiktas burtų.

Ilgai netrukus Geringas juos nusivedė į privačius savo kambarius, kur laukė puikus prancūziškas raudonasis vynas ir minkštutėlė vištiena. Gydytojas šyptelėjo. Neįtikėtina, kaip užsienio kalba gali pralaužti ledus. Paskui paragavo coq au vin.

Lauke, priešais vienuolyno vartus, nišoje, ieškodami didesnės užuovėjos, įsispraudę tūnojo du vienuoliai. Prasidėjusi pūga plėšė nuo jų juodus abitus. Greta stovėjusių arklių nugaros pasidengė plonu sniego sluoksniu. Benediktinai ne tokie kaip Vesobruno vienuoliai: net būdami garbingi, niekino savo brolius, esančius viduje, tačiau to niekada nepripažintų atvirai. Benediktinai meldėsi, ėdė ir plempė alkoholį. Kišdavo dešimtines į dekoratyvinį glaistą bei lakštinį auksą ir garbino Dievą, murkdydami šį prabangoje. Jie stokojo blaivaus požiūrio į esmę, tvirtos rankos, be kurios kartais neapsieisi, kad Dievo rožė išsilaisvintų nuo išsikerojusių brūzgų.

Abu vienuoliai priklausė ordinui, kurio nariai jautėsi krikščionijos elitu. Daugybę šimtmečių šie broliai veržliai kovojo su eretikų išplitimu. Tepuoselėja sodus ir tegražina bažnyčias kiti vienuoliai, o jų laukia daug aukštesni tikslai! Trečiasis vienuolis buvo išjojęs atgal į Augsburgą, o šie kiūtojo čia, šaltyje, pakluso pavedimui, neišleisdami tų abiejų šniukštinėtojų iš akių. Jie – Dievo skalikai ir neišklysdami seks pėdsakais, net jei teks tverti pūgą ir sniegą.

Juodu nepastebėjo, jog patys buvo sekami.

– Ar čia, viršuje? – Simonas pažvelgė aukštyn, į siaurą keliuką, vedantį link varpinės sandėlio. Laiptinėje švilpavo vėjas ir taip purtė medinius pastolius, jog gydytojui kaip reikiant teko įsikibti į turėklus.

– Idant apsidraustume, – tarė abatas ir nusibraukė prakaitą nuo kaktos. Jis trumpam stabtelėjo, kad atgautų kvapą. – Per didįjį karą visas knygas sutempėme į varpinės palėpę. Ši vieta pati saugiausia visoje apylinkėje, varpinė labai sena ir masyvi lyg tvirtovė.

Stenėdamas maldininkas kopė toliau, medikas ir Benedikta sekė pridurmui. Žibintų, kuriuos buvo atsinešę, šviesoje, gydytojas žvelgė į netinkuotas metro storio sienas su tik kur ne kur įtaisytomis siauromis šaunamosiomis angomis.

Per pietus pirklė ir vėl prakalbo abatui Bernardui apie norą pamatyti Vesobruno maldą. Iš Vokietijos kilęs jos tėvas, esą nesiliaudavęs Paryžiuje dukteriai pasakoti apie seniausią vokišką maldą, apie jos paprastą ir visgi jaudinančią kalbą. Augsburge turėjusi sutvarkyti kelis verslo reikalus, ji neva nusprendusi trumpam atvykti į Vesobruną ir paaukoti pinigų vienuolyno bibliotekai. Viltis dėl būsimo piniginio palaiminimo dvasininkui tapo tikra paspirtimi parodyti maldą jau šįvakar.

Dar po kelių laiptų vijų siauroje varpinėje jie galop atsidūrė sandėlyje. Anga vedė aukštyn į pastogę. Įkišęs galvą pro ertmę ir pavedžiojęs žibintu, Simonas išvydo kalnus knygų, užgriozdžiusių krūvomis ir dėžėmis visą palėpę. Jos gulėjo tarp sijų, skrynių ir kandžių sukapotų medžiaginių ryšulių.

Tyliai šūktelėjęs iš susižavėjimo, gydytojas puolė prie pirmos, geriausiai atrodančios krūvos ir pradėjo vartyti. Knyga jo rankoje buvo pageltusi Senekos kopija pavadinimu De vita beata. Čia pat gulėjo Paracelso „Didžiojo chirurgijos žinyno“ leidimas preciziškai atliktomis graviūromis ir spindinčiomis raidėmis teksto pradžioje. Fronvyzeris pasirausė. Apačioje užtiko iliustruotą lango dydžio Bibliją, o ant jos – surištus Aristotelio darbus, kuriuos pastarąjį kartą rankose laikė Ingolštato universitete. Žinoma, pigų spaudinį, o ne veikalą kaip čia – kopijuotą ranka, pasvirusiomis lotyniškomis pastabomis paraštėse. Gydytojui pastvėrus raštus ir atnarpliojus nuo jų mazgą, pakilo dulkų debesis. Jaunuolis nusičiaudėjo, dėl to pradėjo plazdėti žibintų šviesa.

– Atsargiau su ugnimi, – sumurmėjo abatas, prapuolęs už kelių aukštų dėžių patalpos kampe. – Vienas neapdairus judesys, ir visa Vakarų kultūra pavirs pelenais!

Simonas atsargiai nukėlė žibintą nuo knygų bokšto, atsisėdo ant grindų sukryžiavęs kojas ir pasinėrė į raidžių pasaulį. Nejuto nei šalčio, nei vėjo, švilpaujančio tarp išklibusių plytų.

Krūptelėjo, kai purtydama petį vaikino svajas nutraukė Benedikta.

– Pamirškite knygas, neturime tam laiko! Kai lobis bus mūsų rankose, dėl manęs visas šias knygas galite nusipirkti ir užsidaryti su jomis likusiam gyvenimui. Dabar eime!

Tuo metu iš galinės palėpės dalies abatas atitempė nedidelę skrynelę su sunkia kabamąja spyna. Raktu, kurį pasikuitęs Bernardas Geringas išsitraukė iš po savo abito, atrakino apkaustais puoštą dėžę. Ji buvo išmušta raudonu aksomu, vidinio dangčio pusėje blykstelėjo paprastas kryžius.

Skrynios dugne gulėjo vienintelė, šviesia veršiuko oda įrišta knyga.

Drebančiais pirštais maldininkas atsegė abi auksines sagtis iš kraštų, tuomet pasklaidė trapius pergamento lapus, stabtelėdamas viduryje, ties konkrečia vieta. Fronvyzeris pasilenkė virš lapo. Kai kurios raidės buvo parašytos raudonai, todėl žibintų šviesoje spindėjo tarytum išdžiūvęs kraujas. Kitos raidės išpieštos dailiais, tamsiai rudos spalvos užraitais ir buvo vos pageltusios, nors ir senos, tačiau medikas nesunkiai galėjo įskaityti.

– Vesobruno malda, – sušnabždėjo šis.

Dvasininkas linktelėjo.

– Daugybės šimtmečių senumo, – ištarė ir perbraukė per lapą. – Lobis, kurį benediktinai saugo kaip savo akį. Apačioje užrašyti žodžiai, ištarti dar tais laikais, kai Vokietijos imperija tebuvo neįžengiama giria, apgyvendinta pagonių bei laukinių žvėrių. Jų skambesys prilygsta stebuklingai formulei...

Jis atsiduso ir užmerktomis akimis pacitavo maldos pradžią.

– Apie tai sužinojau iš žmonių kaip apie didžiausią stebuklą: nebuvo žemės anei dangaus, nei medžio, nei kalnų nebuvo – ničnieko dar nebuvo, nešvietė saulė nei mėnulis, nebuvo puikiosios jūros...

Simonas greitosiomis permetė akimis eilutes, tačiau neužkliuvo už nieko, kas galėtų padėti. Pagaliau kostelėjo ir nutraukė abato monologą.

– Tai e... nuostabi malda, jūsų ekscelencija. Kur ji buvo saugoma anksčiau?

Abatas Bernardas stabtelėjo ir pasižiūrėjo nustebęs.

– Anksčiau?

– Taip, na, kol per didįjį karą nebuvo atnešta į šią varpinę?

Geringas šyptelėjo.

– Ak, jūs tai turite galvoje. Na, nedidelėje koplyčioje, stovinčioje parapijos kieme. Šventraštis – tai viskas, kieno saugumu galėjome pasirūpinti. Po kelių dienų pasirodė švedai. Jie plėšė ir degino, koplyčia supleškėjo iki pamatų.

Medikas gurktelėjo. Benedikta šalia jo taip pat dar labiau išbalo nei paprastai.

– Visiškai? – paklausė ši.

– Taip, visiškai. Išdegusias sienas pašalinome. Dabar toje vietoje vasarą pas mus nedidelis žolelių daržas. Bet kam jums visa tai? – šventikas susirūpinęs pažvelgė į Simoną ir moterį. – Tai viso labo nedidelė koplyčia. Be relikvijų ir bažnytinio turto, o maldą mes, sakykime, išgelbėjome. Gal jums teko lankytis šioje bažnytėlėje jau anksčiau?

Pirklė šoko gydytojui į pagalbą.

– Mano vedlys... ten dažnai melsdavosi vaikystėje. – Ji atsisuko į abatą. – Ar be Vesobruno maldos iš bažnyčios buvo dar kas nors išgelbėta? Paveikslas? Statula? Gal kokia kapo plokštė?

Dvasininkas papurtė galvą.

– Deja, ne. Viskas buvo sugriauta. Ir jokių kapo plokščių koplyčioje neaptikta. Ar pageidautumėte dabar truputį pasimelsti?

Simonas linktelėjo. Nuo minčių vaikinui sukosi galva. Jie buvo kupini vilties, jog maldoje užčiuops nuorodą, padėsiančią rasti lobį. Viskas, ką rado, tebuvo be galo senas, ant pergamento užrašytas posakis, kuris ničniekur nevedė. Nejaugi tuo paieškos ir baigsis? Ar tamplierių lobio paslaptis amžiams bus palaidota po Vesobruno koplyčios griuvėsiais?

Fronvyzeris dar kartą perbraukė per eilutes ir be garso sumurmėjo posakį:

Nebuvo žemės anei dangaus, nei medžio...

Gydytojas sustojo. Bus kažką pražiūrėję.

Medžio...

Palyginus aptiktas eilutes iš pilies griuvėsių kriptos su pastaruoju žodžiu, šis nebuvo parašytas didžiosiomis raidėmis. Galbūt konkretaus medžio reikia ieškoti čia, o ne Peitinge?..

Tylą sudrumstė Benedikta. Regis, taip pat bus pastebėjusi skirtumą.

– Ar kur nors aplinkui yra medis su neįprasta žyme? – pasiteiravo moteris, nutaisydama tokią veido išraišką, tarsi tai būtų paprastutis klausimas.

– Neįprasta žyme? – Abato veide buvo galima įskaityti didėjantį susijaudinimą. – Ką jūs turite?..

– Ah oui, excusez-moi*********, – pertraukė našlė. – Ta malda apie įstabias gamtos jėgas. Dangų, kalnus, medžius... Aš tikinti ir ieškau, kas galėtų įkvėpti maldai. Ką pasakysite apie medį?

Bernardas nušvito.

– Ak, taip, žinoma. Senoji Tasilo liepa į pietryčius nuo vienuolyno! Be galo senas, Dievo palaimintas medis! Hercogas Tasilas kitados ten susapnavęs tris šaltinius, kurie vėliau šią vietą išgarsino. Tiesiog puiki vieta maldai!

– Kokio senumo ta liepa? – pasidomėjo Fronvyzeris.

– Neabejotinai daugybės šimtų metų. Keturi, vienas su kitu suaugę kamienai. Kai kurių akimis, tai keturių elementų simbolis. Šiose apylinkėse Tasilo liepa – pats žymiausias medis.

– Jūsų ekscelencija... – pertraukė našlė. – Ar galėčiau paprašyti paslaugos?

– Žinoma.

– Ar galėtumėte ryt anksti parodyti mums tą medį? Esu įsitikinusi, jog tai būtent ta vieta, kurioje vos prabrėškus galėčiau atsiduoti gerojo Dievo valiai. – Ji šyptelėjo abatui. – Neabejoju, kad ten man pavyks apsispręsti ir dėl pinigų sumos, kurią pagaliau norėčiau paaukoti vienuolynui.

– Tokiu atveju, – ištarė dvasininkas, – aš pasirūpinsiu, kad rytoj ten jūsų niekas netrukdytų. Pasimelskite ir už vienuolyną.

Simonas linktelėjo.

– Bus padaryta. Jūsų ekscelencija?

– Taip, mano sūnau?

– Ar galėčiau pasiskolinti keletą knygų iki ryt ryto?

Geringas nusišypsojo.

– Na, žinoma. Man džiugu, kad jos bus skaitomos.

Gydytojas paskubomis pasirankiojo krūvą knygų ir nusvirduliavo su jomis laiptais žemyn. Laukia ilga naktis.

Tai šen, tai ten švelniai sūpuodamasi, laive gulėjo Magdalena. Bangų plakimasis į korpusą, pliaukšėjimas, nuolatinis kilnojimasis aukštyn ir žemyn kėlė mieguistumą, prireikė pastangų atmerkti akis. Staiga užėjo audra, sūpavimas sustiprėjo ir mergina tarsi nepririšta statinė ėmė ridinėtis mažame laivelyje. Reikia eiti viršun, ant denio, ir pažiūrėti, kas ten dedasi. Taigi ji atsistojo.

Galva atsimušė į medinę sieną, surikusi iš skausmo, Kuizel atšlijo atgal.

Skausmas Magdaleną pažadino, sapnas lyg debesis nuplaukė šalin, ir ji pastebėjo esanti visai ne laive, o ankštos medinės dėžės viduje. O lingavimą juto dėl to, jog dėžė, galimas daiktas, gulėjo vežime. Koriko duktė girdėjo žirgų prunkštimą ir monotonišką šnypštimą. Laikui bėgant suprato, jog tai pavažų šliuožimas per sniegą. Vadinasi, tai ne vežimas, o rogės, tempiančios ją kažkur, įkalintą dėžėje. Tada pajuto ir šaltį, besiskverbiantį vidun, pro medines lenteles. Tarp plyšių besibraunantys šviesos ruoželiai buvo per menki, kad padėtų įžvelgti daugiau nei išorėje pro šalį šmėkščiojančius šešėlius. Merginos galva ūžė, tarsi viena pati būtų išplempusi visą statinę vyno.

Rankomis ir kojomis pamatavo ją supančią siaurą erdvę. Netruko suvokti, jog dėžė tiksliai atitinka karsto dydį. Ar ji kurį laiką buvo mirusi, o paskui prisikėlė? Ar kas į kapines atgabeno ją tam, kad palaidotų gyvą?

O gal ji ir yra mirusi?

– Padėkite! Ar yra kas nors?! – Kuizel balsas buvo panašus ne daugiau nei į tylų šniokštavimą. – Aš nemirusi! Ištraukite mane iš čia!

Pasigirdo pratisas vežiko šūktelėjimas, tuomet sustojo rogės. Galiausiai liovėsi lingavimas, ir link dėžės ėmė artintis gurgždantys per sniegą žingsniai. Magdalenos širdis daužėsi kaip pašėlusi. Kažkas išgirdo, ji išgelbėta! Netrukus duobkasys pastebės suklydęs ir išlauš karstą. Ši nusijuoks jam į veidą ir paaiškins, kaip...

– Užčiaupk prakeiktą srėbtuvę, koriko dukterie, kitaip pakasiu! Šešios pėdos po žeme – štai kokios lemties anksčiau susilaukdavo pasileidusios mergužėlės!

Įkalintoji apstulbo. Akimirksniu pažino balsą. Jis priklausė vyriškiui, bakstelėjusiam durklu į ranką. Vyriškiui, kuris kitų vadinamas broliu Jakobu. Su vardu grįžo ir prisiminimai. Katedra, kryžius ant vyskupo kaklo, požemio rūsys, susirinkimas... Ant durklo smaigalio galėjo būti likę nuodų, kurie suparalyžiavę ir galiausiai atėmę jai sąmonę – tų pačių nuodų, kurių auka tapo ir jos tėvas. Šis brolis Jakobas dabar ją, matyt, ir gabeno.

Tačiau kur?

– Klausyk, netrukus eisime pro sargybinį. – Vyro balsas dabar skambėjo šiek kiek taikiau. – Jokio cyptelėjimo, supratai? Nė garselio! Nesiruošiu tavęs žudyti. Tu mums dar praversi. Bet jei prireiks – mirsi. Ar tavo tėvas kartais nepasakojo, per kiek laiko uždūsta gyvas palaidotas žmogus?

Maldininkas nelaukė atsakymo – sprendžiant iš garsų, užsikabarojo priekyje, ant pasostės. Pasigirdo botago pliaukštelėjimas, ir kelionė tęsėsi.

Magdalena pabandė surikiuoti mintis. Vienuolis pažinojo ją ir tėvą! Tikėtina, jog tai buvo Šongau ir Altenštate ištisą laiką jos iš akių neišleidęs, našlaitėmis dvelkiantis vyriškis. Per atsitiktinumą Augsburge mergina jam perbėgo skersai kelią. Akivaizdu, jog ir anas vaikėsi lobio iš Lorenco bažnyčios ir, panašu, jog į tai įsitraukę gerokai daugiau žmonių.

Kuizel nukratė šiurpas. Tik dabar suvokė tarp besimaskuojančiųjų atpažinusi vyskupą. Susidarė įspūdis, jog jis – viso šio beprotiško sąmokslo galva. Dvasininkas minėjo broliją. Kokį ordiną turėjo omenyje? Ir kokio lobio šie vyrai ieškojo? Kokie turtai galėjo taip masinti, kad tikinčius ir įtakingus krikščionis paverstų negailestingais žudikais?

Merginos mintis nutraukė staiga dar kartą sustojusios rogės. Girdėjosi balsas, tikriausiai sargybinio.

– Kur keliauji su karstu, dvasininke? Mirusieji nuo maro mieste nepageidaujami!

– Nesibaimink, mano sūnau. Tai mūsų garbaus amžiaus brolis, iškeliavęs Dievo karalystėn. Vežu velionį į jo gimtąjį miestą.

Įkalintoji jau buvo ketinanti surikti, tačiau tada prisiminė vienuolio žodžius.

Ar tavo tėvas kartais nepasakojo, per kiek laiko uždūsta gyvas palaidotas žmogus?

Tad laikėsi tyliai. Galiausiai jie perėjo sargybą, ir rogės nuslydo toliau. Iš išorės buvo girdėti žingsniai, juokas ir paskiri balsai. Kažkas švabiškai nesiliovė girti karštų kaštainių. Kur ji? Kur vyriškis ją vežė? Koriko duktė nė nenutuokė, kiek laiko veikiama nuodų galėjo išmiegoti. Parą? Dvi?

Rogės sustojo dar sykį. Girdėjosi užslopintas brolio Jakobo balsas. Panašu, jog šis su kažkuo kalbėjosi, tačiau per tyliai, kad būtų galima ką nors suprasti. Staiga dėžė ėmė linguoti, Magdalena buvo pakelta ir tikriausiai laiptais nešama žemyn. Įkalinta karste, kuriame slydinėjo iš vienos pusės į kitą.

– Atsargiai, atsargiai! – perspėjo vienuolis. – Ar jau visai negerbiate mirusiųjų!

– Ten, kur dabar tavo brolis, niekas negali jo sutrikdyti, – nuskambėjo gilus, duslus balsas. Tada karstas bloškėsi su triukšmu ant žemės, mergina užgniaužė prasiveržiantį iš skausmo šūksnį. Skimbčiodamos monetos iš vieno savininko perėjo kitam, galop sunkūs žingsniai nužirgliojo į viršų. Paskui įsivyravo tyla.

Kuizel akimirką luktelėjo, paskui palietė lenteles virš savęs. Brolis Jakobas, matyt, sumanęs atsipūsti, tikriausiai apsistojo nakvynės namuose. Gal jai per tą laiką pavyktų truputį išklibinti lentas? Tėvas yra pasakojęs, kad karstai stipriai neužkalami. Juk niekas nesitiki, kad iš paskutinio pogulio mirusieji bandytų veržtis laukan.

Jau ketino abiem rankomis spustelėti dėžės dangtį, kad patikrintų lentų tvirtumą, kai ją sustabdė garsas, primenantis plėšimą. Kažkas krapštė karstą! Visiškai netrukus, per plyšį dangtyje plūstelėjo akinanti šviesa, tiesiai virš įkalintosios pasirodė galva su vienuolio tonzūra. Brolis Jakobas pašalino vidurinę lentelę ir dabar švietė deglu į vidų. Maldininko veidas buvo vos per delną nuo merginos, dėl viduje įkalintų rankų jai nebūtų pavykę vyro pastverti. Į nosį trenkė našlaičių kvapas.

– Na, koriko dukterie? – kreipėsi į ją Jakobas ir kone užjaučiamai perbraukė per skruostą. – Kaip tau patinka lova? Ar padeda mąstyti apie Paskutinio teismo dieną? Ar nekyla noras verkti ir drebėti? Viešpaties bausmės anksčiau ar vėliau nė vienas neišvengs.

Užuot atsakiusi, Magdalena spjovė jam, taikydamasi į veido vidurį.

Vienuolis nusibraukė seiles nuo skruosto, jo akys susiaurėjo, virsdamos plyšiukais. Paskui šis šyptelėjo.

– Pasiutusi merga. Jūs, moterys, tarp mūsų, vyrų, paskleidėte nuodėmę, per amžius už tai mokėsite! – Jis trumpam užsimerkė. – Kartu esate dieviškojo plano dalis. Jei jau taip... – Akimirką dingęs Magdalenai iš akiračio, po kelių sekundžių pasirodė su permirkusia kempine rankoje. – Jei jau taip, turėsiu užkimšti tavo įžūlią, begėdišką srėbtuvę. Kelionė dar nebaigta. Tavo šūkaliojimas išduos mūsų ketinimus. – Tardamas paskutinius žodžius, vyriškis užspaudė kempinę Kuizel tiesiai ant veido. – Ir neketinu pasigailėti jos vaikų, nes tai – pasileidėlės vaikai... – sušnabždėjo.

Koriko duktė muistėsi, veltui bandydama prisišaukti pagalbos. Įkalintai tarp medinių lentelių jai nepavyko patraukti galvos. Verkšlendama sulaikė kvėpavimą, tuo metu brolis Jakobas jai vis stipriau mygė veidą. Dangun pakelta galva vienuolis ir toliau murmėjo sau po nosimi:

– Jų motina pasileidėlė, ir, išnešiodama juos, užsideda gėdos žymę. Todėl žiūrėk, aš užkirsiu jai kelią dygliais ir pastatysiu sieną, idant nerastų tako...

Galop mergina neišturėjo nekvėpavusi. Prasižiojo begarsiam riksmui ir paragavo karčių, į burną pasipylusių sulčių. Kvapas aguonų ir žolelių – augalų, kuriuos tėvas taip pat naudojo, kai nelaimingiems nusidėjėliams prireikdavo palengvinti jų paskutinę kelionę. Vilkauogė, aitrusis vėdrynas, kurpelė... Jau visai nutolo vienuolio balsas, dabar perėjęs į monotonišką kalbėjimą prodainiu.

– Mano kerštas, tarė Viešpats...

Paskui užliejo tamsa, koriko duktė susmuko dėžėje, kurioje pasijuto tarsi lovoje iš minkštutėlio lino. Viskas, ką dar pavyko išgirsti, buvo plaktuko, kalančio į medį, garsas.

Mirtis beldžiasi į vartus... Už jųjų mane pasitiks Paskutinis teismas...

Tvirtais smūgiais brolis Jakobas įkalė į karstą naujas vinis.

Simonas pabudo nuo stiprių varpo dūžių, skelbiančių benediktinų rytinės liturginės maldos pradžią. Nors praeitą naktį iki pat vėlumos skaitė knygas iš Vesobruno vienuolyno bibliotekos, dabar jautėsi žvalus. Paskubomis nusiprausęs veidą ir nusiplovęs rankas lediniu vandeniu iš dubens, stovėjusio greta lovos, į burną vaikinas susigrūdo gabalą duonos. Tada išskubėjo į lauką. Benedikta jau lūkuriavo vienuolyno kieme. Abatas Bernardas šiai buvo nupasakojęs kelią link Tasilo liepos. Drauge jie perėjo vartų arką šalia parapinės bažnyčios. Iš kairės matėsi trys užšalę šaltiniai ir lavatoriumas. Palei išorinę vienuolyno sieną žemyn į slėnį vinguriavo takelis. Neilgai trukus jis dingo, ir kai daktaras su pirkle įžengė į apsnigtą lapuočių mišką, kelias tapo slidus ir apledijęs. Kelis kartus Simonas vos neišsitiesė, plūsdamasis įsitvėrė glaudžiai vienas prie kito prisišliejusių medžių šakų. Nedideli laipteliai išmintomis pakopomis toliau vedė į gilumą. Pagaliau pasirodė ūksminga proskyna, kurios centre stovėjo toks galingas medis, kokio anksčiau abiem niekada nebuvo tekę regėti. Stovėdami priešais jį, abu juto didžią pagarbą.

– Tasilo liepa, – sušnibždėjo medikas. „Medis“ iš Vesobruno maldos! Tai turi būti tas medis! Be jokios abejonės, pats seniausias ir labiausiai išsiskiriantis šiose vietose, o gal net visame Pfafenvinkelyje.

Liepą sudarė keturi kamienai, einantys iš centro ir išsiskirstantys viršuje. Iki aukščiausios viršūnės atstumas turėjo siekti per dvidešimtį pėdų. Tokiu laiku, kai lauke žiema, visiškai be lapų medis panėšėjo į išdžiūvusią milžiniškos raganos ranką, išskėtusią į dangų čiupti pasirengusius pirštus.

Jaunuolis apsižvalgė. Ūmai lygiai kaip vakar kukmedžių giraitėje pasijuto stebimas. Akimis permetęs aplink save miško tankumyną, deja, nieko neįžiūrėjo. Tolumoje stūksojo vienuolynas, kažkur čiurleno ledu apsitraukęs upelis. Įniršusi kranksėjo vieniša varna, pakėlęs galvą Simonas ją pastebėjo tarp liepos šakų. Paukštis pakilo į orą ir nuplasnojo. Tą pačią akimirką virš proskynos stojo mirtina tyla.

– Čia kažkur turi būti nuoroda! – nutraukė tylą pirklė ir žengė prie liepos. Užvertė galvą. – Galbūt ten, viršuje. Siūlau taip: aš ieškau apačioje, o jūs kopkite link viršūnių.

– Link viršūnių? – Fronvyzeris pasekė moters žvilgsniu į viršų. – Tai bus mažiausiai keturiasdešimt pėdų! Aš nusisuksiu sprandą!

– Kur ne! – Našlė papurtė galvą. – Gal net neteks į patį viršų? Juk praėjo keli šimtai metų, kai tamplieriai kažką paslėpė šitoje šventovėje. Tuomet medis neturėjo būti toks aukštas. Taigi allez hop!

Pasilenkusi Kopmejer ėmė ieškoti urvų po šaknimis ir drevių liepos apačioje. Simonas dar kurį laiką pamindžikavo, niekaip neapsispręsdamas. Galų gale dūsaudamas ėmė žvalgytis, nuo kur pradėjus ropštis.

Žievė buvo apledėjusi, slidi, tad ne kartą nučiuožė. Pagaliau pavyko rasti atramą tarp dviejų kamienų. Vaikinas prisitraukė aukštyn ir pakibęs atsargiai perėjo nuo vienos šakos prie kitos, stabtelėjęs ties jo kelyje pasitaikiusia dreve. Laikėsi viena ranka, o tuo metu kita kuitėsi ertmės viduje. Jis užčiuopė šlapius, slidžius lapus, ąžuolų bei bukų giles, kurias ten atsargoms žiemai laikė voveraitės, ir saują gleivėtų grybų.

Daugiau nieko nerado. Vėl pasirodė toji varna. Atsitūpusi ant artimiausios šakos, ji smalsiai stebėjo dvikojį padarą, drevėse akivaizdžiai beieškantį maisto. Vaikinas buvo panašus į mažą berniuką, užtikusį paslėptą lobį, kurį jam buvo pažadėję vaikystės draugai.

– Nieko nebus! – šūktelėjo Fronvyzeris žemyn. – Net jei čia tamplierius ir buvo ką paslėpęs, tai seniai išnešiojo varnai ar šarkos! – Medikas pažvelgė į apačią, kur Benedikta toliau apžiūrinėjo žemę.

– Apieškokite ir kitus kamienus! – šūktelėjo pirklė į viršų. – Negalime taip lengvai pasiduoti!

Simonas atsiduso. Ir kodėl visada leidžiasi, jog jį šokdintų moterys? Kybodamas galiausiai persikėlė ant rankos storumo šakos, vedusios antrojo kamieno kryptimi. Stvėręsis šios, vaikinas lėtai stūmėsi į priekį. Moteris jam atrodė tokia nutolusi, mažytis taškelis apačioje, veik nematoma tapusi balto sniego fone. Fronvyzeris dar tvirčiau įsikibo į apledėjusią šaką. Jei dabar nukristų, galva žnektelėtų ir ištikštų it šlapia sniego gniūžtė.

Pagaliau gydytojas nusigavo iki antro kamieno. Nuo čia aukštėliau prasidėjo vainikas. Šakos, regis, turėjo atlaikyti, tad vyrukas nenustojo ropštis aukštyn, kol prieš akis atsivėrė viso slėnio panorama.

Tolumoje mirguliavo Amerio ežeras. Už jo, ant kalvos, buvo matyti visai mažulytis Andechso vienuolynas. Kitoje pusėje iš žemumų peizažo kyšojo didysis Peisenbergo kalnas – gerokai nutolusių ir tik retsykiais išnyrančių pro debesis Alpių kalnų pranašas. Simonas pažvelgė kitapus, į vienuolyną, ir galiausiai – į jam priklausantį mišką. Bukai, sniegu nuklotos eglės, žmogus tarp šakų...

Žmogus?

Medikas sumirksėjo, tačiau neklydo. Ant eglės šakos vos dvidešimt žingsnių nuo jo sėdėjo žmogus ir stebėjo vaikiną.

Prie nepažįstamojo šlaunies glaudėsi įtemptas arbaletas. Vyriškis dėvėjo plačiakraštę skrybėlę ir odinį koletą, prie kurio kadaravo sunkus durklas, o gal stirnoms gaudyti skirti spąstai. Pastebėjęs gydytojo žvilgsnį, šis nėrė į krūmynus ir dingo.

Fronvyzeris buvo toks sutrikęs, kad pradžioje neteko žado. Akimirką net tikino save matęs vaiduoklį. Kai nusiramino, pasilenkė kuo žemiau.

– Benedikta, ten, priekyje! Žmogus tarp šakų! Mes...

Po jaunuoliu buvusi šaka lūžo tarsi sutrešęs kaulas. Medikas pajuto, kaip šakos brūkštelėjo jam per veidą, o širdis nukrito į kulnus. Ne iš karto suvokė, jog krinta. Paniškai grabaliojosi aplink save, tikėdamasis pastverti už kokios nors šakos. Pasaulėlis aplink virto dangaus, žemės ir besiplakančių šakų chaosu.

Staiga pasigirdo drykstelėjimas, ir vaikinas ūmai liovėsi kritęs.

Gerus dešimt pėdų virš žemės pakibo tabaluodamas, nelyg kokia marionetė. Pažvelgęs viršun, išvydo, jog aštri šaka buvo perplėšusi švarką nuo liemens ir kone iki pat apykaklės.

Po juo stovėjo pirklė ir spoksojo praverta burna.

– O, Dieve, Simonai! Ką jūs čia veikiate?

– Klausiate ką? Aš nupuoliau ir vos neužsimušiau! Be to, anapus medžiuose mačiau žmogų su arbaletu, kuris mus stebėjo ir...

– Simonai, nusiraminkite pagaliau! Pasižvalgykite šalia savęs atramos.

Našlė parodė į šaką storumo sulig ranka, styrančią liepos dešinėje, ir, rodos, pajėgsiančią atlaikyti. Fronvyzeris pamėgino ją pasiekti, tačiau ranka tam pasirodė per trumpa. Atsargiai pradėjęs siūbuotis, jaunuolis pamažėle ėmė artėti link šakos. Švarkas darsyk plyštelėjo. Pagaliau lemtingą sekundę pavyko ją pagriebti, o tada drabužis triukšmingai perplyšo į dvi dalis. Jaunasis gydytojas juto nugarą, dar smuktelėjo žemyn per delną, tuomet abiem rankomis įsitvėrė šakos. Taip kybodamas ore tabaluojančiomis kojomis nenumanė, ką daryti toliau.

Kaip tik tą akimirką tiesiog akių lygyje pamatė auksinę plokštelę.

Ji tebuvo delno dydžio su pakraščiuose tarsi storomis lūpomis apsitraukusia žieve. Atrodė, lyg per pastaruosius šimtmečius plokštelė pamažu būtų įaugusi į medį. Vis dėlto pats vidurys, kuriame puikavosi auksu iškaltas posakis, buvo pakankamai gerai įžiūrimas. Regis, vėjas, sniegas, lietus ir kruša nebus padarę žalos.

Tebekabėdamas ant šakos, vaikinas sumurmėjo lotynų kalba išgraviruotus žodžius, o tuo metu ir vėl atplasnojusi varna įsitaisė netoliese, smalsiai žvalgydamasi gydytojui per petį.

IN GREMIO MARIAE ERIS PRIMUS ET FELICIANUS. FRIDERICUS WILDERGRAUE ANNO DOMINI MCCCXXVIII.

Net ir atsidūręs keblioje padėtyje, Simonas garsiai užkvatojo:

– Cha! Tas pasiutęs tamplierius! – šūktelėjo taip, kad nuaidėjo per visą mišką. – Senas, gudrus lapinas! Štai kur iš tikrųjų paslėpė pranešimą! Jūs buvote teisi!

– Ką ten kalbate? – Pirklė išsitiesė, kad geriau išgirstų. – Kas dedasi viršuje? Pasakokite!

Fronvyzeris liovėsi juoktis. Ėmė skaudėti rankas, be to, pasijuto taip tempiamas žemyn, tarsi per kankinimą su prie kojų prikabintais dideliais, sunkiais akmenimis.

– Auksinė plokštelė čia, viršuje... – aikčiojo jaunuolis. – Frydricho Vildgrafo, metai iki jo mirties. Yra ir posakis...

– Koks?

– Prakeikimas! Leiskite pirmiau nulipti žemyn!

Našlė vyptelėjo jam:

– Ką jūs į tai, jei pasiūlyčiau tiesiog pasileisti?

– Pasileisti? Čia bus mažiausiai dvylika pėdų!

– Ak, liaukitės, daugių daugiausia dešimt. Kas yra? Ar turėsiu jus dar ir gaudyti?

Medikas užsimerkė ir lėtai suskaičiavo iki trijų. Tuomet pasileido.

Kimiai šaukdamas ir mataruodamas kojomis, šlumštelėjo į purią sniego pusnį liepos papėdėje. Krytis buvo maloniai minkštas. Greitosiomis pasitikrino, ar niekas nelūžę. Visos galūnės, regis, per stebuklą, liko sveikos. Apie švarką to paties nepasakysi.

– Prakeikimas, Benedikta! – burnojo Simonas, abiem rankomis kepurnėdamasis iš pusnies. – Ir kam šovė mintis kabarotis į tokį medį be jokios virvės. Galėjau sprandą nusisukti!

Moteris patraukė pečiais.

– Užtat gavom bent šiokios tokios naudos. O dabar pasakokite! Kas ten, viršuje, toje plokštelėje?

Gydytojas jau žiojosi atsakyti, bet staiga prisiminė tą vyrą eglėje. Sukaupęs pastangas, vienu šuoliu išnėrė iš pusnies.

– Mums reikia sprukti! Nedelsiant! – šlubuodamas, besiplaikstančiu švarku jaunuolis nuskubėjo išilgai takelio. – Tas vyras medyje buvo ginkluotas! Neabejoju, kad dar ne vienas jų tyko miške. Mums reikia į vienuolyną! Eikite paskui!

Atsidususi Benedikta nusekė įkandin.

Tuo metu keturiasdešimties pėdų aukštyje su arbaletu rankose jiems pavymui stebeilijosi nepažįstamasis. Suglaudęs rankas prie burnos, imitavo kėkštą.

Teismo raštininkas Johanas Lechneris, sėdėdamas darbo kambaryje, kramtė plunksnos kotelį. Antrą kartą peržiūrėjo miesto sąskaitas – rezultatas nedžiugino. Pastaruoju metu nuolatiniai užpuolimai kone suparalyžiavo prekybinius santykius. Visas prekes, gabentas didžiaisiais keliais iš Augsburgo per Brenerį arba aukštai iškilusia kalnų perėja, teko sandėliuoti tarpinėje stotelėje, taigi Šongau. Už kiekvieną krovinį miestas lupo nemenką mokestį. Vis dėlto prekių sandėlys kartu su stogine Lecho žemupyje beveik stovėjo tušti – pastarosiomis dienomis šėlusi pūga padarė savo. Miestas finansiškai išsikvėpė, ir valdininkas nenutuokė, iš kur imti pinigų einamosioms išlaidoms.

Lechneris atsiduso. Šiandien priešpiet taryba dar kartą užkūrė tikrą pirtį. Kilmingieji jį stebėjo. Tiesa, tik kol šis sutvarkė reikalus. Ne kartą teismo darbuotojas savęs klausė, kodėl visu tuo užsiima: kasdieniais kivirčais su tomis riebiomis kiaulėmis, išpampusiomis baidyklėmis, kurioms nieko kito neateina į galvą, kaip išlenkti gero vyno stiklą ir rūpintis dėl dar vieno druskos ar vilnos krovinio; visu šiuo niekam nereikalingu rašinėjimu kiekvieną mielą dienelę; varginančiomis kelionėmis karieta į Miuncheną ir Augsburgą. Miestas tarsi laikrodis, jo rankomis prisukamas kiekvieną mielą dienelę. Jei liausis tai daręs, Šongau pavirs gūdžia provincija – tuo Johanas nė kiek neabejojo.

Per ateinančias dienas itin svarbu pasirodyti pavyzdingai. Taip, kad žmonėms skelbtų apie šio miesto nepakantumą eibėms. Ypač, jei jas krečia purvinų, apdriskusių pakelės plėšikų ir galvažudžių šutvė.

Į duris kažkas pasibeldė. Raštininkas storai brūkštelėjo po paskutine suma ir, pasitaisęs kailinį gobtuvą, skambiu balsu paprašė užeiti.

Jakobui Kuizelui prireikė pasilenkti, kad neatsitrenktų į žemą durų staktą. Jo masyvus kūnas vos tilpo pro rėmus.

– Kvietėte, jūsų ekscelencija?

– A, Kuizelai! – tarstelėjo valdininkas ir parodė korikui į kėdę. – Nepatikėsi, ką tik apie tave pagalvojau. Na, kaip tavo išvyka su burmistru Zėmeriu?

– Jūs žinote?..

– Be abejo, žinau. Aptarėme tai tarybos susirinkime. Ponai ne itin nudžiugo dėl tavo ypatingo dėmesio smuklininkui. Šiuo metu jo rankose stambus verslas, o kiti lieka be savo dalies. O gal jūs buvote užpulti?

Jakobas papurtė galvą.

– Ne, niekur jokių pakelės plėšikų. Niekam neprasitarėme ir apie kelią, kurį buvome pasirinkę.

Lechneris suraukė kaktą.

– Taigi tu taip pat manai, kad taryboje sėdi kažkas, kas išsiklausinėja kitų ir paskui pasiunčia keletą niekšų? – Johanas pažaidė su žąsies plunksnos koteliu. – Sakyk tiesiai, ką įtari? Pasipūtusį Šrėfogelį, kažkurį iš keturių burmistrų, o gal mane? Ištiestum mane dar šiandien ant kankinimų suolo?

Korikas nepasidavė pašaipiam tonui.

– Tarybos susirinkimas – tai vieta, kur aukštieji ponai aptarinėja savo verslo reikalus. Kas norės pasiklausyti, ten ir geriausia tai padaryti. Tad bet kuris kilmingasis tampa įtariamuoju.

Raštininkas nepiktai pagrūmojo pirštu.

– Tarybos nariai – žudikų šutvė? Kuizelai, Kuizelai... Verčiau pasilaikyk tokias mintis sau. Yra buvę budelių, ir už gerokai mažesnius įtarinėjimus nukeliavusių į savo pačių kartuves. Be to, pamiršti Augsburgo pirklį, tą Vejerį. Jo juk nebuvo susirinkime. Vis dėlto dabar vyras po žeme.

Jakobas gūžtelėjo.

– Tai tik parodo, kaip viskas sutampa. Zėmeris bet kuriuo atveju niekam nepliurpė, o visgi sveikutėlis nukako į Landsbergą.

– Tai, vadinasi, prašei burmistro paslaugos? – Valdininkas staiga pakeitė temą. – Jis tau suteiks informacijos. – Dėdamasis susirūpinęs, teismo darbuotojas užvertė akis į lubas. – Burmistras – koriko pasiuntinys, o tempora, o mores**********! Ko dar sulauksime? Ar galiu sužinoti, ką tokio nedelsdamas nori išsiaiškinti, Kuizelai?

– Ne.

Raštininkas apmirė iš nustebimo.

– Kaip suprasti?

Budelis truktelėjo pečiais.

– Tai mano reikalas. Aš jums pranešiu, kai turėsiu naujienų.

Johanas patylėjo minutę, paskui linktelėjo.

– Kaip žinai...

Jis stumtelėjo į šoną pergamentus, padėtus priešais, ir iš šoninės lentynos ištraukė juodraštį.

– Dabar pereikime prie to, dėl ko tave išsikviečiau.

Valdininkas atsivertė sąsiuvinį ir kalbėdamas toliau ėmė sklaidyti.

– Šiandien Šeleriui ir jo gaujai buvo pradėtas procesas, ir...

– Padaryta kas? – Jakobas staiga lyg žvakė išsitiesė kėdėje.

– Prašyčiau nepertraukinėti manęs, – įspėjo Lechneris ir priekaištingai pažvelgė į koriką. – Kaip jau sakiau, šiandien priešpiet prekių sandėlyje buvo pradėtas procesas gaujos nariams. Užtruko ketvirtadalį valandos. Kad tu dalyvautum neprireikė.

– O kaip burmistras Zėmeris?

– Buvo informuotas ir procedūrai neprieštaravo. Bausmę sutarėme vykdyti ateinantį šeštadienį, taigi po trijų dienų. – Johanas krenkštelėjo. – Deja, man nepavyko „prastumti“ tavo prašytos bausmės. Vis dėlto plėšikų vadeivai teks gultis ant rato.

Daugiau budelis ant kėdės neišturėjo.

– Bet jūs davėte garbės žodį! – Jis taip smarkiai pašoko, kad bildėdama kėdė nuvirto jam už nugaros. – Aš liksiu kaltas Šelerio akyse!

Raštininkas papurtė galvą, tarsi kalbėtųsi su mažu berniuku.

– Prašyčiau, Kuizelai! Kaltas plėšikų atamano akyse! – Jis parodė į apverstą kėdę. – Dabar malonėk atsisėsti. Reikia dar kai ką aptarti.

Jakobas, stovėdamas sukryžiuotomis rankomis, giliai iškvėpė.

– Patikėk, – tęsė Lechneris. – Miestui taip bus geriausia. Mums privalu pasirodyti pavyzdingai. Visų gaujų plėšikai nuo čia iki Landsbergo turi išgirsti šaukiant Šelerį. Tai pasitarnaus kaip pamoka. Be to... – subilsnojo plunksnos koteliu per pergamento lapus, – bausmės įvykdymas papildys Šongau biudžetą. Surengsime ta proga šventę su šokiais, muzika, karštu vynu ir skrudintais riešutais. Po šalčio ir patirtos baimės, kurią sukėlė tie užpuolimai, žmonėms ne pro šalį atsipalaiduoti, – kalbėjo Johanas vartydamas juodraščio puslapius. – Kaip matai, laukia vienas kitas darbelis. A priori bausmės įvykdymo vieta turi būti išvalyta. Sija sutrešusi, jau tikrinau. Be to, aikštės apačioje mums prireiks kartuvių, mažiausiai trijų. Ir pagalvok dėl suolų kilmingiesiems – nedera aukštiesiems ponams šalti užpakalių. Bijau, jog kitos plėšikų gaujos medžioklė turės mažumėlę palaukti.

Stoiškai išklausęs teismo darbuotojo samprotavimus, korikas sukruto.

– Kaip dėl vaikų ir moterų? – pasiteiravo.

Raštininkas linktelėjo.

– Bus paleisti, kaip žadėta. Pakarsime tik vyrus ir jaunuolius, Šeleris guls ant rato. Patikėk, taryboje radosi ne vienas, norintis iškarti ir moteris su vaikais. – Jis šyptelėjo Kuizelui. – Matai, kaip atsižvelgiu į tavo norus. O dabar pradėk ruoštis. Iki šeštadienio pietų viskas turi būti baigta.

Galvos linktelėjimu Lechneris atleido budelį, kuris lyg ištiktas transo būsenos, nupėdino link išėjimo. Kai Jakobas uždarė paskui save duris, raštininkas atsiduso. Šio kietakakčio jis niekada neperpras! Bausmės įvykdymas ant rato korikui duotų ne mažiau kaip trisdešimt guldenų. O dabar jo veidas toks, tarsi į ešafotą vestų savo tikrą dukterį. Valdininkas palydėjo žvilgsniu milžinišką figūrą pro langą. Keistas žmogus tas budelis, pagalvojo raštininkas. Stiprus, neįtikėtinai aiškaus mąstymo, bet kaip savo amato atstovas pernelyg sentimentalus.

Be to, per smalsus.

Johanas iš pastalės išsitraukė ploniausio rankų darbo popieriaus laišką, atėjusį šįryt. Iš antspaudo matyti, jog pasiuntinys, apsireiškęs prieš kelias dienas, iš tikrųjų sakė tiesą. Kažkas, turintis didžiulę galią, visomis priemonėmis ketino koriką sulaikyti nuo domėjimosi Altenštate.

Teismo darbuotojas dar sykį žvilgtelėjo į antspaudą, tikrindamas autentiškumą, tuomet iškėlė laišką virš ant stalo stovėjusios žvakės. Blykčiojantys liepsnos liežuviai pasičiupo ploną popierių ir sunaikino, palikdami vien pelenus. Reikalavimas laiške buvo kuo aiškiausias. Jokių įrodymų, jokių rašytinių dokumentų – neturėjo likti nieko, kas demaskuotų užsakovą.

Lechneris suskaičiavo šviežiai nulietas monetas, gautas kartu su laišku. Pinigai, kaip ir egzekucija, miestui praverstų. Raštininkas pajuto susitaikymą su savimi ir pasauliu.

Simonas su Benedikta pavakare pasiekė Šongau. Visą kelią juodu aptarinėjo keistąjį posakį. Taip pat vyriškį, stebėjusį juos iš eglės. Ar nepažįstamasis iš gaujos, tykojusios juos jau pakeliui į Vesobruną? Kodėl tuomet plėšikai jų nepuolė? Kam visas šis stebėjimas ir persekiojimas?

Daktaras palydėjo pirklę į jos kambarį Zėmerio smuklėje, ten leidosi įkalbamas dar vienai vyno taurei.

– Ar gali būti, jog tai tie patys, jau kelias dienas besitrainiojantys šiose apylinkėse vyrai? – mąstė Simonas. – Tie patys, kurie kriptoje tykojo koriko? Magdalena pasakojo tėvui apie kelis juodai dėvinčius nepažįstamuosius, Štraserio užeigoje Altenštate kalbėjusius lotyniškai. Gal jie mus visą tą laiką sekė ir...

– Jūsų Magdalena – jauna mergaitė, kuri lotyniškai galbūt anei žodelio nesupranta, – pertraukė jį našlė. – Galimas daiktas, jog tai tik klajojantys benediktinai, prieš valgį sukalbėję maldą! – Mirktelėjo šiam. – Į kiekvieną nepažįstamąjį jau imate žiūrėti kaip į žudiką iš pasalų. – Moteris uždėjo ranką ant vaikino rankos, tačiau šis staigiai atitraukė savąją.

– Nejaugi nejaučiate, kaip jie stebi kiekvieną mūsų žingsnį? – susierzino. – Tas nesiryžęs pulti pakelės plėšikas, vyras medyje... Visa tai nepanašu į atsitiktinumą!

– Jums jau ima vaidentis! – nusijuokė Kopmejer. – Dabar paklausykite, ką aš manau. Vyras, kurį vakar matėte kukmedžių giraitėje, iš tikrųjų buvo pakelės plėšikas. Mes nuo jo pasprukome – gerai. O vyras eglėje – ne kas kita, kaip jūsų vaizduotės vaisius. Jūs juk nė negalite jo tinkamai apibūdinti.

– Žinau, ką mačiau.

Stojo ilga pauzė. Pagaliau Simonas prabilo. Nutarė žaisti atviromis kortomis.

– Jūs teisi, – nusileido. – Gal tai absoliutus kliedesys. Galbūt Andrėjas Kopmejeris buvo nužudytas visai dėl kitų priežasčių. Sakykite, Benedikta, kas iš tikrųjų parašyta testamente, kurį jūsų brolis, net neabejoju, kad paliko?

Moteris pravėrė burną ir įtraukė oro.

– Ak, štai kas! – šūktelėjo pirklė pagaliau. – Jūs įtariate, jog tai aš nužudžiau savo brolį! Spėju, šiuos įtarimus jūs visą laiką nešiojote širdyje. Ar ne taip?

– Kas testamente? – neatlyžo gydytojas.

Našlė žvelgė į vaikiną užsirūstinusi ir sukryžiuotomis rankomis.

– Aš jums pasakysiu. Paveldėjau iš brolio oda įrištą Bibliją, senutėlį krėslą ir jo paties sudarytą virėjo knygą. Dar keturiasdešimt guldenų, kurie vargu ar atlygins nuostolius, patirtus vyno versle. – Pasilenkusi į priekį, jaunuolio pusėn, pridūrė: – Toks tat jo asmeninis palikimas. Visa kita atiteks Bažnyčiai!

Medikas gūžtelėjo. Paskendęs apmąstymuose, visai pamiršo, kad po pastoriaus mirties didesnė nuosavybės dalis pereina Bažnyčiai. Galbūt iš tikrųjų Benediktai atiteko tik tie keli beverčiai daiktai.

– Ir apskritai! – Pirklė buvo tokia įtūžusi, jog kiti lankytojai atsisuko į ją. – Kodėl tuomet pasilikau Altenštate, netoli nusikaltimo vietos? Juk galėjau nunuodyti savo brolį, išjoti nepastebėta į Landsbergą ir ten laukti žinios apie ištikusią mirtį. Niekas nieko neįtartų! – Moteris staigiai atsistojo apversdama kėdę. – Simonai Fronvyzeri, jūs vienareikšmiškai peržengėte ribas.

Kopmejer iškurnėjo į lauką, užtrenkdama su triukšmu paskui save duris.

– Na, Fronvyzeri? Vėl nesutarimai su moterimis? – kreipėsi išsišiepęs pameistrys Konstantinas Kreitmejeris iš alaus daryklos. – Laikykis arčiau koriko dukrelės, o ši pernelyg pametusi protą.

Kiti pameistriai iš bravoro, sėdėję prie Kreitmejerio stalo, juokėsi ir demonstravo nepadorius gestus. Medikas susivertė į gerklę vyną ir pakilo nuo stalo.

– Ak, gal užsičiaupsite visi!

Jaunasis medikas padėjo keletą monetų ant stalo ir, vis dar lydimas stačiokiškų užgauliojimų, išėjo iš smuklės.

Užuot pasukęs į Vištų gatvę, kad pargrįžtų į namus, gydytojas nubrido Lecho vartų link. Šitaip jausdamasis vis vien nepajėgs užmigti. Su Benedikta pasielgė kaip kvailys! Ir kaip jam šovė į galvą, kad moteris galėtų nunuodyti savo tikrą brolį? Be to, pameistrių žodžiai jaunuoliui priminė Magdaleną. Ar ši jau pakeliui iš Augsburgo į namus? Galbūt jos tėvas turi žinių. Be to, puodelis stiprios kavos būtų ne pro šalį. Namuose vaikino laukė vien darbas ir niurzgantis tėvas, kuriam nuolatinės sūnaus išvykos ilgainiui įgriso. Per paskutinį apsilankymą pas Kuizelus Simonas buvo palikęs nediduką maišelį su kavos pupelėmis. Gal koriko žmona galėtų išvirti jo mėgstamiausio gėrimo? Gydytojas nutarė aplankyti Šongau miesto budelį.

Netrukus Fronvyzeris jau mindžikavo Kailiadirbių kvartalo apačioje, priešais Kuizelų namus. Pasibeldė į duris. Kai Ana Marija atidarė, iškart pastebėjo, jog kažkas ne taip. Paprastai gyvybingumu trykštantis moters veidas buvo išblyškęs ir įkritęs.

– Gerai, kad atėjai, – ištarė ir mostelėjo kviesdama užeiti. – Galbūt tau pavyks jį kiek prablaškyti. Vėl pradėjo gerti.

– Kodėl? – Jaunuolis nusimetė drėgną apsiaustą bei sudraskytą švarką ir paėmęs pakabino greta krosnies džiūti.

Šeimininkė tylomis apžvelgė sugadintus drabužius, tada stalo stalčiuje paieškojo adatos ir siūlų.

– Lechneris reikalauja, jog mano vyras baustų Šelerį ant rato, – paaiškino pradėjusi siūti. – Jau po trijų dienų. O Jakobas plėšikų atamanui buvo davęs žodį! Kokie paršai ten, viršuje! Varto pinigus kaip šieną ir vis tiek spjaudo į garbę ir padorumą!

Gydytojas linktelėjo. Jam buvo žinomi koriko alkoholio vartojimo protrūkiai. Prieš egzekucijas budelis pradėdavo nesustabdomai gerti. Neįtikėtina, tačiau per nuosprendžių vykdymus vyras būdavo visiškai blaivutėlis.

Simonas paliko besibarančią Kuizelo sutuoktinę ir nuėjo kitapus, į kamarėlę, kur stiklinėmis akimis į korimo kopėčias ramstėsi mintyse paskendęs Jakobas. Saldus išprakaituoto alkoholio kvapas tvyrojo patalpoje. Ant stalo šalia atkimšto degtinės butelio padėta keletas atverstų knygų, kamarėlės kampe blykčiojo sudaužyto alaus ąsočio duženos. Bebaigiančios blėsti ugnies šviesoje pasirodė nykus koriko veidas, vyras kaip tik patraukė gerą gurkšnį.

– Arba gerk su manimi, arba palik vieną, – kranktelėjo, griausmingai pastatydamas butelį į vietą. Jaunasis medikas pakėlė storasienį, molinį indą prie lūpų ir gurkštelėjo. Jis ragavo koncentruoto gėrimo, kurį budelis ruošė iš rūgusių obuolių ir kriaušių, skintų iš paties sodo. Gėrime galėjo būti ir keletas žolelių, apie kurias gydytojas troško verčiau nežinoti...

– Užtikome naują mįslę Vesobrune, – ūmai ištarė Fronvyzeris. – Posakį ant liepos. Pamaniau, kad galėtumėte padėti jį aiškinantis.

Jakobas garsiai atsiraugėjo ir nusibraukė lūpas.

– Kam tai rūpi? Bala nematė, juk vis tiek nenutylėsi nepasakęs savo posakio. Taigi rėžk!

Simonas šyptelėjo. Jam buvo pažįstamas Kuizelo smalsumas netgi tais atvejais, kai būdavo prisiliuobęs.

– Skamba taip: In gremio Mariae eris primus et felicianus.

Jakobas Kuizelas linktelėjo, paskui garsiai išvertė:

– „Marijos globojamas tapsi pirmas ir laimingas“. – Tada garsiai nusijuokė. – Posakis iš maldos, ne daugiau! Tai ne nuoroda.

Sustingusiu žvilgsniu milžinas iš naujo stvėrėsi butelio. Reginys, sunkiai vaikinui suderinamas su kita, išsilavinusia Kuizelo puse. Vis daugiau rasdavosi žmonių, negalinčių patikėti, kad prasigėręs budelis supranta lotyniškai. Dar labiau jie nustebtų, užmetę akį į biblioteką, kur šalia vokiškų ir lotyniškų veikalų dabar rikiavosi ir graikų kalba. Kai kurie buvo parašyti mokslininkų, kurių vietiniai universitetai nė nežinojo.

– Bet tai privalo būti kita mįslė! – įsikišo gydytojas. – Jis pasirašė savo vardą apačioje. Frydrichas Vildgrafas, 1328-ieji Viešpaties metai. Taigi metai iki jo mirties!

Šeimininkas pasitrynė smilkinius, norėdamas trumpam išsiblaivyti.

– Bet kuriuo atveju, tai ne posakis iš Biblijos, aš tą žinau, – burbtelėjo. – Daugelis jų man žinomi. Nė už ką nepatikėsi, kokie pamaldūs žmonės tampa prieš mirtį. Iš to, kiek visko esu prisiklausęs, šis posakis man naujiena.

Simonas gurktelėjo prieš pratęsdamas toliau. Iki Jakobo šiuose kraštuose korikais buvo ir jo tėvas bei senelis – tikra budelių dinastija, apraizgiusi ne vieną Bavarijos gyvenvietę. Galimas daiktas, jog visi Kuizelai žinojo daugiau maldingų posakių už patį popiežių.

– Jei tai posakis ne iš Biblijos, tuomet galbūt slaptas pranešimas? – bandė spėti Fronvyzeris ir pakartojo sakinį: – Marijos globojamas tapsi pirmas ir laimingas. Ką tai galėtų reikšti?

Kuizelas truktelėjo pečiais prieš vėl griebdamasis butelio.

– Velniai raukia, kas man rūpi?! – Vyras pradėjo gerti ir nesustojo, medikas įsibaimino dėl galimybės paspringti. Pagaliau Jakobas pastatė butelį. – Toliau jums nepadėsiu, nes šeštadienį teks tiesti Šelerį ant rato. Iki tol dar daug teks padirbėti. Žmonės pageidauja spektaklio.

Iš krauju pasruvusių budelio akių gydytojas suprato, jog degtinė baigia šį pamažu įveikti. Korikas svyrinėjo ant suolo, vis labiau linkdamas į priekį. Akivaizdu, jog net šešių pėdų ūgio, plačiapečiui vyrui pilno degtinės butelio buvo per daug.

– Jums būtini vaistai, – pareiškė Simonas dūsaudamas. – Kitaip ryt nepajėgsite aiškiai mąstyti.

– Nereikalingi man tie jūsų, netikusių šundaktarių, vaistai. Aš pats jų pasidarau.

Jaunuolis papurtė galvą.

– Tų vaistų turiu tik aš. – Vaikinas pakilo ir nuėjo į kitą kambarį, kur tebesiūdama jo suplėšytą švarką prie stalo sėdėjo Ana Marija.

– Paruoškite savo vyrui puodelį stiprios kavos, – nurodė. – Tik nepagailėkite pupelių. Gera kava tik tokia, kurioje laikosi įbestas šaukštelis.

Magdaleną pažadino monotoniškas murmesys, kuris, vis labiau skverbdamasis į galvą, rodės, netrukus ją susprogdins. Skausmas buvo stipresnis nei tada, kai pastarąjį kartą pabudo. Lūpos buvo sausos ir suskerdėjusios, apvedusi liežuviu, mergina šias pajuto tarsi eglės žievę. Kuizel atsimerkė, ir įkalintąją apakino ryškūs šviesos blyksniai. Po kurio laiko mirgėjimas liovėsi, Magdalena galėjo aiškiai matyti ir tai, ką išvydo, buvo rojus.

Maži, putnūs angelai spietėsi aplink vainikais puoštą Išganytoją, gailestingai žvelgiantį į juos iš aukštybių nuo kryžiaus. Evangelikai Lukas ir Jonas žvaigždėmis nusėto dangaus pakraščiuose ėjo sargybą, pačioje gilumoje, persmeigta arkangelo Mykolo ietimi, raitėsi gyvatė Liuciferis, o ant lengvų debesų pleveno dvylika apaštalų. Visos figūros spinduliavo auksu, baltu sidabru ir tviskėjo visomis vaivorykštėmis spalvomis. Dar niekada merginai neteko regėti tokios prabangos.

Ar ji danguje?

Bent jau ne karste, kilo mintis. Bet kuriuo atveju tai jau žingsnis į priekį.

Pasukusi galvą netruko suprasti esanti ne danguje, o tam tikroje koplyčioje. Kuizel gulėjo ant nugaros, po ja juto akmeninį altorių keturių degančių žvakių apsuptyje. Kalkėmis išbalintos patalpos sienos buvo sausakimšos pompastiškų, aliejiniais dažais tapytų paveikslų, vaizduojančių įvairias scenas iš Biblijos. Aplink kabėjo tokia gausybė paveikslų, kad vieno nuo kito beveik neskyrė tarpai. Pro mažulytį langą rytuose vidun skverbėsi saulė, tačiau akmeninis pagrindas buvo toks šaltas, jog Magdalenos raumenys atrodė tarsi pavirtę į ledą.

Iš šono sklido murmėjimas. Dar kiek pasukusi galvą, ši išvydo brolį Jakobą, kuris, vilkėdamas paprastu, juodu apdaru, klūpojo priešais mažą Marijos altorių ir, nunarinęs galvą, tyliai meldėsi. Auksinis kryžius su dviem kryžmais kadaravo vyrui priešais krūtinę.

– Sveika, Marija, malonės pilnoji, Viešpats su tavimi, tu pagirta tarp moterų ir pagirtas tavo sūnus Jėzus...

Mergina pamėgino atsargiai pasikelti. Galbūt pavyktų pasprukti vienuolio nepastebėtai? Vos už kelių žingsnių buvo žemos medinės durys su paauksinta rankena. Jei tik ją pasiektų...

Kai jau norėjo atsiremti, pastebėjo, jog, tarsi vedamam paskersti ėriukui, buvo supančiotos jos rankos ir kojos.

Dievo avinėli, kuris naikini pasaulio nuodėmes...

Prisiminus žodžius iš Biblijos, Kuizel apėmė panika. Ką šis beprotis ruošėsi daryti? Ar ketino ją aukoti ant altoriaus? Ar tam buvo uždegtos žvakės? Kalinė prisiminė dar kelias eilutes iš Biblijos:

Dievas kreipėsi į Abraomą: „Imk savo sūnų Izaoką, savo vienintelį sūnų, kurį myli, ir eik į Morijos šalį, ten aukok jį kaip deginamąją auką ant kalno, kurį tau parodysiu...“

Monotoniškas vienuolio giedojimas sustiprėjo ir įgavo aukštesnį skambėjimą. Balsas vinguriavo spiegiamu falcetu. Magdalena nugalėjo sukilusią baimę ir prisivertė ramiai kvėpuoti. Galbūt ropomis prasibrautų pro duris? Šliauždama, ropomis, šokinėdama – ar ne vis tiek, kad tik kuo toliau nuo čia. Sukiodamasi mergina prisistūmė iki kairės altoriaus pusės. Dar keli centimetrai ir jai pavyks. Po savimi jau juto kraštą, apsivertė, nukrito...

Tada užkliudė kojomis vieną iš didžiųjų žvakidžių, kuri garsiai žvangėdama parvirto ant grindų.

Giedojimas beregint nutrūko. Pasigirdo žingsniai, dar akimirka ir, švystelėjęs durklu, virš Magdalenos stovėjo brolis Jakobas. Durklui artėjant, mergina suriko.

– Užsičiaupk, kvaila mergše! Nieko tau nedarysiu.

Vienuolis nupjovė jai nuo rankų pančius ir žengtelėjo į šoną.

– Jei pažadi netriukšmauti, nupjausiu ir nuo kojų. Ar pažadi?

Koriko duktė linktelėjo, o po kurio laiko jau buvo laisva. Drebančiomis kojomis atsistojo ir pajudino galūnes, tačiau netrukus suprato, jog stovėti dar per silpna. Temo akyse. Sunkiai alsuodama Kuizel susmuko ant vieno vyšnios medžio suolų.

– Tai dėl nuodų, – paaiškino maldininkas ir prisėdo šalia. – Mišinys iš aguonų ir trupučio retojo karklavijo. Dar kurį laiką jusi silpnumą, bet tai praeis.

– Kur... kur aš? – Magdalena pasitrynė riešus, kuriuose plėtėsi skruzdžių bėginėjimą po kūną primenantis dilgčiojimas.

– Tegul tau tai nerūpi, – atsakė vienuolis. – Ši vieta tokia, kurioje mums tikrai niekas netrukdys. Sienos storos, o pro langą išorėn neišsiverš joks garsas. Nuostabi vieta, kurioje galima atrasti Dievą. – Vyro žvilgsnis nuslydo puikiaisiais lubų piešiniais. – Gali nebijoti, tu – mūsų apsidraudimo garantas tuo atveju, jei tavo tėvas bandys sutrukdyti, o vėliau... – Jis pažvelgė merginai tiesiai į akis. Žvilgsnis staiga įgavo švelnumo, padvelkė saldus kvepalų aromatas. – Magdalena... – atsiduso. – Tiek prisiminimų kelia šis vardas.

Stojo ilga pauzė.

– Tu juk pažįsti Mariją Magdalietę, moterį Išganytojo pašonėje? – netikėtai paklausė vienuolis. – Paleistuvių ir santuokos žlugdytojų globėją, tokią pat raupsuotąją kaip tu...

Mergina linktelėjo.

– Tėvas mane pavadino jos vardu. – Budelio duktės balsas po ilgo tylėjimo buvo keistai susvetimėjęs ir kimus.

– Tavo tėvas – protingas žmogus, Magdalena. Tikras... pranašas, sakyčiau. – Brolis Jakobas nusijuokė ir prisislinko arčiau. Liesas, sukumpęs kūnas palinko žemyn, tarsi žvirblių baidyklė vėjyje. Ilgais pirštais vyras perbraukė išilgai merginos drabužių. Kuizel atkreipė dėmesį į jo gležnas lyg moters rankas. – Šventoji Marija Magdalietė... – sušnabždėjo šis. – Tu tokia pat kaip ir tavo vardo globėja. Graži ir protinga, tačiau atstumta. Purvina koriko duktė, miesto atmata. Kekšė, tokia nekalta, besimeldžianti, tačiau slapta atsiduodanti kūniškiems geiduliams.

– Bet...

– Tylėk! – Vienuolio balsas bematant tapo šaižus. – Per daug gerai pažįstu tokias moteris kaip tu! Manai, nemačiau tavęs su tuo daktaru? Geriau nemeluok, Ievos dukra! Jis užmerkė akis ir, giliai iškvėpęs, galop nusiramino. – Tu tikinti, aš tai jaučiu, – pasakė ir uždėjo ranką merginai ant kaktos, lyg ketindamas palaiminti. – Tavyje – gėrio sėkla, ne visos jūs, moterys, blogos. Net Marija Magdalietė tapo šventąja. Tu taip pat gali būti išgelbėta, – labai tyliai kalbėjo dvasininkas. Magdalena vos galėjo jį suprasti. – Ar moki Bibliją, budelio dukterie?

Brolis Jakobas tebelaikė ranką jai ant kaktos. Magdalena nutarė tylėti, vyriškis kalbėjo toliau, nelaukdamas atsakymo.

– Evangelija pagal Luką, 8 skyrius: „Jėzus keliavo per miestus ir kaimus, mokydamas ir skelbdamas gerąją naujieną apie Dievo karalystę. Su juo buvo Dvylika apaštalų ir kelios moterys, išgydytos nuo piktųjų dvasių bei ligų; tai Marija, vadinama Magdalena, iš kurios buvo išėję septyni demonai...“ Septyni demonai... – Vienuolio akys blizgėjo žvakių šviesoje. – Tavyje irgi tūno septyni demonai, Magdalena. Aš juos iš tavęs išguisiu. Vėliau, kai atliksi savo paskirtį. Tuomet tapsi tyra ir gera. Nekaltoji mergelė. Nesirūpink, mes tau rasime vietą vienuolyne. – Jakobas patraukė link išėjimo. Dar kartą grįžtelėjęs, pratarė: – Aš išgelbėsiu tave, Magdalena.

Atsisveikindamas nusišypsojo, paskui atidarė duris ir dingo. Spynoje girgžtelėjęs pasisuko raktas. Žingsniai darėsi vis tylesni, kol galiausiai visai nuščiuvo.

Koriko duktė liko viena angelų, evangelistų ir Išganytojo, prie kurio kryžiaus klūpėjo ir raudojo dvi moterys, draugijoje.

Simonas pažvelgė į sustingusias akis vyro, kuris gulėjo priešais jį lovoje, ir pastatė vaistų krepšį į šoną. Nebebuvo jokio reikalo klausytis širdies, čiuopti pulso arba laikyti veidrodžio palei nosį – medikas suvokė, jog vyras miręs. Švelniai užspaudęs akis, pasisuko į senolio sutuoktinę, kuri verkšlendama stovėjo greta.

– Aš pavėlavau, – ištarė gydytojas. – Jūsų vyras jau geresniame pasaulyje.

Valstietė linktelėjo ir taip įsistebeilijo į savo sutuoktinį, lyg tikėtų vienu žvilgsniu galėsianti velionį prikelti iš mirusiųjų. Fronvyzeris spėjo, jog moteris įpusėjusi penktą dešimtį, tačiau sekinantis darbas laukuose, kasmet pasikartojantys gimdymai, o ir prastas maistas anksti ją pasendino. Plaukai pilki ir susivėlę, gilios raukšlės įsirėžusios burnos kampučiuose ir po akimis. Kelios juodai geltonų dantų šaknys kyšojo tarp suskirdusių lūpų. Jaunuolis klausė savęs, ar Magdalena po dvidešimties metų atrodys taip pat.

Ištisą naktį Simonas galvojo apie koriko dukterį. Kaip jai sekėsi Augsburge? Jos tėvas ligšiol neturi jokių žinių, kiekvieną dieną laukia pargrįžtančios. Visai įmanoma, jog dar teks palaukti dėl pūgos pastarosiomis dienomis. Galbūt mergina nutarė luktelėti, kol galės prisijungti prie pirklių, besitikinčių geresnio oro. Ir kol liausis užpuolimai...

Vaiko verkšlenimas pažadino mediką iš minčių. Maždaug keturių metų mergaitė lietė savo negyvo tėvo veidą, kambario gilumoje nunarintomis galvomis stovėjo dar šeši valstiečių šeimos vaikai. Du stipriai kosėjo, ir gydytojas meldėsi, kad tik šie nebūtų pasigavę karštinės.

Per pastarąsias dvi savaites nuo paslaptingosios ligos Šongau mirė daugiau kaip trisdešimt žmonių, daugiausia seniai ir vaikai. Sebastiano kapinaitėse prie miesto sienos pamažu darėsi ankšta, mirusieji pradėti laidoti ant čia gulėjusių maro aukų. Vaikinas su savo tėvu jau viską išbandė. Nuleidinėjo kraują, statė klizmas, virė antpilą iš liepžiedžių ir laukinio mairūno. Bonifacas Fronvyzeris, ieškodamas stebuklingo gėrimo karštinei įveikti, netgi žvilgtelėjo į vadinamosios „purvinosios medicinos“ literatūrą. Vis dėlto kai ėmėsi nardinti džiovintas rupūžes į actą bei trinti į miltelius pelių išmatas, sūnus plūsdamasis išrūko iš ligoninės.

– Dar liko tikėjimas, kuris padės! – šūktelėjo senis įkandin. – Tikėjimas! Daugiau vargu ar kas gelbės!

Vien mintis apie senojo daktaro gydymo metodus vertė vaikiną tyliai keiksnotis. Pelių išmatos ir džiovintos rupūžės! Trūksta dar pentagramomis išpiešti ligonių namų duris. Kad turėtų dabar bent žiupsnelį „Jėzuitų miltelių“! Vaistas, išgautas iš medžio, augančio Vest Indijoje, greitai numalšintų karštį, tuo jaunasis medikas nė neabejojo. Tačiau „Jėzuitų miltelių“ likučius Simonas jau seniai buvo išnaudojęs, o kiti Venecijos pirkliai pasirodys anksčiausiai kovo mėnesį, kai atsidarys kalnų perėjos.

Fronvyzeris dar kartą atsisuko į valstietę ir kosinčius vaikus.

– Dabar labai svarbu kuo greičiau palaidoti tavo vyrą, – priminė. – Tai, kas jame tūno, gali susargdinti tave ir vaikus.

– Tai... dvasia? – baukščiai paklausė valstietė.

Gydytojas nusivylęs papurtė galvą.

– Ne, tai ne dvasia. Įsivaizduok visiškai mažulyčius padarėlius, kurie...

– Mažulyčius padarėlius? – Moters veidas tapo dar blyškesnis. – Mano Aloyzą?

Vaikinas atsiduso.

– Pamiršk tai ir tiesiog palaidok.

– Bet žemė sušalusi, reikės luktelėti, kol...

Pasigirdo beldimas. Simonas atsisuko ir tarpduryje išvydo mažą murziną berniuką, žvelgiantį akimis, kuriose švietė ir baimė, ir pagarba.

– Ar jūs Šongau miesto gydytojas? – paklausė jis pagaliau.

Slapčia vaikinas nudžiugo dėl to, kaip į jį buvo kreiptasi – juk didžiajai daliai miestiečių jis tebuvo ne daugiau nei išlepęs vietos mediko sūnus, dabita ir gražuoliukas, Ingolštato universitete išeikvojęs pinigus.

– Šrė... Šrėfogeliai siunčia mane, – išmikčiojo berniukas. – Noriu pranešti, jog Klara kosi ir spjaudosi gleivėmis bei skrepliais. Turite atvykti kuo greičiau.

Medikas užmerkė akis nebyliai maldai.

– Tik ne Klara, – sumurmėjo šis. – Dieve mano, tik ne Klara!

Po trumpo atsisveikinimo su valstiečių šeima, jaunuolis stvėrė vaistų krepšį ir nuskubėjo paskui vaikį. Pakeliui į turgaus aikštę, kurioje gyveno Šrėfogeliai, Fronvyzeris niekaip nesiliovė galvojęs apie Klarą. Pastarosiomis dienomis tiek daug nutiko, kad visiškai ją pamiršo! Paprastai kelissyk per savaitę lankydavo savo mažąją draugę. O dabar ši susirgo, gali būti, jog ta pačia nelemta karštine!

Marija Šrėfogel jau laukė apačioje prie įėjimo. Kaip dažniausiai motinos, buvo išbalusi ir susijaudinusi. Simonas niekada negalėjo suprasti, kuo kilmingąjį sužavėjo ši šventeiviškos, kartais kiek isteriškos natūros būtybė. Gydytojas spėjo, jog jų vedybos galėjo būti ir iš išskaičiavimo. Marija buvo kilusi iš senos, įtakingos miesto tarybos narių Piuchnerių giminės.

– Ji viršuje, savo kambaryje! – Aristokrato sutuoktinė dejavo: – Mergele Marija ir visi šventieji, tik ne ta karštinė! Tik ne mano Klarai!

Daktaras nuskubėjo plačiais laiptais aukštyn ir įžengė į sergančios mergaitės kambarį. Mažylė gulėjo kosėdama lovoje, jos išbalęs veidas kyšojo iš po storos pūkų antklodės. Šalia, ant lovos krašto, sėdėjo patėvis Jakobas Šrėfogelis susirūpinusiomis akimis.

– Gerai, kad galėjote taip greit atvykti, Fronvyzeri, – tarė šis ir pakilo nuo lovos. – Ko nors pageidaujate, gal kavos?

Medikas papurtė galvą ir sunerimęs pažvelgė į tuščiomis akimis dėbsantį vyrą. Tarybos narys elgėsi tarsi paveiktas transo. Dar vakar vakare su koriku jis sugrįžo iš kelionės, per kurią lydėjo Karlą Zėmerį. Buvo matyti, jog žinia apie dukters ligą tėvą sukrėtė.

Jaunuolis pasilenkė prie ligonės.

– Klara, čia aš, Simonas, – sušnibždėjo jis.

Mažylė nereagavo, jos akys buvo užmerktos, kvėpavimas pagreitėjęs. Per miegus kartkartėmis pasigirsdavo švokščiantis kosulys. Gydytojas pridėjo ausį jai prie krūtinės ir įsiklausė į kvėpavimo ritmą.

– Kiek laiko ji taip? – paklausė medikas, bandydamas nustelbti kartu su juo į kambarį atėjusios tarybos nario žmonos virkavimus ir dejavimą. Moters pirštai nepaliaujamai gniaužė rožinį.

– Tik vakar prasidėjo, – atsakė Jakobas. – Vakare sukilo karštis. Tiesiog žaibiškai. Nuo tada ji neprakalbinama. Dieve, moterie, ar nurimsi pagaliau?!

Marijos maldos liovėsi.

– Ar jai karštinė, Simonai? – paklausė ši kone dusdama. – Jūs juk žinote! O gerasis Dieve, ar jai karštinė? – Motina pažiūrėjo į vaikiną didelėmis akimis.

Fronvyzeris nesiryžo atsakyti. Staigus ligos protrūkis, švokščiantis kosulys, aukšta temperatūra. Visa tai liudijo, jog Klara iš tikrųjų serga epidemiją sukėlusia liga. Jau kelintą kartą gydytojas keikė save, jog nepaprašė Magdalenos jam Augsburge parūpinti keletą sudedamųjų dalių. Galbūt ten vaistinėse būtų buvę ir „Jėzuitų miltelių“! Dabar per vėlu apie tai galvoti.

Kai Simonas ir toliau tylėjo, aristokrato žmona palaikė tai ženklu.

– Šventoji Barbora, aš jos neteksiu! – dejavo ji. – Gelbėk, šventasis Kvirinai! – Šrėfogel puolė ant kelių ir pradėjo kalbėti rožinį.

Vyras bandė moterį ignoruoti. Jo balsas nuskambėjo rimtai, kai kreipėsi į jaunąjį Fronvyzerį.

– Ką galime padaryti?

Gydytojui prireikė pastangų pažvelgti tarybos nariui į akis.

– Būsiu atviras su jumis, Šrėfogeli, – prabilo daktaras. – Galiu uždėti kompresą ir paruošti arbatos, bet tik tiek. Laukti ir melstis – viskas, kas mūsų galioje.

– Šventasis Primai, šventasis Felicijonai, padėkite mums ištikus bėdai ir užklupus ligai! – Marijos balsas įgavo tam tikro šaižumo. Ji išsitraukė vėrinį su šventųjų amuletais ir užkabino Klarai ant kaklo.

– Tai jos nepagydys, moterie, – pareiškė vyras. – Geriau išvirk liepžiedžių arbatos. Manau, virėja jų dar turi virtuvėje.

Žmona išskubėjo skųsdamasi į lauką, o Simonas pasilenkė virš ligonės.

– Įtrinsiu jos krūtinę tepalu, – pasakė. – Pagal koriko receptą. Vaistinė šunmėtė, rozmarinas ir žąsų taukai. Padės bent sumažinti kosulį.

Paskui apnuoginęs mažylės krūtinę, pradėjo tepti. Vėrinio su šventųjų paveiksliukais nenuėmė – nepakenks.

Įtrindamas tepalą, gydytojas pradėjo tyrinėti atskirus medalionus vėrinyje, sidabrines monetas, jį sudomino tam tikra figūra su išgraviruotu vardu. Kaip Altenštato bazilikoje, taip ir ant šių amuletų, buvo atvaizduoti įvairūs globėjai. Šventoji Barbora, šventieji Kvirinas ir Jurgis ir, žinoma, šventoji Valburga – ligonių ir gimdyvių globėja. Tarp jų buvo ir nežinomų. Daktaras perskaitė šventojo Ignacijaus, saugančio vaikus bei padedančio per sunkius gimdymus, vardą. Be to, čia buvo ir šventieji Primas ir Felicijonas, kuriems Marija Šrėfogel ką tik meldėsi.

Staiga Fronvyzerio rankos sustojo. Jaunuolis liovėsi trynęs mergaitės krūtinę, stvėrė abu amuletus nuo vėrinio ir įsižiūrėjo į vardus.

Šventasis Primas, šventasis Felicijonas...

Šalti, tarsi ledo luitai gulėjo amuletai Simono rankoje. Kaip jie galėjo būti tokie akli?

Prabilęs dusliu balsu, jis kreipėsi į kilmingąjį Šrėfogelį:

– Ar galėtume valandėlei pasikalbėti jūsų bibliotekoje?

Jakobas kilstelėjo antakius.

– Tikitės ten atrasti kokį priešnuodį? Turėsiu jus nuvilti. Mano medicininių knygų asortimentas, deja, skurdokas.

Medikas papurtė galvą.

– Aš ieškau šventųjų brevijoriaus.

– Šventųjų brevijoriaus? – Vyriškis pažvelgė suglumęs. – Atrodo, mano žmona tokį turi. Bet kam...

– Eikime į biblioteką, – paragino vaikinas. – Čia šiaip ar taip nieko negalime padaryti. Jei mano spėjimai pasitvirtins, netrukus nupirksiu Klarai pačių geriausių vaistų visame Pfafenvinkelyje. O jums lakštiniu auksu aptaisytą Paracelsą. Duodu žodį.

Jakobas Kuizelas rioglino sunkiai, jautėsi beveik kaip vargšelis prasižengėlis pakeliui į ešafotą. Nors vakarykštė kava padėjo atsikratyti stiprių pagyrių, tačiau tebesijautė tarsi būtų trenktas per galvą šlapiu maišu. Ne galvos skausmai jam buvo didžiausia bėda, o priesaika, kurią sulaužė.

Išvydęs, kokios nuotaikos Kuizelas, sargybinis Johanas laisva valia pasitraukė budeliui iš kelio, praleisdamas šį į kalėjimo tvirtovę.

– Krūva darbelio? – šūktelėjo jam pavymui. – Nusimato kruvinas spektaklis, bausmės vykdymas ant rato šeštadienį. Tikiuosi, žmonės turės ką pamatyti! Sutraiškyk jam visus kaulelius, korike, gerai? Susilažinau iš dviejų helerių, kad Šeleris jau kitą dieną ims šaukti.

Jakobas, ignoruodamas kalbėjusįjį, nužingsniavo tiesiai prie plėšikų vadeivos ir jo gaujos kameros. Užteko žvilgsnio suprasti, jog šįkart netrūko antklodžių, vandens ir šviežios duonos, ne taip, kaip per praėjusį apsilankymą. O ir sergantis berniukas atrodė kur kas geriau. Regis, vaistai bus padėję.

Sukryžiavęs rankas, už grotų stovėjo Hansas Šeleris. Prisiartinus budeliui, plėšikų atamanas spjovė šiam tiesiai į veidą.

– Kartuvės, ane? – urgztelėjo. – Švarus, greitas darbelis, cha! Kurgi ne! Panašiau į lėtą kankynę su smūgiais vienas po kito. Ir aš patikėjau tavimi, purvinu koriku!

Budelis lėtai nusivalė seiles nuo veido.

– Labai apgailestauju, gali manimi tikėti arba ne, – sureagavo ramiai. – Aš bandžiau, tačiau aukštieji ponai geidauja pasimėgauti tavo klyksmais ir dejonėmis. Tiek to... – Kuizelas žengė prie pat kalinio. – Bet vis dar galime apmauti tuos piniguočius, – sušnibždėjo taip tyliai, kad niekas iš aplink stovinčiųjų negalėtų nugirsti.

Hansas pažvelgė į jį nepatikliai.

– Ką sumanei?

Jakobas apsidairė, ar niekas nesiklauso. Kiti plėšikai buvo pernelyg užsiėmę savimi, o sargybinis Johanas nutarė verčiau palaukti lauke. Galiausiai iš po apsiausto korikas išsitraukė mažą drobinį maišelį. Kai jį atrišo, iš ten į jo grubų delną išsirideno vienas vienintelis rudos spalvos rutuliukas – piliulė, ne didesnė už vaikišką apskritą stikliuką.

– Vienas krimstelėjimas ir tu keliauji pas gerąjį Dievulį, – paaiškino Kuizelas. – Jis laikė iškėlęs rutuliuką lyg vertingą perlą. – Specialiai tau pagaminau. Nepajusi jokių skausmų. Įsikiši į burną, o kai aš tvosiu, tuomet ir krimstelsi.

Šeleris atsargiai paėmė piliulę ir apžiūrėjo atidžiau.

– Sakai, jokių skausmų?

Budelis linktelėjo.

– Jokių. Tikėk manimi, apie skausmus aš nusimanau.

– O kaip spektaklis? – sušnabždėjo plėšikas. – Žmones tai papiktins. Girdėjau, kad jei nenusiseka, kaip buvo sumanyta, jie patys koriką kartais pakabina. Jie pamanys, jog tu savo darbą atlikai netinkamai.

– Palik tai man, Šeleri. Tik paimk nuodus. Visai įmanoma, jog tarybos nariams užeis noras keršyti kitiems. Po tavęs ant rato man dar teks bausti jaunuolį.

Plėšikų atamanas ilgai tylėjo, kol vėl kreipėsi:

– Vadinasi, tiesa, ką apie tave kalba, Kuizelai?

– Ką?

– Kad tu geras korikas.

– Aš esu korikas, bet ne žmogžudys. Pasimatysime šeštadienį.

Jakobas Kuizelas pasisuko ir išėjo iš kalėjimo. O plėšikų vadas dar ilgai trynė mažą piliulę tarp pirštų. Užmerkęs akis ruošėsi kelionei į tamsą.

Šventųjų brevijorių jie rado lentynoje tarp Platono veikalų ir apdriskusio valstiečių kalendoriaus, apie kurio buvimą savo namuose Jakobas Šrėfogelis nė nenutuokė. Iš klajojančio sakralinės atributikos prekeivio jį, kaip ir giesmyną, aštuonis svarus sveriančią namų Bibliją bei minėtą šventųjų knygelę, galėjo įsigyti žmona.

Laikydamas brevijorių rankoje, Simonas glaustai išdėstė kilmingajam, ką drauge su budeliu buvo radęs kriptoje, papasakojo apie mįsles, apie tai, jog jautėsi nuolat stebimas ir apie pastarąjį radinį, kurį su Benedikta užtiko Tasilo liepoje, netoli Vesobruno.

– Beveik jokių abejonių, jog visos šios mįslės veda prie tamplierių lobio! – baigė vaikinas, tuo pat metu kitas knygas išrikiuodamas namų bibliotekos lentynoje. – Lobio, kurį tamplierių magistras Frydrichas Vildgrafas anuomet tyčia paslėpė toli nuo didmiesčių. Ne Paryžius, ne Roma, bet Bavarijos provincija, jo šventu įsitikinimu, ta vieta, kurioje lobio Prancūzijos karaliui niekad nepavyktų rasti. Mįslės parinktos tokios, kad jas įminti galėtų tik vietinis žmogus!

Šrėfogelis, vis atidžiau įsiklausydamas į mediko samprotavimus, prisėdo ant stalo krašto.

– Galimas daiktas, jog tai, ką žinojo, Frydrichas Vildgrafas perdavė čia, Šongau gyvenusiems savo vaikams ir vaikaičiams, – tęsė šeimininkas. – Gal ši linija jau kadaise išmirusi, tuomet lobio ir mįslių paslaptis dingusi amžiams.

– Ir kaipgi skamba kita mįslė? – pasidomėjo Jakobas.

Simonas skubriai pasižiūrėjo pro langą, ar jų niekas nestebi. Tik tada tyliai kalbėjo toliau:

– Skambėjo taip: In gremio Mariae eris primus et felicianus, – prašnibždėjo gydytojas. – O vertimas būtų toks: „Marijos globojamas tapsi pirmas ir laimingas“. Aš ilgai maniau, jog tai maldingas posakis iš Biblijos.

– Ir kas tai iš tikrųjų?

– Pasakysiu, kai tik atrasiu reikiamą šios knygos vietą. – Jaunuolis pradėjo sklaidyti knygelę. Konkrečiame puslapyje stabtelėjęs, ėmė skaityti. – Aš buvau teisus! – sušuko galų gale, o paskui jo balsas ir vėl perėjo į šnabždesį: – Tai ne biblijinis posakis, o sakinys, kuriame minimi du vardai. Primas ir Felicijonas. Išvertus jie skamba kaip pirmasis ir laimingasis. Tai taip pat du šventieji iš senovės Romos. Čia! – Bakstelėjo į atverstą puslapį su jame atvaizduotais dviem nuogais, supančiotais vyrais, kelių koriko parankinių kankinamais ant specialaus suolo. Vis dėlto tiedu šypsojosi, lyg būtų išvydę patį Išganytoją. – Primas ir Felicijonas buvo romėnai krikščionys, kurie imperatoriaus Diokletiano įsakymu buvo nukankinti ir nukirsdinti, – tęsė susijaudinęs Simonas. – Anksčiau, pasitelkdami vien tiktai šią knygelę, jie atvertė tūkstančius romėnų.

– Bet juk tai Romoje! – įsikišo tarybos narys. – Argi ne jūs ką tik pasakėte, kad užuot pasirinkęs didmiestį, šis tamplierius nusitaikė į mūsų provinciją? Taigi tai negali būti mįslės įminimas.

Gydytojas šyptelėjo ir sumosavo brevijoriumi.

– Ne taip greitai, garbusis. Nors Primas ir Felicijonas palaidoti Romoje, tačiau kadaise jų palaikai buvę atgabenti į kitą vietą, kur garbinami ligi šių dienų.

Jakobas Šrėfogelis tuo metu atsistojo.

– Ir kur tai? – paklausė. – Nagi, neverskite laukti!

Medikas užvertė knygą ir grąžino į lentyną.

– Benediktinų Rotenbucho vienuolyne, vos kelios mylios nuo čia.

Kilmingasis pažvelgė į jį nepatikliai.

– Rotenbuchas?

Fronvyzeris linktelėjo.

– Vienuolynas, beje, šlovinantis Švenčiausiosios Mergelės vardą. Primus ir Felicianus, globojamas Marijos. Štai įminimas! – Pliaukštelėjo sau per kaktą. – Ir koks aš kvailas! Kai buvau vaikas, kartą netgi dalyvavau piligriminėje kelionėje į šventąsias vietas šių abiejų šventųjų garbei. Visiškai apie tai pamiršau!

Šeimininkas šyptelėjo.

– Kiek jus pažįstu, dabar pat leisitės į dar vieną kelionę į šventąsias vietas.

Simonas jau žengė prie namų bibliotekos durų, kai staiga sustojo. Atrodo, netikėtai susimąstė.

– Iškeliausiu tik tada, kai pagerės Klarai, – pasakė. – Jokie pasaulio turtai negali būti brangesni už jūsų mergaitę.

_______________

* Pranc. Nagi, ateik čia! (Vert. past.)

** Pranc. Aš esu Prancūzijos vaikas! (Vert. past.)

*** Pranc. Nagi, Arami! (Vert. past.)

**** Pranc. Tai tiesa. Aš esu labai pavargusi. (Vert. past.)

***** Pranc. Supratote? (Vert. past.)

****** Pranc. Broli Bernardai! Kaip malonu susipažinti su Vesobruno abatu! (Vert. past.)

******* Pranc. Jei tiksliau, iš Paryžiaus. (Vert. past.)

******** Pranc. Pakalbėkime apie Paryžių! Sužinojau, kad kardinolas Rišeljė pastatė bažnyčią Sorbonoje. (Vert. past.)

********* Pranc. O taip, atleiskite (Vert. past.)

********** Lot. O laikai, o papročiai. (Vert. past.)

11

Klaros būklė liko nepakitusi ir kitą dieną. Ji karščiavo bei kosėjo, Simonas girdė mažylę antpilu iš liepžiedžių ir rozmarino, sumaišyto su medaus likučiais, kurių dar pavyko rasti namuose. Dar kartą iškoneveikė save už tai, jog vasarą nenusipirko daugiau „Jėzuitų miltelių“. Tąkart vaistas, kurį saracėnų prekeivis siūlė, buvęs per brangus paprastam Šongau miesto gydytojui, jog įsigytų didesnį kiekį.

Susiklosčiusiomis aplinkybėmis Fronvyzeris lankė ligonę prieš pietus ir po jų, klausėsi širdies ritmo ir kalbėjo tik gera klejojančiam vaikui. Benediktos per tą laiką jam nė karto neteko sutikti. Medikas juto, jog pats šalinasi moters. Per pastarąjį susitikimą tarp jų kažkas nutrūko. Gal tai dėl vaikiną įsiklausyti paskatinusio nepalankaus pirklės atsiliepimo apie Magdaleną.

Jūsų Magdalena – jauna mergaitė, kuri lotyniškai galbūt anei žodelio nesupranta...

Tą akimirką vaikinas pajuto, kaip jos pasiilgo. Visa tai, ką neseniai laikė koriko dukters silpnybėmis – ūmų temperamentą, nepakankamą išsiauklėjimą, valstietišką apsukrumą, gerokai nutolusį nuo Kopmejer prancūziškojo etiketo ir rafinuotumo, – dabar jam atrodė kaip neprilygstamos savybės, suteikiančios merginai unikalumo.

Simono mintis apie merginą nutraukė dar vienas ilgas švokščiantis Klaros kosulio priepuolis. Ligonės krūtinės ląsta kilnojosi aukštyn žemyn, ji spjaudė tąsiais, žaliais skrepliais. Vaikiną užplūdo palengvėjimas, išvydus, jog šie nebe raudonos spalvos. Jaunuolis žinojo, kad atsikosėjimas krauju greičiausiai reikštų neišvengimą mirtį.

Kol laikė mažosios Šrėfogel ranką, laukdamas kito kosulio protrūkio, gydytojas mąstė, kodėl rūpinasi šia mergaite, kai mažne kasdien Šongau mieste paskendę maldose miršta žmonės. Vis dėlto Klarai jis juto tėviškus jausmus, kuriuos puoselėti pradėjo po beveik prieš metus kartu patirto nutikimo. Šį vaiką daktaras išplėšė iš šėtono nagų, kartą jau išgydydamas nuo sunkios formos karštinės, tad ar galėjo stebėti nieko nesiimdamas, kai ji merdėjo ant rankų? Keletą kartų lovoje ligonė buvo atmerkusi akis. Pamačiusi Fronvyzerį, nusišypsodavo, sumurmėdavo kažką neaiškaus per miegus, paskui vėl užsnūsdavo. Simonas pakeitė jai varškės kompresą ant kojų ir nubraukė nuo kaktos prakaitą. Prie mergaitės lovos medikas budėjo pakaitomis su Šrėfogeliais. Marija be perstojo kalbėjo rožinį.

Sveika, Marija, malonės pilnoji...

Antrą dieną Klaros sveikata, regis, pasitaisė. Gydytojas žinojo iš patirties, jog stipriausiai liga pasireikšdavo po dviejų dienų. Tai, kad karštis atsitraukė, buvo geras ženklas.

Pagaliau Jakobas paragino vaikiną atsipūsti.

– Manau, daugiau jums čia nėra ko veikti, Simonai, – tarė vyras, sėdėdamas su mediku ant lovos krašto. – Mes su žmona dėkojame jums už rūpestį. Dabar keliaukite į Rotenbuchą, kaip ir buvote suplanavęs. – Jis atsistojo ir pasirąžė. – Verčiau drauge su koriku. Iš to, ką papasakojote, atrodo, kad ten jūs ne vieni.

Vaikinas papurtė galvą.

– Pamiršote, jog rytoj didžioji Šelerio diena. Kuizelas vykdys bausmę ant rato, o iki egzekucijos tikrai nespėsime grįžti.

Gydytojas atsistojo ištiesdamas sustingusias galūnes ir pažvelgė pro ligonės kambario langą į lengvą pūgą, nuo ankstyvo ryto pradanginusią miestą už baltos, sūkuriuojančios sienos.

– Būčiau laimingas, jei tokią dieną nereikėtų į Šongau, – tarė. – Lieka tik viltis, jog toks subjuręs oras išsilaikys. Tuomet, sužlugdydama Lechneriui planus, atkristų bent jo šventė.

Pro langą į lauke visa ryjantį sniegą pažvelgė ir šeimininkas.

– Žinote, aš taryboje pasisakiau prieš bausmės vykdymą ant rato. Tai taip... žvėriška, atgyvena tų laikų, kuriuos laikiau seniai praėjusiais. Bet, matyt, karas mus ir vėl žvėrimis pavertė, – atsiduso vyriškis. – Kaip tarybos narys, deja, privalau dalyvauti per bausmės vykdymą. Turbūt esu vienas iš nedaugelio, kuriam toks spektaklis anaiptol neteikia džiaugsmo. – Kilmingasis pamojo Simonui iš kambario, kuriame greta Klaros lovos tebeklūpojo besimeldžianti Marija. Leidžiantis laiptais žemyn, Šrėfogelis tvirtai suspaudė vaikino petį.

– Aš pamąsčiau apie tai, ką man papasakojote. Ir apie tą posakį, kurį kriptoje šnibždėjo vyrai. Tai jų kovos šūkis mūšyje. Tas Deus lo vult. Ilgai svarsčiau, kur man tai girdėta.

– Ir? – klustelėjo Simonas.

– Vakar naktį aš vėl prisiminiau. Tai posakis, su kuriuo lūpose į karą traukdavo kryžiuočiai. Tai jų kovos šūkis, nukreiptas kovai su netikinčiaisiais. Tokia Dievo valia. Taip jie pateisina visas saracėnų skerdynes, nes tokia Dievo valia...

Gydytojas papurtė galvą.

– Senas kryžiuočių šūkis, sklindantis iš niekšų ir banditų burnų. Kokiems bepročiams miname ant kulnų? – Medikas padvejojo. – Ar išties gerai pažįstate Augsburgo vyskupą? – pasiteiravo pagaliau.

– Augsburgo vyskupą? – Tarybos narys suraukė kaktą. – Na, mačiau kartą ar du didesniuose priėmimuose Reichštate. Kalbama, kad jis jaunas, ambicijų kupinas vyras. Ištikimas Biblijai, kai kurių apibūdinimu, netgi šventeiviškas. – Šrėfogelis patyliukais šyptelėjo. – Vienas popiežius težino, kodėl savo reikliausią piemenį siunčia būtent į Augsburgą, į tą nuodėmių liūną, knibždantį protestantų. Bet kodėl klausiate?

Simonas truktelėjo pečiais.

– Šiaip. Nuojauta, ne daugiau. Galbūt visiški kliedesiai.

Kilmingasis jam tvirtai paspaudė ranką.

– Bet kuriuo atveju būkite budrus. Ir dar šis tas...

– Taip?

– Tas Frydrichas Vildgrafas. Kažkur kartą jau mačiau jo vardą, – kramtė lūpas Jakobas. – Kad žinočiau kur!

Jaunasis medikas linktelėjo.

– Man pasitaiko panašiai. Jausmas, tarytum vaiduoklis klaidžiotų po galvą. Kas kartą, kai bandau jį pričiupti, išsisklaido lyg dūmas rūke. Manau, kad tai susiję su mažąja knygele apie tamplierius, kurią man davėte. Ar sutiktumėte apsieiti be jos dar dvi dienas?

– Žinoma, – sutiko kilmingasis. – Kad tik mano Klara pasveiktų. – Tuo metu jie atsidūrė apačioje prie durų. Snaigės per slenkstį įsisuko į vidų. – Linkiu jums didžiausios sėkmės. Eikite su Dievu!

Šrėfogelis dar sykį tvirtai pažvelgė vaikinui į akis, paskui uždarė duris. Gydytojas pasisuko eiti. Tada nustėro.

Gatvės apačioje stovėjo Benedikta. Jos arklys buvo apkrautas nešuliais ir pažabotas. Moteris mojavo, tarsi atsisveikindama.

Magdalena žiūrėjo į viršuje iš palubės geromis akimis žvelgiantį Jėzų, tačiau ir šis niekuo negalėjo padėti. Laikas tekėjo kaip tąsi derva. Jau tris dienas mergina uždaryta šioje koplyčioje. Trys dienos laukimo, keiksmų ir, žinoma, ašarų. Pradžioje tik ir galvojo apie pabėgimą, tačiau vienintelis langas trijų žingsnių aukštyje virš altoriaus tebuvo delno dydžio ir iš tam tikros rūšies peršviečiamo akmens.

Pirmieji koriko duktės šauksmai liko neišgirsti dėl garsą slopinančių sienų. Durys pasirodė esančios masyvios, su įtaisyta spyna ir papildomu skląsčiu. Galvos aukštyje švietė liukas, per kurį vienuolis, įkalintojas, kartais mestelėdavo žvilgsnį.

Apskritai brolis Jakobas per visas tas tris dienas buvo jos vieninteliu pašnekovu. Vyras jai nešdavo valgį ir gėrimą, aprūpindavo antklodėmis, kasdien išnešdavo kibirą, į kurį budelio duktė kampe visų arkangelų ir evangelikų akivaizdoje turėjo atlikinėti savo reikalus. Prieš įeidamas į koplyčią, maldininkas visuomet praverdavo angą duryse. Kuizel privalėdavo sėstis į vieną iš klauptų taip, kad būtų matoma, tik tada būdavo atšaunamas skląstis. Viskas tam, kad jai neliktų jokios galimybės užpulti įeinančio į rūsį vienuolio. Sumanymo, kaip vėliau įveikti vyrą koplyčioje, veikiai atsisakė. Maldininkas buvo liesas, tačiau akivaizdžiai tvirtas ir raumeningas. Be to, niekada nesiskyrė su durklu prie šono, kuris, kaip spėjo mergina, buvo užnuodytas.

Nors vyriškis ne sykį bandė ją prakalbinti, Magdalena pradžioje ištardavo vos vieną kitą žodelį. Vis dėlto laikui bėgant vėjų traukiamoje koplyčioje merginai darėsi vis nuobodžiau. Kalinė atmintinai žinojo lubų paveikslus, kiek žingsnių nuo altoriaus iki durų ir nuo Marijos skrynios iki altoriaus. Vienintelė aptikta knyga buvo nušiuręs katalikiškas giesmynas, kurį Kuizel jau pradėjo kalti atmintinai.

Antrą dieną koriko duktė pagaliau leidosi į paprastai be galo trunkančius šventeiviškus vienuolio samprotavimus, kupinus biblinių posakių. Brolis Jakobas ją pasitikdavo su jausmu, kuriame pynėsi niekinimas, neapykanta ir... net garbinimas. Tas plakinys Magdaleną vis labiau glumino. Dažnai maldininkas glostydavo kalinei plaukus tam, kad jau kitą akimirką įtūžęs šmirinėtų tarp bažnyčios suolų. Ne kartą Kuizel būgštavo, jog beprotystės protrūkiu perrėš jai gerklę.

– Jūs, moterys, atnešėte į žemę blogį! – dėstė pakėlęs smilių. – Jūs atsikandote obuolio ir mes nuo to laiko skendime nuodėmėje!

– Ak, o Adomas tik stovėjo ir žiūrėjo? – neatsispyrė pastabai mergina.

Kitą akimirką to pasigailėjo. Brolis Jakobas prisiartinęs taip suspaudė jos galvą rankomis, lyg ketintų sutraiškyti tarsi kokį pernokusį moliūgą.

– Ji įkalbėjo vyrą, supratai? – sumurmėjo vienuolis. – Adomas tik trumpam pasidavė, tačiau Dievas nepakenčia silpnumo. Nė menkiausiai akimirkai. Tad visus mus nubaudė. Mus visus!

Vėl tas saldokų kvepalų dvelktelėjimas. Tik dabar koriko duktė pajuto, jog pro našlaičių kvapą prasismelkia kitas, puvėsių kvapas. Visas maldininko kūnas panėšėjo į pašvinkusios mėsos gabalą. Broliui dvokė iš burnos nelyg iš kloakos, juodos dantų šaknys styrojo supūliavusiose dantenose, ant baltos tunikos, kurią dėvėjo po juodu apsiaustu su gobtuvu, ryškėjo šlapios dėmės, turėjusios rastis, kaip kalinė vėliau suprato, dėl vočių. Mergina pastebėjo, kad Jakobo tonzūra neišskusta – plaukai galvos centre buvo tiesiog išslinkę.

Atrodė, tarsi vienuolis pūtų iš vidaus.

Koriko duktė prisiminė jau sykį mačiusi Genujos pirklį su tokiais pat požymiais, pasirodžiusį pas tėvą prieš dvejus metus. Kentėdamas akivaizdžiai baisingus skausmus ir vos nusilaikydamas ant kojų, vyriškis atsidūrė Šongau mieste, budelio namuose. Netrukus jam kuokštais, tarsi vilnos pūkeliai, nupūsti nuo verpsto, iškrito visi plaukai. Tąsyk Jakobas minėjo prancūzišką ligą, nuo kurios keistai trūkčiojančiam ligoniui įdavęs kolbą gyvsidabrio ir, skausmus numalšinti turėjusio, gėrimo iš aguonpienio, išsiuntė namo. Kai Magdalena pasiteiravo, ar atvykėlis galįs išgyti, tėvas papurtė galvą.

– Jis per ilgai serga, – paaiškino tąkart. – Jam labai pasiseks, jei mirs, kol beprotybė galutinai neužvaldė.

Ar ir Jakobas dabar tos pačios beprotybės gniaužtuose? Kuizel klausė savęs, ką vienuolis ketina su ja daryti.

Pasitaikydavo akimirkų, kai šis švelniai glostydavo kalinei galvą arba kone kupinas meilės braukydavo per plaukus, tuomet atrodydavo, jog klaidžiotų mintimis. Per vieną tokį protrūkį brolis atvėrė širdį.

– Būdamas dar visai jaunas, mylėjau mergaitę, panašią į tave, – sušnabždėjo šis. – Tokią... kekšę, vardu Magdalena. Ji užtraukė pražūtį mums abiem. Buvau gašlus dabita, įkaušęs kvailys, besitrankantis po Augsburgą ir besivaikantis naujų malonumų. Tada Dievas atsiuntė ženklą – nubaudė mane šia liga, ir aš netekau jėgų priešais Šv. Magdalenos dominikonų bažnyčią! – Tyliai sukikeno. – Šv. Magdalenos, juk tai tikras Dievo pokštas! – Kikenimas perėjo į švokščiantį kosulį, kurį laiką užtruko, kol vėl galėjo kalbėti. – Nuo to laiko pasišvenčiau ištikimai tarnauti ordinui, o dabar šit Dievas suteikia man progą ištaisyti praeities klaidas. Magdalena... – Paveiktas prisiminimų vienuolis glostė kalinei skruostus. – Mano Magdalena mirusi. Tačiau tu gali būti išgydyta. Išguisiu iš tavęs demonus, kaip išsisklaido dūmai ir smarvė iš troškaus valstiečio kambario.

Mergina užsimerkė. Netrukdydama jam cituoti Biblijos, pati tuo metu mintyse karštligiškai ieškojo išeities.

Kuizel padėtis buvo nepavydėtina. Durys neįveikiamos, langas per mažas. Koriko duktė nenutuokė, nei kur yra, nei kiek tokių sargybinių talkininkavo broliui Jakobui. Be to, neturėjo ginklo. Ištisas dvi dienas ištūnojo nešama karste, per paskutinį sustojimą vyrai kalbėjo švabiškai. Tai gal jie jau už Bavarijos ribų? Arba vėl kur Augsburge? Ar ji buvo išgabenta laivu? Viskas, ką žinojo, buvo tai, jog netoli yra didelė bažnyčia. Buvo girdėti ritmingas varpų gaudesys. Dideli, sunkūs tat buvę varpai, kokius sau leisti galėjo tik turtinga parapija.

Šimtąjį kartą keikė save už kvailumą. Kodėl nieko neįspėjo, prieš leisdamasi į slaptąjį rūsį po katedra! Jos paėmimas į nelaisvę broliui Jakobui ir bendrininkams reiškė neregėtą laimę. Akivaizdu, jog Magdalena, jos tėvas ir Simonas bus suuodę didelį sąmokslą su Augsburgo vyskupu priešakyje! Koriko duktė kaip įkaitė sąmokslininkams turėjo užtikrinti, jog mistiškasis tamplierių lobis nepakliūtų į svetimas rankas. Kuizel nė neabejojo, jog budelis ir medikas padarys viską, kad ją išvaduotų.

Simonas...

Mintys apie jį merginai sukėlė kutenimą skrandyje. Drauge neabejotinai ką nors sugalvotų, kaip ištrūkti iš šio kalėjimo. Protas – tai, kuo ją visada labiausiai žavėjo jaunasis gydytojas. Vaikinas buvo gudrus, linksmas, žingeidus ir... na, galbūt kiek per žemas.

Prisiminusi kartu išgyventas akimirkas, Magdalena šyptelėjo. Dėl savo apsukrumo medikas varžėsi net su koriku, o tai jau šį tą reiškė. Be to, galvosūkį po kripta Lorenco bažnyčioje Fronvyzeris išnarpliojo pats vienas. Tada tarp jų stojo toji prakeikta Benedikta, ta kilmingoji, pasipūtusi padraika iš Landshuto! Netgi įkalinta čia, apačioje, Kuizel raudo iš pykčio nuo minčių apie Simoną ir pirklę. Tegu tas niekšelis jai dar pakliūva į rankas!

Paskui vėl prisiminė šiuo metu turinti kitokių problemų.

Norėdama nukreipti mintis, dar sykį apsistojo ties vakarykščiu pašnekesiu su broliu. Kalbėta apie lobį. Ji kamantinėjo vienuolį, kur tas lobis dabar ir ar išties turimas galvoje tamplierių palikimas, tačiau Jakobas neatsakė nė į vieną klausimą.

– Tai lobis, kuris nulems krikščionijos ateitį, – pareiškė ir nukreipė žvilgsnį į Išganytoją ant lubų. – Drauge su JUO sumušime eretikų liuteronų pulkus! Vos tik mūsų Mokytojas popiežiui apie JĮ praneš, šis taip pat įsitrauks į religinį karą ir išvaikys protestantų kunigaikščius iš Vokietijos imperijos. Mokytojas žino, jog didysis karas dar nesibaigė!

– Kas tas Mokytojas? – pertraukė Magdalena. – Augsburgo vyskupas?

Vienuolis šyptelėjo.

– Tokių mūsų yra daug.

Naktys buvo drėgnos. Net po vilnos antklodėmis ir prie žvakių, kurių maldininkas parūpindavo naujų, budelio duktė šalo. Galūnės dėl judėjimo trūkumo buvo sustingusios ir sopėjo. Iš siauro šviesos ruoželio, sklindančio tik per mažytį langą, galėjo spręsti, kada buvo diena, o kada naktis. Dažnai net ištisomis dienomis čia tvyrodavo prietema. Mergina buvo netekusi vilties.

Trečią dieną sulaukė pokyčių.

Tai nutiko priešpiet. Nenorėdama daugiau gulėti ant šaltų akmeninių grindų, Kuizel snūduriavo ant vieno iš bažnyčios suolų. Pusiaumiga nusirito nuo siauro suolo. Keikdamasi raivėsi tarp antklodžių, kai staiga po suolu pastebėjo mažą ryšulėlį. Nustebusi suskubo jį pakelti.

Tai buvo maišelis su žolelėmis, kurį turėjo, kai prieš keturias ar penkias dienas lankėsi pas Augsburgo vaistininką. Tikriausiai atsikabino nuo sijono ir nukrito po suolu. Kalinė jį tiesiog pamiršo.

Atsargiai atrišusi pažvelgė vidun. Į nosį trenkė sodrus žolelių kvapas. Maišelyje tebebuvo visos sudedamosios dalys, kurias mergina skubiai susišlavė iš Augsburgo vaistininko Nepomuko Birmano. Kiek praradusios formą, tačiau vis dar tinkamos naudoti.

Susimąsčiusi Magdalena patrynė tarp pirštų džiovintas žoleles.

Galvoje brendo planas.

Nuo paaukštintos Šrėfogelių namo priemenės Simonas žvelgė žemyn į kelionei pasiruošusią ir laiptų papėdėje stovinčią Benediktą. Pabalnotą arklį moteris laikė už apynasrio. Sartis nenustygo vietoje, abiejose balno pusėse pūpsojo kietai prigrūsti krepšiai.

– Ieškojau jūsų, – tarė našlė ir raminamai paplekšnojo keturkojį. – Man buvo pasakyta, kad jus rasiu čia. Noriu atsisveikinti.

– Atsisveikinti? – išsižiojo gydytojas.

Pirklė užšoko ant balno.

– Po paskutinio mūsų susitikimo mane apėmė jausmas, jog bus geriau, jei pasitrauksiu. Jei atvirai, vis dar nelabai tikiu tais visais tauškalais apie lobius ir piktadarius. O ir mano brolio tai neprikels. Linkiu jums didžiulės sėkmės!

– Benedikta, palaukite! – Fronvyzeris nuskubėjo laiptais žemyn į jos pusę. – Ne tai turėjau galvoje prieš dvi dienas smuklėje. Aš buvau per grubus. Tai tik...

Medikas užsikirto. Pažvelgė į kilniąją damą iš Landsbergo, kuri savo pūstu sijonu ir gobtuvu ant galvos buvo tokia nepanaši į visas tas, pernelyg meiliai apie jį besisukiojančias Šongau moteris. Viešnia iš kito pasaulio, kuri ruošėsi dingti ir palikti jaunuolį mažame purviname provincijos užkampyje.

– Kas yra, gydytojau? – Kopmejer žvelgė lūkuriuodama.

– Atsiprašau, buvau kvailys. Aš... aš būčiau be galo laimingas, jei padėtumėte man toliau ieškoti. – Simonas kalbėjo negalvodamas, žodžiai liejosi laisvai. – Visai galimas daiktas, kad dar kartą neišsiversiu be jūsų pasitikėjimo savimi, miestietei būdingos laikysenos! Nenustebsiu, jei Rotenbucho probstas nelabai kalbėsis su paprastu felčeriu. Bet su jumis...

– Rotenbucho? – smalsiai pertraukė Benedikta. – Mįslė veda į Rotenbuchą?

Vaikinas atsiduso. Nė nepajuto, kaip priėmė sprendimą.

– Eikime į gretimą ramų Zėmerio smuklės kambarį, – pasiūlė. – Ten jums viską ir paaiškinsiu. Keliauti reikėtų jau šiandien.

Našlė nusišypsojo ir pažvelgė žemyn, į nuo neramaus arklio mėginantį išsisukti vaikiną.

– Gerai jau, – tarė galiausiai. – Aš lieku. Bet šįkart išnuomokime jums žirgą arklių pašto stotyje. Paklusnų ir eiklų. Juk gali nutikti taip, kad mums teks sprukti nuo kokių nors plėšikų, ar ne taip?

Rotenbucho vienuolynas įsikūręs tik už dešimties mylių nuo Šongau ir kelionė arkliu iki jo tetruko mažiau nei dvi valandas. Benedikta jojo taip greitai ir grakščiai, kad Simonui teko gerokai pasistengti neatsilikti ir neiškristi iš balno. Apsnigti medžiai tiesiog lėkė jiems pro šalį. Nestiprioje pūgoje Fronvyzeriui dažnai teko mirkčioti arba trumpam užmerkti akis. Paskui visai davė valią žirgui, kuris, regis, geriau žinojo, kur link reikia keliauti.

Zėmerio užeigos arklių pašto stotyje už kelis sidabrinius pfenigius išsinuomojo jauną širmį. Sumokėjo Kopmejer. Kai pirklė pakratė piniginę ir pašto viršininkui į ranką įspraudė monetas, gydytojui tapo nejauku. Jis nepajuto, kaip nusišypsojo. Šioji moteris nepakluso jokio vyro įsakymui ir taip pat nieko neėmė iš jokio vyro. Tuo, pagalvojo vaikinas, Benedikta ir Magdalena viena į kitą panašios kaip du vandens lašai. Gal jos ne tokios jau ir skirtingos. Galbūt kitomis aplinkybėmis koriko duktė galėtų tapti tokia kaip našlė?

Praslinko dvi valandos, o tikslo jie dar nebuvo pasiekę. Pasirodė miškas, ir priešais atsivėrė plati, sniegu nuklota vietovė su spalvotais namų, bažnyčių, mūrų bei vartų arkų taškeliais. Laukinio krašto apsuptame mylios skersmens žmogaus išrūpintame žemės lopinėlyje stiebėsi Rotenbucho vienuolynas. Kelyje, vinguriuojančiame iš priešais stūksančių miškų, Simonas pastebėjo grupelę tylių vienuolių, dalijančių dejuojantiems elgetoms išmaldą. Valstietis, tempiantis veršiuką už virvės, kirto grįstą pagrindinį kelią. Į daugybę dar nesutvarkytų pastatų rėmėsi kopėčios ir pastoliai, bėgiojo amatininkai, nešini kibirais, kastuvais ir mentelėmis. Visai kaip Šteingadene, žmonės čia akivaizdžiai buvo užimti griuvėsių po karo šalinimu ir naujo, didesnio ir kur kas gražesnio vienuolyno statybomis.

Fronvyzeris su Kopmejer įjojo per vartų arką į plačią aikštę priešais augustiniečių kanauninkų vienuolyną. Prieš juos kilo milžiniška varpinė, kairėje stovėjo bažnyčia, šalia – vienuolyno pastatai, priešingai nuo kitų namų, besipuikuojantys šviežiu tinku. Kai įsikūrė ir į netoli esantį tvartą nuvedė arklius, abu leidosi į probsto paieškas.

Nutaisęs itin reikšmingą veido išraišką, daktaras kreipėsi į vieną iš kanauninkų, kaip tik einantį į maldos namus:

– Broli, leiskite trumpam sutrukdyti! Ieškome garbaus šio nepaprasto vienuolyno valdytojo. Gal padėtumėte mums?

– Mūsų didžiai gerbiamo brolio, probsto Michaelio Piskatoriaus? Jums pasisekė.

Vienuolis nurodė į vyresnio amžiaus, kiek storoką, apsirengusį balta tradicine augustiniečių kanauninkų alba ir stovintį visai netoli tarp kelių amatininkų vyriškį. Akivaizdžiai matyti, jog skirsto darbus architektams.

– Kaip dažniausiai tokiais atvejais, jūs jį užtikote užsiimantį mėgstamiausia veikla, – pridūrė kanauninkas ir mirktelėjo. – Bažnyčių statyba. Jam tai aukščiausia Dievo garbinimo forma. – Šypsodamasis jis dingo už vienuolyno vartų.

Tuo metu Simonas pagalvojo apie Šteingadeno abatą Augustiną Bonenmairą, lygiai taip pat, kaip Rotenbucho probstas, užsidegusį vienuolyno atstatymu. Jei Bažnyčios viršenybė ir toliau taip elgsis, netrukus Pfafenvinkelyje, tuo Simonas neabejojo, stovės patys gražiausi Bavarijos vienuolynai.

– Jūsų malonybe? – Benedikta prisiartino prie grupelės ir probsto akivaizdoje padarė reveransą. Neatrodė, jog kaip dauguma vienuolių, jis būtų nepalankiai nusiteikęs moterų giminės atžvilgiu. Dvasininkas nustebo, paskui nežymiai linktelėjo ir ištiesė Kopmejer vienuolyno žiedu su antspaudu puoštą ranką.

– Mano pagarba, gražioji ponia. Kuo galiu būti naudingas?

Tuo metu, kai pirklė bučiavo žiedą, amatininkai ir architektai su planais nusivylę traukėsi šalin. Simonas šoko prie našlės, nusikeldamas skrybėlę, jie suvaidino tą pačią sceną, kuri susilaukė sėkmės Vesobrune.

– Leiskite pristatyti damą. Prieš jus stovi ne kas kita, o Prancūzijos karaliaus meilužės dvaro siuvėja madam de Bujon, – paaiškino gydytojas. – Ji sukorė tolimą kelią iš Paryžiaus, kad pamatytų Rotenbuche žymiąsias šventųjų Primo ir Felicijono relikvijas. – Jaunuolio balsas perėjo į šnabždesį, šis pasilenkė prie probsto. – Ji davusi įžadus, kad neguls į lovą su vyru, kol nepabučiuos kankinių palaikų.

Nustėrusi Benedikta dėbsojo į vaikiną iš šalies, tačiau Fronvyzerio žvilgsnis išliko rimtas.

– Vargšas sutuoktinis, – atsiduso brolis Michaelis. – Koks švaistymasis žodžiais! Ar galiu sužinoti, kodėl dama tolimai piligriminei kelionei į šventąją vietą pasirinko būtent šiuos du šventuosius?

– Savo ką tik gimusius dvynukus ji pavadino Primu ir Felicijonu, – pridūrė Fronvyzeris tvirtu balsu, – tačiau abu sunkiai susirgo ir dabar dama tikisi, jog ši kelionė padės sulaukti atsako iš gerosios Mergelės Marijos.

– Prakeikimas, gal liausitės! – sušnypštė jam pirklė į ausį. – Jūs smarkiai perdedate. Mumis niekas nepatikės!

Vis dėlto probstas užjaučiamai linktelėjo.

– Kokia nelaimė! Aš asmeniškai palydėsiu jus prie relikvijų. Sekite paskui mane!

Simonas išsiviepė našlei nematant, paskui jie nuėjo Piskatoriui įkandin. Šis mažais žingsneliais pūškuodamas suko bažnyčios kryptimi, paskui parodė į balansuojančius ant pastolių amatininkus, kurie senus, sudaužytus bažnyčios langus keitė naujais, spalvotais stiklais.

– Patikėkite manimi, po kelių metų šis vienuolynas taps tikra Bavarijos puošmena! – šūktelėjo atsisukęs probstas. – Neprilygstama vieta maldininkams! Čia saugomos ne tik šventųjų Primo ir Felicijono relikvijos, bet taip pat du šventosios Binosos dantys, keletas Mergelės Marijos plaukų, šventojo Blazijaus piršto kaulelis, šventojo Laurencijaus kaukolė bei šventosios Brigitos raktikaulis. Paminėjau tik svarbiausius.

Dvasininkas atvėrė duris į bažnyčią, ir jaunuolis išvydo maldos namų prašmatnumą, dėl kurio paprasti vietos žmonės turėję jaustis tarsi rojuje ant žemės. Spindintys angelų ir šventųjų paveikslai sudarė iki begalybės į viršų kylančių lubų įspūdį, marmurinės kapų plokštės liudijo apie anksčiau gyvavusius Rotenbucho probstus, virš puošnių vartų puikavosi milžiniški vargonai su žmogaus dydžio vamzdžiais. Prie rytinės sienos priešais šliejosi didysis altorius, neabejotinai siekiantis keturių žingsnių aukštį. Centre pavaizduota Marijos, lydimos apaštalų Petro ir Povilo, Ėmimo į dangų scena. Šalia vertikaliai stovėjo du stikliniai karstai su palaikais. Abu skeletai rankoje turėjo po kalaviją ir laurų vainiką ant plikos kaukolės.

– Šventieji Primas ir Felicijonas... – iškvėpė brolis Michaelis ir parodė į griaučius. – Argi jie ne puikūs? Atgabenti čionai mūsų naujojo altoriaus pašventinimo proga. Globodami ir palankiai nusiteikę žvelgia iš aukštybių į mus! – Maldininkas nusisuko. – Palieku jus dabar vienus su relikvijomis.

– E... atleiskite, – sušnibždėjo Simonas, – tačiau madam de Bujon pažadėjo, kad pabučiuos šventųjų palaikus.

– Pabučiuos? – Probstas į jį žvelgė sutrikęs.

– Ah oui!* – įsiterpė Benedikta prancūzišku akcentu. – Privalau jų šventuosius kaulus, kaip čia pasakius... embrasser... paliesti lūpomis! Tik tuomet įžadai bus įvykdyti.

– Labai apgailestauju, madam, tačiau tai neįmanoma. – Probstas parodė į didįjį altorių. – Kaip patys matote, palaikai ilsisi ten, viršuje, mums nepasiekiamame aukštyje. Be to, karstai užrakinti. Pasiųskite oro bučinį. Esu tikras, Dievas supras.

– Mais non!** – sušuko pirklė. – Privalau juos pabučiuoti. Mes enfants... Mano vaikai... – griebėsi už dekoltė, – daugiau niekad nepasveiks!

Tai Piskatoriaus širdies nesuminkštino.

– Patikėkite, tai neįmanoma. Užtarsiu jūsų vaikus įtraukdamas juos į vakarines pamaldas. Pasakykite tik vardus ir aš...

– Mieliausias broli Michaeli! Amatininkai man pasakė, jog rasiu jus čia. Kokius nuostabius langus jūs dedate!

Balsas sklido nuo bažnyčios vartų. Kai Fronvyzeris pasisuko į tą pusę, jaunuolio širdis sustojo. Spėriais žingsniais, išskėtęs rankas pasisveikinti, artinosi Šteingadeno abatas Augustinas Bonenmairas.

Piskatorius atpažino savo kolegą iš premonstratiečių vienuolyno.

– Jūsų prakilnybe, kuo nusipelniau tokios garbės?

Bonenmairas pernelyg energingai pakratė Šteingadeno probstui rankas.

– Turiu pasirūpinti kai kuriais pirkiniais Šongau ir Peisenberge. Naujoji koplyčia viršuje ant Aichangerio tiesiog pasibaisėtinos būklės! Ir kas turi tuo pasirūpinti? – atsiduso. – Pamaniau pakeliui apsistoti poilsio pas jus. Reikėtų daug ką aptarti – tai susiję su mūsų vienuolyno perstatymu. Būtinai turite man pasakyti to stikliaus vardą. Jis iš Venecijos? Florencijos?

Brolis Michaelis nusišypsojo.

– Nė už ką neatspėsite. Pažadėkite, kad liksite nakvynės, tuomet galbūt išduosiu menininko vardą.

– Jei jau primygtinai reikalaujate... – Tik dabar Šteingadeno abatas pamatė Simoną ir Benediktą, kurie nepastebėti bandė dingti už kolonų. – Koks atsitiktinumas, jaunoji našlė iš Landsbergo! – šūktelėjo jiems pavymui. – Ir Simonas Fronvyzeris! Na, ar jau pasistūmėjote tyrime dėl nunuodijimo? O gal Rotenbuche ieškote daktaro vietos?

Piskatorius nuo Bonenmairo nukreipė žvilgsnį į pirklę ir mediką, kurie stovėjo tarsi žaibo trenkti.

– Iš Landsbergo? Nunuodijimo? – sumišo probstas.

– Dėkui. Mes... mes... Viskas jau paaiškėjo, – mikčiojo gydytojas. – Ilgiau aukštųjų ponų netrukdysime. Jūsų prakilnybės neabejotinai turi ką aptarti. – Jaunuolis timptelėjo našlę ir jie paliko abu šventikus stypsoti bažnyčioje.

Lauke priešais aikštę vaikinas ėmė taip garsiai keiktis, kad į juos atsigręžė keli kanauninkai.

– Po paraliais! Tai nepasisekė! Šteingadeno abatas tikrai papasakos broliui Michaeliui, kas iš tikrųjų esame, o tada visas mūsų maskaradas sužlugs!

– Maskaradas, kurį jūs ir pradėjote! – pašiepė Kopmejer.

– Ak, taip, ir ką turėjome Vesobrune, o ir čia, Rotenbuche, papasakoti? „Laba diena, mes ieškome tamplierių lobio. Ar galėtume išniekinti jūsų relikvijas?“ – kalbėjo Simonas užsiplieskęs. Vis daugiau vienuolių atsisukdavo, kai kurie jų pradėjo šnabždėtis. Pirklė galų gale nusileido.

– Tiek to, probstas bet kuriuo atveju mums neleido jų atverti. Taigi jo pagalbą galime pamiršti.

– Juo blogiau, – sušnypštė Fronvyzeris. – Taip niekad nesužinosime, ar tarp relikvijų buvo paslėptas pranešimas. Ką darysime?

Moters žvilgsnis nuslydo bažnyčios langų angomis, jas amatininkai ką tik naujai įstiklino. Stovėdami ant išklerusių pastolių, vyrai skrysčiais atsargiai traukė spalvotus stiklus aukštyn. Simonas neabejojo, jog kiekvienas jų atsiėjo krūvą pinigų.

– Jei probstas mums karstų neatidaro, turėsime patys tai padaryti, – nutarė Benedikta. – Primui ir Felicijonui teks susitaikyti su tuo, jog trumpam kvėptels šviežio oro.

– Ir kaip ketinate tai padaryti?

Kopmejer parodė į langų angas.

– O mes kitąnakt tuodu apdulkėjusius senus ponus aplankysime, – atsakė ši. – Šiandien stikliai tikriausiai dar nebaigs darbo. Ir netikiu, jog bažnyčia būtų saugoma. Probstas turbūt šventai tiki, jog kiekvieną besilaužiantį kapų plėšiką nutrenks žaibas.

– Kodėl jūs tokia tikra, kad žaibas mūsų nenutrenks? – sušnibždėjo gydytojas. – Relikvijų plėšimas – sunkus nusižengimas, kuris...

Pirklė jau buvo išskubėjusi.

Nei Simonas, nei Benedikta nepastebėjo dviejų, tarp kitų vienuolių įsimaišiusių figūrų. Tarytum ilgi šešėliai, išsliuogę iš grupės, jie sekė toliau.

Šongau kalėjimo kameroje, sukiodamas tarp pirštų nuodų piliulę, plėšikų atamanas Šeleris pro grotuotą langą žvelgė į pūgą. Kai kurie draugai už nugaros snūduriavo prieš artėjančią mirtį, moterys verkšleno, tėvai šnibždėjo vaikams atsisveikinimo žodžius. Gimdytojai pasakojo šiems apie rojų, kuriame lygiai taip pat laukiami plėšikai bei kekšės ir kur visi vėl susitinka. Kalbėjo apie geresnį gyvenimą kitame pasaulyje ir ragino sergantį dešimtmetį berniuką prisiekti Viešpačiu Dievu ir Mergele Marija, jog gyvens padoriai. Marodieriai plėšė ir žudė, tačiau dabar daugelis jų buvo virtę atgailaujančiais nusidėjėliais. Kai kurie meldėsi. Rytoj atvykęs miesto pastorius išklausys paskutines jų išpažintis.

Hansas Šeleris spoksojo į mažą rutuliuką ir mąstė apie savo dabartinį gyvenimą. Ir kaip jis galėjo taip nusiristi? Dirbo dailide Švabmiunchene, turėjo žmoną ir vaiką. Vaikystėje dalyvavo blogu vardu pagarsėjusio moterų žudiko Benedikto Lancelio, kuris po koriko kirčių dvi dienas nesiliovė šaukti, egzekucijoje. Pritvirtintas prie rato, pakelės plėšikas ir padegėjas tapo viso spektaklio, kokio mažajam Hansui dar niekada neteko matyti, ašimi. To Benedikto Lancelio klyksmai vaiką paskui persekiojo net sapnuose.

Hansas Šeleris juos girdi iki šiol.

Niekada nemanė, kad pačiam vieną dieną teks stoti ten, viršuje, ant medinės pakylos. Viešpaties keliai nežinomi.

Kalinys atsiduso, užmerkė akis ir leidosi užvaldomas prisiminimų. Besijuokianti, koše išterliota vaiko burna... Jo žmona, palinkusi virš skalbimo geldos... Miežių laukas vasarą, didžiulis stiklas alaus... Šviežiai nupjautos eglės kvapas...

Išgyventa daug gražių akimirkų, tad nesunku išeiti lengva širdimi. Vis dėlto dar liko Kuizelui skolingas paslaugą.

Vakarykštę naktį plėšikų atamanas kai ką buvo prisiminęs, smulkmeną, į kurią anksčiau neatkreipė dėmesio. Bet dabar, po visko, ką Jakobas papasakojo, ši staiga pasirodė svarbi.

Rytoj apie tai ant ešafoto papasakos korikui.

Atsirėmęs į šaltą tarsi ledas kameros sieną, kalinys sukiojo nedidukę piliulę tarp pirštų ir švilpiniavo seną vaikišką dainelę. Šeleris beveik namie.

Brolis vardu Natanaelis. Taip jį seniai pavadino ordinas, savo tikrojo vardo nė neatmena. Ten, iš kur vienuolis atvyko, saulė ridinėjasi žeme, raibuliuoja niekad, rodos, neketinanti baigtis, kaitra, ir šit prieš jį sniegas, krintantis puriomis snaigėmis ant žemės, lyg pasiųstas iš paties pragaro.

Su plona tunika ir juodu apsiaustu su gobtuvu vyrui buvo šalta. Natanaelis sukando dantis, tačiau nesiskundė. Iš ankstesnio mokytojo išmoko būti tvirtas. Jis – Viešpaties skalikas, ir Jo įsakymu jis sekė moterį ir vyrą. Kai tik šie ras lobį, greitai ir be garso atsikratys porelės, paslėps radinį ir duos žinią brolijai. Tokia tat buvo ano misija.

Tirtėdamas nuo šalčio, Natanaelis žaidė durklu rankoje ir spaudėsi prie šerkšnu apsitraukusios vienuolyno sienos. Snaigės tirpo ant rudai įdegusio randuoto veido. Jis gimė Kastilijoje, netoli ištaigingo Salamankos miesto. Dabartinė misija broliui prilygo Dievo išbandymui. Pats Viešpats nusiuntė jį į šią nesvetingą, nuošalią vietą, be to, nubausdamas brolio Avenarijaus draugija.

Tuklų, mažaūgį švabą, murmantį šalia prie sienos maldas, ir brolį Jakobą Mokytojas Augsburge asmeniškai paskyrė jo parankiniais. Brolis Avenarijus išmanė Šventąjį Raštą kaip niekas kitas, žinojo viską apie lobį, pasižymėjo kaip mįslių narpliojimo specialistas, tačiau per kovas iš jo tebuvo tiek naudos, kiek iš ožio pieno. Kaip tik dabar jis ėmė inkšti:

– Jėzusmaria! Ir kodėl negalime grįžti į mūsų kambarį? – Kalbėjo brolis Avenarijus labiausiai paplitusiu švabiškuoju dialektu – vien tai brolį Natanaelį kartais siutindavo. – Kas žino, ar tikrai abu šiąnakt įsilauš į bažnyčią? – toliau inkštė. – Ir net jei tai padarys, tuomet rytoj turėsime prie jų plaktis! Taigi kaip tada?

Vienuolis smaigstė durklą tarp pirštų. Nuo smiliaus iki viduriniojo, iki bevardžio piršto ir atgal. Pratimas, kuriuo šis galėjo užsiiminėti valandų valandas. Tai ramino.

– Kiek kartų tau sakiau, – išspaudė brolis Natanaelis, – kad mums negalima jų išleisti iš akių! Reikalas per daug svarbus. Ir apskritai, jei mįsles būtum įminęs prieš juos, jau seniai būtume Augsburge!

Brolis Avenarijus sumišęs žvelgė į grindis.

– Pripažįstu, neįvertinau gydytojo, – sumurmėjo. – Kas galėjo pamanyti, jog už žodžių primus ir felicianus slypėjo dviejų šventųjų vardai! Gerai tai, kad bent anksčiau už jį išsiaiškinau, kad įrašas siejasi su Vesobruno malda.

– Ir? Kur tai mus nuvedė? – Natanaelis vis greičiau baksnojo durklu tarp pirštų. – Knyga buvo varpinėje! O mes vertėme aukštyn kojomis tą prakeiktą vienuolyną!

– To negalėjau žinoti, – seilėjosi brolis Avenarijus.

Jo bendražygis pasiuntė į dangų prakeiksmą ir toliau žaidė durklu. Tuo pat metu svarstė, kur jie bus suklydę. Reikalai ėjo ne taip, kaip buvo numatyta. O juk iš pradžių viskas atrodė visai nesudėtinga. Tepraėjo vos dvi savaitės, kai jį ir brolį Avenarijų išsikvietė provincijų valdytojas. Taip visi sužinojo apie atrastą didžiausią krikščionijos lobį, kuris ne kažkur toli, o visai čia pat. Tai tikriausias Dievo ženklas! Jis išrinktasis!

Natanaelis niekad nė nesapnavo apie tokį Viešpaties Dievo paskyrimą. Išmestas į šį pasaulį kaip purvinas našlaitis, prieglobą rado tarp dominikonų Salamankoje. Tenai netrukus ir buvo atkreiptas dėmesys į jo ypatingus sugebėjimus. Jaunuolis buvo gudrus ir apsiskaitęs, o savo laiku keliuose pademonstravo miklumą ir ištvermę, ko taip stokojo kiti vienuoliai. Netrukus brolija jį priėmė. Jai buvo reikalingi tokie žmonės. Dažnai ordinas iš dominikonų gretų šaukdavo kovotojus už religiją. Vis dėlto jaunuolis buvo ypatingas, vienuolio ir kario mišrūnas, visai kaip tamplieriai, kadaise buvę didžiausiais brolijos priešais. Ispanijos provincijose knibždėjo daugybė netikinčiųjų, kuriuos reikėjo sunaikinti, taip pat kartais Bažnyčia neišsiversdavo be žmonių, atliekančių juodą darbą. Tam Natanaelis kaip tik puikiausiai tiko.

Prieš kelerius metus maldininką pašaukė į Augsburgą, į brolijos ordino rezidenciją. Nuo to laiko, kai nemenka Vokietijos imperijos dalis pakliuvo į liuteronų rankas, daugybei Bažnyčios turto ir relikvijų iškilo grėsmė būti išgrobstytiems ir išniekintiems. Altoriai ir skrynios buvo ištirpdytos, statulos sutrupintos, o Konstanco eretikai Reino upėje netgi atsikratė šventųjų Konrado ir Pelagijaus palaikų! Brolio Natanaelio užduotis buvo visą turtą, kuriam grėsė pavojus, brolijos pavedimu grąžinti į Šventosios Romos bažnyčios prieglobstį. Užduotis, kurią įgyvendindamas neišsiversi be subtilaus jausmo ir durklo.

Prieš keletą metų vienuolis susipažino su broliu Jakobu, dešiniąja Vokietijos provincijų valdytojo ranka Augsburge. Jakobas pasižymėjo kaip uolus, tačiau fanatiškas tikintysis, jis kaip ir pirmasis, nesiteikė leistis į kompromisus ir žinojo tikslą – ginti tikrąjį tikėjimą. Drauge nuo sunaikinimo vienuoliams pavyko išgelbėti gausybę bažnyčios šventenybių: relikvijų, šventųjų paveikslų, Marijos statulą...

Natanaeliui niekada nebūtų atėję į galvą, kad po tiek maldų ir laukimo metų jie taps išrinktaisiais, priglobsiančiais didžiausią krikščionijos lobį. Lobį, kurį beveik prieš penkis šimtus metų pasiglemžė tamplieriai ir kuris, atrodė, bus amžiams prarastas. Ir šit tuomet į maldininkų planus įsikišo prakeiktasis korikas su dukterimi. Abu Kuizelai ir dar tas gudruolis daktarėlis! Nuo to laiko viskas slydo iš rankų.

Šalia į maldas pasinėręs tebemurmėjo brolis Avenarijus. Vyras apglėbė ant krūtinės kabantį kryžių su dviem skersiniais – jų atpažinimo ženklą. Tuklus švabas, regis, nutarė dar keletą valandų pastypsoti pūgoje. Užmerktomis akimis bubeno iš Šventojo Rašto savitvardos maldą.

Kas apsaugos mano burną ir tvirtai užantspauduos mano lūpas... Kas laikys paruoštą botagą mano mintims ir drausmės rykštę mano širdžiai?

Natanaelis atsiduso. Anksčiau jam atrodė visai priimtinas Švabijos vienuolio, kaip pagalbininko, vaidmuo. Po visko, ką Mokytojas sužinojo iš patiklaus Altenštato pastoriaus, atrodė, kad tamplieriai užduoties nepalengvino. Eretiškasis Frydricho Vildgrafo ordinas garsėjo savo šifruotėmis ir mįslėmis. O brolis Avenarijus garsėjo puikiomis Biblijos žiniomis bei tuo, kad buvo knygų graužikas, kuris bet kada prisimindavo net ir pačias menkiausias teksto ištraukas ir kaip niekas kitas buvo susipažinęs su relikvijų istorija. Iki šiol savo bendruomenei jis niekuo nepasitarnavo. Priešingai. Atlikęs užduotį, Natanaelis Mokytojui pasiūlys storąjį švabą pašalinti.

Vis dėlto kol kas jis reikalingas.

Ypač dabar, kai brolis Jakobas iškeliavęs į Augsburgą duoti Mokytojui ataskaitą ir parūpinti naujų nuodų. Ir vėl savęs Natanaelis klausė, kodėl brolis taip greitai sutiko užsikrauti ant pečių tolimos kelionės naštą. Galbūt tai susiję su šlapiuojančiais išbėrimais, kamavusiais jį jau ne vieną savaitę? Ir apskritai pastaruoju metu Jakobas labai pasikeitė. Tie ūmūs pykčio priepuoliai, prislopinti skausmo šūksniai naktimis, retėjantys plaukai... Apmaudu, kad kadaise buvęs drąsus bendražygis taip duoda valią. Prieš galą visuomet lieki vienas.

Natanaelis atsargiai apsižvalgė aplink. Ar tik nepasigirdo kažkoks garsas? Prieš keletą dienų pradėjo imti slogus jausmas, jog jį kažkas stebi. Tiktai kas? Gal dar kas nors domisi lobiu? Tas, apie kurį iki šiol nieko nežino.

Trumputis, tačiau aiškus pykčio šūksnis nutraukė maldininko mintis. Dvi susilenkusios figūros artinosi prie bažnyčios. Aikštėje sniego iškrito iki kulkšnių, tai slopino jų žingsnius, tačiau tik ne tylų keiksmą, išsprūdusį vienam iš tų dviejų. Brolis išsiviepė. Šis protinguolis daktarėlis niekada neišmoks sėlinti be garso.

Juo geriau.

Dabar gydytojas ir jo kekšelė priartėjo prie dešiniosios bažnyčios sienos po pastoliais. Natanaelis davė ženklą broliui Avenarijui ir jie nusekė. Ūmai stabtelėjo. Iš pradžių pagavo menką, vos akies krašteliu pastebimą judesį, tačiau, įsižiūrėjęs geriau, pamatė visai aiškiai.

Prie kairiosios bažnyčios sienos, ten, kur įmūryta kapo plokštė, nuo sienos atsiskyrė trys šešėliai. Tarsi vaiduokliai, nuslinkę palei mūrą, jie artinosi link mediko ir jo palydovės.

Užsimaukšlinęs gobtuvą, Natanaelis užkišo durklą už virvės ir susiliejo su sniegu. Nuojauta pastarosiomis dienomis neapgavo. Jie buvo sekami.

Dabar tik laikas parodys, su kuo turi reikalą.

Fronvyzeris sužiuro aukštyn į apledėjusius pastolius ir mestelėjo skeptišką žvilgsnį į Benediktą.

– Ar į viršų? Mes nuslysime ir...

Pirklė jau užsikabarojo ant žemutinio pastolių aukščio. Simonas stebėjosi, kaip vikriai juda moteris. Ketino dar kažką šūktelėti, bet paskui, pasidavęs likimo valiai, stenėdamas užsilipo ir nuo ten užkopė ant dar vieno, o paskui kito pastolių lygmens. Čia viršuje galiausiai aprėpė visą sniegu pasidengusį vienuolyno kiemą. Visur buvo tamsu, išskyrus tebedegančią šviesą kai kuriuose vienas priešais kitą stovinčių pastatų languose. Akimirką vaizdavosi pastebėjęs judesį aikštėje, tačiau tamsoje ir dar per pūgą nebuvo pakankamai matyti. Galiausiai pasisuko į lango angą, pro kurią Kopmejer jau buvo prasmukusi į bažnyčią.

Regis, jų planas išdegė. Amatininkai iki vakaro nebuvo baigę savo darbo, kai kuriems langams vis dar trūko naujų stiklų. Tabaluodamas kojomis daktaras sėdėjo lango angoje ir stebėjo, kaip, pritvirtinusi virvę prie skersinio, pirklė leidosi žemyn į bažnyčią. Persižegnojęs gydytojas padarė tą patį. Jau netrukus kojomis pasiekė šaltas akmenines grindis ir galėjo apsižvalgyti.

Nors bažnyčios durys nakčiai buvo užšautos, vienuoliai paliko degti keletą altoriuje ir aukoti skirtų žvakių. Blykčiojanti šviesa suteikė patalpai vaiduoklišką įspūdį. Nuo didžiojo altoriaus žemyn į įsibrovėlius iš stiklinių karstų dėbsojo šventųjų Primo ir Felicijono skeletai su kalavijais rankose ir laurų vainikais ant kaukolių.

Naktį griaučiai neatrodė nei šventi, nei didingi ir nebuvo panašūs į atliekančius globėjų funkciją. Veikiau atrodė, kad kiekvieną akimirką nusirabždins žemyn ir uždusins bažnyčių plėšikus laibais kaulų pirštais. Anie pasiliko ten, kur buvę, sustingusiomis prasiviepusiomis burnomis, kuriose bolavo dantys, juodomis ir negyvomis akiduobėmis.

– Kuris iš jų?

– Ką?

Simonas tiek buvo įsigilinęs į klaikų reginį, kad ne iš karto išgirdo Benediktą.

– Turiu galvoje, kuriame iš šių dviejų šventųjų galėtų slypėti pranešimas? – įsiterpė Kopmejer. – Gali būti, jog nespėsime atidaryti abiejų karstų.

– Kuriame?.. – Vaikinas susimąstė. – Imkimės Felicijono, – pasiūlė galiausiai. – Jis laimingasis. Laimingas taps ir tas, kas ras lobį. Be to, ar Matas neturėjo galvoje: Pirmieji, taigi primi, taps paskutinieji?

Moteris nutvilkė skeptiškai šį žvilgsniu.

– Kad jūsų žodžiai Dievui į ausį.

Jie ėjo prie didžiojo altoriaus, kol atsidūrė tiesiai po Felicijono karstu.

– Jei paimtumėte mane ant pečių, galbūt man pavyktų pasiekti karstą, – pasiūlė našlė, – pabandyčiau jį atsargiai nukelti.

– Jis per sunkus, – sušnabždėjo Simonas. – Jūs jį tikrai išmesite!

– Ak, karstas galiausiai tik iš stiklo. O tie griaučiai sveria ne daugiau nei keletas senų dulkėtų kaulų.

– O jei jis visgi nukris?

Pirklė šyptelėjo.

– Tuomet senąjį Felicijoną turėsime surinkti. Juk jūs gydytojas!

Atsidusęs Fronvyzeris pritūpė, kad Kopmejer galėtų užlipti jam ant pečių, tuomet nežymiai sverdėdamas iškėlė našlę aukštyn. Kai vaikinas pajuto Benediktos šlaunį arti skruosto, jo kūnu perėjo malonus virpulys.

Tiesiog puiku, pagalvojo jaunuolis. Užsiimame šventųjų palaikų išniekinimu, o aš tuo pat metu svajoju apie nuogas moters šlaunis. Iškart dvi mirtinos nuodėmės...

Pagaliau pirklei pavyko pasiekti abiem rankomis karstą. Įsitvėrė apatinio stiklinės dėžės krašto.

– Dabar nuleiskite mane žemyn, – sukuždėjo ši. – Tik lėtai!

Simonas pamažėle lenkėsi per kelius, Kopmejer tuo metu tvirtai laikė vertingąją dėžę, karstas lingavo tai į vieną, tai į kitą pusę, brūžinosi į cokolį išilgai didžiojo altoriaus, kol galiausiai dunkstelėjo ant žemės. Benedikta grakščiai nušoko nuo įsiskaudusių mediko pečių.

– O dabar atidarykime.

Pirklė atsargiai paguldė karstą ant grindų ir apžiūrėjo dangtį. Stiklo kraštai buvo sulituoti aukso lydiniu. Moteris išsitraukė peilį ir pradėjo kruopščiai krapštinėti.

– Benedikta! – šūktelėjo gydytojas dusliu balsu. – Ar jūs tikra, kad tai būtina daryti? Jei mus pričiups, proceso neišvengsime – Šelerio bausmė ant rato pasirodys kaip vaikų žaidimai!

Našlė tik trumpam pakėlė akis nuo darbo.

– Ne tam tokį kelią čionai ėjau, kad dabar pasiduočiau. Taigi padėkite man!

Paėmęs chirurgo stiletą, kurį visada nešiojosi, jaunuolis kyštelėjo jį į sulituotą plyšį. Centimetras po centimetro atkrapštė sulydytą vietą. Lydinys buvo minkštas ir trapus, todėl dangtis labai greitai atsidarė.

– Šventasis Felicijonai, atleisk mums! – nors ir netikėdamas, jog danguje jo malda bus išklausyta, sumurmėjo Simonas. – Tai darome bažnyčios labui!

Iš atverto karsto tvokstelėjo pelėsiais. Su pasidygėjimu daktaras spitrijo į iš dalies pažaliavusius, sutrešusius palaikus. Kaulai buvo suraišioti plonomis vielomis ir papildomai pritvirtinti antroje stiklinio karsto pusėje. Ant šventojo galvos pūpsojo sudžiūvęs laurų vainikas, kreivai nuslydęs ant kaktos. Kaulėti Felicijono dešinės rankos pirštai gniaužė surūdijusį kalaviją.

– Kalavijas ir laurų vainikas, – sušnabždėjo Fronvyzeris. – Kankinio mirties ir pergalės ženklai.

Benedikta tuo laiku buvo pradėjusi apžiūrinėti kaulus. Smilių pabaksnojusi į akiduobes, patyrinėjo kaukolės vidų.

– Kažkur čia juk turi būti paslėptas pranešimas, – murmėjo pirklė. – Dokumentas, užrašas. Prakeikimas, Simonai, padėkite ieškoti! Mes neamžinai…

Staiga už jų pasigirdo trinktelėjimas. Gydytojas atsisuko, tačiau tamsioje bažnyčioje nieko nebuvo galima įžvelgti. Tarp kolonų, nuo blykčiojančių žvakių, kuriomis buvo apšviestas Marijos altorius, šokinėjo šešėliai.

– Ar ir jūs girdėjote? – paklausė medikas.

Kopmejer tuo laiku tyrinėjo kiek papelijusią krūtinės ląstą.

– Žiurkė, vėjo gūsis, ką aš žinau! Padėkite pagaliau!

Dar kartą vaikinas žvilgsniu paklaidžiojo po pagrindinę bažnyčios navą. Kolonos, Marijos altorius, blykčiojančios žvakės...

Jaunuolis krūptelėjo.

Blykčiojančios žvakės?..

Visą laiką liepsnos buvo ramios. Jei dabar blykčiojo, tuomet...

– Simonai, Simonai! Aš radau! Radau pranešimą! Pažvelkite!

Pirklės šūktelėjimas staigiai nutraukė vaikino mintis. Moters akys žibėjo, ji rodė į kalaviją. Peiliu nuo geležtės Kopmejer buvo pašalinusi dalį rūdžių.

– Tai po rūdimis! – šūktelėjo. – Jūs buvote teisus!

Medikas priėjo arčiau ir pasilenkė virš kalavijo. Po geležtę dengusiomis rūdimis buvo matyti išgraviruotas įrašas. Kol kas įskaityti galima vos keletą žodžių.

Heredium in...

Jis greitai stiletu ėmėsi gremžti kitą dalį užrašo. Raidę po raidės. Žodį po žodžio.

Heredium in baptistae...

Dar bekrapštydamas tyliai išsivertė lotyniškas eilutes:

– Krikštytojo palikimas...

Suspėjo tik tiek, nes netrukus aplinkui užvirė tikras pragaras.

O tuo pat metu į Kuizelo namų duris kažkas pasibeldė. Tai buvo burmistro Karlo Zėmerio pasiuntinys, asmeninis raštininkas, stovintis lauke šaltą tarsi ledas naktį pabalusiu veidu ir tirtančiais keliais.

Ne vien šaltis buvo kaltas dėl drebulio. Pasiuntinys persižegnojo, įžengęs į koriko namus, o Jakobo pasiūlyto vyno atsisakė. Raštininkas nervingai pažvelgė į budelio kalaviją, kabėjusį kampe virš Dievui skirto altorėlio. Tai neabejotinai užtrauks nelaimę – juk budelio namo tenka ieškoti prieš pat egzekuciją! Tokią naktį, kai aplink miestą bastosi vilkai, o šaltis stingdo nosies išskyras. Tačiau kas iš to? Vyras turėjo pavedimą dar šiąnakt suteikti informaciją Kuizelui. Burmistras grįžo iš dalykinės kelionės ir, laikydamasis duoto žodžio, nusiuntė Jakobui labai ilgai lauktą žinią.

– Na, ir ką iššniukštinėjote? – paklausė korikas, traukdamas šaltą pypkę. – Gal norėtum kalbėti pro langą, ar užrišti akis, kad lengviau būtų?

Sugėdintas valdininkas papurtė galvą.

– Tuomet išspausk jau!

Berdamas žodžius nuleistomis akimis žmogus papasakojo, ką per kelionę patyrė Zėmeris. Jakobas tuo metu prisikimšo pypkę, prisidegė pliauska iš krosnies ir ėmė pūsti debesėlius į lubas, taip įvarydamas baimės pasiuntiniui. Pasitenkinimo vypsnys nutvieskė koriko veidą.

Jis buvo teisus.

Simonas nenutuokė, į ką žiūrėti pirmiau. Garsiai, bildėdama per visą bažnyčią, nuo apsidės šono nuvirto ir subyrėjo į šimtus smulkiausių gabalėlių didelė Marijos statula. Tuo pat metu iš šoninio dešinio fligelio nuaidėjo riksmas. Gydytojas pažino tvirtą juodaskvernį vienuolį, švysčiojantį ore apnuogintu durklu. Vienuolis koja spyrė į galvą kitam vyriškiui, kuris su triukšmu nupuolė tarp bažnyčios klauptų. Iš kažkur atsklido dejonė ir beveik vaikiškas spiegimas. Antrasis, tuklus vienuolis šnopuodamas išdygo už Marijos altoriaus, persekiojamas dviejų vyrų, kurių vienas rankose laikė įtemptą arbaletą. Jie buvo su nunešiotomis landsknechtų kelnėmis, ilgais apsiaustais ir plačiakraštėmis skrybėlėmis, puoštomis spalvotomis plunksnomis. Vyriškis su arbaletu trumpam stabtelėjo, nusitaikė ir spustelėjo svertą. Storasis vienuolis gargaliuodamas krito priekiu į krikštytuvę. Pirmasis vienuolis su ginklu pasisuko, išvengė mestos žvakidės, puolė prie priedangoje besislapstančio vyro su arbaletu ir staigiai, bemaž nepastebimu judesiu bedė giliai jam į krūtinę lenktąjį durklą. Trumpam susverdėjęs, samdomas karys pabandė ištraukti ašmenis, tačiau, griuvęs ant kapo plokštės sienoje, nuslydo nuo jos žemyn. Plati kraujo šliūžė nusidriekė nuo plokštės iki grindų.

Kiti du kardus išsitraukę landsknechtai lėkė tiesiai į vienuolį su durklu. Pastarasis, regis, trumpam pasvarstęs, ar priimti iššūkį, nutarė pasielgti kitaip. Nudūmė prie virvės, kuri vis dar kyburiavo per vieną iš langų angų. Kruviną lenktąjį durklą įsikišęs tarp dantų, kvapą gniaužiančiu greičiu užsikabarojo aukštyn. Akimirką dar buvo matyti kojos, paskui šios dingo viršutinėje tamsioje bažnyčios dalyje.

Viskas įvyko taip greitai, kad daktarui liko tik išsižiojus stebėti visą įvykį. Pagaliau jaunasis medikas atsitokėjo.

– Benedikta! Bėgame iš čia!

– Simonai, nurimkite! – mėgino jį maldyti pirklė. – Turime...

Gydytojas jau bėgo link išėjimo. Staiga it suakmenėjęs sustojo. Kai ką pamiršo...

Kalavijas!

Jokiu būdu negalima palikti bažnyčioje šio ginklo su įrašu! Kai kuriuos iš vyrų Fronvyzeris atpažino. Šaulys su arbaletu buvo ne kas kitas kaip nepažystamasis medyje netoli Vesobruno vienuolyno! Kitas jų – tas pats, tykojęs kukmedžių giraitėje. Tikriausiai besivaikantieji tamplierių lobio. O vienuoliai? Galimas daiktas, kad Rotenbucho augustiniečiai, išvydę bažnyčioje šviesą, ketino patikrinti, ar viskas gerai, ir kaip tik tada užklupo nepažįstamuosius.

Ar augustiniečių kanauninkai nenešioja baltų abitų? Ir kodėl vienuolis landsknechtą paskerdė kaip kiaulę?

Fronvyzeris neturėjo laiko apmąstymams. Pasisukęs iš vietos, kur stovėjo, parskubėjo atgal ir išplėšė šventajam Felicijonui kalaviją iš kaulėtos rankos.

Tylus trakštelėjimas, ir pirštų kaulai pasirideno ant žemės tarsi žaidimų kauliukai, tada vaikinas sumosavo kone krūtinę siekiančiu ginklu. Šis buvo stebėtinai sunkus. Šalia gydytojo stovėjusi Kopmejer vis dar nepajėgė pajudėti. Moteris tebespoksojo į tuodu vyrukus, kurie, matyt, neapsispręsdami ko nors imtis, taip pat stebeilijo šiųjų pusėn. Fronvyzeris neketino jiems suteikti galimybės ryžtingam veiksmui.

– Benedikta, paskui mane! Dabar!

Skrosdamas kalaviju orą it pasiutęs berserkeris, gydytojas nuskriejo link išėjimo, pro parvirtusią Marijos statulą ir negyvą, žemyn galva į krikštytuvę panėrusį vienuolį. Tarsi transo apimtas, gydytojas stebėjo lėtai plintančią kraujo dėmę švęsto vandens dubenyje. Jis vis bėgo, nusitaikęs į tuodu vyrus, kurie, išvydę šaukiantį lyg beprotį ir galingu dvirankiu kalaviju mosuojantį jaunąjį mediką, stryktelėjo į šalį. Dar keli žingsniai, ir jaunuolis bus prie bažnyčios durų! Pergalingai pasiekęs galingas duris, vaikinas jas truktelėjo.

Žinoma, šios buvo užsklęstos.

Prakeikimas, ir kam jie rinkosi kelią per bažnyčios langą! Apimtas panikos Simonas apsidairė į visas puses. Kas dabar? Su kardu rankoje tikrai nepavyks nusigauti virve į viršų. Abu vyrai artinosi iš paskos.

Ir tada šoniniame fligelyje Fronvyzeris pastebėjo vitražo langą su keliaujančios dangun Marijos, mažų angeliukų apsuptyje, scena. Priešingai nei kiti nauji langai tolėliau į viršų, šis siekė krūtinės aukštį. Daugiau nedelsdamas, Simonas pribėgo prie jo ir kalaviju išdaužė tą meniškai tapytą stiklą. Langas subyrėjo į tūkstančius duženų, ir gydytojas stačia galva nėrė į lauką, kur tėškėsi aikštėje ant apsnigtų grindinio akmenų. Vaikinui suskaudo petį, apsičiupinėjo. Visi drabužiai, plaukai, veidas buvo apkibę smulkiomis šukėmis. Ant balto sniego kapsėjo kraujas.

Tik dabar gydytojas apsidairė. Ar Benedikta ėjo paskui? Kaip tik tuomet moters galva pasirodė suskaldyto lango angoje. Tarsi katė liuoktelėjusi, našlė išsirito per jį ir tučtuojau pašoko. Simonas pajuto pasitenkinimą, supratęs, jog pirklė taip pat yra išsigandusi.

– Greičiau, bėgame į nakvynės namus! – riktelėjo Kopmejer. – Ten kurį laiką būsime saugūs!

Skubėdami per aikštę pro apledėjusius fontanus, varpinę ir vienuolyno sodą, paskui prasmukę pro atdarus vartus, jie galop pasiekė nakvynės namus.

Trečiąkart pabeldus duris atidarė užsimiegojęs smuklininkas.

– Kas, po galais?.. – apstulbo šis.

– Peštynės gatvėje. – Fronvyzeris spraudėsi su plačiu kalaviju pro apkūnųjį vyriškį. Plonos kraujo srovelės tekėjo gydytojo veidu, vaikinas panėšėjo į kiek per žemą, bet labai įnirtusį užeigos mušeiką. – Net vienuolyno teritorijoje negali būti saugus. Gerai, kad bent ginklą visada nešiojuosi.

Netardamas daugiau nė žodžio ir palikęs stovėti žado netekusį šeimininką, Fronvyzeris su Benedikta nudundėjo viršun į savo kambarį. Tik užšovęs skląstį ir mestelėjęs pro langą tiriantį žvilgsnį, jis pasijuto saugus. Sunkiai alsuodamas susmuko ant lovos.

– Kas tai buvo, po galais?

Kopmejer prisėdo šalia.

– Aš... aš nežinau. Bet su juokeliais apie galimus pakelės plėšikus nuo šiol būsiu atsargesnė. Pažadu.

Gydytojas ėmė rankiotis smulkias stiklo šukeles nuo veido. Pirklė, išsitraukusi baltą nosinaitę, valė jaunuoliui žaizdas.

– Jūs atrodote kaip...

– Kaip girtuoklis, iškritęs pro smuklės langą. Ačiū, ir pats žinau. – Simonas atsistojo ir pastvėrė kalaviją, atremtą į lovą. – Bet kuriuo atveju gerai, kad nepalikome kalavijo, – pasakė. – Esu tikras, tie vyrai jau kurį laiką lipa mums ant kulnų. Ieško šio lobio kaip ir mes.

Jaunuolis perbraukė ranka per geležtę. Tada stiletu pradėjo krapštyti likusias rūdis, kol pasirodė visas užrašas. Jį sudarė atskiri, dideliais atstumais vieni nuo kitų ant kardo išdėstyti žodžiai:

Heredium in baptistae sepulchro...

– Palikimas Krikštytojo kape, – išvertė garsiai. – Nepasakyčiau, kad mįslės lengvėtų.

– Ir? Ar galite tai iššifruoti? – pasidomėjo Benedikta.

Medikas susimąstė.

– Palikimu galėtų būti lobis. Krikštytoju turbūt pavadintas Jonas Krikštytojas. Tai paprasta. Tačiau jo kapas?.. – Vaikinas suraukė kaktą. – Nežinau jokio Jono Krikštytojo kapo. Spėju, jog tai kažkur Šventojoje Žemėje.

– Bet mes esame čia, Pfafenvinkelyje, – nutraukė pirklė. – Tai turi reikšti ką kita. Pagalvokite dar kartą!

Simonas pasitrynė smilkinius.

– Duokite man laiko. Šiandienos įvykių jau per daug... – Užmerkė akis. Kai atsimerkė, ilgai tyrinėjo kalaviją ant lovos. – Frydricho Vildgrafo karste po Lorenco bažnyčia ilsisi jo palaikai, tačiau ne kalavijas, – pastebėjo susimąstęs. – Gydytojas pirštais perbraukė išilgai geležtės. Dabar, kai nugrandytos rūdys, ši spindėjo taip, lyg būtų vakar nukalta. Rankenos galvutė aptaisyta sidabru, skersinis puoštas keliomis meniškomis graviūromis. Medikas jas apžiūrėjo atidžiau.

Tamplierių kryžiai.

– Galbūt tai vokiečių magistro Frydricho Vildgrafo kalavijas, – tarė Fronvyzeris. – Turiu omenyje, jo ginklas – mįslė. Visai įmanoma, nes pakankamai didelis.

– Tai, deja, nepadeda suprasti, ką reiškia tas prakeiktas posakis! Nieko nelaukę turime ryt…

Benediktos sakinį nutraukė beldimas į duris.

– Kas ten galėtų būti? – Jaunuolis pakilo ir nuėjo prie durų. – Gal smuklininkas?.. Pasakysiu jam, kad viskas gerai.

Atidaręs duris, priešais save išvydo stovintį ne užeigos šeimininką, o tą, ko tokiu laiku ir tokioje vietoje tikrai nesitikėjo pamatyti.

Brolis Natanaelis keikėsi jau ne pirmą kartą per savo gyvenimą, tačiau kaip visada tučtuojau paprašė Dievo atleidimo. Vienuolis pasitrynė kairįjį petį, kurį dar neseniai manė išsinarinęs. Skausmas pragariškas, tačiau, regis, sąnarys nenukentėjo. Spyręs nepažįstamajam į veidą, maldininkas parpuolė ant vieno iš bažnyčios suolų. Kabarojimasis virve viena sveika ranka galutinai jį pribaigė. Nepaisydamas sopulio, vyriškis nusišypsojo. Bent jau tą eretiko pavainikį pasiuntė pragaran. Stojęs į tamsų vienuolyno kampą, sumurmėjo Confiteor***.

Mea culpa, mea culpa, mea maxima culpa...****

Žmogžudystė, kurią įvykdė, kaip ir daugybę kitų, buvo neišvengiama. Veikė bažnyčios vardu. Tai, žinoma, mirtina nuodėmė. Dar šiąnakt Natanaelis už tai plieksis rimbu.

Iš savo vietos vienuolis stebėjo sąmyšį, kilusį aikštėje. Triukšmas bažnyčioje ant kojų žaibiškai sukėlė keletą augustiniečių kanauninkų, kurie ir taip nemiegojo dėl prasidėjusių vigilijų. Visgi net tokią vėlyvą valandą subėgo pakankamai didžiulė minia, tarp jų amatininkai, valstiečiai ir vienuolyno probstas, kuris su keliais broliais nuskubėjo link bažnyčios. Kai kurie jau plyšojo:

– Velnias! Velnias bastosi po Rotenbuchą!

Taip pat buvo šnabždamasi, esą pats Dievas, priešindamasis probsto statybų karštinei, norėjęs taip duoti ženklą.

Kai apsuptas žmonių Michaelis Piskatorius įžengė į bažnyčią, pasigirdo garsūs šūksniai ir dejonės. Natanaelis spėjo, kad vienuoliai bus ką tik susidūrę su atvertu šventojo Felicijono karstu. Teko pripažinti, kad reginys išties nekoks. Kiek spėjo pastebėti, kankinio palaikai buvo subyrėję atskiromis dalimis. Išniekinimas, kurio greičiausiai neanuliuos nė pats popiežius. Galimas daiktas, jog kanauninkai skųsis ir dėl sudaužytos Marijos statulos, išvartytų bažnyčios suolų arba nudurto landsknechto.

Ir dar, žinoma, ten gulėjo brolis Avenarijus.

Vienuolis neabejojo, jog anas miręs. Niekas neišgyventų po paleistos iš arbaleto strėlės į nugarą, juolab kad paskui dar ir galva paniro krikštytuvėje. Brolis Natanaelis pajuto tam tikrą palengvėjimą. Be storojo Avenarijaus pats galėjo suktis spėriau ir mažiau krisdamas į akis. O ir pagalbos iš ano, kaip iš mįslių narpliotojo, vis tiek veik nebuvo. Natanaelis nutarė, jog bus paprasčiau, jei daktaras ir jo kekšelė nuo šiol bus tiktai sekami. Kai šiedu įmins mįslę, bus pašalinti. Liks tik tie nepažįstamieji...

Maldininko nuojauta neapgavo. Jie iš tiesų buvo stebimi. Tai, kad jam tat neatėjo į galvą anksčiau, patį be galo siutino. Kita vertus, šie vyrai gerai pasirodė. Vikrūs kovoje, tylūs ir be jokių skrupulų. Ir, buvo akivaizdu, jog, kaip ir jis, vaikėsi lobio. Dabar teks būti akylesniam, net jei jų būta tik dviejų.

Natanaelis dar kartą susimąstė, kaip ta kova apskritai užvirė. Pastebėjęs, kaip trys vyrai lipo į bažnyčią, pats išskubėjo paskui brolį Avenarijų. Storasis vienuolis taip ir neužsikabarojęs pastoliais į viršų. Štai tuomet jie ir pametę iš akių tamsioje bažnyčios navoje nepažįstamuosius. Avenarijus savotišku būdu galiausiai juos vėl atradęs – vienam iš vyrų už užuolaidos užmindamas ant kojų!

Paskui jau viskas vyko labai greitai. Nūnai Rotenbuchas išgyveno juodžiausią dieną nuo švedų įsiveržimo, o dar brolis Avenarijus plūduriavo peršautais plaučiais krikštytuvės dubenyje.

Vienuolyno varpai ėmė skelbti pavojų. Natanaelis nusuko žvilgsnį nuo sunerimusios minios į ryškiai deglais apšviestą aikštę. Anksčiau dar svarstė, jog jam ir Avenarijui reikėtų susirasti, kur apsistoti, kad tai būtų netoli Simono ir Benediktos nakvynės namų. Pasiskelbę klajojančiais dominikonais, augustiniečių vienuolyne juodu gaudavo dvi lovas. Dabar, kai kolega kuo aiškiausiai gulėjo negyvas bažnyčioje, grįžti į vienuolyną buvo pernelyg rizikinga. Tad netoliese vyras susirado daržinę, kur ant šiltų šiaudų ketino pralaukti iki rytojaus.

Jau ruošėsi pro siauras duris įsmukti į pašiūrės vidų, kai lauke pamatė kažką, nuo ko ėmė tankiau plakti širdis. Pagalba jau čia pat! Maldininkas pasiuntė dangun maldelę ir pabučiavo auksinį kryžių ant krūtinės.

Dievas nepaliko jo bėdoje.

– Jūs man skolingas paaiškinimą, – pareiškė Augustinas Bonenmairas.

Šteingadeno abatas su pensnė ant nosies kaip įpykęs mokyklos mokytojas žvelgė žemyn į Simoną, stovintį priešais pravira burna. Nelaukdamas pakvietimo, šventikas įžengė į nakvynės namų kambarį ir užtrenkė paskui save duris. Benedikta sumišusi sėdėjo ant lovos. Lauke pradėjo gausti varpai.

– Kai jums netikėtai dingus probstas man papasakojo apie vargšelę madam de Bujon ir jos nepagydomai sergančius vaikus, savaime suprantama, labai nustebau! – pasakė Augustinas Bonenmairas ir ėmė minti ten ir atgal. – Vis klausiu savęs, kodėl Landsbergo pirklė, kurios brolis mirė, kaip niekur nieko dėsto tokią istoriją. – Pasisuko į Benediktą. – O gal jūs ir esate madam de Bujon, o sumelavote tąsyk? Kalbėkite!

Moteris tylėdama papurtė galvą.

– Jūsų prakilnybe, leiskite paaiškinti... – pradėjo Simonas, bet jį kaipmat nutraukė abatas.

– Mano nuostaba perėjo į nepasitikėjimą, kai prieš pusvalandį išvydau žvėriškiausiu būdu, kokio dar pasaulis neregėjo, išniekintus šventojo Felicijono palaikus! – Abatas papurtė galvą, lyg ką tik būtų pažvelgęs į pragaro bedugnę. – Ir išniekinti būtent tie palaikai, kuriuos madam de Bujon ir jos ištikimasis palydovas dar šiandien priešpiet norėjo pamatyti. Koks stulbinamas atsitiktinumas! – Bonenmairas vedžiojo žvilgsniu nuo vieno prie kito. – Nagi sakykite, kokį čia žaidimą sumanėte? Ir kuo greičiau, kol nepamiršau, kad mūsų Viešpats skelbė meilę ir atleidimą!

Simonas gurktelėjo. Karštligiškai ėmė mąstyti, kaip išsikapstyti iš šios painiavos. Nenustebtų, jei apačioje stovi Rotenbucho sargybiniai ir laukia, kada galės įmesti juos į kalėjimo požemius. Kas paskui, jau ir vaikui aišku – kankinimai ir bausmė, kuri bus niekis, palyginti su Hanso Šelerio egzekucija. Relikvijų išniekinimas! Galimas daiktas, jog korikas jiems perrėš pilvą ir patiems matant ištrauks žarnas, o dar gyvus kūnus sudegins.

Tą pačią akimirką medikui dingtelėjo, jog tuo budeliu gali būti Jakobas! Po senojo Rotenbucho koriko mirties Šongau budelis buvo atsakingas ir už šią apygardą. Kuizelas nužvelgs abu tuščiomis, liūdnomis akimis, gal dar papurtys galvą, o paskui sukištus į gyvulio odą, kaip krūvą skerdyklos atliekų, nutemps ant laužo.

O Magdalena visa tai stebės...

Gal dar yra kokia išeitis? Gydytojas ryžosi atversti kortas. Jaunuolis pažiūrėjo į vis dar tebekiurksančią ant lovos pirklę. Ši vos pastebimai linktelėjo.

– Tai visai ne tai, ką pamanėte, – pradėjo vaikinas. – Ši moteris išties Andrėjo Kopmejerio sesuo. Jos brolis atrado tai, kas šiam galbūt kainavo gyvybę...

Tada medikas Šteingadeno abatui papasakojo visą istoriją. Pradėjo nuo Altenštato pastoriaus mirties, paskui išdėstė apie kriptą bei mįsles ir pareiškė įtarimus apie tai, kad jie aptikę legendinio tamplierių lobio pėdsakus. Išliejęs šventikui širdį atidavė savo likimą į jo rankas.

Kol Fronvyzeris kalbėjo, Bonenmairas prisėdo ant vienintelio kambaryje suolo ir atidžiai išklausė. Jam baigus abatas ilgai neištarė nė žodžio. Lauke vis dar skambėjo varpai. Galiausiai šventikas kreipėsi į gydytoją:

– Mįslės, kurios veda prie lobio, menamos ne vieną šimtmetį! – Tada papurtė galvą. – Simonai, arba jūs išprotėjęs, arba tai pats didžiausias melas, kokį kada nors skleidė priremto prie sienos eretiko lūpos.

– Tai tiesa! – sušuko daktaras. – Tepadeda man Dievas! – Kaip įrodymą paėmė nuo lovos kalaviją ir ištiesė jį Augustinui. Šis slystelėjo pirštais per geležtę ir perskaitė įrašą.

– Heredium in baptistae sepulchro... – sumurmėjo. – Palikimas Krikštytojo kape... – Abatas pakėlė akis. – Tai dar nieko neįrodo. Posakis ant kalavijo ir tiek. Ir apskritai, kas patvirtins, kad šis kalavijas iš tikrųjų priklauso šventajam? Jis gali būti ir jūsų.

– Paklauskite Michaelio Piskatoriaus! – įsiterpė Benedikta. – Probstas jums patvirtins, kad šis ginklas buvo rastas kartu su palaikais!

– Už tai, žinoma, aš turėsiu perduoti jus į augustiniečių kanauninkų rankas, – mąsliai ištarė Bonenmairas. – Relikvijų išniekinimas – vienas sunkiausių nusižengimų krikščionijai. Jums gyviems nudirs odą...

– Turiu pasiūlymą! – greitai šūktelėjo gydytojas. – Mes kartu rasime šį lobį! Jei pasiseks, tai bus įrodymas, kad nemelavome. Visus pinigus paaukosime Šteingadeno vienuolynui, ir niekas nesužinos, kas išniekino šventojo Felicijono palaikus.

Abatas suraukė kaktą.

– Sudaryti sandėrį su eretikais ir bažnyčių plėšikais?

– Bažnyčios labui! – patikino Fronvyzeris. – Galų gale juk nieko neprarandate. Jei lobio nerasime, vis dar galėsite mus įduoti.

Šventikas ilgam susimąstė. Lauke ir toliau buvo girdėti bažnyčios varpai bei iš toli atsklindantys šūksniai. Matyt, Rotenbucho gyventojų manymu, apie vienuolyną tebesisukiojo velnias.

Turbūt čia, nakvynės namuose, jo niekas neieškos, pagalvojo nusivylęs Simonas.

Galiausiai Augustinas kostelėjo.

– Gerai. Surizikuosiu. Su viena sąlyga...

– Sakykite, – sutiko medikas.

– Judu tučtuojau pereinate mano priežiūron. Čia, Rotenbuche, šiaip ar taip jums nesaugu. Brolis Michaelis ne iš kvailųjų. Jis tuoj pat ką nors pasiųstų ieškoti prancūzės moters ir jos palydovo. Tad vykstame tiesiai į vietą, į Šteingadeną. – Abatas paėmė kalaviją ir atidarė duris. Tik dabar gydytojas išvydo lauke lūkuriuojančius du tvirtai suręstus vienuolius. Šventikas, pastebėjęs jaunuolio žvilgsnį, šyptelėjo.

– Brolis Johanas ir brolis Lotaras, – pristatė. – Abu novicijai, dar nedavę įžadų ordinui, tad jiems nedraudžiama panaudoti jėgą. Jie turi nemaža... patirties. – Nusileidęs laiptais žemyn tęsė: – O gal manėte, kad į dviejų ieškomų bažnyčios išniekintojų ir nusikaltėlių kambarį leisiuosi be apsaugos?

Fronvyzeris ir Benedikta nusekė paskui abatą, o iš nugaros nė per žingsnį neatsiliko nuožmiai žvilgčiojantys vienuoliai.

Lauke stovėjo dengtos rogės su keturiais pakinkytais žirgais. Daktaras pastebėjo, kad jo ir Kopmejer arkliai jau pririšti prie rogių galo. Abu dingtų, ir nė šuo nesulotų. Drauge su nekalbiais vienuoliais ir abatu visi klestelėjo ant minkštai apmuštų suolų. Tų dviejų, milžinus primenančių novicijų akys buvo abejingai nukreiptos į nakties tamsą, tačiau Simonas net neabejojo, kad abitus dėvintys peštukai pasitaikius bent menkiausiam bandymui pasprukti nė nedvejodami juos čiuptų.

Pliaukštelėjo botagas, keturkinkė pajudėjo. Visai prieš pat už kampo dingstant rogėms, šmėkštelėjo figūra ir įšoko į galą. Be garso užsiropštė ant stogo ir prisispaudė pilvu, kad jos nenupūstų šaltas vėjas.

_______________

* Pranc. O, taip! (Vert. past.)

** Pranc. Bet ne! (Vert. past.)

*** Lot. Prisipažinimas (Vert. past.)

**** Lot. Esu kaltas, esu kaltas, esu labai kaltas... (Vert. past.)

12

Mirties bausmė buvo numatyta šeštadienį, lygiai dvyliktą valandą perpiet.

Jau nuo ankstaus ryto gužėjo žmonės iš aplinkinių gyvenviečių. Aplink turgaus aikštę prie prekybos kioskų stypsantys prekeiviai siūlė riebalais aptekusių dešrų ir karšto, beveik verdančio vyno, nuo kurio skruostai dažėsi raudonai, o akys įsižiebdavo spindesiu. Šūkaliodamas galąstuvų prekeivis traukė su tekėlu žemyn Monetų gatve, kurioje jau išvakarėse ant paskubomis sumontuotų medinių prekystalių buvo išstatyti variniai puodai, molio dubenys ir susiraukšlėję obuoliai. Kvepėjo medžio anglimi, arklių prakaitu ir sumintu karvių mėšlu. Žmonės juokėsi bei tarškėjo ir tik retsykiais vogčiomis mestelėdavo žvilgsnį kalėjimo, kurio įėjimo kairėje ir dešinėje tebestovėjo sargyba, kryptimi.

Pagaliau apie pusę dvyliktos aukštu gedulingu gaudesiu pradėję skambėti laidotuvių varpai numaldė susirinkusiuosius. Visų akys nukrypo į kalėjimo vartus, kurie girgždėdami atsivėrė ir juose pasirodė nedidelė apiplyšusių figūrų grupelė.

Šongau miestelėnai juokėsi ir laidė gerkles, rodė pirštais į lėtai besiartinančią palydą. Nejau ši niekinga krūvelė ir bus blogai pagarsėjusi Šelerio gauja?

Dar vakar vakare vienas plėšikų mirė nuo šalčio ir išsekimo. Kiti penki vyrai daugiau svirduliavo nei ėjo, pastėrusios akys buvo nukreiptos tiesiai, veidai sumušti iki mėlynumo ir purvini, rankos surištos virvėmis. Du litrus vyno, kuris egzekucijos dieną priklausė kiekvienam nuteistajam, kaliniai jau buvo susiurbčioję, dabar aiškiai matėsi jų pastangos išsilaikyti tiesiai. Tad per išpažintis, kurias išklausyti šįryt turėjo pastorius, kaip ir reikėjo tikėtis, netrūko besipinančių liežuvių bei užsikirtinėjančių balsų.

Vyrams pridurmui bėgo plėšikų žmonos, viena maiše ant nugaros nešėsi klykiantį kūdikį, kita prisitraukusi prie savęs spaudė verkiantį berniuką, bandantį pasiekti prisilakusio tėvo ranką, tačiau kas kartą sargybinių stumiamą šalin.

Pačiame priekyje pėdino korikas. Nepaisydamas šalčio, ant drobinių marškinių vilkėjo tik odinį koletą, mūvėjo pirštinėmis, kurios po egzekucijos tučtuojau būdavo sudeginamos. Plačiakraštės skrybėlės, su kuria paprastai nesiskirdavo, dabar neturėjo, todėl ilgi juodi budelio plaukai ir vešli barzda plaikstėsi vėjyje. Dešinėje rankoje mosikuodamas tarsi keliautojo lazda, Jakobas Kuizelas nešėsi ilgą, sunkų geležinį strypą. Su juo per gerą pusvalandį turės sulaužyti plėšikų vadeivai Šeleriui kaulus.

Minia gerklėjo ir į nuteistuosius laidė sniego gniūžtes, apgraužtus kaulus ir supelijusios duonos likučius. Centre žingsniavo Hansas. Atrodė ramus, galvą laikė iškėlęs virš plačios krūtinės. Jei ne žaizdos ir mėlynių dėmės, atamano veide beveik būtų galima įžvelgti kilnumą. Žmonės tai juto, tad bandė šiam įvaryti baimės.

– Na, Šeleri! – šūktelėjo vienas. – Ar skauda kaulus nuo tingaus gulinėjimo? Netrukus dar labiau sopės!

– Tegu pradeda nuo kojų! Kuizelai, pradėk nuo kojų! Tuomet negalės pabėgti!

Šongau gyventojai juokėsi, tačiau korikas nesiteikė į juos pažvelgti. Būdamas beveik dviejų metrų vyras dunksojo it bokštas. Kai minia prisislinkdavo pernelyg arti, jis sumosuodavo strypu skrosdamas orą, lyg norėdamas nusikratyti įkyrių šunėkų.

Turgaus aikštėje žingsniavusieji susidūrė su tarybos nariais ir teismo raštininku Lechneriu, kuris kaip kurfiursto atstovas turėjo vadovauti egzekucijai. Valdininkas permetė akimis nudriskusių plėšikų gaują, linktelėjo Jakobui, tuomet išilgai Altenštato gatvės visi patraukė pro miesto vartus, triukšminga žmonių eilė rangėsi sniego fone. Pritardamas smuiku pagal seną kaip pasaulis melodiją klajojantis muzikantas traukė paties sukurptą dainelę:

Hansui Šeleriui, Hansui Šeleriui šiandieną laužys kaulelius po vieną...

Atkakus į bausmės vietą, teismo raštininkas vertinančiu žvilgsniu apžiūrėjo plačią aikštę be sniego. Pastarosiomis dienomis korikas atliko visą darbą. Šalia dviejų žingsnių aukščio medinės pakylos, kur turėjo būti atlikta bausmė, sulaužant kaulus ant rato, į sušalusią žemę Kuizelas įkalė tris kuolus, kurie, sujungti skersiniu, sudarė trikampį. Čia bus pakarti kiti keturi plėšikai. Pačiame priekyje buvo sustatyti suolai tarybos nariams, kita miestiečių dalis turėjo tenkintis stovimomis vietomis.

Tebeaidėjo laidotuvių varpas. Kai visi susirinko lauke, siaurais medinės pakylos laiptais užlipo Johanas Lechneris ir, abiem rankomis įsitvėręs plonos juodos medinės lazdelės, iškėlė šią į viršų. Nors buvo gausu žmonių, akimirką stojo absoliuti tyla. Girdėjosi tik varpo ir laužiamos lazdelės garsas. Paskui valdininkas sušuko:

– Man leidimą suteikiančios institucijos vardu ir, būdamas didžiai gerbiamo didenybės Ferdinando Marijos pavaduotoju, skelbiu bausmės vykdymo pradžią!

Minia šėlo, tylos akimirka liko praeityje. Plėšikų žmonos susigūžė pasipylus sniego gniūžtėms. Vengdamos Šongau gyventojų įniršio, šios su vaikais dviejų sargybinių priedangoje spraudėsi už kartuvių. Tarybos leidimu moterys galės palaidoti savo vyrus. Išskyrus Hansą Šelerį. Malonė, už kurią reikia dėkoti ją išrūpinusiam korikui. Iš tikrųjų Jakobas Kuizelas būtų pretendavęs į drabužius ir lavonus. Žmogaus riebalai, oda ir net aštuonių vagių nykščiai – geras pelnas, kurį būtų iš to laimėjęs.

Priešais skystokai, vien virvėmis apjuostą bausmės vykdymo vietą, vis stipriau karščiavosi besibūriuojantieji Budelis stebėjo seilėmis besitaškančias, neapykantos iškreiptas burnas, žvelgė į nuo karšto vyno sustiklėjusias godžias akis.

Žvelgiu į prarają, pagalvojo.

Vis nesiliovė drabstymasis sniego gniūžėmis ir ledo nuolaužomis. Vienas gabalas pataikė marodieriui į veidą, ir iš prakirstos žaizdos ant sniego ėmė lašnoti ryškus kraujas. Atrodė, jog skausmo po dviejų ąsočių vyno plėšikas nebejuto. Nors mažumėlę svirdinėjo, tačiau, regis, net garsus mažojo sūnelio verksmas nesugrąžintų jo į šį pasaulį.

– Pradėk! – užėmęs postą šalia medinės pakylos Kuizelui į ausį šnipštelėjo Johanas Lechneris: – Minia reikalauja kraujo. Jei nepaskubėsi, pasipils tavasis.

Jakobas linktelėjo. Iš tiesų dažni atvejai, kai minia nulinčiuodavo koriką, jei tik egzekucija nepraeidavusi pagal tam tikrą tvarką. Budelis, suklydęs, smogęs pro šalį arba iš jaudulio surengęs nuteistiesiems tikras skerdynes, akimoju pakabinamas ant artimiausio medžio. Arba net kartuvėse.

Kuizelas sugniaužė kumštį, patraškino sąnarius – ritualas, kuriuo prasidėdavo kiekviena egzekucija. Paskui užsitempė pirštines, žengė link kartuvių ir ėmėsi darbo.

Keturių nuteistųjų pakorimas praėjo greitai ir tyliai. Budelis savo darbą atliko taip, tarsi jam tai būtų stogo dengimas arba stalo sukalimas. Priėjus kiekvieno prasižengėlio eilei, Jakobas lipo kartuvių kopėčiomis aukštyn, užnėręs kilpą ant kaklo tvirtino kanapinę virvę prie skersinio, leidosi žemyn ir traukė į šalį kopėčias.

Pasmerktieji spurdėjo trumpai, ant jų kelnių ryškėjo drėgnos dėmės, paskui kyburiavo siūruodami tai į vieną, tai į kitą pusę it šiaudinės lėlės vėjyje. Tik ketvirtasis plėšikas Šongau gyventojų džiaugsmui patrūkčiojo ilgėliau, tačiau netrukus ir su šiuo viskas buvo baigta.

Miestiečiams nieko nauja – tokį reginį kliūdavo stebėti bent kartą per metus. Tai tebuvo užkandis, pagrindinis patiekalas dar laukė.

Korikas pažvelgė į Hansą. Plėšikų atamanas suspaudė kumštį ir nepastebimai linktelėjo. Tuomet laiptais aukštyn pakilo ant medinės pakylos.

Kai ten, viršuje, atsidūrė Šeleris ir dar kartą apžvelgė kraštovaizdį, per minią nuvilnijo pratisas ekstazės šūksnis. Kalnai, miškai, mielos širdžiai kalvos. Marodierius trumpam užmerkė akis ir įkvėpė šalto sausio oro.

Būna ir blogesnių vietų mirti, pamąstė budelis. Kad ir mūšio laukas.

Geležiniu strypu nešinas Kuizelas išėjo ant kartuvių pakylos ir paliepė nusikaltėliui gultis. Kampe gulėjo sunkus, geležimi kaustytas vežimo ratas, ant kurio plėšikų atamanui vėliau bus įvykdyta mirties bausmė – sulaužomi kaulai. Ant pakylos grindų vienodais atstumais vienas nuo kito buvo įtaisyti mediniai pleištai, kad kankinio galūnės nesujudėtų. Taip lengviau lūždavo kaulai. Budelis pradės nuo blauzdų, paskui lėtai kils į viršų. Paskutinis kirtis būna vadinamasis malonės smūgis, taikomas į kaklo slankstelį. Ypač sunkūs nusikaltėliai nesulaukavo tokios malonės, tad po kankinimų ant rato juos palikdavo lėtai mirti po atviru dangumi.

– Dar palūkėk, Kuizelai, – ištarė Hansas viršuje ant pakylos. – Norėčiau padėkoti už tai, kad...

Korikas atsainiai numojo.

– Tiek to. Trauk nuodus ir tylėk.

Plėšikas papurtė galvą.

– Yra dar kai kas, ką turėtum žinoti. Kai mes tuos kitus tris pakelės plėšikus užklupome, radau ne tik kvepalus, bet ir dar kai ką. Buvau apie tai pamiršęs, bet vakar naktį prisiminiau.

Jakobas nusuko žvilgsnį nuo Šelerio ir pasižiūrėjo į banguojančią minią apačioje. Žmonės pamažu ėmė prarasti kantrybę.

– Kuizelai, kas ten dedasi viršuje?! – šūkaliojo kai kurie. – Turi jam kaulus laužyti, o ne išpažinties klausytis!

Budeliui kliuvo pirmosios ledo nuolaužos. Jakobas nusibraukė sniego pliurzę nuo veido ir nekantriai pažvelgė į kalinį.

– Gal jau išspausi, jei taip sąžinė graužia? Tik greičiau!

Šeleris nupasakojo, ką buvo radęs netoli pakelės plėšikų laužavietės. Korikas išklausė nė nemirktelėjęs. Žmonėms atrodė, tarsi plėšikų vadeiva prašo paskutinės malonės. Baigęs marodierius palenkė galvą ir sumurmėjo greitą maldelę.

– Dėkingas tau, – tarė Kuizelas tyliai. – Jei Dievas teisingas, tai netrukus suseksime ir kitus. Dabar baikime.

Hansas atgniaužė kumštį, įsikišo mažą nuodų piliulę į burną ir krimstelėjo.

Vien tylus trakštelėjimas.

Pasmerktasis spėjo atsigulti būtent tada, kai tamsa užklupo jį taip pat netikėtai, kaip griausmas vasarą.

Magdalena patraukė į šoną šilkinę altoriaus staltiesę ir išpurtė odinio maišelio turinį. Priešais gulėjo spalvingas, ryšeliais surištų juodų ir raudonų uogų, žolelių ir perspaustų žiedų kratinys. Net bezoaras atlaikė ilgą kelionę! Tiesa, gabenant maišelis po sijonu tapo šlapias ir paknežintas, o ir žolelės ryšulėlio viduje nebeatrodė tinkamos naudoti, kai kurios netgi buvo pradėjusios pelyti. Vis dėlto mergina dėjo viltis, jog sumanymui įgyvendinti šios dar tiks.

Juk tereikėjo dviejų sudedamųjų dalių.

Aptikusi maišelį, vėl prisiminė, ką prieš pasirodant broliui Jakobui jai buvo surinkęs Augsburgo vaistininkas. Gali būti, jog koriko duktė susigrūdo didesniąją dalį to, ką rado, taip pat ir keletą, matyt, kitam pirkėjui skirtų žolelių, padėtų tąsyk ant prekystalio. Kuizel pamėgino prisiminti, kokius augalus Birmanas jai sudėjo.

Paprastąją skalsę, kietį, jonažolę, paprastąjį žalčialunkį, šunvyšnę ir durnaropę...

Šunvyšnė ir durnaropė.

Ji ne iškart tarp dviejų žolelių ryšelių atrado nedidukes džiovintas uogas. Mažas ir nuodingas. Magdalena šyptelėjo. Šunvyšnė ir durnaropė tarp pribuvėjų ir korikų buvo žinoma kaip tikrų tikriausias nuodas. Vis dėlto ir gydyti skirta priemonė. Už jų laikymą dėl neva naudojimo žymiajam raganų tepalui gaminti buvo baudžiama. Šėtono sugulovės juo tepasi šluotas. Ar tai tiesa, budelio duktė nenutuokė, tačiau tai, jog abu augalai sukelia blogus sapnus ir beprotiškiausias vizijas, žinojo. Jei kas užvalgytų, neabejotinai paskraidytų. Deja, durnaropę buvo sunku dozuoti. Kaip tik todėl ne vienam ragautojui pasiskraidymas būna paskutinis.

Kuizel toptelėjo, ką prieš daugiau nei šimtą metų buvo pasakęs Paracelsas.

Nuodingumą lemia dozė...

Mergina nuožmiai linktelėjo. Broliui Jakobui klius dozė, kuri jį nuskraidins tiesiai į pragarą.

Pirštų galiukais koriko duktė išrankiojo sudžiūvusias šunvyšnes ir durnaropių sėklas, kiek primenančias juodas pelių išmatas. Tuo pat metu vis žvilgčiojo į duris, kad jos savo apsilankymu netikėtai neužkluptų brolis Jakobas. Vis dėlto ir toliau buvo ramu.

Viską surinkusi, Magdalena pasidairė ko nors, kas atstotų grūstuvę. Jos žvilgsnis užkliuvo už mažos bronzinės Jėzaus statulos, puošiančios altorių. Kuizel apsisuko ir, pasinaudojusi Išganytojo galva, uogas ir sėklas sutrynė į juodai rudus miltelius. Koriko duktė buvo tikra, jog už šį nusikaltimą Dievas jai atleis.

O ar atleis ir už žmogžudystę?

Gali nutikti, kad vienuolis nemirs, o tik taps paralyžiuotas. Pagal numatytą dozę Magdalena tuo abejojo.

Ant altoriaus stovėjo taurė su mišių apeigoms skirtu vynu. Vienuolis buvo įpratęs drauge su koriko dukterimi kartą per dieną priimti Komuniją. Pradžioje mergina tam priešinosi, tačiau galiausiai pasidavė likimui. Pavalgyti jai brolis Jakobas atnešdavo tik duonos, vandens ir skystos beskonės putros. Vynas suteiktų energijos kalinei, tačiau ši neketino pernelyg erzinti vienuolio. Kuizel neabejojo, jog Jakobas išprotėjęs. Tai patvirtino jo absoliučiai nenuspėjamas elgesys.

Neišleisdama iš akių durų, Magdalena subėrė miltelius į vyną. Tada išmaišė smiliumi, kurį paskui ištraukusi kruopščiai nusivalė į altoriaus staltiesę. Dabar gėrale buvo dešimt šunvyšnių ir lygiai tiek pat durnaropių sėklų. Daugiau dėti nedrįso, baimindamasi, jog brolis Jakobas gali pastebėti nuodus.

Galop priklaupusi bažnyčios suole, sunėrė rankas maldai ir ėmė laukti.

Tiksliu laiku, nuaidėjus pietų dūžiams, atsivėrė durys.

– Matau, meldiesi, Magdalena. Tai gerai, labai gerai, – kalbėjo vyras. – Jei pati atsigręši į Dievą, bus lengviau išvaryti demonus.

Mergina nudelbė akis.

– Aš jaučiu Dievą jau visiškai arti. Sakykite, broli Jakobai, ar galiu šiandien priimti Komuniją?

Vienuolis šyptelėjo.

– Gali. Tik prieš tai pasimelskime.

Murmėjimą lotynų kalba įkalintoji įsivaizdavo šiltu, per ją pereinančiu vasaros lietumi. Merginai liko išlaukti momento, kai galės priartėti prie altoriaus. Ar pastebės Jakobas nuodus? Ir jei taip, kaip reaguos?

Ar tuomet pačią privers išgerti vyno?

Pagaliau malda buvo baigta. Juodu suklupo priešais altorių, ir maldininkas pradėjo Komunijos dalijimo apeigas. Vienuolis iškėlė ostiją bei taurę į viršų ir sumurmėjo perkeitimo žodžius.

– Tai naujosios ir amžinosios sandoros taurė. Mano kraujas, kuris už jus ir visus išliejamas nuodėmėms atleisti. Tai darykite mano atminimui.

Pakėlęs taurę prie lūpų, nugėrė dideliais gurkšniais. Tarsi transo būsenoje, Magdalena stebėjo, kaip smulkūs lašeliai varva iš Jakobo burnos kampučių, ir ridendamiesi per neskustą spuoguotą smakrą galiausiai nukapsi ant altorius. Vienuolis brūkštelėjo per burną ir ištiesė taurę merginai.

Nieko nepastebėjo.

Koriko duktė pažvelgė taurės vidun ir nustėro. Milteliai nebuvo iki galo ištirpę! Drumzlinos nuosėdos liko indo dugne, be to, Jakobas išgėrė tik pusę! Ar pakaks tokios dozės?

Kuizel šyptelėjo vienuoliui, paėmė taurę ir dėjosi gurkštelėjusi.

– Šiandien tu geri taip vangiai, koriko dukterie, – pastebėjo šis. – Kas tau?

– Man... man skauda galvą, – išmikčiojo įkalintoji ir pastatė taurę atgal ant altoriaus. – Vynas mane vargina. O kaip tik šiandien man reikia šviesios galvos.

– Kam?

– Noriu išpažinti nuodėmes.

Vienuolis pažvelgė nustebęs ir tuo pat metu nudžiugęs.

– Dabar pat?

Magdalena linktelėjo. Mintis dėl išpažinties šovė spontaniškai. Iš esmės teisingas ėjimas. Dar mažiausiai pusvalandį reikėjo Jakobą išlaikyti koplyčioje. Kas iš to, jei vienuolis šlumštels jau išėjęs iš kalėjimo? Sumanymui žlugus, ji čia, apačioje, nusigaluos nuo troškulio ir bado. Nepastebėta, neišgirsta, priešais duris virtusi sudūlėjusiu lavonu.

– Neturime klausyklos, – apgailestavo Jakobas. – Bet neprireiks. Išklausysiu tave tiesiog čia, bažnyčios suole.

Jis atsisėdo taip arti, jog koriko duktė užuodė našlaičių aromatą permušusį pūliuojančių žaizdų dvoką.

– Dieve, kursai nušvieti mūsų širdis, dovanoju tau tikrąjį tavųjų nuodėmių ir tavojo gailestingumo pripažinimą, – pradėjo brolis.

Mergina užmerkė akis ir susikaupė. Vylėsi nepristigti nuodėmių, kol pradės veikti nuodai.

– Tu mane apkvailinai, Kuizelai! – šūktelėjo Johanas Lechneris ir bakstelėjo smiliumi į galingą koriko krūtinę. – Ir ne tik mane! Visus Šongau gyventojus tu vedžiojai už nosies! Tai susilauks padarinių!

Sukryžiavęs rankas Jakobas žvelgė žemyn į mažiuką teismo raštininką. Budelis lenkė šiuo metu siautėjantį vyruką dviem galvomis. Įniršiu ir įtaka valdininkas galėjo perspjauti bet kurį miestietį. Johanas įsakė Kuizelui prisistatyti į pilį tuoj po egzekucijos. Lechneris vis dar buvo kaip nesavame kailyje dėl nepavykusio bausmės įvykdymo ant rato.

Plėšikų vadeiva Hansas Šeleris ant medinės pakylos nė necyptelėjo, neišleido nė menkiausio garselio! O juk korikas jam vieną po kito sulaužė visus kaulelius! Raštininkas girdėjo trenksmus ir skaldymą į skeveldras, tik visai į pabaigą buvo sutrupintas kaklo slankstelis. Minia pasiuto. Ji tikėjosi kruvino spektaklio, tačiau viskas, ko sulaukė, buvo nuobodžiaujantis budelis, smūgiuojantis į gyvybės ženklų nerodantį kūną.

Sėdėjęs pačiame pirmos eilės priekyje, teismo darbuotojas pastebėjo lengvą, beveik pašaipų vypsnį, sužaidusį plėšikų vado lūpose. Šelerio akys buvo užmerktos, tarsi miegotų, galūnės keistai suglebusios, atsipalaidavusios. Nuteistasis išvengė skirtos bausmės, ir Johanas buvo tikras, jog prie to bus prikišęs nagus korikas.

– Kol kas nieko negaliu įrodyti, – sušnypštė raštininkas ir grįžo prie rašymo pulto. – Nė neabejok, išsiaiškinsiu, o tada tepadeda tau Dievas! Iškviesiu Augsburgo koriką, ir šis tave nubaus ant rato! Be to, tai bus padaryta tinkamai!

– Jūsų ekscelencija, nesuprantu, apie ką kalbate. – Jakobas išliko ramus, o labai gerai įsižiūrėjus, buvo galima pastebėti menkutį šypsnį jo veide, mažytę duobutę, besislepiančią už vešlios barzdos. – Gana dažnai pasitaiko, kai nuteistieji iš baimės ir skausmo praranda sąmonę. Ne mano valioje tą pakeisti.

– Baik, tu jam davei priemonę! Prisipažink! – Lechneris, vėl sėdęs prie stalo, žąsies plunksnakočiu pradūrė pergamentą. – Ateis laikas, kai atimsiu iš tavęs visus tuos prakeiktus tiglius, gėrimėlius ir tepalus. Tu žinai, aš tą galiu. – Vyro balsas tapo grasinantis. – Tu neturi teisės gydyti žmonių. Tuo užsiima tik gydytojas. Kituose miestuose jau seniai būtum netekęs leidimo.

– Tuomet negalėsiu jūsų ekscelencijai paruošti gėrimo, kurio manęs prašėte. Namuose turimas aguonas tučtuojau iškratysiu į Lechą.

– Liaukis. – Raštininkas, regis, aprimo. – Ne tai turėjau galvoje. Pasirūpink verčiau, kad ta prakeikta karštinė pasitrauktų iš miesto. Jei tai padarysi, dėl manęs pardavinėk tuos meilės gėrimus, rupūžių kiaušinius ir korimo virves, kol pajuoduosi. Dabar šliaužk iš čia, aš turiu darbo!

Kuizelas tylomis nusilenkė ir dingo pro žemas duris. Valdininkas dar ilgai žvelgė jam pridurmui. Koks kietakaktis! Nesiteikia pastebėti, kas duoda miestui naudą, o kas ne! Lechneris pasitrynė smilkinius ir įsižiūrėjo į laišką, gautą šiandien anksti. Jame dar kartą buvo raginama pasirūpinti, kad korikas užsiimtų tik savais reikalais.

Teismo darbuotojas tyliai nusikeikė. Ką, po velnių, tas ponas Laiškų Rašinėtojas sau įsivaizduoja! Nejau nuo budelio jis turi nesitraukti lyg koks šuo? Ir kaip apskritai šis žmogus išdrįso įsakinėti jo mieste? Įsakymai teismo darbuotojui ateidavo iš Miuncheno, iš paties kurfiursto arba jo vietininko, bet ne iš aukšto dvasinio asmens!

Paėmęs voką, pažvelgė į bažnyčios antspaudą. Paskui dar kartą – į laiško vidų. Monetų arba vekselio, kaip praeitą sykį, taip pat nebuvo!

Johanas suplėšė laišką į smulkiausius skutelius ir įmetė į židinio ugnį. Tegu aukštasis ponas pats korikui įsakinėja. Jis turįs kur kas svarbesnių reikalų.

Kiek vėliau Jakobas įžengė į savo namus Kailiadirbių kvartale. Prie virtuvės stalo kiurksojo Ana Marija ir trynėsi akis.

– Kas nutiko, moterie? – pasiteiravo budelis. – Ar tai dėl dvynukų? – Raminamai uždėjęs ranką ant neišsimiegojusios sutuoktinės pečių, beregint pajuto nuo jos sklindantį alkoholio kvapą. – Nurimk. Tai ne karštinė.

Kuizelo žmona atsiduso. Iš tikrųjų šiąnakt ji neturėjo ramybės. Dėl be perstojo kosinčių abiejų mažylių vis prabusdavo, tačiau norėjo tikėti, kad juos kamavo paprasčiausias kataras. Visgi didesnį galvos skausmą nei vaikai moteriai kėlė geriantis vyras: pradėdavo kas kartą prieš egzekucijas ir baigdavo paryčiais. Visą naktį žmona girdėjo jo bambėjimus ir keiksmus dėl supuvusio pasaulio ir ypač dėl sugedusių Šongau gyventojų. Koriko pati žinojo, kad tokiomis akimirkomis ji bejėgė padėti sutuoktiniui. Taigi moteris nemiegojo ir galvojo apie Magdaleną.

Magdalena, jų vyriausioji. Jų brangenybė. Užsispyrusi ir nesuvaldoma kaip tėvas. Vis dar neparkeliaujanti iš Augsburgo.

Ana Marija sėdėjo prie stalo, iš sielvarto nevaliodama praryti nė kąsnelio. Duona priešais gulėjo nepaliesta, ir net Jakobas negalėjo dabar paguosti. Nerimas dėl dukters Kuizel sendino – atrodė vyresnė nei keturiasdešimties. Pirmosios žilos sruogos jau dabino ilgus juodus moters plaukus, kuriais didžiuotis ėmė dar būdama mergaite ir kuriuos paveldėjusi duktė...

– Jau savaitė, kaip Magdalena išvykusi, – skundėsi, o vyras tuo metu žmoną tebelaikė už pečių. – Kažkas ne taip.

– Ak, liaukis, – sumurmėjo korikas. – Įsilinksmino Augsburge ir tiek. Kai grįš namo, gaus pylos ir viskas bus gerai.

Ana Marija nusimetė vyro rankas ir staiga pašoko nuo stalo.

– Aš įsitikinusi, jog dukteriai kažkas nutiko! Motinos nujaučia tokius dalykus. – Ir taip stumtelėjo suolą, jog šis su triukšmu atsidūrė kampe. – Kaip Lecheris gali tave siųsti į plėšikų medžioklę, jei privalai susirūpinti dėl mūsų mergaitės! Kam tada reikalingi sargybiniai?

Jakobas tylėjo. Jei pati pradėdavo, sustoti jai būdavo nelengva. Geriau leisti audrai praeiti pro šalį nei stoti prieš ją. Žmona tokiais atvejais šėldavo ir neretai skųsdavosi ištisas valandas, tačiau šįkart netruko išsikvėpti.

– Pakanka jau to, kad dėl raštininko ir jo nutukusių burmistrų kari ir kankini ant rato žmones! – šaukė. – Nešvarus darbas! Lai patys aukštieji ponai tepasi rankas krauju!

Kuizelas šyptelėjo. Jis mylėjo žmoną net už šios būdą.

– Bent jau reikalą dėl bausmės vykdymo ant rato jiems sugadinau. – Prisipylęs bokalą silpno alaus, ištuštino vienu mauku. – O dėl Magdalenos nesuk galvos. Ji pati geba savimi pasirūpinti. – Plačia plaukuota ranka nusibraukė rudas putas nuo lūpų. – Ko nepasakyčiau apie Simoną. Štai tam gresia didelis pavojus. Net nenutuokia koks.

Koriko žmona sunkiai alsuodama tęsė:

– Nebūk toks visa išmanantis. Kaip gali tiksliai žinoti?

Budelis stvėrė kepalą duonos nuo stalo ir pasisuko eiti.

– Tiesiog žinau. – Daugiau neatsigręždamas išėjo laukan į sniegą. – Privalau sulaikyti vyruką nuo kvailysčių. Aš jam skolingas.

Budelis nuklampojo žemyn Lecho tilto kryptimi, palikdamas už savęs besiplūstančią sutuoktinę.

– Teisingai! – šaukė ji vyrui pavymui. – Gelbėk nuostabųjį poną daktarėlį, o į savo tikrą dukterį spjauk! Nešdinkis po velnių, bukaproti tu!

Jakobas Kuizelas jau nieko negirdėjo – buvo dingęs už artimiausios pusnies. Kiekvienas žingsnis atsiliepdavo skausmais, kurie kamavo jo pagiriotą galvą.

Tyliai keikdamasis budelis tikėjosi, jog gydytojui dar ne per vėlu padėti.

Simonas pasilenkė prie Biblijos su spalvotomis iliustracijomis ir apvertė puodelį su kava. Ruda srovė pasipylė ant riešutmedžio stalo ir nutekėjo ant poliruotų parketo grindų.

– Ak, prakeikimas! – šūktelėjo. – Dovanokite. Darausi pavargęs.

– Nesikeikite. Dievas nubaus už kiekvieną, net menkiausią piktžodžiavimą. Net už pateisinamą. – Pro savo pensnė stiklus Augustinas Bonenmairas priekaištingai žvelgė į mediką. – Biblija, kuri prieš jus, yra šimto guldenų vertės. Tad malonėkite apdairiau su ja.

Daktaras linktelėjo ir vienu pergamentu, kurį buvo prikeverzojęs, nuo stalo atsargiai nuvalė išsiliejusią kavą. Šiandien nuo ankstumos abu su Benedikta užsisėdėjo Šteingadeno vienuolyno bibliotekoje, su kuria susipažino dar per pirmąją viešnagę. Tebeieškodami mįslės, kurią aptiko Rotenbuche, įminimo, drauge ištyrinėjo biblijinių vietų ir Pfafenvinkelio vietovardžių aprašymus. Ant sustumtų stalų aplink pūpsojo krūvos knygų, foliantų ir pergamento ritinių, net Frydricho Vildgrafo pardavimo aktus Fronvyzeris peržiūrėjo dar sykį. Vis dėlto iki šiol nepavyko rasti nieko, kas padėtų pasistūmėti į priekį.

Abatas Bonenmairas vis užsukdavo pažiūrėti, kaip jiems sekasi, pastarąjį kartą jis medikui iš juodų pupelių netgi išvirė kavos. Deja, juodasis gėrimas, paprastai padėdavęs išjudinti mintis, šį kartą nedavė jokios naudos.

Simono prasto susitelkimo priežastis buvo ir tie du vienuoliai, Lotaras su Johanu, kurie, nė už ką neketino palikti savo postų priešais bibliotekos duris. Neišleisdamas iš akių daktaro ir pirklės, abatas išties įgyvendino savo grasinimus. Visiškai sutemus arklių traukiamomis rogėmis atvykę į Šteingadeną, gydytojas ir Kopmejer turėjo leisti naktį už užsklęstų vienuolyno celių durų. Jaunuoliui tapo aišku, jog jie su pirkle bus tol laikomi bažnyčios plėšikais, kol neįrodys priešingai.

Jei norėjo išvengti mirties nuosprendžio ir ketvirčiavimo, vaikinas privalėjo įminti šią nelemtą mįslę!

Dar kartą pažvelgė į pergamento skiautę su pakeverzotu posakiu priešais save.

Heredium in baptistae sepulcro...

– Palikimas Krikštytojo kape... – sumurmėjo. – Jokios naudos iš to. Nieko nežinau apie Jono Krikštytojo kapą. O jūs?

Tada pasisuko į Augustiną Bonenmairą, stovėjusį šalia ir palinkusį prie užrašo. Abatas suraukė kaktą.

– Šventojoje Žemėje iš tikrųjų turėtų būti vietų, vedančių link kapo. Bet...

– Iš to mums taip pat menka nauda, – pertraukė Benedikta. – Lobis čia, Pfafenvinkelyje, ne Šventojoje Žemėje! Nejaugi šiame krašte nėra nieko, ką būtų galima pavadinti „Krikštytojo kapu“?

Šventikas susimąstė.

– Ne, tokio kapo nėra. Tik kelios koplyčios ir krikštytuvė šventojo Jono garbei. Bet jų esama kiekvienos parapijos bažnyčioje. Taigi ne tai.

Maldininkas paėmė kalaviją, stovėjusį patalpos kampe, ir pirštais perbraukė per surūdijusį įrašą.

– Gal kur nors ant kalavijo yra ir antras įrašas?

Simonas pasiduodamas papurtė galvą.

– Aš bene tris kartus apžiūrėjau ginklą. Nieko. Jokio antro įrašo. Jokio slapto stalčiuko, o ir rankena netuščiavidurė. Įminimas privalo atsiskleisti iš to įrašo! – Jaunuolis atsiduso ir pasitrynė akis. – Čia mano lotynų kalbos žinios ir baigiasi!

– Tuomet aš turėsiu perduoti jus į Rotenbucho teisingumo rankas, – tarė Augustinas ir pasisuko į duris. – Baikime šį farsą! Turiu ir svarbesnių darbų.

– Minutėlę! – šūktelėjo pirklė. – Ar galėčiau dar kartą apžiūrėti kalaviją?

Šteingadeno abatas padelsė. Galiausiai apsigręžė ir ištiesė moteriai ginklą. Ši atidžiai ištyrinėjo kiekvieną žodį atskirai.

– Kai kas atrodo keista, – ištarė našlė. – Žodžiai nesurašyti, kaip esame pratę matyti. Tarp jų dideli tarpai.

Medikas gūžtelėjo.

– Tikriausiai įrašas turėjo driektis per visą kalaviją. Taigi todėl ir palikta vietos.

– Gali būti, – pritarė Kopmejer. – Bet atstumai nevienodi. Kodėl? Galbūt... – Ji padelsė prieš kalbėdama toliau. – Tikriausiai todėl, jog tarpuose turėjo dar kažkas būti?..

Simonas stryktelėjo taip netikėtai, kad dar kartą vos neapvertė kavos puodelio.

– Žodžiai! – sušuko jis. – Būtent! Tarpuose turi būti žodžiai. Žinoma, štai kur raktas! – Jaunuolis atsisėdo ir įsistebeilijo į prikeverzotą lapą priešais save. – Telieka išsiaiškinti, kur tie kiti žodžiai...

– Manau, abu tai žinome, – ištarė tyliai Benedikta. – Tik nenorėjome pripažinti.

Medikas tyliai išpūtė orą pro nosį ir patraukė pergamentą nuo savęs. Stojo ilga pauzė, kol atsakė:

– Ant antrojo kalavijo, šventojo Primo, išgraviruoti kiti žodžiai. Pastarojoje mįslėje kalba eina apie abu šventuosius, taigi ir abu kalavijai mums skelbia pranešimą. Kaip galėjome būti tokie kvaili?!

Bonenmairas paėmė iš pirklės rankų kalaviją.

– Abejoju, ar jums pavyks patikrinti šį spėjimą, – pareiškė apgailestaudamas. – Rotenbucho relikvijos dabar greičiausiai bus griežčiau saugomos nei šventųjų Trijų Karalių palaikai Kelne.

– Jūs teisus, – atsiduso vaikinas. – Galbūt ir be to pavyks aiškintis toliau? Dabar, kai žinome, kad trūksta kas antro žodžio. – Gurkštelėjęs didelį gurkšnį, stvėrė už pergamento ir žąsies plunksnakočio. Paskui dar kartą užrašė pirmojo kalavijo posakį, šįsyk įprastais atstumais.

Heredium in baptistae sepulcro.

– Tarkime, heredium yra pirmas žodis. Tuomet reikštų, kad kažkieno „palikimas“ yra „kažkame“, sąsaja su Krikštytoju ir kapu.

– Pirmoji sąsaja keblumų nekelia, – pastebėjo Kopmejer. – Tikriausiai tas heredium templorum reiškia „tamplierių palikimas“.

Simonas linktelėjo.

– Gali būti. Bet kas siejasi su Krikštytoju? O svarbiausia, apie kokį kapą kalbama?

Našlė palinko prie eilučių.

– Žymiausiu krikščionijos kapu laikomas mūsų Išganytojo, – pastebėjo moteris susimąsčiusi. – Pagal atstumą tarp žodžių, po sepulcro paskutinis tikrai galėtų būti Christi. Tai bus panašu į trypčiojimą vietoje, nes ir šis kapas ne Pfafenvinkelyje. Nebent Biblijoje būsiu nepastebėjusi svarbios vietos... Jūsų prakilnybe?

Benedikta pažvelgė į Augustiną, kuriam kakta staiga aprasojo smulkiais prakaito lašeliais. Šventiko veidas buvo išbalęs, susijaudinęs jis ėmė valyti pensnė.

– Ką jūs manote? – paklausė gydytojas. – Ar ką nors girdėjote apie tokį kapą?

– Kalbėkite pagaliau! – sušuko pirklė.

Abatas nepažvelgė ir toliau valėsi akinių stiklus.

– Gal tai atsitiktinumas, – pratarė jis. – Bet čia, Šteingadene, išties yra vieta, kuri... na, prilygsta Šventojo kapo bažnyčiai. Koplyčia, jau labai sena.

Simonas pajuto, kaip išdžiūvo burna. Smarkiau ėmė plakti širdis.

– Ir kaip vadinasi ši koplyčia? – sušnibždėjo jaunuolis.

Abatas užsidėjo pensnė. Mažos, budrios akutės sublizgėjo už jos.

– Tas ir keisčiausia, – atsakė Bonenmairas, žaisdamas žiedu su antspaudu ant piršto. – Tai Jono koplyčia. Ji prie pat mūsų bažnyčios.

Fronvyzeris garsiai iškvėpė. Jono koplyčia! Šiandien anksti ryte kaip tik ėjo pro ją, nieku gyvu nebūtų patikėjęs, kad mažoje ir neišvaizdžioje koplyčioje galėtų būti paslėptas lobis! Jam dar kartą prieš akis iškilo išgraviruoti žodžiai. Galiausiai jaunuolis suprato, ką bendro turėjo posakis su žodžiais, buvusiais ant kito kalavijo. Vaikinas tyliai ištarė lotynišką sakinį, galėjusį susidaryti per abu kalavijus:

– Heredium templorum in domu baptistae in sepulcro Christi.

Tamplierių palikimas Krikštytojo buveinėje Kristaus kape.

Štai taip panašiai turėtų skambėti posakis! Tamplierių lobis paslėptas Jono koplyčioje, prilygstančioje Šventojo kapo bažnyčiai! Jei kas žinotų, jog abu įrašai vienas nuo kito neatsiejami, mįslė būtų išaiškinta kaipmat. Medikas šyptelėjo. Kaip kruopščiai sudėliojo mįsles Frydrichas Vildgrafas! Juk ir tamplierių antspaudas Peitingo pilies griuvėsiuose nurodė du šarvais apsikausčiusius riterius ant arklio.

Du riteriai. Du kalavijai. Jų visada buvę po du.

Vaikinas pašoko nuo kėdės ir nuskubėjo prie durų. Jie visą tą laiką buvo taip arti! Jau netrukus tamplierių lobis bus paties rankose! Šteingadeno abatas juos paleis, galbūt dar kiek padovanos pinigų, vertingą segę, aukso taurę... Kad ir kaip būtų, juk padėjo įminti mįslę ir...

Tik dabar Simonas pastebėjo, jog Augustinas jau prie durų.

– Sveikinu! Jūsų darbas išties nepriekaištingas, – pažymėjo šypsodamasis abatas. Dešinėje rankoje Bonenmairas laikė tamplierių kalaviją, jo krauju pasruvusios akys už nublizgintų stiklų žybčiojo taip, lyg ką tik būtų išgirdęs linksmą istoriją. – Atėjo laikas jums pristatyti savo ištikimąjį tarną. Galbūt jau teko kada su juo susitikti?

Šventikas atvėrė duris.

Fronvyzeris krūptelėjo. Priešais juos stovėjo juodaskvernis vienuolis. Tas pats, kuris dar vakar Rotenbucho vienuolyne tarsi kokį vynmaišį perrėžė landsknechtą. Už maldininko diržo kyšojo lenktas durklas, ant kaklo kabėjo sunkus auksinis kryžius.

– Deus lo vult, – sušnibždėjo brolis Natanaelis. – Pats Dievas jus čionai atsiuntė.

Kai Šteingadeno abatas ištiesė ranką juodajam vyrui, jaunuolis pastebėjo, jog ant Augustino antspaudinio žiedo buvo pavaizduotas tas pats kryžius, kokį ant grandinėlės nešiojo vienuolis.

Kryžius su dviem skersiniais.

13

– Aš dar nusidėjau, kai puošeivai Pėteriui iš Huberio valstiečių žvelgiau pavymui, ir tik prieš savaitę nugėriau grietinėlę nuo pieno... ir... būdama vaiku į senąjį Berchtholtą kartą mečiau arkliašūdžio gabalą, to dar niekad nebuvau išpažinusi...

Magdalena ieškojo žodžių. Pamažu jos nuodėmės seko, o brolis Jakobas nerodė nė menkiausių apsinuodijimo požymių. Sėdėdamas šalia klauptuose, galvą laikė nuleistą, tik kartais linktelėdavo arba sumurmėdavo savo Ego te absolvo*.

Vienuolis nerodė jokių jausmų, neatrodė, jog jį domintų mažos ar didelės merginos nuodėmės. Vyro akys buvo užmerktos, pats užsidaręs savo šventeiviškame pasaulyje, o Kuizel nuodėmes sugėrė tarsi sausa kempinė.

– Be to, priešpaskutinį sekmadienį bažnyčioje svajojau ir laidžiau žvilgsnius į Simoną, o giedodama tik žiopčiojau...

Išpažindama nuodėmes, koriko duktė tyliai keiksnojo. Gal durnaropių sėklos ir džiovintos šunvyšnės pasenusios? Praradusios veiksmingumą? O gal šventikas buvo sudėtas kaip arklys?

Tai buvo jos paskutinis planas, jei šis sužlugtų, nebežinotų ką daryti. Vienuolis linkčiojo ir nesustodamas burbėjo dievobaimingas maldas.

– Dominus noster Jesus Christus te absolvat, et ego auctoritate ipsius te absolvo...**

Staiga pasirodė, kad brolis persimainė. Kaktą išmušė prakaito lašeliai, jis lyžtelėjo išdžiūvusias lūpas. Jakobas vieną į kitą trynė kojas, tarsi tarp šių degtų ugnis, kurią būtų reikėję sutrypti. Pagaliau metė į Magdaleną žvilgsnį, nuo kurio merginai sustingo kraujas. Vyro lėliukės buvo išsiplėtusios, akys – didelės juodos skylės, dėl to atrodė panašus į seną išsidažiusią bobą. Nuo lūpų kampučių dribo seilės, ir maldininkas grybštelėjo Kuizel už šlaunų.

– O, Magdalena, nuodėmingoji! – sušnabždėjo. – Mane apima nuodėmė. Padėk man, Šventoji Mergele Marija! Padėk man likti stipriam! Nuodėmingoji!

Mergina atstūmė šventiko rankas, bet tos ir vėl buvo čia. Ropojo tarsi riebus voras nuo jos šlaunų aukštyn link krūtų. Visas Jakobo kūnas ėmė tirtėti.

– O, Magdalena! Mane apsėdo demonai. Jų per daug. Jie glosto nuodėmingas mano kūno vietas, laižo mane, bučiuoja drėgnomis lūpomis, glosto mano nuogą odą. Šventoji Mergele Marija, padėk man. Padėk man!

Garsiai šaukdamas vienuolis puolė ant merginos. Metėsi ant jos, ir tik paskutinę akimirką šiai pavyko pašokti nuo klauptų. Brolis apvertė suolą ir su juo bloškėsi ant grindų. Tarsi rujojantis bulius trynėsi šlaunimis į poliruotą medį. Tada staiga pašoko, o po sutana Kuizel išvydo galingą gumbą. Vyro akys žėrėjo lyg žvėries.

Mergina atsargiai pasitraukė keletą žingsnių atgal.

Velnias, reikėjo imti mažiau šunvyšnių, o durnaropių daugiau!

Tyliai keiksnojo save už klaidą, juk reikėjo tai numatyti! Ir tėvas, ir pribuvėja Marta Štechlin šunvyšnes dažniausiai naudojo meilės gėrimams. Bet tokio stipraus poveikio ji nesitikėjo. Šventikas plūdo prakaitu, sunkiai kvėpavo, iš burnos kaip trupiniai biro žodžiai:

– Magdalena, ar čia tikrai tu? Tavo krūtys... tavo balta oda... Aš seksiu paskui tave, nesvarbu kur...

Vienuolis šypsojosi, o dideli lašai ritosi veidu. Merginai atrodė, kad prieš save šis mato kažką kitą.

– Viešnamis Augsburge... – šnabždėjo Jakobas. – Aš sumokėsiu storajai Agnesei krūvą pinigų, kad tave paleistų. Mes... iškeliausime toli toli. Į Romą... Į Vest Indiją... tavo kūnas neturi priklausyti niekam kitam... Tik man!

Kimiai šaukdamas metėsi ant Magdalenos. Ši įsijautusi klausėsi vyro žodžių, todėl buvo nustebinta netikėto užpuolimo. Tarsi dervišas vienuolis nuskriejo oru ir bloškė ją ant žemės. Ploni grabinėjantys maldininko pirštai, rodės, buvo visur: brovėsi tarp šlaunų ir į korsetą, spaudė merginą prie žemės, o burna ieškojo josios. Šaukdama Kuizel sukiojo galvą šen ir ten kone alpdama nuo papuvusios mėsos tvaiko. Visu aiškumu prieš save matė skausmingą žaizdą, kuri tęsėsi nuo Jakobo krūtinės aukštyn link smakro – šlapia, dvokianti dėmė sunkiai slėgė jos krūtis.

– Magdalena... – stenėjo brolis. – Nuodėmingoji... Mes... galime... susijungti...

Staiga vyro kūnas sutrūkčiojo, ėmė nepaliaujamai virpėti, tarsi jį vienu metu būtų purtę keletas velnių. Greitai, kaip ir prasidėjęs, trūkčiojimas liovėsi, ir maldininkas liko gulėti ant jos kaip šlapias maišas, į šonus atmestomis rankomis.

Įsivyravo beveik begarsė tyla. Tik pačios merginos šnopavimas sklido po skliautais.

Koriko duktė dar minutėlę padelsė, tada pasišlykštėjusi nustūmė nuo savęs suglebusį kūną. Jakobas nusirito į šoną ir liko gulėti ant nugaros, į viršų nukreiptomis akimis ir su lūpose sustingusiu perkreiptu šypsniu. Apačioje ant abito plėtėsi drėgna dėmė.

– Paršas! Paršas! Paršas!

Kaip apsėsta Kuizel trankė ant grindų gulintį vyrą. Ryškus kraujas pasruvo jam iš nosies ir burnos. Staiga jai toptelėjo, kad vienuolis gali būti miręs.

Paskubomis paieškojo rakto abite. Tada nuskubėjo prie durų ir išbėgo lauk. Priešais driekėsi tamsus koridorius. Budelio duktė bėgo tolyn, vis tolyn, kad tik toliau nuo to niekšo.

Požeminėje koplyčioje brolis Jakobas su lūpose sustingusiu vypsniu dėbsojo į lubas, ant kurių, skambant dangiškai muzikai, tik jam vienam šoko pora nuogų putlių angeliukų.

Apimtas tvinkčiojančio galvos skausmo korikas artimiausiu keliu skubėjo į Rotenbuchą. Jakobas vengė pagrindinio kelio – per didelis pavojus susitikti žmonių, kurie po šiandieninės egzekucijos buvo ne itin palankiai nusiteikę jo atžvilgiu. Kuizelas žinojo, kad visiems gerokai sugadino šventę. Kiti budeliai ir už menkesnius prasižengimus būdavo pakariami ant artimiausio ąžuolo.

Beeidamas vyras mintyse trumpam sugrįžo prie Hanso Šelerio ir keturių plėšiko draugužių, kuriuos pakorė. Sąžinė budelio negraužė. Korimas buvo jo darbas, ir dirbo jis kuo greičiau ir neskausmingiau. Jakobas žinojo, kad visi keturi nuteistieji patys žudė tikriausiai dar siaubingesniu būdu nei šis. Dabar visi buvo geresnėje vietoje, o Kuizelas pasirūpino, kad nuteistieji be reikalo nesikankintų. Kankinimas ant rato visada buvo atgrasus, todėl velniškai džiaugėsi Johanui Lechneriui ir Šongau kilmingiesiems sužlugdęs planus.

Budelis plumpino siauru takeliu per apsnigtą mišką, ant veido užsismaukęs nuo vėjo ir šalčio saugančią skrybėlę, tvirtai susisiautęs skylėtu apsiaustu. Ėjo taip tikslingai, kaip pėdsakais sekantis plėšrūnas. Korikas Šongau sužinojo, kad Simonas ir jo palydovė vakar apie pietus patraukė Rotenbucho kryptimi. Kad lig šiol dar negrįžo, neturėjo reikšmės, bet vis tik Jakobui buvo neramu.

Kuizelas dar labiau susirūpino, kai pasiekė Rotenbucho vienuolyną. Iš karto pastebėjo, kad kažkas ne taip. Bažnyčios durys buvo užrakintos didele spyna ir saugomos nuožmios išvaizdos sargybinių su alebardomis. Aikštėje priešais stoviniavo grupelės besikuždančių vienuolių ir amatininkų. Budelis tik dabar pastebėjo, kad niekas nedirba. Pastoliai buvo tušti, nė vienas vyras aikštėje nelaikė rankose kibiro su skiediniu ar mentelės. Eidamas pro keletą pašėlusiai gestikuliuojančių augustiniečių, šis klausėsi pokalbių:

– Sakau jums, tai buvo piktoji dvasia...

– Ne, čia buvo protestantai, karas tęsiasi, o jie plėšia paskutiniuosius mūsų bažnyčios turtus...

– Velnias ar protestantai – tas pats! Šiaip ar taip, paskutinioji diena jau ne už kalnų!

Jakobas trumpam padvejojo. Juto, kad Simonas su Benedikta bus Rotenbuche susiradę pastogę, gal ten su žinos, kur šie dabar.

Jau pirmoje užeigoje priešais kelią į vienuolyno aikštę vyrui nusišypsojo sėkmė. Keletą kartų pabeldus, duris atvėrė suprakaitavęs šeimininkas jaučio sprandu ir alaus statinę primenančiu pilvu. Kai Kuizelas apibūdino gydytoją ir jo palydovę, nutukęs žmogėnas dėbtelėjo siauromis akimis.

– Toks mažas puošeiva ir maloni raudonplaukė, ar ne? Ko iš jų nori?

Jakobas tapo atsargus, šeimininkas pasirodė kažką nutylintis.

– Aš jų ieškau. O ką? Ar jie pas tave buvo?

Tas sukluso, o tada nusiviepė:

– Aš tave pažįstu. Tu juk Šongau korikas! Niekad nebūčiau pamanęs, kad tiems dviem bažnyčios išniekintojams taip greit baigsis. Taigi visose apylinkėse apie nieką kita nekalbama. – Nutukėlis nudelbė budelį. – O kur tavo kalavijas, virvės ir žnyplės, e? Ar juos sudegins Rotenbuche ar pas jus, Šongau?

Kuizelui dingtelėjo, kad Simonas bus patekęs į didesnę bėdą, nei jis būgštavo. Tad nutarė leistis į žaidimą.

– Tik nesakyk, kad šie nuo tavęs paspruko, – suurzgė. – Ar tik nebūsi padėjęs jiems pabėgti?

Smuklininkas išblyško kaip popierius:

– Aš nieko nedariau! Jie tik vakar naktį išvyko. Šventoji Mergele Marija, viskas būtent taip, kaip sakiau gerbiamam probstui! Jie išvyko rogėmis iš Šteingadeno vienuolyno, o su jais ir abatas!

– Abatas?

Užeigos savininkas paklusniai linktelėjo:

– Pats Augustinas Bonenmairas. Mačiau, kaip prakilnybė leidosi laipteliais. Cha! – nusiviepė taip, kad net pasimatė pajuodusios dantų šaknys. – Gal šventikas nuveš juos Šteingadeno korikui, o tu liksi su savo virvėmis ir žnyplėmis nieko nepešęs! Krūvą pinigų prarasi, ar ne? – Ėmė skaičiuoti savo trumpais riebiais pirštais. – Jie bus kankinami, tempiami, galbūt pakarti, patiesti ant rato, o tada sudeginti. O gal prigirdyti aliejuje? Ir visa tai...

Budelis jau nesiklausė. Buvo pakeliui į Šteingadeną.

Iš priešais užeigą stovinčios pašiūrės šešėlio išniro dvi žmogystos ir nusekė paskui Jakobą. Abu vyrai landsknechtų drabužiais buvo sunerimę. Dar daugiau, pirmą kartą po ilgo laiko juto kylančią paniką. Gydytojas ir raudonplaukė nuo jų kažkaip paspruko, prarado vieną saviškį kovodami su tuo prakeiktu juoduoju vienuoliu ir patys buvo pastebėti! Tad šis milžinas sunkiasvoris korikas buvo paskutinė viltis.

Ant akių užsismaukę kepures nepažįstamieji įsimaišė į vis dar lalantį augustiniečių ir amatininkų būrį ir nusekė paskui Kuizelą, kuris arklių tempiamomis rogėmis ir rankiniais vežimaičiais užgriozdinta gatve leidosi miško link.

Galbūt šis nuves juos prie tikslo.

Augustinas Bonenmairas uždarė duris ir rankos mostu parodė Simonui atsisėsti. Gydytojas leido sau be jėgų sudribti ant suoliuko, nes šokas buvo toks didelis, kad kurį laiką buvo praradęs žadą. Iš siaubo išplėstomis akimis spoksojo į juodąjį vienuolį, kuris vis dar rėmėsi į durų staktą ir žaidė su durklu. Natanaelio lūpose mirguliavo nepastebima šypsenėlė, ant grandinės pakabintas kryžius lengvai siūbavo tarsi švytuoklė.

Šteingadeno abatas prisėdo priešais Simoną su Benedikta ir sunėrė rankas tarsi maldai. Pensnė, pilki plaukai ir suspaustos lūpos darė jį panašų į užjaučiantį mokytoją, turėjusį pradėti pamokslą apie bausmę, nors pačiam tai ir nepatiko.

– Man labai gaila, kad taip nutiko, – pradėjo, – bet, matyt, pats Dievas jus pasirinko šiam vaidmeniui. – Nusiėmė pensnė ir ėmėsi iš naujo blizginti stiklus, stengdamasis nežiūrėti vaikinui ir pirklei į akis. – Išties nuvedėte mus prie tamplierių lobio, krikščionija bus jums už tai amžinai dėkinga. Bet suprasite, kad palikti jus gyvus pernelyg rizikinga. Niekas neturi sužinoti, kad lobis šimtus metų buvo eretikų rankose. Ir kad išpirkome jį krauju, dėl to mes... – priekaištaudamas pažvelgė į brolį Natanaelį, – labai apgailestaujame. Nebūtų gerai, jei tokie dalykai patektų į viešumą. Šiaip ar taip...

– Jūs tai žinojote visą laiką! – pagaliau atgavęs kalbos dovaną pertraukė jį gydytojas. – Jau nuo pat pradžių buvome tik kvaili jūsų liokajai, turėję už jus rasti lobį. Tąsyk vienuolyne tyčia parodėte mums pardavimo raštą, kad patys pasidarytume išvadas!

Atsiprašydamas abatas patraukė pečiais:

– Žinojau, kad esate gudrus ir smalsus, Simonai Fronvyzeri. Jūs su koriku radote įėjimą į kriptą ir daug kartų įrodėte, kad mąstote greičiau nei daugelis kitų. Kaip jaunas, kaulo beieškantis šuo šniukštinėjate ir knisate visus kampus. Aš tai vertinu. – Prieš tęsdamas, Bonenmairas švelniai nusišypsojo. – Kai atvykote į Šteingadeną, akimirką maniau tą raštą nuo jūsų nuslėpti. Tada pagalvojau, kodėl neturėčiau leisti jam išknisti to kaulo? Mano broliai visą laiką nepastebimai laikėsi šalia jūsų. Tik budelis buvo pernelyg pavojingas. Tad pasirūpinau, kad būtų užsiėmęs kitais reikalais.

Vaikinas sudejavo:

– Tai jūs teismo raštininko Lechnerio paprašėte pasiųsti Jakobą Kuizelą medžioti plėšikų!

– Netiesiogiai. Bet juk rezultatas nepriekaištingas, ar ne? – Šventikas patenkintas pažvelgė per krištolo skaidrumo pensnė lęšius. – Plėšikai – ant ešafoto, lobis – mūsų rankose, o ir miestas iš to truputį pasipelnė.

Pagaliau ir Benedikta rodėsi atsipeikėjusi iš išgąsčio:

– Jūsų apsilankymas mano brolio laidotuvėse... – ištarė ir piktai pažvelgė į Augustiną. – Buvote ten, kad pasitikrintumėte, kiek pasistūmėjome mįslės įminimo link. Mano brolis buvo jums nieko vertas!

Abatas atrodė kiek nuliūdęs:

– Taip tikrai nėra. Tiesą sakant, labai gaila dėl jūsų brolio mirties. Norėjau atiduoti paskutinę pagarbą, šis to nusipelnė. – Šyptelėjo. – Be to, pamaniau, kad galėčiau iš kelio išmušti Simoną, padarydamas Kopmejerio seserį pagrindine įtariamąja.

Našlė pašoko, norėdama griebti šventikui už gerklės:

– Prakeiktasis!..

Medikas trūktelėjo moterį atgal ant kėdės, kol brolis Natanaelis neįsikišo su iškeltu durklu.

– Intriga jums beveik pavyko, – konstatavo gydytojas, įsitikinęs, kad pirklė nusiramino, – aš išties kurį laiką įtarinėjau Benediktą nužudžius savo brolį. Iš kur galėjau žinoti, kad nagus prikišęs Šteingadeno abatas?!

Apgailestaudamas Bonenmairas papurtė galvą:

– Įsakymas pašalinti pavojingai daug žinantį Lorenco bažnyčios pastorių buvo duotas iš Augsburgo, iš pat viršaus. Ne mano! Apie perstatant bažnyčią aptiktą kriptą Andrėjas Kopmejeris iš karto parašė vyskupui. Būtent taip sužinojome, kad lobis atsirado! Aš būčiau pasirinkęs kitą kelią, bet vyskupui atrodė geriausia pasirūpinti absoliučia tyla. Kopmejeris buvo geras pastorius, deja, labai jau plepus. Per didelis buvo pavojus, kad ir kiti sužinos paslaptį. Be to, dvasininkas patikėjo ją savo seseriai. Turėjome padaryti tam galą! Supraskite pagaliau!

– Kas už viso to slypi? – kimiu balsu paklausė Simonas. – Vyskupas? O gal yra ir kitų?

Šventikas tyliai nusijuokė. Iš už akinių stiklų tarsi maži šalti deimantai žibėjo akys.

– Mūsų daug. Visose krikščioniškose šalyse, pradedant paprastais vienuoliais, baigiant vyskupu. Net popiežius nežino mūsų vardų, o mes sėdime aukščiausiuose Vatikano postuose. Mes kovojame su plintančia erezija ir gelbėjame krikščionijos turtus nuo sunaikinimo. Per ilgai stebėjome, kaip liuteronai, kalvinistai, cvingliečiai, husitai ar dar bala žino kas niekina mūsų šventąsias vietas ir darko relikvijas! – Maldininkas pašoko ir ėmė žingsniuoti palei knygų ir pergamentų prikimštas lentynas. – Padugnės! Jie remiasi pirmuoju iš Dešimties Dievo įsakymų, bet yra ne kas kita kaip gauja nusikaltėlių! Šėtono pakalikai, išlydantys šventintą auksą monetoms, trypiantys ant altorių ir deginantys mūsų šventųjų kaulus! – Vyro veidas pasidarė raudonas kaip vėžio, o akiniai, rodės, tuoj suduš. Bonenmairas užmerkė akis ir giliai įkvėpė. Pagaliau Augustino veidą nušvietė šypsena. – Tai, kad mes netikėtai gavome žinią apie krikščionijos lobį ir dar naivaus, paprasto pastoriaus laišku – Dievo ženklas. Jis nori, kad mes greitu laiku patrauktume į didžiausią visų laikų šventąjį karą. Lobis čia! Tiesiai prieš mūsų akis! – Abatas stovėjo ir tiesė rankas į dangų. – Lobis papuoš šią bažnyčią, o į Šteingadeną pagaliau ims plūsti piligrimų upės! Čia, Pfafenvinkelyje, atsiras antrasis Santjago de Kompostela! Jau turiu vyskupo pažadą, kad bent jau dalis lobio bus saugoma čia.

Šypsodamasis šventikas artinosi prie Fronvyzerio ir Benediktos, ištiesęs ranką, tarsi laimindamas.

– Jūs padėjote rasti ir į bažnyčios rankas grąžinti lobį, – sušnabždėjo. – Už tai jums amžina šlovė. Esu tikras, kad Dievas danguje numatė jums ypatingą vietelę.

– Dėl manęs galite prasmegti pragare, aš dar nenoriu į dangų! – riktelėjo našlė ir metėsi durų link. Atplėšė šias, išpuolė lauk ir atsitrenkė į tuos du stotingus novicijus, vis dar ėjusius sargybą. Raumeningi brolio Natanaelio pirštai įsikirto į pirklės pečius iš nugaros ir partempė atgal į biblioteką. Vienuolio durklas įdrėskė gerklę, ir siaura kraujo srovelė nutekėjo kaklu žemyn.

– Ar man..? – paklausė šis, bet Bonenmairas papurtė galvą.

– Dar ne. Pirmiausia norėčiau lobį laikyti savo rankose. Paliksime juos čia, bibliotekoje. Langai per maži, kad pabėgtų, o durys turi tvirtą spyną. Grįšime prie jų vėliau.

Medikas paskutinįsyk pabandė:

– Paklausykite, jūsų prakilnybe! Darote didelę klaidą. Mūsų pasiges. Šongau korikas tikrai mūsų jau ieško ir...

– Šongau korikas? – pertraukė Augustinas ir tyliai nusijuokė. – Nemanau. Niekas nežino, kad jūs čia. O jei ir... – atrodė susimąstęs. – Kas žino, gal aš jus perduosiu Rotenbucho augustiniečiams? Tada tas Kuizelas galės jus už bažnyčios išniekinimą ketvirčiuoti ir nukankinti ant rato. Teisinga bausmė už šventojo Felicijono relikvijų sunaikinimą, ar jums taip neatrodo?

– Galime tylėti! – šaukė Kopmejer. – O kalbant apie tamplierių lobį, pasilikite tuos pinigus! Mes jų vis tiek nenorime, nes pernelyg kruvini.

– Pinigus? – Nustebęs pažvelgė į ją Šteingadeno abatas. – Tikrai manote, kad mums reikia pinigų? – beveik apgailestaudamas purtė galvą. – Laikiau jus protingesniais. Nuvylėte mane.

Vis dar purtydamas galvą, Bonenmairas kartu su Natanaeliu paliko biblioteką. Girgždėdama užsitrenkė durų spyna, o Simonas ir Benedikta dėbsojo į metrines lentynas, pilnas apdulkėjusių knygų, foliantų ir pergamentų.

Mano kapas, pamanė vaikinas.

Tada pasvarstė, ką galėtų reikšti paskutinė Augustino pastaba.

Tikrai manote, kad mums reikia pinigų?

Giliai viduje kažkas krustelėjo. Staiga gydytojas suprato, kad turi visus mozaikos akmenukus, tik reikia juos teisingai sudėlioti.

Antrasis Santjago de Kompostela... Piligrimų upės į Šteingadeną... Krikščionijos turtai...

– Aišku! Štai sprendimas!

Jaunuolis pašoko ir begalinėse lentynose ėmė ieškoti tam tikros knygos.

Jei jau teks mirti, tai bent norėjo žinoti kodėl.

Tuoj už Rotenbucho Kuizelas pastebėjo, kad yra sekamas. Iš didžiojo kelio pasuko į mišką ir nusprendė eiti siauru, tik vietiniams žinomu takeliu. Vis tiek buvo ne vienas.

Tai buvo pažįstamas jausmas tarp menčių, dar prisidėjo tylus, vis pasikartojantis šakelių šlamesys ir duslus nuo eglių, kurių pats nelietė, krintančio sniego garsas – visa pažadino Jakobo instinktus. Jį sekantys vyrai buvo patyrę, bet nepakankamai.

Korikas staiga išsuko iš takelio, įlindo į išdžiūvusį, sniego prispaustą gervuogių krūmą ir dingo jame. Prieš akis atsivėrė žvėrių takas, kurio nebuvo matyti iš išorės. Budelis prasibrovė tarp šakų ir sustingo. Metai besišlaistant po miškus, medžiojant ar ieškant žolelių išmokė susilieti su aplinka. Jei vėjas būdavo palankus, leisdavo praeiti stirninui ir galėdavo ranka sulaužyti jam sprandą.

Traškesys išdavė artėjančius vyrus. Šie, matyt, bendravo be žodžių, tik tylūs žingsniai išdavė, kad vienas įžengė į krūmus, o kitas suko lanku. Galėtų vieną po kito nudėti. Korikas šypsojosi.

Tuo geriau man...

Jakobas sugriebė poliruotą maumedžio kuoką, kurią visad nešiodavosi, ir palaukė, kol praslinko pirmasis vyras. Pagaliau jį pamatė. Nepažįstamasis susilenkęs ėjo žvėrių taku, budriai dairydamasis į visas puses, rankoje – užtaisytas pistoletas. Skrybėlė su plunksnomis ir iš po prasiskleidusio apsiausto šmėžuojantis spalvingas švarkas išdavė buvusį karį. Barzdotas karo veteranas, užgrūdintas nesuskaičiuojamuose karuose, apdovanotas vaikino, nuo mažumės išmokusio žudyti, jėga ir miklumu. Toks, koks buvo ir patsai Kuizelas.

Budelis palaukė, kol samdomas landsknechtas praeis, ir trenkė lazda per ranką.

Vyras buvo greitas.

Paskutinę akimirką akies krašteliu pajuto judesį pašonėje. Keikdamasis kareivis nusirito į šoną ir kartu nutaikė pistoletą į koriką. Šūvis perskrodė tylą, Jakobą skruostą nudegino, bet neturėjo laiko apie tai galvoti. Riaumodamas bloškėsi ant vyro, tas metė šalin bevertį pistoletą ir išsitraukė špagą, bet tankiuose krūmuose užsimoti ginklu negalėjo. Keletą kartų dūrė į budelį, tada šoko iš krūmų. Prieš šiam galutinai pradingstant, Kuizelas dar kartą lengvai jam trinktelėjo kuoka tarp menčių.

Korikas keikėsi. Jo pranašumas išgaravo – dabar abu kareiviai stovėjo priešais krūmus, o pats tupėjo slėptuvėje kaip užspeistas šernas. Jakobas girdėjo vyrų šnopavimą, o tarp šakų buvo galima įžvelgti pavidalus. Spragtelėjimas išdavė, kad vienas užtaisė arbaletą, o kitas, rodės, kimšo paraką į pistoletą.

Turiu juos aplenkti. Kitaip šie nudės mane kaip pasiutusį šunį...

Ilgiau nesvarstydamas Jakobas riaumodamas šoko iš krūmų. Kruvinu veidu ir apdriskusiu, purvu aptaškytu apsiaustu iš tiesų panėšėjo į įniršusį šerną. Laukinis jo riksmas trumpam apstulbino vyrus. Viena išgąsčio sekundė Kuizelui išėjo į naudą. Vyras su pistoletu metė ginklą ir skubiai griebėsi špagos. Antrasis nesuspėjo laiku pakelti arbaleto, tad strėlė šnypšdama įsmigo į miško žemę, tvirtai prikaldama koriko aulinį, dėl to budelis dar garsiau užriaumojo. Jis atsiplėšė ir bedė vienam pakelių plėšikui kuoka tiesiai į saulės rezginį, vyras krito į priekį kaip pakirstas medis. Jakobas atsivedėjo ir smogė užpuolikui per galvą. Pasigirdo trakštelėjimas lyg perspaudus graikinį riešutą.

Budelis atsigręžė į antrąjį, bandantį išlaikyti koriką per špagos atstumą. Ginklas šniokšdamas skrodė orą. Vyriškis šokinėjo šen ir ten, badė ir vėl traukėsi. Vienu mostu pasiekė Kuizelo žastą ir perdrėskė apsiaustą, bet korikas laiku prisidengė. Kai priešas kitą kartą smeigė į priekį, Jakobas pritūpė, išvengė špagos ir išniro tiesiai priešais užpuoliką.

– Nususęs šunie, prakeiktas parše, nevedžiosi manęs už nosies.

Korikas du kartus taip smarkiai vožė vyriškiui į veidą, kad tas sudribo kaip perdžiūvusių malkų ryšulys.

Po kurio laiko nepažįstamasis atsipeikėjo surištas, kamuojamas tvinkčiojančio galvos skausmo, ir pamatė Kuizelą už kelių žingsnių triūsiantį prie nedidelio lauželio. Budelio galva skendėjo rausvuose šokčiojančių liepsnų atspindžiuose. Dešine veido puse plačia srove tekėjo kraujas, kai korikas sukandęs dantis siuvosi šautinę žaizdą ant skruosto.

Pastebėjęs į jį žiūrintį vyrą, Jakobas šyptelėjo.

– Gražus bus randas, – ištarė, – bet tai niekis, palyginti su tais randais, kurie liks tau, jei tuoj pat visko neišklosi.

Lengvu galvos judesiu parodė į laužą. Surištojo žvilgsnis nuslydo liepsnomis ir sustojo ties didžiuliais, stirnoms gaudyti skirtais spąstais, kurių ašmenys kaito tarp dviejų pliauskų.

Nepažįstamasis nusprendė kalbėti.

Magdalena iš požeminės koplyčios bėgo lauk tamsiu tuneliu, kuris pakopomis po truputį kilo aukštyn. Staiga atsidūrė kryžkelėje ir sustojo kaip įbesta. Į kairę ir dešinę vedė kiti vos pečius siekiantys koridoriai, blėsčiojantys deglai dingo tamsoje.

Kur ji? Kurį koridorių pasirinkti?

Spontaniškai nusprendė sukti į kairę. Koridorius užsisuko ir baigėsi jau už kelių žingsnių akmeniniame kambaryje. Du sarkofagai stovėjo vidury beveik taisyklingo kubo formos patalpos, pastatytos iš grubiai tašytų kvadratų, ant sienų taip pat kabojo uždegti deglai. Antkapinėse plokštėse buvo iškalta po riterį su kalaviju ir šarvais. Mergina atsargiai prisiartino prie tonas sveriančių karstų.

Gal ji buvo įkalinta dar viename tamplierių kape?

Marmurinę lentelę, įleistą akmeninio kapo papėdėje, pastebėjo tik tada, kai skaudžiai užsigavo kojos pirštus. Tyliai keiksnodama porą kartų šokuodama apsisuko. Kai skausmas pagaliau liovėsi, vargais negalais išsivertė užrašą lentelėje vingria, kiek senoviškai skambančia lotynų kalba.

Po šia plokšte ilsisi vertingi palaikai gerbiamų ir galingų Bavarijos kunigaikščių, tėvo Velfo VI ir į tėvą dorybėmis panašaus sūnaus Velfo VII.

Kuizel sulaikė kvėpavimą. Tikriausiai buvo Velfų kriptoje! Tai viena galingiausių, kiek ji numanė, aristokratų šeimų, ilgą laiką valdžiusių Bavariją. Koriko duktės kalėjimas – koplyčia – turėjo būti kriptai priklausanti laidojimo koplyčia! Visgi neturėjo nė menkiausio supratimo, kur galėjo būti tas Velfų kapas. Miunchene? Niurnberge?

O gal... Augsburge?

Tik dabar išgirdo tylų ūžimą, šnabždesį ir dainavimą, panašų į tą, kurį girdėjo būdama Augsburgo katedroje. Kai akys priprato prie tamsos, galėjo įžvelgti lengvą mirgėjimą kambario palubėje. Šviesa krito pro plyšius, žyminčius taisyklingos plokštės kontūrus. Garsai sklido iš ten. Magdalenos širdis ėmė daužytis. Vos už keleto metrų virš jos buvo žmonės, galėsiantys padėti! Tikriausiai vienuoliai, repetuojantys choralą, arba mišių dalyviai, giedantys atsisveikinimo giesmę. Jau norėjo šauktis pagalbos, bet staiga susilaikė.

O jei ten, virš jos, kitas bepročių susirinkimas? Slaptas žudikų ir fanatikų ordino susitikimas, kuriam, matyt, vadovauja pats Augsburgo vyskupas?

Mergina nusprendė tylėti ir iš pradžių apieškoti kitus koridorius.

Grįžusi atgal prie sankryžos, pirmą kartą išgirdo tą garsą.

Atrodė, tarsi koplyčioje kažkas brūžintų, vos juntamai dilintų ir gremžtų. Kuizel pašiurpo. Negi brolis Jakobas vis tik nemirė? Gal tai vyro dvasia, ją persekiojantis keršto angelas? Koriko duktė pasipurtė, lyg prabudusi iš baisaus sapno.

Jau matai vaiduoklius, tai tik...

Šį kartą patraukė dešiniuoju koridoriumi. Keletą kartų pasisukęs kelias atvedė ją prie sraigtinių laiptų, staigiai kylančių aukštyn. Vėl pasigirdo tas brūžinimas už nugaros. Nusprendė nekreipti į tai dėmesio ir nuskubėjo laiptais aukštyn, peršokdama po keletą pakopų.

Koridorius baigėsi priešais dėmėtą medinę sieną.

Ar ji pateko į aklavietę? Magdalena stovėjo ir klausėsi. Vėl tas garsas, dabar jau galėjo aiškiai girdėti. Kažkas ropštėsi laiptais, brūžinosi ir traukė, trūkčiojančiai šnopavo tarsi didelis, sunkus žvėris. Sutrikusi mergina prisispaudė prie medinės sienos. Ten girdėjosi prislopinti balsai. Gal pabelsti? Pasišaukti pagalbos?

Dar niekad gyvenime Kuizel taip baisiai nebijojo. Priešais tykojo greičiausiai tie pamišėliai, už jos kažkas šnarpšdamas ir zulindamas rabždinosi laiptais. Visiškai sutrikusi ši kiek įstengdama labiau susigūžė ir lyg norėdama pranykti prisiplojo prie medinės sienos.

Pasigirdo spragtelėjimas.

Lentų siena girgždėdama pasviro į priekį, o Magdalena su trenksmu įvirto į atsivėrusią patalpą. Šipuliai ir plytų nuolaužos pasipylė iš palubės.

Kai pagaliau nusėdo dulkės ir koriko duktė pakėlė galvą, nebežinojo, ar verkti, ar juoktis.

– Ką, dėl Dievo meilės, čia darote?

Benedikta be žado stebėjo, kaip Simonas šuoliuoja palei nesibaigiančias lentynas. Jaunuolio akys slydo nesuskaičiuojamais vienuolyno bibliotekos tomais.

– Ieškau vienos knygos.

– Nuostabu! Šteingadeno abatas siūlo pasirinkti: būti nudurtiems jo žudikų arba nukankintiems ant rato Šongau budelio, o ponas gydytojas ieško knygos!

Fronvyzeris trumpam stabtelėjo:

– Ieškau ne šiaip kokios knygos, o tam tikros. Turiu įtarimą. Jei pagaliau sužinosime, ko iš tiesų ieško tas abatas, bent jau turėsime galimybę... A, štai! – Iš apatinės lentynos ištraukė oda įrištą storiausią tomą. – Žinojau, kad toks premonstratiečių vienuolynas kaip šis privalo turėti kūrinį. Pažiūrėkime, ar buvau teisus...

Pirklė smalsiai pažvelgė vaikinui per petį:

– Ar galiu sužinoti, ko ieškote?

Kalbėdamas medikas greitai vartė lapus:

– Tai standartinis kūrinys apie šventojo kryžiaus istoriją – jėzuito Pranciškaus Bordžijos De Sancta Cruce. Jakobo Šrėfogelio bibliotekoje taip pat yra vienas egzempliorius. Esu tikras, kad šioje knygoje rasime...

Fronvyzeris atvertė iki dėmėto puslapio, kuriame buvo pavaizduoti skirtingi kryžiai. Kopmejer atpažino bizantiškąjį kryžių, skersai pastatytą Andriejaus kryžių ir aštuonkampį maltiečių kryžių. Net ir tamplierių kryžius buvo tarp jų. Visai apačioje buvo pavaizduotas dar vienas. Atpažinus šį Benediktai užėmė kvapą.

Kryžius buvo su dviem skersiniais.

Viršutinis skersinis buvo trumpesnis už apatinį. Tai buvo lygiai toks pat kryžius, kokį ant kaklo buvo pasikabinęs brolis Natanaelis, o Šteingadeno abatas turėjo tokį ant antspaudinio žiedo.

– Kryžius iš Karavakos, – sušnibždėjo Simonas, – dar vadinamas ispaniškuoju arba patriarchų kryžiumi. Viršutinis skersinis atstoja INRI lentelę ant Jėzaus kryžiaus. Jį nešioja arkivyskupas, o patį kovoje su maurais iš dangaus atnešę du angelai.

Pirklė susijaudinusi linktelėjo:

– Be jokios abejonės, tai šio keisto ordino ženklas. Bet kodėl?

Mediko veidu nuslydo plati šypsena:

– Aha, štai ir priėjome įdomiausią vietą! Tikrasis Karavakos kryžius esą turi Kristaus kryžiaus atplaišą. Paklausiau savęs, kodėl ordinas pasirinko būtent šį atpažinimo ženklą? Padariau išvadą, kad gali būti tik vienas paaiškinimas...

– Jie ieško Kristaus kryžiaus, – sukuždėjo Kopmejer. – Žinoma! Abatas ir jo pakalikai ieško šventojo kryžiaus! Didžiausio krikščionijos lobio! Ne aukso, ne sidabro, ne brangenybių... tik prakeikto, sutrūnijusio medinio kryžiaus. – Pirklės veide išryškėjo nusivylimas. – Jei neklystu, esama tūkstančiai tokių atplaišų, kurios neva yra nuo tikrojo šventojo kryžiaus. Kas antra kaimo bažnytėlė turi po tokį medžio gabalėlį, galėtum visą miestą pastatyti! Tas apipelijęs kryžius bus tik vienas iš daugelio. – Tada nusižiovavo. – Galėjome tų paieškų ir nepradėti.

Simonas purtė galvą ir vertė kitą jėzuito knygos puslapį.

– Nemanau. Kartą pas Šrėfogelius jau laikiau šią knygą rankose. Viena vieta įstrigo man į atmintį. Pažvelkite čia... – Prieš imdamas skaityti pakimusiu balsu, parodė vieną pastraipą, papuoštą iliustracijomis. – Elena, imperatoriaus Konstantino motina, rado šventąjį kryžių ir iškėlė jį Jeruzalėje. Bet kryžių pavogė sasanidai, ir tik po daugelio metų šis grįžo atgal į Šventąjį miestą. Nuo to laiko kryžius buvo imamas į visus mūšius su bedieviais. Buvo tam tikra grupuotė, turėjusi apsaugoti didžiąją relikviją nuo galimo pagrobimo...

– Tamplieriai! – sušuko Benedikta. – Kryžius ir yra tamplierių lobis! – dvejojo moteris. – Bet kodėl manote, kad mūsiškis kryžius ir yra tas tikrasis? Jo vietoj galėtų būti bet kurie du patrešę pagaliai kaip ir daugelis kitų klastočių.

Jaunuolis atvertė kitą puslapį. Jame buvo spalvingas paveikslas, vaizduojantis po du ant vieno žirgo į mūšį jojančius riterius. Pačiame kovotojų priekyje buvo nešamas didelis kryžius. Gydytojas linktelėjo į piešinį.

– Hatino mūšis, – sušnabždėjo. – Kryžius dalyvavo ir jame. 1187-aisiais Viešpaties metais tame mūšyje saracėnų kunigaikštis Saladinas nugalėjo kryžiuočių kariuomenę. Dešimtys tūkstančių krikščionių krito, šimtai tamplierių pasitiko mirtį. Belaisviams dar gyviems buvo nudirta oda...

Iš kažkur pasigirdo traškesys. Simonas trumpam sukluso, bet garsas nutilo. Kiek padelsęs, tęsė toliau:

– Hatino mūšis buvo kryžiuočių viešpatystės pabaigos pradžia. Tais pačiais metais krito Jeruzalė. Blogiausia, kad tame mūšyje pražuvo šventasis kryžius! Kalbama, kad keletas tamplierių per mūšį užkasė kryžių smėlyje, kad vėliau galėtų pasiimti. Deja, jis taip ir nebuvo rastas.

– Ir jūs tikite, kad tamplieriai anuomet paslėpė kryžių? – paklausė Benedikta.

– Ne tik tikiu, aš tai žinau. – Fronvyzeris šyptelėjo. – Jau keletą dienų spėlioju, kur esu skaitęs vokiečių tamplierių magistro Frydricho Vildgrafo pavardę. Kai prakalbome apie šventąjį kryžių, staiga prisiminiau.

– Na, – tarė našlė. – Kalbėkite pagaliau!

Gydytojas patenkintas užvertė storąjį tomą ir iš užančio išsitraukė mažąją knygelę apie tamplierius, kurią jam paskolino kilmingasis Jakobas Šrėfogelis.

– Vilhelmo fon Zelingo knygoje paminėtas Hatino mūšis, – sušnabždėjo ir atsivertė dėmėtą prikeverzotą puslapį. – Tai tik pastaba paraštėje, kuri iš pradžių visai nekrito į akis. Joje kalbama apie keletą mūšyje dalyvavusių karių. Kaip kiekviena kariuomenė turi vėliavnešį, taip ir tamplieriai turėjo vieną žmogų, į mūšius nešusį šventąjį kryžių. – Jaunuolis šypsojosi ir tyčia padelsė prieš kalbėdamas toliau. – Hatino mūšyje tai buvo ne kas kitas kaip Karolis Vildgrafas. Kertu lažybų, kad Frydrichas Vildgrafas yra tuometinio kryžnešio tiesioginis palikuonis.

Po kelių akimirkų su trenksmu virš jų lūžo knygų lentyna. Fronvyzeris pamatė, kaip knygų lavina ūžteli ant jo, tada ypač storas egzempliorius pataikė į kaktą ir parbloškė ant grindų. Kitos knygos tol žiro, kol vaikiną supantis pasaulis pavirto juodulių ir raidžių kratiniu.

Magdalena įsvirduliavo pro staiga atsivėrusią angą ir rankas ištiesusi į priekį įgriuvo į nežinią. Girdėjosi traškesys, braškėjimas ir duslus krintančių daiktų garsas. Atmerkusi akis prieš save pamatė didelę patalpą, iki lubų užgriozdintą knygų lentynomis. Dalis lentynų sienos su visu turiniu buvo nuvirtusi į priekį ir už jos atvėrusi angą. Storu debesiu ant grindų leidosi dulkės, pro šias kambario viduryje matėsi kalnas sukritusių knygų.

Kalnas sujudėjo.

Mergina čiupo ypač storą foliantą ir pasiruošė blogiausiam. Kad ir kas išlįstų iš po knygų kalno, su Platono Symposion būtų, be abejonės, pasiųstas anapilin.

Iš krūvos kyštelėjo dvi galvos. Kuizel užmerkė ir vėl atmerkė akis.

Aš sapnuoju... Visa tai tik sapnas...

Prieš ją iš knygų stirtos ropštėsi Benedikta ir kaip popierius išblyškęs Simonas. Gydytojui iš kaktos per veidą plona srovele tekėjo kraujas. Aplipę dulkėmis, gipsu ir nedideliais pergamento skuteliais, abudu atrodė tarsi prisikėlę iš ano pasaulio.

Symposion išslydo koriko dukteriai iš rankų, keliai sulinko ir ji turėjo įsitverti knygų lentynos. Kai medikas sienos angoje pagaliau pastebėjo Magdaleną, iš nuostabos išsižiojo.

Akimirką niekas nieko nesakė.

– Tu?.. – pagaliau išspaudė jaunuolis.

Mergina vargais negalais išsitiesė, piktai nudelbė abudu ir, sunėrusi rankas, atsistojo prieš knygų kalną.

– Taip, aš. Ir ką tu čia, laba diena, su ta mergužėle veiki?

Kuizel išgyveno įkalinimą, nuodus ir išprotėjusį vienuolį. Spruko tamsiais koridoriais ir tarsi gyvas lavonas buvo patekusi į karstą. Koriko duktės gyvenimas pastarosiomis dienomis gerokai išėjo iš vėžių. Svirduliuojantis, pergamento skiautėmis aplipęs Fronvyzeris buvo pats gyviausias, ką pastaruoju metu buvo sutikusi. Pamiršusi patirtus siaubus, ji visą pyktį nukreipė į gydytoją ir pirklę.

– Norėčiau sužinoti, ką abudu čia veikiate! – šaukė ji. – Tik išeik bent kartą iš namų, o tu man už nugaros jau smaginiesi su šia padraika iš Landsbergo!

– Magdalena, – kaip įmanydamas tyliau ir ramiau ištarė Simonas. – Benedikta ne padraika, ir mes čia nesismaginame. Priešingai. Mes uždaryti šioje Šteingadeno bibliotekoje, nes išniekinome relikvijas ir todėl būsime nudurti arba tavo tėvas nukankins mus ant rato. Tai gal dabar pasakysi, ką tu čia veiki?!

Į pabaigą daktaro balsas vis garsėjo. Kuizel žvelgė į jį išplėstomis akimis, o realybė pamažu pasiekė sąmonę.

– Sakai... Šteingadeno biblioteka?

Našlė linktelėjo:

– Mes uždaryti Šteingadeno vienuolyne, – moteris nurodė į angą už Magdalenos nugaros. – Bet, atrodo, turime šiokį tokį kelią pasprukti. Reikėtų kuo greičiau...

– Dar minutę, – tarė vaikinas. – Juk matote, kad Magdalenai reikia atsipūsti. Be to, reikia sužinoti, kas mūsų ten laukia.

Gydytojas priėjo prie koriko duktės ir suspaudė ranką. Pajuto tvinkčiojant pulsą, kūną apėmęs drebulys pamažu aprimo.

Mergina susmuko ant knygų krūvos ir giliai atsiduso. Tada ėmė pasakoti.

_______________

* Lot. Aš tau atleidžiu. (Vert. past.)

** Lot. Mūsų Viešpats Jėzus Kristus tau atleidžia, ir Jo vardu aš tau atleidžiu... (Vert. past.)

14

Jakobas dideliais žingsniais skubinosi vienuolyno link. Karys greitai prisipažino, tad visai nebuvo būtina įkaitusiais stirnų spąstais darkyti nugaros. Korikas tik išdegino žymę dešiniajame skruoste ir spyriu į užpakalį pasiuntė velniop, o kitą užpuoliką suskaldyta kaukole paliko sudraskyti žvėrims.

Kuizelas dar kartą pergalvojo, ką prie laužo išplėstomis iš baimės akimis ir stringančiu balsu papasakojo vyriškis. Be to, budelis jau žinojo esminius dalykus iš burmistro ir plėšikų vadeivos pasakojimų. Keletas detalių buvo neaiškios, bet dabar viskas susiliejo į vientisą paveikslą. Jakobas pasileido bėgti. Simonas pavojuje, tad turėjo kuo skubiau perspėti tą protinguolį daktarėlį!

Skuosdamas siauru keliuku pro pažliugusiame sniege įstrigusius vežimus ir storai apsimuturiavusius keliauninkus, svarstė, kas iš tiesų nutiko Rotenbuche ir kokį vaidmenį ten suvaidino medikas su Benedikta. Kaip galėjo abatas pasiimti juos abu? Rotenbuchas nepriklausė premonstratiečių parapijai. Jei gydytojas ir pirklė būtų apkaltinti nusikaltimu, turėtų ten ir likti iki proceso pradžios. Bet, matyt, tas Bonenmairas turėjo savų priemonių pasiekti, ko nori.

Kai už paskutinio miškelio Kuizelas pagaliau pasiekė Šteingadeno vienuolyno žemes, jau temo. Iš vakarėjančio dangaus krito didelės minkštos snaigės. Kaip ir Rotenbuche buvo matyti bokštus siekiantys, apledėję pastoliai su skrysčiais, pamatų duobėse sniego priversta iki juosmens, koriko link ėjo vienas kitas maldoje paskendęs kanauninkas. Apsirengę baltomis tunikomis sniego pūgos fone jie atrodė beveik nepastebimi. Premonstratiečiai, kviečiami duslių varpo dūžių, skubinosi į mišparus.

Po prieš keletą dienų siautusios didžiosios pūgos statybos darbai atrodė sustoję. Metęs žvilgsnį į plikas būsimojo svečių namo stogo gegnes, budelis suprato, kad Simonas ir Benedikta turėtų būti – jei iš viso čia buvo – šalia esančiame vienuolyne. Nutarė pasibelsti į vienuolyno vartus, gal ekonomas daugiau žinosiąs.

Jakobas patraukė tiesiai prie daugiaaukščio, baltai tinkuoto pastato, o už kelių žingsnių nuo jo į dešinę atsidarė šoninio fligelio durys. Jose pasirodė keletas figūrų, vargiai atpažįstamų vis labiau stiprėjančiame sniego siautulyje.

Korikas liko stovėti, norėdamas per atstumą praleisti šią procesiją. Primerkė akis, tačiau prieblandoje galėjo įžvelgti tik vyrų kontūrus. Pirmasis, regis, buvo Augustinas Bonenmairas. Kuizelas atpažino šį iš purpurinės juostos, kokią nešiodavo abatai. Priešingai nei kiti, ant galvos šventikas dėvėjo baltą kepurę, kurią spaudė ranka, saugodamasis vėjo. Du iš paskos einantys plačiapečiai vienuoliai premonstratiečių papročiu kaip ir abatas buvo apsirengę baltai. Trečiasis, priešingai nei kiti, dėvėjo juodą apsiaustą su gobtuvu. Jo eisena buvo lengva tarsi plunksna, po medžiaga, nors pats buvo nedidelio ūgio, ryškėjo tvirti raumenys. Tuo, kaip judėjo ir kartu budriai dairėsi, vyras Jakobui priminė šešką.

Piktas ir labai pavojingas šeškas, pamanė budelis.

Kovotojo žvilgsniu korikas įvertino, kad šis maldininkas gyvenimą praleido ne tik melsdamasis ir perrašinėdamas knygas.

Vos už kelių žingsnių eidamas pro Kuizelą, juodasis vienuolis prikimusiu balsu kreipėsi į abatą:

– Reikėjo juos pašalinti. Tas gydytojas – gudrus lapinas, vis randantis olą pralįsti. O ta kekšė...

– Nutilk, – nutraukė Augustinas Bonenmairas. – Geriau atverk širdį didžiausiam krikščionijos turtui. Greit atsidursime prieš jį. Visa kita gali palaukti.

Budelis susigūžė. Vyras atpažino vienuolio balsą! Tąkart Lorenco bažnyčios kriptoje girdėjo jį labai trumpai: tas keistas, užsienietiškas akcentas, prikimęs šnabždesys. Vis dėlto to pakako, kad balsas visam laikui įsirėžtų į atmintį.

Jakobas pabandė susitapatinti su aplinka, susigūžė už žemos sniego pusnies. Buvo didelis, o ir skrybėlė stirksojo. Staiga juodai apsirengęs vienuolis pasisuko Kuizelo kryptimi. Sustingo kaip įbestas ir žvilgsniu gręžė sniego pūgą. Korikas lėtai pasisuko į šoną ir vylėsi, kad vienuolis mato lygiai taip pat prastai, kaip ir jis pats.

Gurgždėdami sniege žingsniai nutolo, balsų murmesys vis slopo, kol pagaliau visai nutilo.

Budelis truputį padelsė ir ėmė sekti tą grupelę. Plonas sniegas nuklojo apsiaustą, tad maldininkai nepastebėjo balto, beveik nematomo, tyliai tamsoje juos sekančio milžino.

Magdalenai baigus pasakojimą, kurį laiką tvyrojo tyla.

– Augsburgo vyskupas – slapto, lavonus sėjančio ir bažnyčios turtus grobstančio ordino vadeiva, – purtė galvą Simonas. – O Šteingadeno abatas taip pat jo pusėje. Tuo nepatikės joks pasaulio teismas! – Jaunuolio žvilgsnis nukrypo į mažą, grotuotą langelį, už kurio viešpatavo prietema. – Taigi mums neliko laiko. Greičiausiai Bonenmairas jau Jono koplyčioje, kur bando įgyvendinti didžiausią svajonę. O tada juodasis vienuolis su mumis nesiterlios...

Vaikinas glaustai atpasakojo Kuizel, ką jie sužinoję. Tada mostelėjo į akmeninę vartų arką, atsivėrusią už nugriuvusių knygų lentynų.

– Matyt, tai slaptas koridorius, vedantis iš vienuolyno į Velfų laidojimo rūsį, – tarė medikas. – Akivaizdu, kad jau seniai nenaudojamas. Turėtų būti dar vienas išėjimas, kitaip vienuolis nebūtų galėjęs tau kasdien atnešti valgio. – Tada pažvelgė į budelio dukterį ir parodė į įėjimą: – Manai, kad ten mūsų kas nors tyko?

Mergina linktelėjo ir dar kartą žvilgtelėjo į angą knygų sienoje. Iš ten dvelkė šaltas, sudusęs oras, buvo galima įžiūrėti kelias sraigtinių laiptų pakopas, o toliau viešpatavo tamsa.

– Net jei ten apačioje blaškosi piktoji dvasia, – pratarė Benedikta, – vis tiek turime leistis žemyn. Nėra kito kelio! – Tuomet iš po suknelės išsitraukė nedidelį pistoletą ir ėmė kimšti paraką. – Pamaldusis abatas bent jau po sijonu nelindo. Nors vieną šūvį turėsime. – Prieš paslėpdama po drabužiais ginklą, moteris nusišypsojo ir užtaisytu šautuvu nusitaikė į Magdaleną.

Simonas žengtelėjo link tos vietos, kur slaptasis koridorius leidosi į gilumą.

– Ar ten yra deglų? Nieko nematau.

Koriko duktė atsistojo šalia.

– Keista, – sumurmėjo ši. – Šiaip jau iš čia turėtų matytis bent vienas deglas. Jie pritvirtinti prie sienos vienodais atstumais. Kažkas bus juos užgesinęs...

– Arba vėjas užpūtė, – pasakė Kopmejer ir apsidairė. – Kad ir kaip būtų, dėl viso pikto reikėtų pasiimti keletą iš jų. – Ir pagriebė šūsnį šalia gulėjusių ypač storų knygų.

– Ką sumanėte?! – sušuko Fronvyzeris. – Juk jūs ne...

– Tie pergamento lapai šimtmečių senumo, tad puikiausiai degs, – pertraukė pirklė. – Jei suimsime juos apačioje per įrišimą, išeis puikiausi deglai.

Gydytojas pasipiktinęs parodė į knygą našlės rankose.

– Bet juk tai Augustino Confessiones! Su komentarais! Nuodėmė deginti tokią knygą!

Benedikta metė į jaunuolį tą keleto šimtų puslapių storumo kūrinį ir po kaire pažastimi pasikišo kitas keturias knygas.

– Turėtų pakakti. Jei norite, galite sau klaidžioti tamsoje ir leisti, kad kas iš nugaros perpjautų gerkles. – Moteris žengė į angą. – O dabar – paskui mane, kol abatas negrįžo.

Keletas žingsnių ir ji dingo tamsoje.

Augustino Bonenmairo nervai buvo pertempti. Jau kelintą kartą nuo nosies nusiėmė pensnė ir paskubomis blizgino stiklus.

– Turi būti čia! Ieškokite toliau! – Mirksėjo akutėmis, tarsi tamsoje galėtų įžvelgti ką nors daugiau. – Kryžius kažkur po mūsų kojomis!

Kartu su broliu Natanaeliu ir abiem novicijais Johanesu ir Lotaru abatas iš bibliotekos nusiskubino į Jono koplyčią, kad rastų nuorodą, slaptą kambarį, ką nors, kas nuvestų prie Kristaus kryžiaus. Jau valandą bilsnojo ir ieškojo ženklų, tačiau iki šiol rado tik šaltas, plikas sienas. Šventikas dar kartą apsidairė, svarstydamas, ar ko nepraleido.

Koplyčia buvo maža, iš smiltainio blokų suręsta patalpa, kurios rytinėje pusėje stovėjo Marijos altorius. Apskrita forma, iš išorės panėšėjanti į masyvų gynybinį bokštą, turėjo priminti Jeruzalės Viešpaties kapo bažnyčią. Virš pagrindinių durų tarp Marijos ir Jono soste sėdėjo Kristus, šalia durų ant akmeninių plokščių tykojo du liūtai.

Pati patalpa buvo nyki. Nyki ir tuščia. Iš Bonenmairo lūpų išsprūdo tylus keiksmas.

Jam vadovaujant vienuoliai jau bandė pajudinti šventųjų figūras ir pakelti plokštes su liūtais. Ieškodami slaptų durų išbeldė visas sienas ir grindis. Pažvelgė net ir po skliautuotomis koplyčios lubomis.

Dabar pradėjo vėl iš pradžių.

Abatas šaukė ir keikėsi, spardė koja į altorių, bet niekas nepadėjo. Jono koplyčia neišdavė paslapties.

– Tamplierių palikimas Krikštytojo buveinėje Kristaus kape, – susijaudinęs šnabždėjo Augustinas. – Mįslės įminimas čia! Turi būti čia, Jono koplyčioje! Prakeikti tamplieriai... – Įsikando į lūpą ir giliai iškvėpė.

– Išlaušime grindis, – pagaliau nusprendė.

Brolis Johanesas liovėsi belsti į sienas ir išplėtęs akis žvelgė į abatą.

– Bet jūsų prakilnybe! – sušuko šis. – Juk čia šventa vieta!

– Ši vieta – prakeiktos tamplierių gaujos slėptuvė! – riaumojo Bonenmairas. – Nesileisiu tų eretikų vedžiojamas už nosies, tik ne savo žemėje! Laušime grindis! Atsineškite laužtuvus, tučtuojau!

Simonas ir Magdalena nusekė paskui Benediktą stačiais sraigtiniais laiptais žemyn į tamsą. Jau ties artimiausiu posūkiu gydytojas suprato, kad mergina buvo teisi. Pirštu vos palietė deglo galiuką ir pajuto, kad ką tik buvęs dar karštas. Kažkas visai neseniai jį užgesino.

Anga virš jų virto blausiu šviesos spindulėliu, kuris už artimiausio posūkio suvis pradingo. Kopmejer sustojo, išsitraukė dėžutę su pintimi, netrukus suplevėsavusi liepsnelė išdavė, kad pirklė padegė vieną iš pasiimtų knygų. Medikas pajuto dūrį į širdį – nenorėjo žinoti, kuri knyga pražuvo liepsnose. Aristotelis? Tomas Akvinietis? Dekartas? Dvejodamas pažvelgė į rankose laikomą Augustino Confessiones. Dar nebuvo pasiryžęs padegti to iškilaus kūrinio.

Degančia knyga našlė nurodė jiems kryptį. Laiptų papėdėje koridorius vedė atgal prie kryžkelės, kur vos prieš valandėlę Kuizel pradėjo ieškoti lauk vedančio kelio.

– Kur dabar? – sušnabždėjo moteris.

Koriko duktė apsidairė.

– Koplyčia, kurioje buvau įkalinta, kairėje. Tiesiai pateksime į Velfų kriptą, bet iš ten nėra jokio išėjimo. Tada eikime dešinėn.

Magdalena, taip pat užsidegusi knygą, žengė šalia Benediktos ankštu koridoriumi, kuris buvo dar siauresnis nei ankstesnieji. Vaikinui akimirką prieš akis iškilo vizija, lyg liepsnų šviesoje matytų prieš save einant dvi seseris. Viena vyresnė aukštai ant galvos prisegta raudonų plaukų kasa ir kailiu pamuštu plono audinio apsiaustu, kita – susivėlusi juodaplaukė nuo ilgo kalinimo sudriskusia suknele ir piktu žvilgsniu. Abi atrodė vienodai ryžtingos.

Rodės, Magdalena atgavo buvusį pasitikėjimą savimi, iš šono nepatikliai žvelgė į pirklę.

– Su tuo sunkiu apsiaustu esi tokia pat greita kaip stora, nuo žiemos miego apdujusi meška, – šnabždėjo ji. – Bus geriau, jei į priekį praleisi mane. Aš jaunesnė ir vikresnė.

– Petite garce!* – sušnypštė Benedikta. – Nemanau, kad galėtum mus išgelbėti, jei staiga kas užpultų. Pamiršti, kad aš vienintelė turiu ginklą. – Tada išsitraukė pistoletą ir žengė pirmyn.

Koriko duktė nužvelgė mažą rankoje telpantį ginklą.

– Bobos bezdalai, ne daugiau. Su tuo nė vištos ant mėšlo krūvos nenušautum. Turėtum pamatyti ginklus, kuriuos mano tėvas parsinešė iš karo.

– Bet tavo tėvo čia, deja, nėra ir jis negali išgelbėti savo mylimos dukrelės!

Simonas maldaudamas iškėlė rankas.

– Mano ponios, maldauju! Pirma ištrūkime iš čia. Tada galėsite viena kitai kibti į plaukus.

Kopmejer metė niekinantį žvilgsnį žemyn, ten, kur stovėjo gydytojas.

– Bent kartą jūs teisus, mes jau iššvaistėme pakankamai daug laiko. – Tada tylomis stojo į grupelės priekį.

Kuizel ir Fronvyzeris siauru koridoriumi sekė paskui. Tolygiais atstumais ant sienų kabojo parūdiję laikikliai su užgesusiais deglais, viename kampe stovėjo suodinas, tuščias dervos kibiras, matyt, naudotas deglams gaminti. Kairėje ir dešinėje vis atsiverdavo nedidelės nišos ir koridoriai, tačiau jie laikėsi pagrindinio tako. Staiga mergina trenkėsi į Benediktą, kai ši ties viena iš atšakų netikėtai sustojo. Nuo čia atsišakojo du vienodi koridoriai.

– Ir kur toliau, madam Visažine? – sušnabždėjo koriko duktė.

Našlė laikė pakėlusi iki pusės nudegusią knygą. Plonas dūmų siūlelis praslydo veidu, o liepsnos palinko kairėn.

– Atrodo, dešinysis koridorius veda laukan, – tarė ši. – Skersvėjis traukia iš tos pusės, taigi reikėtų...

Tą minutę vėl pasigirdo čiuženimas ir šnaresys. Visai arti. Garsas sklido iš vienos netoliese esančios nišos. O gal vėl tolo? Pasigirdo akmenukų tarškėjimas. Ir įsivyravo ramybė.

Pirklė nutaikė ginklą į tamsą.

– Kad ir kas būtum, išlįsk! – sušuko Kopmejer. – Turiu tau staigmenėlę. Pasiimk!

Kažkas sukikeno.

Simonas ir abi moterys sulaikė kvėpavimą. Kikenimas aidėjo koridoriais, bet nebuvo galima suprasti, iš kur sklido.

Pasigirdo kitoks garsas – batų čiuženimas per akmenis.

– Po velnių, pasirodyk! – šaukė našlė. – Prakeiktas smirdžiau, nupjausiu tau kiaušus! Je te coupe les couilles, fils de pute!

Nepaisydamas išgąsčio, medikas nusistebėjo, kad Benedikta staiga ėmė keiktis kaip Paryžiaus vežikas. Ir kur išmoko tokių žodžių? Bet jaunuolio apmąstymai netikėtai nutrūko, kai koridoriais atsklido trūkinėjantis, aidintis balsas:

– Demonai, Magdalena. Demonai. Jie manyje. Jie... graužia... mane... Ar matai demonus, Magdalena?

– O, Dieve, tai brolis Jakobas! – sušnabždėjo Kuizel. – Jis dar nemirė!

– O gal vis dėlto... – pradėjo pirklė. – Šis balsas skamba ne visai kaip... gyvo.

Staiga Fronvyzeris kažką užuodė, iš pradžių tik šiek tiek, o tada vis stipriau. Tai buvo aštrių dūmų, degančios dervos kvapas, graužianti smarvė, tvoskianti į nosį. Kvapas sklido iš priekio, iš ten, kur traukė skersvėjis. Juodi, tiršti dūmų tumulai vertėsi pro grupelę tarsi audros debesys. Dabar jau balsas buvo garsesnis – vėjo gūsis, tvokstelėjęs pro juos:

– Demonai, Magdalena. Jie... ėda... mane... Ar juos matai? AR JUOS MATAI?

Po paskutinių žodžių iš dešinės išniro nedidelis, liepsnojantis kamuolys, kuris, risdamasis į jų pusę, darėsi vis didesnis, kol galiausiai užpildė visą koridorių.

– AR JUOS MATAI, KORIKO DUKTERIE?

Mergina kaip ir kiti iš siaubo buvo apstulbusi. Per vėlai suprato, kad liepsnos kamuolys buvo degantis vienuolio abitas. Liepsnos skverbėsi iš išorės į vidų, į juos ritosi gyvas deglas.

Į grupelę tarsi degantis nakties košmaras bloškėsi brolis Jakobas.

Vienuoliai lyg duobkasiai laužtuvais daužė koplyčios grindis. Kaktos rasojo prakaitu, kai į gabalus skaldė grindis dengiančias plokštes ir kastuvais sėmė nuolaužas. Nugludintos antkapių plokštės, kryžiais papuoštos plytelės, mozaikos – viskas buvo suskaldyta į šipulius ir keliavo į šalia koplyčios suverstą krūvą. Po plokštėmis atsivėrė plika žemė.

– Kaskite toliau! – šaukė abatas. – Gal paslėptas žemėje! Jis turi būti čia!

Maldininkai stenėdami bedė laužtuvus į kietus akmenis. Žvyruotoje žemėje glūdėjo akmenys, kurie dar labiau sunkino kasimą. Nors stingdė šaltis, ant jų tunikų išplito drėgnos dėmės. Baltą medžiagą margino vis daugiau purvinų rudų dėmių. Premonstratiečiai duso ir stenėjo – prie tokio sunkaus darbo nebuvo pratę.

Brolis Natanaelis iš pradžių dar kasė kartu su visais, tačiau dabar stovėjo šalia abato. Dominikonas parodė į duobę, kurioje žemė, vienuoliams kasant gilyn, darėsi vis labiau akmenuota.

– Gydytojas bus suklydęs. Kryžiaus čia nėra!

Bonenmairas paskubomis apmetė koplyčią, kuri dabar priminė griuvėsių lauką. Kur dar nekasė? Ką praleido? Jo žvilgsnis sustojo ties vieninteliu, į gabalus nesuskaldytu daiktu.

Altorius.

Brolis Johanesas pastebėjo abato žvilgsnį.

– Jūsų prakilnybe, tik ne altorių! – išspaudė šis. – Jis juk pašventintas ir...

– Neplepėk, geriau padėk. – Augustinas žengė link akmeninio balto kvadrato, kurio priekyje buvo iškaltas dailus kryžius. Nuplėšė purviną raudoną aksomą, dengusį altorių, o tada visi kartu surėmę šonus pastūmė altorių. Garsiu balsu šventikas davė įsakymą:

– Viens, du, trys – dabar!

Blokas girgždėdamas palinko į priekį ir su didžiausiu trenksmu nuvirto. Pakilo dulkių debesys. Jiems išsisklaidžius Bonenmairas nekantraudamas palinko į priekį.

Plika žemė.

Išsekę iki alpulio, vienuoliai susmuko.

Abatas giliai iškvėpė ir atsisėdo ant nuvirtusio altoriaus. Jo akinių stiklais nubėgo prakaitas, tad aplink save matė tik išskydusius kontūrus. Tada nusiėmė pensnė ir nusivalė.

Kažką bus praleidęs. Bet ką?

Atsakymas į mįslę buvo teisingas, tuo neabejojo. Jei atsakymas teisingas, o paminėtoje vietoje nieko nerado, tai galėjo reikšti tik viena – pasikeitė vieta.

Žvilgsnis nuslydo skliautuotomis lubomis ir sustojo ties paskutiniu akmeniu viršuje, pačiame centre. Ten buvo iškaltas skaičius. Vėl užsidėjo akinius ir, primerkęs akis, perskaitė.

MDXI.

Augustinas išleido tylų šūksnį ir sugniaužė kumščius. Kaip galėjo taip apsikvailinti! Jono koplyčia, kurioje dabar buvo, pastatyta tik 1511 m. Čia negalėjo būti tikroji slaptavietė! Šventikas prisiminė šimtmečio senumo vienuolyno brėžinį, iš kurio aiškėjo, kad Šteingadene anksčiau stovėjusi Jono koplyčia.

Tik kur... Bonenmairas užmerkė akis ir susitelkė, po kurio laiko iškilo prisiminimas. Ar įmanoma? Ar jis iš tiesų buvo taip arti?

Veidu nuslydo šypsena.

– Padėkite laužtuvus! – įsakė vienuoliams. – Ieškosime kitoje vietoje! – Tada išžirgliojo į tamsą. – Ir šįkart rasime tą prakeiktą kryžių! Net jei teks iki pamatų supleškinti visą vienuolyną!

Apstulbusi iš pasibjaurėjimo, Magdalena pajuto, kaip brolis Jakobas visu svoriu užvirto ant jos. Užuodė ugnį, kuri visą jo apsiaustą pavertė milžinišku deglu. Beviltiškai bandė nuo savęs nustumti degantį kūną, bet vienuolio rankos tvirtai laikė prikausčiusios merginą prie žemės. Koriko duktė akies krašteliu matė, kaip tąsi, lipni masė ilgomis sruogomis varva ant jos. Maldininkas, matyt, bus išsitepęs derva iš koridoriuje stovėjusio kibiro. Liepsnos šokčiojo ant vyro tunikos – šnypščianti kaitra, nuo kurios Kuizel beveik prarado sąmonę. Vienuolio galva visai priartėjo prie jos, liepsna jau buvo nulaižiusi plaukus, antakius ir blakstienas. Šventiko veidas pavirto kažkokiu juoduliu su dviem beprotybe degančiomis akimis ir skyle, kažkada buvusia burna, iš kur veržėsi aukštas, beveik vaikiškas riksmas:

– Grįžk, Magdalena!..

Koriko duktė sutrikusi pasuko galvą į šoną ir pamatė Benediktą, pistoletu besitaikančią į degantį vienuolį ir besistengiančią nesužeisti jo aukos. Ginklas svyravo aukštyn žemyn, kol Jakobas vis dar laikė prispaudęs merginą. Vienuolio abitas skiautėmis krito žemyn, bet keliose vietose buvo prikibęs prie kūno ir degino odą. Mergina pajuto, kaip liepsnos persimetė ant jos drabužių.

Koridoriuje nuaidėjo šūvis. Visai šalia Magdalenos skilo akmuo, bet vyras liko sėdėti ant jos. Kuizel išgirdo, kaip našlė nusikeikė. Akivaizdu, kad ši prašovė.

Budelio dukteriai pamažu aptemo akys. Graužiantys dūmai degino plaučius, diegiantis skausmas lyg skruzdžių ordos nubėgo kojomis, ten, kur suknelę buvo apėmusios liepsnos. Apdegusiame vienuolio veide prasivėrė raudonos žiotys.

– MARIJA MAGDALENA, NEPALIK MANĘS! LIK SU...

Augustino Confessiones pataikė maldininkui į galvą iš šono – tai buvo stiprus smūgis abiem rankomis, tarsi plyta trenkus patiesęs vienuolį. Simonas pakėlė sunkų tomą ir smūgiavo apanglėjusį kūną. Knyga pagavo ugnį, bet gydytojas lyg pamišęs toliau trankė užpuoliką.

Paišina ranka pakilo į viršų, sugriebė Fronvyzerį už riešo ir truktelėjo žemyn. Medikas susvyravo ir parvirto, o po kelių akimirkų degantis vyras jau buvo ant jaunuolio. Vaikinas pasibjaurėjęs dėbsojo į veidą, virtusį juodu gumulu, kuriame vis dar žėravo pabalusios akys. Apanglėję pirštai apsivijo jo kaklą ir ėmė spausti.

Dieve mano, ir kaip jis dar gyvas?

Vienuolio veidas vis artėjo ir artėjo. Maldininko rankos lyg degantys geležiniai gniaužtai surakino daktarui gerklę taip, kad net akys išsprogo.

Jis mane nužudys... Lavonas mane nužudys... O, Dieve...

Staiga šventiką supurtė traukuliai. Žvilgsnis nuslydo į tuštumą, o kūnas, išleidęs švokščiantį garsą, koks pasigirsta užgesinus liepsną, pamažu nuvirto ant šono. Burna prasivėrė begarsiam šūksniui, tada įsivyravo tyla.

Už vienuolio stovėjo Magdalena, dešinėje rankoje laikydama blizgantį sidabrinį daiktą, nuo kurio lašėjo kraujas. Koriko duktė stebeilijosi į tą daiktą, tarsi tik dabar suvokdama, kuo iš tiesų dūrė.

– Peilis laiškams... – pagaliau ištarė. – Pasiėmiau jį iš bibliotekos. Pagalvojau, kad gal... prireiks.

Tada numetė įrankį žemėn ir nusibraukė rankas į suodiną suknelę.

Simonas šnopuodamas pasikėlė ir pažvelgė į merginą. Budelio dukters sijono apsiuvai buvo apdegę, ir ant korseto matėsi pradegusios skylės, vešlūs juodi plaukai keliose vietose buvo apanglėję. Jos kūną krėtė lengvas drebulys, žvilgsnis klaidžiojo tuštumoje. Bet pamažu ši atsipeikėjo. Gydytojas beveik ėmė didžiuotis, kad gali mylėti šią merginą.

Ji tikra Kuizel, pamanė vaikinas. Neįmanoma sugniuždyti...

Magdalena koja paspyrė suanglėjusį gniužulą, buvusį broliu Jakobu.

– Jis kažkuo sirgo ir nuo to pamažu išprotėjo, – šnabždėjo ši. – Koks baisus būdas mirti...

– Ne ką baisesnis nei laužas, ant kurio mane ir Simoną už relikvijų išniekinimą sudegins tavo tėvas, – pareiškė pirklė. – O dabar pirmyn.

Jie vis dar stovėjo sankryžoje. Jaunuolis apsidairė į visas puses.

– Kur? – paklausė.

Benedikta tiriamai pažvelgė į dešinę:

– Šis maldininkas mergaitei kasdien atnešdavo iš vienuolyno valgyti ir gerti. Esu tikra, kad ir dabar norėjo ten bėgti, bet nusprendė kitaip. Eikime į dešinę.

Jie nusekė paskui ją siauru koridoriumi, kuris plačiomis pakopomis pamažu kilo aukštyn. Po kiek laiko visi atsidūrė prie masyvių medinių durų.

Kopmejer nusijuokė ir kiek nusilenkė.

– Voilà**, įėjimas į vienuolyną! – Tada paspaudė rankeną.

Durys buvo užrakintos.

Keletą kartų paklibinusi, metėsi visu svoriu į duris. Šios sudejavo ir sudrebėjo, bet laikėsi.

– Ar išprotėjote! – sušnypštė Simonas. – Pažadinsite visą vienuolyną!

Benedikta piktai dėbtelėjo į mediką.

– Tikrai? O gal jūs turite geresnę idėją, kaip iš čia ištrūkti?!

– Iš pradžių apžiūrėkime kitą koridorių, – mestelėjo Kuizel. – Tada galėsime vėl čia sugrįžti ir pabandyti išlaužti duris.

Našlė linktelėjo.

– Neblogas pasiūlymas, koriko dukrele. Tai pirmyn!

Jie pasileido koridoriumi pro kryžkelę į priešingą pusę. Kitaip nei prieš tai, žemas begalinis tunelis šįkart vingiavo tamsoje. Gydytojas vis dar nesiryžo užsidegti vienos iš pasiimtų knygų – Confessiones sunaikinimas buvo viskas, ką sugebėjo. Tad sekė abi moteris, kurios degančiais pergamento puslapiais švietė vaikinui kelią. Jei buvo tiksliai įžiūrėjęs, liepsnose pražuvo Aristotelis ir Tomas Akvinietis. Tiesos visai nenorėjo žinoti.

Pagaliau koridorius baigėsi prie žemų, parūdijusia geležimi kaustytų durų. Šios atrodė daug senesnės nei durys kitame koridoriaus gale. Rankena ir spyna pasidengusios žalsvomis apnašomis ir, rodėsi, ilgą laiką niekieno neliestos.

– Na? – paklausė pirklė ir rankos mostu pakvietė Fronvyzerį. – Gal šį kartą jūs norite išmėginti laimę?

Tą akimirką jie už durų išgirdo balsus. Iš kitos pusės kažkas artinosi.

Komedijos teatro pastatas stovėjo tiesiai prie rytinės vienuolyno teritoriją juosiančios sienos. Jis dar nebuvo iki galo baigtas, bet jau įmanoma suprasti, kaip atrodys ateityje. Buvo trijų aukštų, kampuose turėjo bokštelius primenančius erkerius, ant kurių buvo pritaisyti demoniškai išsiviepusius padarus vaizduojantys latakai vandeniui nutekėti. Virš pagrindinio įėjimo puikavosi vienuolyno herbas ir bareljefas su viena besijuokiančia ir antra verkiančia kauke.

Augustinas žirgliojo pastato link tokiais plačiais žingsniais, kad kitiems vienuoliams kilo sunkumų vejantis. Teatras buvo vienas ambicingiausių projektų – prireikė daug laiko įtikinti brolius. Jėzuitų pavyzdžiu, pasinaudodamas šviesomis, muzika ir spalvingomis uždangomis, Šteingadeno abatas troško atversti žmones į tikrąjį tikėjimą. Teatras buvo dieviškas ginklas kovoje su sausa, pojūčius ignoruojančia reformacija, tačiau kol kas dar reikėjo lakios vaizduotės, kad Bonenmairo svajonė apie dieviškąjį teatrą atgytų. Nė kiek nelėtindamas spartaus žingsnio, šventikas patraukė per dvivėrį įėjimą ir įžengė į komedijos teatro pastatą. Deglai, kuriuos atsinešė vienuoliai, užliejo žiūrovų salę blausia šviesa, ant plikų sienų ir galerijų šokčiojo šešėliai. Priešais stovėjo beveik dviejų žingsnių aukščio scena iš obliuotų eglinių lentų, o prieš ją žiojėjo tuščia orkestro duobė. Vietoje uždangų aplink gulėjo medžiagų rietimai ir lentų krūvos, virvės ir skrysčiai kadaravo nutįsę nuo netinkuotų lubų.

Augustinas, besiskubindamas siaurais laipteliais ant scenos, gręžiojo į savo palydovus.

– Greičiau! Dėl Dievo, greičiau! Mes beveik jau čia!

Abatas pastūmė į šoną medžiagos rietimą ir žengė ant medinio kvadrato scenos viduryje, beveik nepastebimai įleisto grindyse. Tada parodė į vieną iš daugelio skrysčių, pritvirtintų ant sienos.

– Dešinioji rankenėlė! – šūktelėjo broliui Johanesui. – Atlenk ją ir lėtai leisk virvę žemyn.

Kol kiti kartu stojosi ant kvadrato, brolis Johanesas atsargiai vyniojo lyną. Bildėdama ir girgždėdama platforma su abatu ir kitais pradingo apačioje.

– Suveriamos durelės, kurios leis velniui, angelams ar net pačiam Išganytojui išnirti ir pradingti, – paaiškino Bonenmairas broliui Natanaeliui, pritariančiai besidairančiam aplink. Šteingadeno abato veidas įgavo svajingą išraišką. – Liepiau visur įrengti skriemulius. Bus užkulisiai, sutraukiamos užuolaidos ir net debesų mašina! Jau greitai žmonės, išeinantys po pasirodymo, pasijus susitikę su Dievu! Rojus žemėje, taip sakant! Ecce homo***, mes čia...

Platforma gergždama nusileido ant akmeninių rūsio grindų. Tamsi patalpa, kurioje dabar atsidūrė, atrodė sudaryta iš nišų ir kampų, visur styrojo kolonos, lygiais atstumais remiančios žemas lubas, laiko nugludinti antkapiai dengė sienas ir grindis. Tikrąjį skliautų dydį buvo galima tik numanyti, nes visur buvo prigriozdinta priplėkusių dėžių, lentynų ir skrynių. Visai šalia skrysčių į sieną atremta stovėjo papelijusi Marijos skulptūra, laiko ir balandžių mėšlo išėsti akmeniniai angeliukai, ant grindų bet kaip išmėtyti gulėjo vandens nuvedimo latakai. Tarp jų stovėjo keletas keistų aparatų, kurių funkcijos iš pirmo žvilgsnio nebuvo įmanoma nustatyti.

– Radome šį rūsį statydami Komedijos teatrą, – pasakojo Augustinas, o brolis Lotaras ištiesė šiam deglą. – Seni bažnyčios skliautai, didžiajame kare tarnavę kaip slėptuvė, vėliau buvo pamiršti. Iš pradžių karstus norėjau perkelti į kapines, o rūsį užpilti. Tada pamaniau sau, kad galėčiau panaudoti jį scenos mašinoms įrengti ir kostiumams sandėliuoti. O dabar... – Priėjo prie vienos iš antkapinių plokščių ir perbraukė ranka. – Jaučiu, kad esame arti tikslo, – šnabždėjo šventikas.

– Čia turėtų būti ta senoji Jono koplyčia? – abejodamas paklausė brolis Natanaelis. – Kodėl jūs toks užtikrintas? Šteingadeno vienuolynas be galo senas. Tai galėtų būti bet kuri kita pamiršta kripta.

Bonenmairas papurtė galvą ir parodė į antkapinę plokštę.

– Pažiūrėkite į įrašus! – sušnabždėjo. – Tai abatų ir kitų dvasinių vienuolyno vadovų kapai. Atidžiai išnagrinėjau mirties datas: naujausias įrašas 1503 m. Jono koplyčia prie bažnyčios pastatyta 1511 m.! Taigi tik po aštuonerių metų. Tai negali būti atsitiktinumas! Esu tikras, kad stovime buvusios Jono koplyčios kriptoje. Per visus tuos karų metus ji, matyt, buvo paprasčiausiai užmiršta! – Vyras pradėjo bilsnoti į antkapines plokštes. – Dabar reikia tik rasti įėjimą į slėptuvę. Siūlau...

Išgirdęs tylų krebždesį virš jų, šventikas sukluso. Tada pasigirdo šlumštelėjimas, tarsi ant grindų būtų nuvirtęs sunkus maišas.

– Broli Johanesai! – sušuko Augustinas. – Ką, po galais, darai ten viršuje?

Vienuolis viršuje nieko neatsakė.

– Prakeikimas! Johanesai, tavęs klausiau!

Vėl tylu.

Abatas pasisuko į brolį Natanaelį.

– Norėčiau, kad pažiūrėtum, ar viršuje viskas gerai. Neturime laiko tokiems vaikų žaidimams.

Tas linktelėjo, tada dantimis įsikando durklą ir ėmė kabarotis nuo skrysčių nuleistu lynu ant scenos.

Bonenmairas tuo metu apėjo antkapines plokštes. Jos vaizdavo sukryžiuotus kaulus ir kaukoles, buvo matyti ir vienuolis užmerktomis akimis bei sunertomis rankomis, romėniški skaičiai rodė mirties datą.

Prie vienos laiko ypač nugludintos plokštės Augustinas staiga sustojo.

– Keista, tas įrašas iki šiol nebuvo kritęs į akis, – pasakė ir smailiais pirštais pabedė į plokštę. – Abatas tokiu vardu man nežinomas. – Su pensnė prisilenkė kuo arčiau. – Ir metai neatitinka.

Nubraukė nuo įrašo dulkes, kad raidės virš sukryžiuotų kaulų pasidarytų kuo geriau įskaitomos.

H. Turris. CCXI.

– Ką tai turėtų reikšti? – murmėjo šventikas. – Gal garbingasis Horacijus Turis, miręs 211-aisiais Viešpaties metais?.. Romėnų karininkas, čia radęs amžinąją ramybę?

Brolis Lotaras pritardamas linktelėjo.

– Kaip pasakysite, jūsų prakilnybe.

– Kvailys! – Abatas iš šono griežtai pažvelgė į vyrą. – Šis vienuolynas senas, bet tikrai ne tokio senumo.

– Galbūt M, reiškianti tūkstantį, pernelyg išblukusi, – greitai pasiūlė brolis Lotaras, norėdamas ištaisyti klaidą. – Ar negalėtų būti MCCXI, tai yra 1211-ieji Viešpaties metai?

Augustinas susimąstęs papurtė galvą.

– Tada ir kiti skaičiai būtų išsitrynę. Ne, čia kažkas kita. Duok savo deglą, greičiau!

Apstulbęs vienuolis stebėjo, kaip Bonenmairas paėmė deglą ir persirašė juo tą įrašą ant dulkinų akmeninių grindų.

– H. Turris. CCXI, – murmėjo šis tyrinėdamas vardą ir po juo pakeverzotus metų skaičius. Staiga jį nušvietė mintis. Paskubomis ėmė dulkėse vis iš naujo rašyti ir trinti raides. Brolis sutrikęs stebėjo visa tai.

– Jūsų ekscelencija, ką dėl Dievo meilės?!

– Užčiaupk burną ir geriau pašviesk čia man kitu deglu, – urzgė šventikas. Vienuolis tylėdamas laikė deglą, kurį apačioje buvo palikęs Natanaelis, ir stebėjo, kaip iš po abato rankos dulkėse atsirasdavo ir išnykdavo raidės.

Pagaliau Augustinas baigė. Veidas vos nušviestas, akys už pensnė virtusios siaurais plyšiukais, o pats krizeno lyg mokinukas ir rodė į raides ant žemės. Po vardu ir mirties data buvo du nauji žodžiai.

Du labai gerai žinomi žodžiai.

Crux Christi ...

– H. Turris. CCXI tampa Crux Christi. Kristaus kryžius, – murmėjo Bonenmairas. – Anagrama. Jie paprasčiausiai sukeitė raides... Prakeikti tamplieriai ir jų paslaptys! Bet dabar jau baigta. – Parodė į antkapį. – Nagi, suskaldyk šią plokštę.

_______________

* Pranc. Maža kalė! (Vert. past.)

** Pranc. Štai (Vert. past.)

*** Lot. Žmogus turi (Vert. past.)

15

Pro duris sklido prislopinti balsai, jie vis garsėjo, kol netikėtai nutilo. Simonas sulaikė kvėpavimą. Jaunuolis buvo tikras, kad girdėjo Šteingadeno abatą. Gal jie slaptu koridoriumi pateko į Jono koplyčią? Bet kelias vaikinui pasirodė daug ilgesnis... Gydytojas buvo praradęs bet kokią orientaciją. Priglaudęs pirštą prie lūpų, parodė moterims laikytis tyliai. Po akimirkos iki jų prasiskverbė laužtuvo garsas. Atrodė, lyg patalpoje už durų kažkas daužytų akmeninę plokštę.

Fronvyzeris atsargiai spustelėjo užrūdijusią rankeną. Nelauktai žalvariu padengti vartai prasivėrė per sprindį, o tada įstrigo. Medikas pažvelgė pro plyšį, bet negalėjo įžiūrėti nieko, išskyrus beformius griuvėsius, užstojusius vaizdą į priekį. Pečiais prisispaudė prie žemų medinių durelių, kurios girgždėdamos ėmė vertis vis plačiau ir plačiau. Anoje pusėje ir toliau buvo girdėti kapojant. Simonas dabar jau visai aiškiai girdėjo abato balsą:

– Greičiau, greičiau! Ten ertmė! Kvailas asile, pasiskubink!

Staiga kažkur aukštai pasigirdo stiprus trenksmas. Patalpoje virš jų ant žemės šlumštelėjo kažkas didelis ir sunkus. Bonenmairo balsas kuriam laikui nutilo, tada pasidarė dar spigesnis:

– Dėl manęs ten viršuje gali ateiti nors ir pasaulio pabaiga. Tai negali mums sutrukdyti. Dirbk toliau!

Pagaliau plyšys pasidarė pakankamai platus, kad daktaras su abiem moterimis galėtų prasmukti vidun. Visai šalia durų stovėjo didžiulė, priplėkusi lentyna, už kurios jie galėjo pasislėpti. Kai gydytojas įsižiūrėjo geriau, nustebo. Stalčiuose rikiavosi kaukės su kumpomis nosimis, apdulkėję perukai, netikros barzdos ir kandžių suėsti drabužiai. Šalia vaikinas pastebėjo keistą aparatą, kokio dar niekad nebuvo regėjęs. Ant nedidelio ratuko gulsčiai pritaisyta statinaitė, iš kurios kyšojo sukamoji rankenėlė. Pati statinaitė buvo apvyniota medžiagine juosta. Simonas pasitrynė akis. Kur jie pateko? Vargu ar čia galėjo būti Jono koplyčia. O gal?..

Fronvyzeris atsargiai išlindo iš už lentynos. Pamatė sunkiai įžvelgiamą požeminį skliautą su siaura skyle maždaug lubų viduryje, iš kurios vertikaliai leidosi virvės – jos tęsėsi iki medinės plokštės ant grindų. Viename kampe jaunuolis atpažino vieną iš dviejų bibliotekoje matytų vienuolių, laužtuvu daužantį antkapinę plokštę. Šalia stovėjo Augustinas ir paskubomis į šonus mėtė akmens nuolaužas. Kai skylė pasidarė pakankamai didelė, abatas pasiraitojo baltą abitą ir įlindo vidun.

– Paduok man deglą, greičiau!

Vienuolis ištiesė šventikui deglą. Neilgai trukus iš už antkapio pasigirdo šūksniai:

– Šventoji Mergele Marija, mes jį radome! Mes jį iš tiesų radome!

Šteingadeno abatas ėmė isteriškai kikenti. Smalsaudamas brolis Lotaras taip pat įsiropštė paskui savo viršininką. Kai vienuolis dingo angoje, medikas davė moterims ženklą, ir jie visi kartu nusėlino prie sudaužyto antkapio. Centimetras po centimetro vaikinas kišo galvą iki angos pakraščių.

Pagaliau išdrįso žvilgtelėti.

Su durklu dantyse pro liuką grindyse brolis Natanaelis užsiropštė ant scenos ir tik viršuje keikdamasis apsižiūrėjo apačioje palikęs deglą. Teatro patalpose buvo tamsu kaip velnio užpakalyje! Brolis Johanesas turėjo žibintą, bet tasai buvo dingęs kaip ir pats vienuolis.

– Broli Johanesai! – šūktelėjo Natanaelis. – Ar tu kur nors čia? – Jo balsas nuaidėjo visame pastate, bet niekas neatsiliepė.

Natanaelis prisiminė keliose scenos pakraštyje įrengtose nišose anksčiau pastebėjęs žvakides. Tad beveik aklai tapeno nišų kryptimi, kol ranka užčiuopė bronzinį kandeliabrą. Nuo šalčio sustingusiais pirštais iš po abito išsitraukė mažą dėžutę su pintimi, kurią visad nešiojosi, ir užsidegė visas penkias žvakes. Truputį užtruko, kol pagaliau, kad ir ne visai aiškiai, galėjo apžiūrėti sceną ir žiūrovų salę. Brolio Johaneso niekur nematyti.

Su žvakide rankoje maldininkas perėjo per sceną ir sustojo prie bet kaip suvyniotų užuolaidų krūvos. Jau norėjo leistis laiptais žemyn į orkestro duobę, bet ant grindų pastebėjo kažką blizgant. Nuleido žemiau kandeliabrą ir pastebėjo balutę, besiplečiančią palei medžiagos rietimo kraštą.

Tai buvo kraujas.

– Kas per velnias?..

Natanaelis nusviedė į šoną medžiagas ir pamatė po ta krūva tarsi numestą lėlę gulintį brolį Johanesą sumuštu veidu. Vienuolis tyliai dejavo. Kraujas sroveno iš nosies ir žaizdos pakaušyje, kur jau buvo iššokęs nemažas gumbas. Maldininkas paviršutiniškai apžiūrėjo žaizdą, o tada supykęs spyrė šiam į šoną. Broliui Johanesui turėtų dar keletą dienų ūžti galvoje, bet dėl to nemirs – dabar svarbiausia buvo sužinoti, kas mynė jiems ant kulnų.

– Malonėk atsikelti ir pasakyk man, kas...

Tą akimirką pasigirdo tylus zvimbimas, toks tylus, kad neįgudusiai ausiai būtų visai negirdimas. Vis dėlto Natanaelis ne tam išgyveno pusę tuzino klastingų žudikų atakų Ispanijos provincijose, kad baigtų savo dienas vaizdingų Pfafenvinkelio apylinkių teatre. Šis visa jėga metėsi į priekį, beveik pačiu laiku prieš pat iš palubės nukrintant scenos uždangai. Medžiaga su trenksmais sudribo ant žemės ir palaidojo žvakes, kandeliabrą ir brolio Johaneso galvą, staigiai nutraukdama jo dejones.

Natanaelis pašoko ir pažvelgė į palubę. Jo akys klaidžiojo galerijomis ir šoniniais laiptais, vedančiais į viršų, o rankose nervingai blizgėjo durklas.

– Išlįsk, kad ir kas būtum! – šaukė jis. – Bailus šunie! Kaukis kaip vyras!

Staiga vienuolis akies krašteliu pastebėjo pakylant liepsnelę, kuri vis didėjo. Natanaelis nusikeikė. Matyt, apvirtusios žvakės padegė užuolaidas!

Jau norėjo užtrypti liepsnas, kai už savęs išgirdo besivyniojant virvę. Maldininkas apsisuko ir pamatė galingą figūrą, kaire ranka įsikibusią į virvę ir sparčiai besileidžiančią iš palubės. Dešine siūbavo trumpą, bet labai drūtai atrodančią medinę kuoką.

– Manęs niekas nevadins bailiu šunimi, – urzgė korikas. – Tik ne tu. Tąsyk tamsoje įveikėte mane trise. Bet man su tavimi susitvarkyti neprireiks tamsos. Ir taip tave nudėsiu, padraika juodaskverni.

Kuizelas plačiu žingsniu peržengė degančias užuolaidas. Liepsnos skandino sceną mirguliuojančioje šviesoje, kai budelis, iškėlęs lazdą, artinosi prie gintis pasiruošusio šventiko.

Simonas tiesė galvą palei sieną, kol galėjo mesti žvilgsnį už sudaužyto antkapio. Už jo esanti žema patalpa buvo vos kelių žingsnių ilgio ir pločio, iš ten tvoskė pridusęs kvapas. Apšviesti deglų šviesos, abatas ir jo pagalbininkas klūpojo priešingoje pusėje priešais kuklų akmeninį altorių, virš kurio kabojo paprastas medinis kryžius. Šis buvo maždaug iki pečių ir atrodė senas ir apiręs. Surūdijusios vinys tik iš bėdos dar laikėsi, kryžius atrodė skersas ir kreivas, o kai kuriose vietose net apanglėjęs. Bonenmairas laikė nulenkęs galvą, tarsi prieš jį stovėtų pati Mergelė Marija. Po kurio laiko baigė maldą, nuo sienos atsargiai nukabino relikviją ir pabučiavo.

– Kristaus kryžius, – sušnabždėjo. – Šis medis kadaise lietė Šventąją Žemę. Pažiūrėk pats... – Parodė vieną vietą ant dešiniojo skersinio. Brolis Lotaras paklusniai palinko prie jo, kad galėtų aiškiau matyti. – Čia ta skylė! – ištarė abatas. – Čia turėjo būti prikalta Jo ranka!

– Jūsų prakilnybe... – brolis šnabždėjo taip tyliai, kad medikas vos galėjo suprasti. – Kryžius... aš visad maniau, kad jis gerokai didesnis...

– Mulki! – Augustinas trinktelėjo pagalbininkui per galvą. – Čia tik tikrojo kryžiaus dalis. Kita sunaikinta! Per kryžiaus žygius tamplieriai per kiekvieną mūšį turėjo nešti ir saugoti Kristaus kryžių. Vis dėlto prie Hatino jie susimovė! Kryžius pateko į priešų rankas ir buvo beveik visai sunaikintas. Kryžnešys buvo to vargšo Frydricho Vildgrafo protėvis! – Abato rankos apsivijo laiko nugludintą medį. – Jis galėjo išgelbėti ir pasilikti tik dalį. Nuo to laiko kryžius laikytas pražuvusiu. Dabar vėl atsirado čia, pas mus Šteingadene. Kas galėjo pamanyti? – Šventikas lyg išsiilgtą mylimąją glostė du papelijusius skersinius.

Gydytojas pajuto, kaip už jo spraudėsi Magdalena, norėdama ką nors pamatyti. Minkštas merginos kūnas prisiglaudė, ant kaklo vaikinas pajuto šiltą, šiek tiek rūgštoką kvėpavimą.

– Simonai, sakyk pagaliau, – sušnabždėjo ši. – Kas ten dedasi?

Ji dar stipriau prisispaudė, taip stipriai, kad medikas pajuto beprarandąs pusiausvyrą. Tada pasviro į priekį ir triukšmingai užvirto ant antkapio nuolaužų.

Bonenmairas atsigręžė, jo veidą perkreipė neapykantos grimasa.

– Fronvyzeris! – sušnypštė. – Reikėjo iš karto liepti jus nužudyti! Bet dar nevėlu. Broli Lotarai! – pamojo vienuoliui, kuris nuo žemės pakėlęs akmens nuolaužą grėsmingai artinosi prie vaikino. – Padaryk tai Dievo vardu! Deus lo vult!

– Geriau to nedarykite.

Benedikta žengė pro angą rankoje laikydama pistoletą, iš kurio prieš tai šovė į brolį Jakobą. Daktaras nebuvo tikras, ar moteris buvo iš naujo užtaisiusi tą nediduką ginklą, bet pistoletas padarė trokštamą įspūdį. Brolis Lotaras sustojo ir dvejodamas žvelgė į abatą. Tuo metu angoje pasirodė ir Kuizel. Trumpą akimirksnį rodės, kad Augustinas sutriko matydamas trijulę, tačiau greitai jo veidą nušvietė šypsena. Šventikas pakeitė taktiką.

– O, matau, mylimieji vėl rado vienas kitą. Kaip gražu! – Šteingadeno abatas žengė žingsnį Simono pusėn. – Nors tavoji Magdalena – geras velniūkštis. Taip man pasakojo brolis Jakobas. Bet ką vienuolis išmano apie moteris... – Kikeno lyg būtų vykusiai pajuokavęs. – Koks dieviškas atsitiktinumas, kad mažulė maldininko kelyje pasitaikė kaip tik Augsburge! Dieve mano, nebūtume palietę nė plaukelio. Ji buvo tik... garantija, kad jos tėvas nesikiš, jei padėtis taps kritiška. O kaip sekasi broliui Jakobui?

– Galite juo pasišviesti savo prakeiktame vienuolyne, – iškošė budelio duktė. – Jis liepsnoja, lyg mano tėvas būtų pats jį padegęs.

Abatas švelniai purtė galvą.

– Tiek daug neapykantos! Turiu pasiūlymą. – Dešinėje rankoje laikydamas kryžių žengė dar vieną žingsnį trijulės link, bet pirklė nutaikė pistoletą šventikui į veidą.

– Daugiau nė žingsnio, – ištarė tyliai. – Arba kryžių užlies kraujas.

Atsiprašydamas abatas iškėlė rankas.

– Nenorime ginčytis. Jei gerai pamenu, už relikvijų išniekinimą jūsų vis dar ieško Rotenbuche. Perdaviau jūsų vardus broliui Michaeliui, Rotenbucho probstui. Patikėkite, jis verčiau norėtų matyti jus liepsnose šiandien nei rytoj. Bet juk galėjau ir apsirikti, o tikrieji vagys – sprunkantys vagišiai. Vienas mano žodis...

– Šlykštus melas, fils de pute*! – drėbė Kopmejer.

Abatas patraukė pečiais.

– Melas ar ne melas, norite įsitikinti? Jūsų ateitis – mano rankose. Nužudykite mane, ir galėsite kaip perėjūnai ar laisvi paukščiai blaškytis po Bavariją. Leiskite išeiti man su kryžiumi, ir būsite laisvi.

– Kaip galime būti tikri, kad mūsų vėl neįduosite? – paklausė Simonas.

Bonenmairas nusišypsojo ir prisiekdamas priglaudė pirštus prie medžio:

– Prisiekiu tikruoju Kristaus kryžiumi. Ar yra dar tvirtesnė priesaika?

Našlė ilgai žiūrėjo į Simoną ir Magdaleną. Akimirką akmeniniame kape tvyrojo tyla. Pagaliau pirklė nusižiovavo.

– Aš galiu priimti tą pasiūlymą. Tikėjausi tikro lobio, gal kokio rubinais papuošto, paauksuoto kryžiaus, aksomu išmuštos sidabrinės skrynutės, na, ką žinau! Šis apmusijęs kryžius vertas ne ką daugiau nei visos tos tariamai tikro kryžiaus skiedros. Negaliu iš to išspausti pinigų, taigi pasilaikykite jį sau!

– Benedikta teisi, – Simonas kreipėsi į abatą. – Kaip paaiškinsite tikintiesiems, kad tai tikrasis kryžius?

– Čia ir yra tikrasis kryžius! – tvirtino Augustinas. – Bent jau dalis. Prakeikti tamplieriai visą laiką leido Bažnyčiai manyti, kad dar turi jį. Šventasis Sostas ilgai virš tų eretikų laikė ištiesęs saugančias rankas, net jei ir juto, kad tamplieriai traukia savo keliu, vis labiau riečia nosis ir darosi savanaudžiai. Kai Prancūzijos karalius su jais susidorojo, Bažnyčia tikėjosi, kad kryžius vėl atsiras. Daugybė tamplierių buvo perduoti Šventajai Inkvizicijai, bet kankinami tylėjo, o relikvija taip ir neatsirado. Mūsų brolija ieškojo jos šimtmečius! Pavyko apsaugoti daugybę relikvijų nuo tų eretikų, dygstančių iš po žemių kaip nuodingų grybų, bet tikrasis kryžius buvo tarsi nušluotas nuo žemės paviršiaus! Dabar jis grįžta į Katalikų bažnyčios glėbį. Viskas į gera! Augsburgo vyskupas praneš popiežiui apie mūsų radybas, o jo šventenybė patvirtins kryžiaus tikrumą.

– Ir jūs tuo tikite? – paklausė gydytojas.

Bonenmairas skubiai sulinksėjo.

– Popiežiui palaiminus, kryžius taps svarbiausia krikščionijos relikvija! Žmonės iš tolybių trauks pas mus. Jau suplanavau didingą bažnyčią prie Vyzbauernhofo...

– Viešpatie su visais šventaisiais, juk tas kryžius suteptas krauju! – Magdalena nutraukė jo kalbas ir parodė į Benediktą. – Jos brolio ir daugelio kitų krauju! Manęs dėl to prakeikto kryžiaus vos nenugalabijo! – Mergina grėsmingai artinosi prie abato. – Jei manai, kad gali čia taip stovėti ir pliaukšti nesąmones, labai klysti. Užsiundysiu savo tėvą. Jis tau su tuo kryžiumi visus kaulus sulaužys!

– Magdalena, nusiramink! – pasakė Simonas. – Abato pasiūlymas visai neblogas. Mirusiųjų jau neprikelsi, o...

– Palaukite, – pertraukė jaunuolį pirklė. – Ar nieko neužuodžiate?

Medikas pauostė, į nosį trenkė aitrus degėsių kvapas. Silpnas, bet aiškiai juntamas. Jis sklido iš kambario už jų.

– Ugnis! – suriko Kopmejer. – Bėgam iš čia!

Visi kartu puolė į skliautuotą rūsį, į kurį iš viršaus pro scenos liuką veržėsi storas dūmų debesis. Po akimirkos lubas lyg niūrią lapkričio dieną paslėpė liulantis pilkas sluoksnis. Ant antkapinės plokštės griuvėsių stovėjo abatas ir prie krūtinės spaudė kryžių, lyg norėdamas liesu kūnu apsaugoti šį nuo liepsnų.

Lūpos šnabždėjo tylią maldą.

Viršuje ant scenos liepsnos tarsi šiaudus laižė sausą brokato medžiagą. Jos lipo užuolaidomis aukštyn iki pat lubų, slinko galerijomis, po savęs palikdamos išdegintą plynę. Gana greitai visa žiūrovų salė paskendo švytinčioje raudonio jūroje. Nors spaudė sausio šalčiai, teatro salėje tvyrojo beveik nepakeliamas karštis.

Korikas ir vienuolis suko ratus lyg du vilkai, kiekvienas laukė, kad kitas padarytų lemtingą klaidą. Pagaliau brolis Natanaelis ryžosi pulti. Padarė klaidinantį judesį dešinėn, o pats su durklu rankoje atakavo budelį iš kairės. Kuizelas išsilenkė ir taip trenkė maldininkui alkūne, kad tas griuvo į priekį. Vengdamas įvirsti į degančias užuolaidas, Natanaelis nusirito į šoną, kaip katė pašoko ant kojų ir vėl puolė.

Tokio staigaus puolimo Jakobas nesitikėjo. Durklas perbrėžė dešinį žastą toje pat vietoje, kur šiandien per pietus jau buvo kliudęs užpuoliko peilis. Budelis nurijo dejonę ir užsimojo kuoka, bet tik šiek tiek užkliudė šventiko petį. Vienuolis sukosi pusračiu ir netikėtai smeigė durklu korikui į pakinklius. Ryžtingas šuolis į šoną apsaugojo Kuizelą. Per tirštus dūmus pavėluotai prieš pat save pastebėjo gulint užuolaidas, dabar jau kaip reikiant įsiplieskusias. Kad netektų šokti į patį liepsnų vidurį, šokdamas pakeitė kryptį. Susvyravo, krito į priekį ir vos išsilaikė, įsikibęs už išpieštų kulisų, vaizduojančių dangų su baltais debesėliais ir viršum jų viską stebintį Dievą.

Kai Jakobas, laikydamasis kulisų, ėmė stotis, visą centnerį sverianti siena netikėtai ėmė svirti į priekį. Budelis nuvirto ant žemės kartu su Visagaliu ir buvo palaidotas po drobine siena. Su griausmais ir trenksmais ant jo suvirto ir kitos dekoracijos.

Akimirką tvyrojo tyla, buvo girdėti tik liepsnų traškesys ir gergždžiantis, užsienietiškai skambantis vienuolio balsas.

– Kartą Salamankoje sutikau į tave panašų vyrą, – šnabždėjo šis. – Didelį ir stiprų, bet labai kvailą. Perrėžiau jam gerklę, kai tik užsimojo kalaviju. Jis pažvelgė į mane netikėdamas, o tada nuvirto.

Kuizelas bandė nusimesti drobe apklijuotus, gremėzdiškus medžio rėmus. Tačiau jie, rodės, kažkur užsikirto. Kad ir kaip stipriai stūmė, rėmai nejudėjo nė per pirštą. Pro suvirtusius kulisus nudunksėjo žingsniai. Korikas girdėjo, kaip drėksdamas drobę slydo durklas. Natanaelis išilgai pjovė ploną medžiagą. Greitai pasieks ir vyro gerklę.

– Bažnyčia – tai ne paklusnių ėriukų banda, vedama į skerdyklą, – kalbėjo vienuolis, darbuodamasis toliau. – Bažnyčiai visad reikėjo tokių kaip aš. Tik taip ji sulaukė tokio amžiaus. Ji turi bausti ir naikinti, kaip kadaise Šventojoje Žemėje skelbė Jonas Krikštytojas. Ar žinai tą Biblijos eilutę, Kuizelai? Jo rankoje vėtyklė, ir jis išvalys savo kluoną. Kviečius surinks į klėtį, o pelus sudegins neužgesinama ugnimi. – Durklas beveik priartėjo prie koriko gerklės. – Ir tu esi tie pelai, Kuizelai.

Staiga pro drobę prasimušė budelio kumštis, kaip tik toje vietoje, kur buvo nupiešta susirūpinusi Išganytojo burna. Pirštai surakino durklą laikančią ranką ir truktelėjo brolį Natanaelį žemyn. Vienuolis prarado pusiausvyrą ir švokšdamas įvirto į dekoracijas, durklas žvangėdamas nukrito ant grindų. Antroji ranka pramušė medžiagą ir apsivijo maldininko gerklę. Ji veržė tarsi gniaužtais, o šventikas iš paskutiniųjų stengėsi išsilaikyti ant kojų. Tada ir kita koriko ranka kibo į gerklę. Natanaelis žiopčiojo lyg ant kranto išmesta žuvis, pirštai graibstė kulisus, bet negalėjo pasiekti už jų tūnančio vyro. Vienuolis trūkčiojo ir mosikavo rankomis. Judesiai darėsi vis vangesni ir vangesni, kol kakta įsirėmė į drobę ir pagaliau atsileido. Atrodė, lyg bučiuotų Išganytoją tiesiai į lūpas, tada nusirito į šoną ir liko gulėti ant scenos atmerktomis akimis.

Jakobas išropojo iš po rėmų ir metė paskutinį, beveik apgailestaujantį žvilgsnį į mirusį dominikoną.

– Ir kam visad reikia tiek daug kalbėti? – pasakė valydamasis į švarką sugrubusias, suodinas rankas. – Jei nori žudyti, tai ir daryk daug netauškėjęs.

Tik dabar pastebėjo pragarą aplink save. Liepsnos jau buvo pasiekusios kėdžių eiles vidury teatro salės. Net ir kulisai po kojomis buvo pagavę liepsnas. Galerijose traškėdamos žemėn krito pirmosios sijos.

Dėl tirštų dūmų nebuvo įmanoma įžiūrėti liuko scenos grindyse. Korikas kosėdamas pasileido laiptais žemyn pagrindinio išėjimo link, kad galėtų ištrūkti į lauką. Purtydamas galvą, paskutinį kartą apsidairė. Jei kas ir liko rūsyje po scena, buvo pasmerktas mirčiai, jei ten nebuvo kito išėjimo. Būtų beprotybė leistis žemyn.

Vyras buvo beveik pasiekęs teatro vidurį, kai išgirdo cypiant skrysčius.

Dūmai kriptoje pasidarė tokie tiršti, kad viršutinio patalpos trečdalio nebuvo įmanoma įžiūrėti – keltuvo lynai baigėsi kažkur pilkoje tuštumoje. Simonas paskubomis svarstė. Tunelis, atvedęs iki čia, greičiausiai jau buvo pilnas dūmų. Tad vienintelis kelias lauk vedė aukštyn. Gydytojas nulėkė prie nuleistos platformos ir apžiūrėjo pakėlimo mechanizmą.

– Kažkur čia turi būti skriemulys! – šūktelėjo Benediktai ir Magdalenai. – Rankena, sraigtas – kažkas panašaus! Padėkite rasti!

Akies kampučiu vaikinas stebėjo, kaip Augustinas vis dar su kryžiumi rankose stovi ties anga į kapavietę. Šteingadeno abatas spoksojo į liepsnas, iš viršaus besiveržiančias pro scenos grindis. Virpanti šviesa atsispindėjo ant nosies perkrypusiuose akiniuose. Bonenmairo murmesys virto litanija, o teatro salė virš jų ruošėsi sugriūti.

– Pirmasis angelas pūtė trimitą, – vinguriavo šventikas. – Ant žemės krito kruša ir liepsnos, sumišusios su krauju...

– Kur tas prakeiktas skriemulys? – užriaumojo Fronvyzeris broliui Lotarui tiesiai į ausį, o tas sustabarėjęs iš baimės dėbsojo į palubėje tvyrantį dūmų debesį. – Jei nori iš čia ištrūkti gyvas, praverk srėbtuvę!

Brolis Lotaras nebyliai mostelėjo į nedidelę sukamąją rankenėlę su kėlikliu, pritvirtintą vienos iš kostiumų lentynos dešinėje. Daugiau neklausinėdamas gydytojas pasileido jos link ir ėmė sukti.

– Greičiau! – pasišaukė abi moteris. – Lipkite ant platformos! Užkelsiu jus viršun. Kai būsite viršuje, nuleiskite keltuvą. Judinkitės!

Magdalena ir Benedikta kiek padelsė, o tada leidosi prie platformos. Medikas suko rankeną, keltuvas girgždėdamas pagaliau pajudėjo. Paskutinę sekundę moterys spėjo užšokti.

– Pasisaugok, Simonai! – staiga suriko Kuizel. – Už tavęs!

Duslus smūgis pataikė vaikinui į pakaušį. Apsvaigęs išvydo virš savęs kryžių iškėlusį abatą.

– Tai jūs užkūrėte tą ugnį, ar ne? – šnabždėjo Bonenmairas. – Norite pasirūpinti, kad kryžius sudegtų? Bet jums tai nepavyks! Kas tu toks, Simonai Fronvyzeri? Liuteronas? Kalvinistas? Ką veiki su ta tamplierių išpera?

– Jūsų prakilnybe, atsikvošėkite! – sušvokštė jaunuolis. – Kam mums tas padegimas? Juk ir patys sudegsime, jei nepasiskubinsime. Turime kartu...

Kryžius antrą kartą skriejo į vaikiną, bet jam šiaip ne taip pavyko rankomis užsidengti veidą. Visgi smūgio būta tokio stipraus, kad akimirką aptemo akyse.

Pistoleto spragtelėjimas gydytojui padėjo atgauti sąmonę. Matyt, pirklė kaip tik iš naujo užsitaisė ginklą. Abatas vis dar buvo palinkęs virš jaunuolio, iškėlęs kryžių paskutiniam, šįkart mirtinam smūgiui. Tada griebėsi už balto abito šono, kur lėtai plėtėsi raudona dėmė. Beveik nustebęs žvelgė į šviežią kraują ant rankų.

– Ta pati vieta, į kurią mūsų Viešpačiui pataikė romėnų kareivio ietis, – sumurmėjo Augustinas ir nuolankiai pažvelgė aukštyn į lubas. – Nebėra jokių abejonių. Dievas mane pasirinko!

Simonas pabandė atsistoti, bet kojos neklausė. Gulėdamas ant žemės, turėjo stebėti, kaip Bonenmairas, nepaisydamas peršauto pilvo, bėga link moterų, mojuodamas kryžiumi tarsi kuoka.

– Prakeikta eretikų išpera! – rėkė maldininkas. – Kryžius grįš į Bažnyčios glėbį! Dievas įdavė jį man į rankas, kad pašventintų šią vietą! Jūs man nesutrukdysite!

Kopmejer susigūžė, kai abatas užsimojo, ir pakišo jam koją. Augustinas užkliuvo, akiniai nulėkė žemėn, o pats trenkėsi į priešais esančią sieną, tačiau sugebėjo atgauti pusiausvyrą. Nuvargęs pasirėmė ant kryžiaus, kraujas sunkėsi per tuniką, tačiau pats neatrodė labai nusilpęs.

– Po velnių, broli Lotarai! – dusdamas kreipėsi į pagalbininką, kuris stovėjo apsiašarojęs ir drebėjo lyg mažas vaikas. – Susiimk. Prieš tave – Bažnyčios priešai. Eretikai! Daryk, ko tave išmokiau! Deus lo vult!

Paskutinis sakinys pažadino vienuolį iš paniško sąstingio. Jis pasitempė, drebulys pranyko, tada garsiai rėkdamas metėsi ant koriko duktės, kuri, savo ruožtu, skubėjo į pagalbą Simonui. Kuizel jau ne kartą antausiais buvo apdalijusi įžūlius amatininkų berniokus, bet brolis Lotaras buvo tikras milžinas: šešių pėdų ūgio, plačiapetis, raumeningomis Augsburgo sielininko rankomis. Stambios, lyg grūdų pūras plaštakos taikėsi sugriebti merginą. Magdalena metėsi į šoną ir nubėgo už lentynų. Neturėjo jokio plano, tik žinojo, kad trūks plyš turi pasprukti nuo vienuolio. Gal kas šaus į galvą bebėgant?

Mergina dar kartą atsigręžė, bet persekiotojas mynė ant kulnų. Ji lindo po lentynomis, šokinėjo per visokius prietaisus, kurių paskirties nesuprato, ropštėsi per akmeninius sarkofagus ir akmenų krūvas.

Dešinėje netikėtai išniro didžiulė spinta, grūste prigrūsta kostiumų. Magdalena skubiai įlindo ir vylėsi, kad dručkis vienuolis prabėgs pro šalį. Koriko duktė uodė dulkes ir sudususį drabužių kvapą, atsiradusį dėl drėgmės.

Vienu metu Kuizel pajuto, kad yra čia ne viena. Šalia kažkas kvėpavo, trenkė svetimu prakaitu.

Pastūmusi į šalį sidabrinį angeliuko kostiumą pamatė užsiglaudusią Benediktą.

Pirklė prie lūpų priglaudė pirštą ir parodė laikytis tylos. Moteris skyrė tik keletas centimetrų. Magdalena dar niekad nebuvo taip arti savo konkurentės. Našlės veide buvo galima įskaityti tikrą baimę. Malonus elgesys, geros manieros ir prancūziškas čiauškėjimas buvo kažkur dingę. Kakta išrasojusi prakaitu, palaidi plaukai draikėsi aplink veidą, puikioji brangiais nėriniais apkraštuota suknelė kabojo aprūkusi ir sudriskusi. Bet už viso to mergina įžvelgė dar kai ką – kažką, kas, matyt, tik dabar išryškėjo. Kopmejer akyse liepsnojo laukinė ugnis: koriko duktė atpažino kovos ryžtą, nepalaužiamą valią ir vidinę stiprybę, o tai, be abejo, darė Landsbergo pirklę pranašesnę už daugelį vyrų. Kuizel jau buvo mačiusi tokias akis.

Veidrodyje.

Keletą sekundžių moterys spoksojo viena į kitą. Mintis staiga nutraukė pasigirdęs traškesys. Mergina su siaubu pažvelgė į šoną ir pajuto, kad spinta virsta.

– Benedikta, saugokis!

Pro spintos nugarėlę koriko duktė girdėjo brolio Lotaro šnopavimą, šis stengėsi pastumti spintą. Trumpą akimirką baldas susverdėjo, dar kiek, ir abi moterys bus palaidotos po ta sunkia spinta ir visais dulkinais kostiumais. Be to, visai šalia trenkė degėsiais, kažkur čia pat kostiumų medžiagą bus pagriebusi liepsna.

Nežinodama, ką daryti, Magdalena spustelėjo duris, tačiau šios buvo įstrigusios. Dūmai vis tirštėjo, girdėjosi, kaip prie pat jos kosi Benedikta. Apimta panikos koriko duktė blaškėsi kaip išprotėjusi. Staiga pro viršutinėje dalyje esantį plyšį ši pastebėjo siaurutį šviesos ruoželį. Rankomis įsirėmė į baldo viršų, šis braškėdamas pasidavė ir su trenksmu nukrito žemėn. Šviesa ir oras įsiveržė į tvankų spintos vidų. Abi moterys kosėdamos išsiropštė ir dar spėjo pamatyti, kaip Šteingadeno abatas su visu kryžiumi keltuvu keliasi į viršų. Apačioje kriptoje likęs brolis Lotaras kaip patrakęs suko rankenėlę.

– Kryžius! Išgelbėtas! – rėkė Augustinas Bonenmairas ir nuo platformos žvelgė aukštyn į liuką. – Jis kyla į dangų, o eretikai krinta pragaran! Gaila, kad ši pjesė niekada nebus pastatyta! Tikrai būtų verta žiūrovų dėmesio!

Sulig tais žodžiais šventikas pradingo juoduose dūmų debesyse. Pirmosios scenos grindų atplaišos ėmė kristi žemyn ant įkalintųjų.

Jau beveik prie pat pagrindinių vartų Jakobas dar kartą atsigręžė ir pamatė iš scenos gilumos išnyrančią, balta sutana apsigaubusią, kraujo dėmėmis išmargintą figūrą. Rankose ši laikė beveik pečius siekiantį kryžių ir kažką šūkaliojo, ką tiksliai, Kuizelas negalėjo suprasti dėl vis garsėjančio ugnies traškesio. Rodės, skambėjo žodžiai dangus ir pragaras. Korikas nebuvo itin tikintis žmogus, bet vieną akimirką buvo patikėjęs, kad pasirodė Išganytojas, į žemę nusileidęs su krauju ir ugnimi, kad teistų žmones.

Gal atėjo Paskutinio teismo diena?

Budelis prisimerkė: tik dabar atpažino, kad degančioje scenoje svyrinėjanti baltoji figūra – Šteingadeno abatas, matyt, sužeistas. Bonenmairas ieškojo kelio žemyn į žiūrovų salę, deja, laiptai jau liepsnojo. Korikas susigūžė. Kas ten apačioje, vardan Dievo Tėvo ir Sūnaus, ir Šventosios Dvasios, nutikę? Kaip tik dabar Kuizelas išgirdo šūvį, rodės, kažkur vyksta kova. Tik su kuo?

Tuo metu Augustinas pro dūmus atpažino budelį. Šventikas suspiegė, laibais pirštais rodydamas į Jakobą.

– Ir tu negali manęs sulaikyti! – šaukė jis. – Velnias tave atsiuntė, Kuizelai! Bet Dievas su manimi!

Su kryžiumi rankose Bonenmairas nusiskubino scenos kairėn, kur į viršutines galerijas vedė siauri sraigtiniai laiptai. Viršutinis pakopų trečdalis buvo virtęs apanglėjusiais žėruojančiais griaučiais, bet abato tai nesulaikė. Šis įsibėgėjo plačiam šuoliui, ir jam iš tiesų pavyko kairiąja įsitverti baliustrados. Po dešiniąja pasispraudęs kryžių, laikydamasis tik viena ranka, vyras kyburiavo virš degančios žiūrovų salės.

– Po paraliais, meskite tą prakeiktą kryžių! – šaukė budelis. – Kitaip tuoj apsireikš tas jūsų Dievas!

Tame siautėjančiame pragare abatas jo negirdėjo, šventikas buvo įkalintas ugnies, neapykantos ir pamišimo pasaulyje. Iš paskutiniųjų stengėsi išlaikyti sunkų kryžių ir prisitraukti ant galerijos turėklų. Tarsi milžiniška švytuoklė kojomis trankėsi tai baliustrados kairėn, tai dešinėn. Staiga deganti konstrukcija neišlaikė, suaižėjo į liepsnomis besispjaudančius gabalėlius, o Bonenmairas, siaubingai klykdamas, nukrito stačia galva į liepsnas, po juo laižančias žiūrovų suolus.

Kryžius, rodės, akimirką kybojo ore, o paskui lydimas traškesio žnektelėjo ant Šteingadeno abato.

Kuizelui pasivaideno, kad kurį laiką iš po žiūrovų suolų kyšojo ranka, pirštai tarsi ko ieškojo, o tada ėmė kristi liepsnojančių nuolaužų kruša, ir iš Augustino neliko nieko – tik prisiminimai.

Korikas stovėjo tarpduryje ir žiūrėjo, kaip ugnis atlieka savo darbą. Visas teatras buvo viena didelė griuvėsių krūva.

Žėruojančių medžio nuolaužų ir pelenais virtusių užuolaidų draiskanų lietus užklupo Simoną ir abi moteris. Oras buvo taip įkaitęs, kad darėsi sunku kvėpuoti, o kur dar dūmai, deginę akis ir plaučius! Liepsna pamažu skverbėsi nuo scenos pro lubas tiesiai į rūsį.

Kai abatas keltuvu pasikėlė aukštyn, brolis Lotaras dar bandė nuleisti platformą į apačią. Lynus apėmė liepsnos, platforma ūždama nuskriejo žemėn ir sudužo į šipulius. Vienuolis, apimtas panikos, dairėsi aplink – juk buvo įkalintas su žmonėmis, kuriuos ką tik bandė nužudyti. Ar šie puls? Kodėl Augustinas paliko jį nelaimėje?

Tuo metu medikas jau buvo atsistojęs ant kojų. Vaikinui skaudėjo galvą, iš nosies ir iš žaizdos smilkinyje bėgo kraujas, bet jaunuolis galėjo eiti.

– Trauksimės požeminiu koridoriumi! – sugargė Fronvyzeris. – Prie užrakintų vienuolyno durų. Greičiau, kol čia dar viskas nesugriuvo!

Nekreipdami dėmesio į maldininką, visi trys susilenkę pasileido link žemųjų durų, o ant jų vis smarkiau lijo degančiomis lubų nuolaužomis. Brolis Lotaras lyg uola stovėjo kambaryje, negalėdamas apsispręsti. Pagaliau atsiplėšė nuo žemės ir nusekė paskui. Dūmai pasidarė tokie tiršti, kad vyras nesuprato, kur nubėgo trijulė. Lyg rūke milžinas klaidžiojo skliautuotame rūsyje, vis atsitrenkdamas į lentynas ir vartydamas degančias šventųjų skulptūras.

– Palaukite manęs! – kosčiojo. – Kur jūs? Kur...

Tą akimirką nuo lubų atitrūko ypač didelis gabalas tiesiai virš vienuolio ir dribtelėjo žemėn. Broliui Lotarui kaip tik užteko laiko išgąstingai pažvelgti aukštyn, o tada jį palaidojo degančios sijos. Netrukus nutilo ir šūksmai.

Simonas ir abi moterys atsidarė duris, pro kurias prieš tai buvo patekę į kriptą. Gydytojui palengvėjo, kai pastebėjo, jog tunelyje šiapus dūmai nebuvo tokie tiršti, kaip tikėjosi. Matyt, durys bus sulaikiusios. Jie bėgo koridoriumi pro sankryžą, kol pagaliau pasiekė įėjimą į vienuolyną. Kaip ir tąkart Benedikta trenkėsi visu kūnu, bet medinės durys ir šįkart atsilaikė. Našlė keikdamasi ėmė trintis pečius.

– Leiskite pabandyti man! – ištarė medikas.

Jaunuolis įsibėgėjo ir visa jėga spyrė į storą medį. Skausmas nudiegė koją, bet nesujudėjo net durų vyriai. Koridorius už nugarų staiga prisipildė juodų dūmų kamuolių.

– Juk judvi uždarėte įėjimą į kriptą? – neryžtingai paklausė daktaras.

Pirklė truktelėjo pečiais ir parodė į Magdaleną.

– Maniau, kad ji...

– Aha, kuo toliau, tuo gražiau! – atsiliepė koriko duktė. – Pirmiausia nepataikai į abatą, o dabar verti kaltę kitiems!

– Juk tu buvai paskutinė, užsispyrusi mergiote! – šaukė Kopmejer.

– Tylos! – sušuko vaikinas. – Neturime laiko ginčams! Jei greitu laiku nesulauksime stebuklo, uždusime kaip lapės oloje. Turiu atverti šias prakeiktas duris!

Šįkart įsibėgėjo iš dar toliau ir šaukdamas pasileido durų link.

Per vėlai pastebėjo, kad durys be garso prasivėrė, o į jį dėbsojo apstulbęs vienuolis.

– Kas čia, dėl Dievo meilės?..

Fronvyzeris visu smarkumu trenkėsi į maldininką ir parbloškė ant žemės.

– Atleiskite už sutrukdymą, – išspaudė gydytojas ir kuo skubiau atsistojo. – Ištiko nelaimė. Dega jūsų vienuolynas!

Šventiko veidas persimainė – nuostabą pakeitė pasibaisėjimas.

– Ugnis vienuolyne? Reikia kuo skubiau pranešti abatui!

Simonas paskui moteris jau kopė siaurais akmeniniais laipteliais.

– Nemanau, kad tai gera mintis! – pavymui šūktelėjo maldininkui. – Jo prakilnybė šiuo metu labai užsiėmęs!

Jie kilo laiptais, kol pasiekė kitas duris. Kitaip nei ankstesniosios, šios pasidavė be vargo. Trijulė išėjo lauk, ir Simonas pamatė, kad atsidūrė toje pačioje dengtoje galerijoje, kur su Benedikta prieš visą amžinybę pirmą kartą susitiko Augustiną Bonenmairą.

Grupelė baltai apsitaisiusių premonstratiečių lėkė į juos, bet, gydytojo nuostabai, į įsibrovėlius dėmesio nekreipė, o dūmė link užpakalinio išėjimo iš galerijos. Iš tolumos ataidėjo varpo gausmas.

– Gaisras! Gaisras! – staiga nuaidėjo iš visų pusių. – Dega Komedijos teatras!

Prisidengę visa apėmusiu chaosu, visi trys pasileido paskui maldininkus. Išskubėję į lauką, palei vienuolyno sieną pamatė pašvaistę. Nakties dangų laižė liepsnos, aplink šūkaudami bėgiojo žmonės.

– Komedijos teatras! – sušuko pirklė. – Matyt, kryžius buvo visai ne Jono koplyčioje, o teatre! Požeminis koridorius iš ten veda iki dengtos galerijos. Tai bent labirintas!

Vaikinas greitai suprato, kad degančiam pastatui pagelbėti jau per vėlu. Iš triaukščio teatro teliko žėruojantys griaučiai. Kaip tik tą akimirką traškėdamas įgriuvo stogas. Linguodamas galvą gydytojas žvelgė į šėlstantį pragarą. Komedijos teatras! Kažką pražiopsojo spręsdamas paskutinę mįslę. Iš esmės viskas buvo nebesvarbu. Jaunuolis klausė savęs, ar abatui pavyko išsikapstyti iš teatro, ar sudegė viduje.

O su juo ir Kristaus kryžius...

Staiga Fronvyzeris pasijuto apsunkęs, tarsi švininis, visa prabėgusių dienų našta užgulė pečius. Magdalena su Benedikta atrodė taip pat nuvargusios ir išsisėmusios. Visi kartu nuslinko iki mažų apsnigtų kapinaičių prie degančio pastato ir iš ten stebėjo tą siūbuojančią nuodėgulių krūvą.

– Paieškos šuniui ant uodegos! – staiga nusikeikė Simonas ir sviedė ledokšnį į naktį. – Sudie, svajone apie didelius turtus! Taip ir mirsiu būdamas neturtingas Šongau miesto gydytojas...

Našlė nieko neatsakė. Rankomis tol maigė sniego gniūžtę, kol per pirštus ėmė varvėti vanduo.

– Kažin ar tas pamišėlis Bonenmairas išsigelbėjo? – susidomėjo Kuizel.

Daktaras stebėjo gaisrą.

– Nežinau. Jeigu ne, būsime patekę į keblią padėtį. Jei abatas sakė tiesą, tai visas pasaulis jau žino, kad mes su Benedikta išniekinome Rotenbucho relikvijas. Augustinas buvo vienintelis, galėjęs mums padėti.

Kopmejer nusispjovė ant žemės, akivaizdu, kad ir balsas grįžęs.

– Ar rimtai tikite, kad jis tai padarytų, jei būtų gyvas? Sakau jums, ką jis darys? Pasiims kryžių ir su pasimėgavimu stebės, kaip korikas po vieną sulaužys mums kaulus?

– Kaulų nelaužysiu, – netikėtai nuskambėjo jiems už nugarų. – Bent jau ne Simonui.

Trijulė apsigręžė ir pamatė Šongau budelį, sėdintį raitomis ant vieno iš apirusių antkapių. Saugodamasis šalčio, Jakobas buvo pasistatęs apykaklę, papsėjo pypkę ir į šaltą sausio naktį leido mažus juodus debesėlius.

Medikas vėpsojo į Kuizelą kaip į šmėklą.

– Kaip... kaip čia atsidūrėte? – sumikčiojo jaunuolis.

– To paties norėjau paklausti savo duktės, – pasakė korikas ir pasisuko į Magdaleną. – Tai ką, neišturėjai Augsburge? Panorai pas savo brangiausiąjį? – šyptelėjo. – Jūs, moterys, visos vienodos.

– Ne visai taip, tėve, – paprieštaravo ši. – Aš...

– Galėsi papasakoti vėliau, – nutraukė ją tėvas ir nušoko nuo antkapio. – Paaiškinkite pagaliau, kodėl Šteingadeno abatas ten viduje supleškėjo iki pelenų. – Vyras mostelėjo į už nugaros traškančią ugnį, nutvieskusią veidą raudonai. – Jaučiu savo kaulais, kad būsite kažkaip su tuo susiję. Ar aš neteisus?

– Tai Bonenmairas iš tikrųjų negyvas? – paklausė medikas.

Jakobas linktelėjo.

– Toks pat negyvas kaip ragana ant laužo. Taigi kas nutiko? Klokite greičiau.

– Viskas dėl kryžiaus, – pradėjo gydytojas. – Tamplieriai paslėpė Kristaus kryžių po Komedijos teatro pastatu. Mįslė atvedė mus čionai... – Tada trumpai drūtai išdėstė, kas buvo nutikę nuo pastarojo jų susitikimo.

Kuizelas klausėsi tylėdamas. Kai vaikinas baigė, korikas išpūtė didelį dūmų debesį.

– Visos paieškos tik dėl seno apmusijusio kryžiaus, – suniurnėjo jis. – O dabar tas nelemtas kryžius dar ir sudegė. Aiškiai mačiau. Pelenai į pelenus, dulkės į dulkes. Gal taip ir geriau. Tas kryžius nedavė nieko, išskyrus mirtį ir nelaimes.

– Eikime iš čia, – prabilo Benedikta ir pakilo nuo sniego kalvelės. – Kol vienuoliai mūsų nepastebėjo.

– Tu niekur neisi, mergyt, – netikėtai paprieštaravo budelis. – Nebent į kartuves.

– Ką čia kalbate? – Simonas nustebęs pažvelgė į Jakobą. – Ši moteris – padori ponia iš Landsbergo. Taip nekalbama...

– Mėšlas ji. – Kuizelas trinktelėjo atšalusia pypke per antkapį. – Visai ji ne padori ponia ir visai ne iš Landsbergo.

Kurį laiką visi tylėjo. Pagaliau Magdalena atgavo žadą.

– Ne iš Landsbergo? Nesuprantu...

Tėvas nutraukė dukterį:

– Gal pati teiksis pasakyti, koks tikrasis jos vardas. Augsburge ji buvo Izabelė de Šerburg, Miunchene – Šarlotė Le Mans, o Ingolštate – Katerina Balažinokas! Netikiu, kad nors vienas iš šių vardų yra tikrasis.

Korikas grėsmingai artinosi prie pirklės ir sustojo per žingsnį nuo moters:

– Po velnių, noriu žinoti tikrąjį tavo vardą! Čia pat! Arba tol smaigstysiu įkaitintus pušies spyglius po tavo švariai nublizgintais nagučiais, kol imsi dejuoti!

Fronvyzeris ir mergina sužiuro į Benediktą, abiem rankomis įsitvėrusią antkapio. Degančiomis akimis ir suspaustomis lūpomis ši kreipėsi į budelį:

– Kaip drįstate taip mane žeminti! Jei būtų gyvas mano brolis, tai...

– Patylėk, tu, pasileidusi bobše! – užsipuolė ją Jakobas. – Per ilgai teršei gerą mūsų pastoriaus vardą! Radau mūsų pasiuntinio laiškų krepšį, o tada liko tik truputį pasiknaisioti. Dabar jau baigta, supranti! Baigta!

– Kokį... laiškų krepšį? – įsiterpė Simonas.

Kuizelas patraukė atšalusią pypkę. Kai apsiramino, tęsė toliau:

– Medžiodamas Šelerį ir jo gaują, oloje kartu su kitu grobiu radau ir odinį krepšį. Jis priklausė vienam iš pasiuntinių, nešiodavusių laiškus po mūsų apylinkes. Hansas papasakojo man, kad krepšį perėmė iš kitos plėšikų gaujos. – Tada padarė ilgą pertrauką, kad iš naujo prisikimštų pypkę. Simonas jau žiojosi kažką sakyti, bet korikas ėmė pasakoti toliau: – Peržiūrėjau laiškus, ypač datas. Visi buvo parašyti tuo pačiu metu, kai storulis Kopmejeris esą rašęs laiškus savo taip numylėtai sesutei Benediktai. Jei tie laiškai buvo pavogti...

– Tai Benedikta Landsberge negalėjo iš savo brolio gauti jokio laiško! – sudejavo jaunuolis. – Kaip tada ji?..

– Kvailas atsitiktinumas, nieko daugiau, – pasakė našlė ir nusišypsojo gydytojui. – Juk netikite...

– Noriu pasakyti, kas ši apsukri poniutė yra iš tikrųjų, – nutraukė ją Jakobas. – Bavarijos miestuose ji prisistatinėja svetimu vardu kaip pirklė. Moteris šniukštinėja kitų pirklių maršrutus ir perduoda savo draugeliams, kad tie galėtų apiplėšti keliauninkus.

– Iš kur traukiate šias nesąmones? – užsipuolė jį Benedikta.

– Vienas iš tavo draugelių man viską išklojo.

– Kvailystė! – blefavo ši. – C`est impossible!**

– Patikėkite, – kalbėjo budelis prisidegdamas pypkę pušies balana. – Aš prakalbinu kiekvieną. – Vyras papsėjo, kol pypkė įsidegė. – Paskui jie nutyla.

Kopmejer kurį laiką pasibaisėjusi dėbsojo į jį. Tada metėsi ant Jakobo ir ėmė kumščiais tvatinti plačią jo krūtinę.

– Tu juos nužudei, – šaukė. – Tu, išgama, nužudei juos!

Kuizelas sugriebė pirklės rankas ir taip pastūmė, kad ši kaip lėlė trenkėsi į antkapį.

– Jie buvo plėšikai ir žudikai, – pasakė. – Kaip ir tu.

Įsivyravusioje tyloje buvo girdėti tik tolimas ugnies traškesys ir vienuolių, beviltiškai bandančių išgelbėti bent jau šalia esančius pastatus, šūksniai.

Magdalena netikėdama nudelbė apsimetėlę, kuri šnopuodama tupėjo prie antkapio ir žvelgė į ją šaltomis, kupinomis neapykantos akimis.

– Jūsų gauja apiplėšė pasiuntinį ir perskaitė laišką! – šaukė mergina. – Taip ir buvo! Perskaitė, kad storasis Kopmejeris rado kažką vertinga, o tada jūs apsimetėte jo seserimi, kad galėtumėte mus šnipinėti.

– Ne tik ji, visa jos gauja mus persekiojo. – Fronvyzeris susigriebė už galvos ir tyliai sudejavo. – Juk jūsų draugelius mačiau Vesobruno miške, ar ne? Ir anie buvo jūsų draugeliai, įsivėlę į muštynes su Rotenbucho vienuolyno vienuoliais. Ir kaip galėjau būti toks kvailas?!

Moteris, dar visai neseniai laikyta Benedikta Kopmejer, juokėsi. Tai buvo liūdnas juokas. Visas noras kovoti buvo kažkur prapuolęs. Melagė rymojo prie antkapio tarsi tuščias kiautas.

– Jie turėjo mus saugoti, – ištarė tyliai. – Ne tik mane, bet ir tave, Simonai. Mes anksčiau nei jūs sužinojome, kad ir kiti medžioja tamplierių lobį. Žinojome, kad su tais nepajuokausi.

– Tąkart miške pakeliui į Šteingadeną, kai buvome užpulti pakelės plėšikų... – sumurmėjo medikas. – Juk tai jūsiškiai padėjo man užlipti ant žirgo. Juk taip buvo, ar ne? Maniau, kad tai sapnas, bet juk ten iš tikrųjų buvo vyrai.

Priešais stovinti moteris linktelėjo.

– Jie visą laiką mus saugojo.

– Paistalai! – metė korikas. – Jie buvo ten, kad neišsprūstų grobis. Simonai, būk protingas! Jei būtumėte radę lobį, jos draugužiai nedvejodami būtų perrėžę tau gerklę, o ji būtų visa tai stebėjusi. Atvykau į Šteingadeną, kad įspėčiau tave dėl šios mergšės!

Vaikinas pasižiūrėjo į švelnių bruožų raudonplaukę, kurią taip ilgai laikė išsilavinusios moters idealu.

– Tai jūs visai ne iš Prancūzijos? – tyliai paklausė.

Ji trumpai nusijuokė, ir akimirką švystelėjo senoji Benedikta Kopmejer.

– Deja, aš iš tiesų kilusi iš hugenotų šeimos, bet jau nuo vaikystės pasirinkau gyvenimą gatvėje. Norėjau būti laisva, užuot tapusi gera žmona storo ir savimi patenkinto pirklio pašonėje.

– Mirtys, klastotės ir žudynės – štai ką pasirinkai! – suurzgė budelis. – Pranešiau burmistrui, kuo užsiėmė ši mergšė. Jos gaujos pėdsakai driekiasi po visą Bavariją. Miunchenas, Augsburgas, Ingolštatas... Visur prisistatinėjo kaip ugninga pirklė ir užeigose piniguočiams iš panosių traukė maršrutus. Vėliau vienas iš jos draugelių užeidavo į smuklę ir išklausydavo jos pasakojimų. Ir jei madam turėdavo noro, pati dalyvaudavo apiplėšime. – Jakobas žengė prie apsimetėlės. – Kiek kartų prisidėjai Šongau? Kartą? Du? Pasakyk pati, kiek žmonių slegia tavo sąžinę! Vejeris iš Augsburgo? Holtshoferio samdiniai? – Moteris tylėjo, o Kuizelas tęsė toliau: – Tarp kitko, Landsberge išties yra tokia Benedikta Kopmejer. Ji gyvena kukliai. Apie brolio mirtį sužinojo tik iš burmistro Zėmerio.

– Tai Karlas Zėmeris pakišo jums lemiamus įkalčius? – susivokė Fronvyzeris.

– Reikėjo anksčiau susiprasti, – pasakė budelis. – Šeleris papasakojo apie kvepalus, kuriuos aptiko tarp tos kitos gaujos daiktų. Tąkart įtariau vienuolį, visad dvelkusį našlaitėmis. Jau ant ešafoto Hansui toptelėjo, kad proskynoje dar kai kas buvo.

– Kas? – norėjo žinoti Magdalena.

Korikas kikeno.

– Plaukų segė. Nepažįstu nė vieno vyro, kuris nešiotų ką nors panašaus.

Simonas plumptelėjo į sniego pusnį. Vis dar negalėjo patikėti, kad susidūrė su apsišaukėle.

– Koks didingas planas! – suvaitojo su kruopele nuostabos balse. – Žavinga ir išsilavinusi moteris smuklėse šnipinėja keliauninkų maršrutus. Žino, kur šie traukia ir kokie kroviniai prasčiau apsaugoti. Jos draugužiams tereikia atsistoti nuošalesnėje kelio atšakoje ir pakelti ranką. O tada visai atsitiktinai sužino apie didžiulį lobį...

– Apiplėšėme pasiuntinį, nes tikėjomės krepšyje aptikti ką nors vertinga, – šnabždėjo raudonplaukė. – Radome vekselį, keletą auksinių monetų, bet daugiausia laiškų! Vedama smalsumo, perskaičiau keletą, ir staiga į rankas pateko tas pasakiškas raštas! Jame kalbėta apie kažkokį tamplierių kapą ir mįslę. Apie tamplierius mūsų šeimoje buvo užsimenama nuo seno, pasakojamos visokios istorijos. Kai dar buvau vaikas ir gyvenome Prancūzijoje, tėvas dėstė apie tą legendinį lobį. Tai turėjo būti paskutinė ir sėkmingiausia mūsų operacija... – Ji pakilo ir nuo apsvilusios suknelės nusibraukė sniegą. – Tai kas manęs laukia?

– Pirmiausia keliausi į kalėjimo tvirtovę Šongau, – pasakė Jakobas. – Tada pažiūrėsime. Galbūt tave teis Miunchene.

Bevardė moteris pasilenkė, norėdama nusivalyti sniegą nuo suknelės padurkų.

– Ar kalėjime kankinsi mane? – tyliai paklausė, braukdama sniegą nuo aulinių. – Simonas pasakojo apie reples ir žarijų pilnus puodus...

– Jei prisipažinsi, pasirūpinsiu, kad iki teismo tau nė plaukas nenukristų... – suniurnėjo Kuizelas. – Duodu tau garbės...

Staiga smulkutė moteris atsitiesė ir budeliui į veidą sviedė pilnas rieškučias sniego, o kitą sekundę jau lėkė tarp laiko nugludintų antkapių.

– Stok, tu, nedorėle! – užriaumojo Jakobas, valydamasis nuo akių sniegą. Tada pasižiūrėjo į gydytoją su Magdalena, kurie sutrikę stovėjo šalia. – Ko dėbsote kaip du avinai? Bėkite paskui ją! Jos draugeliai kalti ir dėl Šongau gyventojų mirties!

– Korikas dideliais žingsniais pasileido paskui bėglę.

Medikas pabudo iš sąstingio ir nusekė paskui budelį. Kartelį pastebėjo raudonų plaukų kuodą išnyrant iš už antkapių, o tada moteris staiga dingo. Gydytojas nusprendė pasukti į kairę ir bėgti palei kapinaičių tvorą. Vylėsi užkirsti jai kelią, jei ši sumanytų sprukti pro vartus. Vaikinas bėgo iki pat tvoros pabaigos, tolėliau dešinėje matė Kuizelą, nardantį tarp kreivų antkapių. Magdalenos aplinkui nesimatė.

Pasiekęs kapinių galą, Fronvyzeris ėmė žvalgytis į visas puses. Moteris, pažinota Benediktos vardu, prapuolė lyg skradžiai žemę! Paskui jaunuolis apsigręžė ir lėtai patraukė atgal, vis dairydamasis už antkapių. Nesėkmingai.

Gal taip ir geriau, pamanė.

Staiga medikas išgirdo tylų, prislopintą alsavimą. Pirštų galais ėmė sėlinti siauru, apsnigtu nuošaliu takeliu, vedančiu link mažo šeimyninio laidojimo rūsio. Virš vartų arkos švelniai šypsodamasi mirusiuosius sergėjo Mergelė Marija, aplink dvi kolonas vijosi suledėjusi gebenė. Už surūdijusių grotų kelios laiptų pakopos vedė žemyn iki marmurinės plokštės, dengusios įėjimą į kapą.

Vaikinas pažvelgė žemyn. Sniege ant laiptų pakopų aiškiai matėsi pėdsakai.

Mažos, dailios žymės.

Perlipęs grotas, pamatė bėglę. Apačioje laiptų papėdėje tupėjo moteris, savaitę laikyta turtinga Landsbergo pirkle Benedikta Kopmejer. Rankomis ji buvo apsivijusi prie kūno pritrauktas kojas. Tirtėdama nuo šalčio, pro veidą apkritusius plaukus ir išterliotus dažus žvelgė aukštyn į Simoną, neryžtingai stoviniuojantį laiptų viršuje. Moters akyse šmėkščiojo nebylus maldavimas, lūpos vos šypsojosi, atrodė beveik kaip vaikas, prašantis atleidimo.

Gydytojas ilgai žvelgė į ją. Iš už padorios išvaizdos, pasipūtimo, begėdiškumo ir gobšumo staiga išniro tikrasis žmogus. Pamanė supratęs, kas ji buvo iš tikrųjų.

– Na? – iš tolo atsklido link jaunuolio. Tai buvo koriko balsas. – Ar radai ją?

Fronvyzeris dar kartą pažvelgė raudonplaukei į veidą. Tada apsigręžė.

– Ne. Čia nieko nėra! – sušuko. – Paieškokime ten.

Po pusvalandžio nesėkmingų paieškų visi trys galiausiai susitiko prie kapinaičių vartų. Paaiškėjo, kad dingo ne tik Benedikta, bet ir jos žirgas. Akivaizdu, kad apsimetėlei pasisekė pasprukti. Magdalena, užuot dalyvavusi gaudynėse, vyrų laukė rymodama prie antkapio.

– Nemėgstu persekiojimų, – ištarė mergina. – Kad ir kaip jos nekenčiau, to ji nenusipelnė.

– Kvaila višta! – barėsi Kuizelas. – Ta mergšė pasirūpino, kad būtų šaltakraujiškai nužudyti mažiausiai tuzinas vyrų! Ji žudikė, ar tavo smegenėlės to nesuvokia?

– Mums moteris nebuvo žudikė, – pasakė vaikinas. – Priešingai. Tąkart miške už Peitingo ji išgelbėjo man gyvybę.

Budelis tiriančiu žvilgsniu nudelbė jaunuolį.

– Ar tu tikrai nematei jos kapinėse? – pagaliau paklausė.

– Maniau pastebėjęs, – atsakė Simonas, – bet klydau.

Tada Fronvyzeris sniegu nubrido link tamsaus vienuolyno.

_______________

* Pranc. Šunsnuki (Vert. past.)

** Pranc. Tai neįmanoma! (Vert. past.)

16

Likusią nakties dalį visi praleido Šteingadeno apylinkėse pas valstietį. Senasis Hansas Haldenbergeris triskart persižegnojo, kai prieš jį staiga išdygo Šongau korikas, bet nedrįso atsakyti įniršusį lokį primenančiam milžinui susiūtu veidu ir su kruvinu tvarsčiu ant rankos. Taip atkeliavusi trijulė liko šiltoje pirkioje iki aušros.

Simonas visą naktį tūnojo šalia Magdalenos ant siauro, palei krosnį pastatyto suolo. Miegas vis neėmė, ir tai priklausė ne tik nuo tarsi dūdų orkestras knarkiančio Kuizelo, miegančio po jais ant grindų, bet ir nuo daugelio galvoje dūzgiančių minčių. Kaip galėjo dėl Benediktos taip apsirikti! Moteris juo pasinaudojo, o jis sekė iš paskos kaip ištikimas šunytis. Vis dėlto paskutinis apgavikės žvilgsnis apačioje ant laiptų į laidojimo rūsį bylojo ką kita. Gal vis dėlto ji ką nors jaunuoliui jautė? Šiaip ar taip, dabar mediko ieško kartu su pirkle kaip besislapstančių relikvijų niokotojų! Fronvyzeris neturėjo nė menkiausio supratimo, kaip reikės ištraukti galvą iš kilpos. Be to, ant kortos pastatė santykius su Magdalena mainais į trapią svajonę apie laimę gyventi turtingai ir gerai! Sustingusi tarsi negyva šalia gulėjo budelio duktė. Kai netyčia vaikinas prisilietė, ji apsivertė ant šono ir atsuko nugarą. Jaunuolis juto, kad ir Kuizel nemiega.

Paryčiais mergina pagaliau pakilo ir lyg furija nužvelgė jį pykčiu liepsnojančiomis akimis. Susivėlusiuose plaukuose styrojo šiaudai, kaktą vagojo gili raukšlė.

– Pasakyk, – sušnypštė, – ar tarp jūsų kas buvo? Nagi, klok, begėdi tu!

Suspaudęs lūpas, Simonas papurtė galvą. Buvo tikras: jei būtų linktelėjęs, Magdalena būtų priplojusi jį vietoje su degančia pliauska.

– Nieko nebuvo, – sušnabždėjo, – patikėk manimi.

– Prisiek! Visais šventaisiais!

Vaikinas nusijuokė.

– Palikime šventuosius ramybėje. Pastaruoju metu jie man ne itin palankūs. Prisiekiu mūsų meile, ar to negana?

Budelio duktė minutėlę padvejojo, tada surimtėjusi linktelėjo.

– Mūsų meilės vardan. Turi manęs atsiprašyti. Dabar.

Nusižeminęs gydytojas užmerkė akis.

– Prašau tavo atleidimo. Buvau užsispyręs kvailys, o tu nuo pat pradžių viską geriau žinojai.

Magdalena nusijuokė ir nusileido šalia ant šieno prikimštos pagalvės. Jaunuolis pajuto, kad jos kūnas atsileido, ir švelniai paglostė plaukus. Kurį laiką nė vienas nekalbėjo, girdėjosi tik iš apačios sklindantis skambus koriko knarkimas.

– Galėjau turėti Filypą Hartmaną, – pagaliau tyliai ištarė Magdalena. – Turtingą Augsburgo koriką. Būčiau galėjusi gyventi kaip inkstas taukuose. O ką darau vietoj to? Įsimyliu perkarusį šundaktarį, kuris flirtuoja su kitomis merginomis ir už kurio, šiaip ar taip, negaliu tekėti... – Tada nusižiovavo. – Ir reikėjo būti tokiai kvailai...

– Pažadu, mudu kada nors susituoksime, – sušnabždėjo Simonas. – Ir be šito lobio. Išvyksime į kitą miestą, kur niekas nežinos, kad tu – Šongau koriko duktė. Aš tapsiu gerbiamu gydytoju, o tu padėsi man su žolelėmis ir vaistais...

Staiga ji taip spustelėjo jaunuolio ranką, kad šis iš išgąsčio vos nesuriko.

– Kas tau? – paklausė medikas.

– Nieko, – atsakė Kuizel, – pasakok toliau, kol imsiu svajoti.

Vaikinas laikė apglėbęs Magdaleną ir toliau piešė jųdviejų naują bendrą gyvenimą. Po kurio laiko pajuto, kad ranka pasidarė šlapia nuo ašarų.

Kitą rytą jie išsiruošė anksti, dangus buvo vaiskiai žydras. Nors buvo sausio vidurys, staiga prasidėjo atodrėkis. Nuo palei gatvę stovinčių valstiečių pirkelių stogų lašėjo vanduo, maloniai švietė saulė, iš miškų sklido kikilių ir liepsnelių trelės. Simonas žinojo, kad toks pavasario dvelksmas išsilaikys tik dieną, todėl mėgavosi juo, o veidą vis suko šiltų saulės spindulių pusėn.

Šongau žmonės kaip tik grįžo iš rytinių sekmadienio mišių. Šie nepatikliai žvelgė į tris žmogystas, besivelkančias per turgaus aikštę. Buvo girdėti kuždesiai. Gydytojo sūnus kartu su Kuizelais! Kažkokia sena moteriškė buvo įsitikinusi, kad koriko duktė reiškė jaunojo Fronvyzerio galą. Toks gražus jaunuolis, bet budelio ragana bus šį užkerėjusi – viena buvo aišku.

Trijulė nesileido trikdoma kiaurai gręžiančių žvilgsnių ir patraukė aukštyn Monetų gatve į pilį. Jakobas primygtinai reikalavo, kad Simonas kartu su juo aplankytų raštininką. Priežasties nenorėjo išduoti.

– Neklausinėk tiek daug, – tik sumurmėjo. – Klausimai kada nors tave nuvarys į kapus. – Tada pamerkė akį ir paliko vaikiną apimtą smalsumo.

Johanas Lechneris kaip visada sėdėjo raštinėje prie nudrengto didžiulio medinio stalo viršutiniame pilies aukšte ir vartė kažkokį juodraštį. Nustebęs pažvelgė aukštyn, kai visi trys sustojo priešais.

– Kuizelai, jei ateini atsiprašyti dėl nepavykusios mirties bausmės, tai turiu tave nuvilti. – Valdininkas įniko į dokumentus. – Dar sulauksi pasekmių. Girdėjau, kad antrasis Memingeno budelio sūnus ieškosi vietos. Ištisos tavo šeimos kartos čia vykdo bausmes, bet nereiškia, kad taip ir turi likti.

Jakobas nesidavė įbauginamas. Vietoj to prisėdo ant priešais stovinčio suolo.

– Nebėra ir antrosios plėšikų gaujos, – pasakė.

– Ką? – sužiuro raštininkas.

– Pasakiau, kad nebėra antrosios plėšikų gaujos. Sunaikinau ją prie Šteingadeno. Tik vadeiva paspruko, bet esu tikras, kad greitai jie čia nepasirodys.

– Bet juk tu buvai vienas, – pastebėjo Johanas.

Kuizelas patraukė pečiais.

– Jie tebuvo keturiese. Patyrę samdyti kareiviai, bet pričiupau šiuos vieną po kito. Vėl galite siųsti pirklius į kitus miestus. Nebėra šniukštinėjančių maršrutus.

– Kuizelai, Kuizelai... – Lechneris šypsodamasis purtė galvą. – Visad buvai kupinas staigmenų. Nekankink manęs! Kas nutiko? Ką prikrėtė ta gauja?

Korikas papasakojo apie apsimetėlę Benediktą Kopmejer ir kaip ši šnipinėjo pirklius bei keliauninkus. Atpasakojo kovą su plėšikais Šteingadeno miške. Vengė pasakyti tikrąjį pakelės plėšikų skaičių, o ir įvykius Komedijos teatre praleido. Raštininkas klausėsi susidomėjęs.

– Iš tikrųjų, – pagaliau ištarė valdininkas, – ta moteris gan dažnai sėdėdavo su pirkliais Zėmerio smuklėje. Progai pasitaikius domėjosi tinkamais keliais. Kas galėjo pamanyti, kad ji eina išvien su plėšikų gauja!

– Bet ne tik tai, – tęsė budelis. – Ta begėdė mergšė su savo sėbrais norėjo pagrobti pašventintus abiejų Rotenbucho šventųjų palaikus. Pirmiausia apsiuostė vienuolyne ir susikibo su vienuoliais. Vienas iš tų banditų atrodė beveik taip pat kaip mūsų jaunasis Fronvyzeris...

Simonas sutrikęs žvelgė į koriką. Ką sumanė Kuizelas?

– Kaip jaunasis Fronvyzeris? – nepatikliai sukluso Lechneris.

– Galiu paliudyti, – pasakė Jakobas. – Pats beveik palaikiau jį Simonu. Bet svarbiausia, kad Rotenbucho gyventojai tiki, kad su tuo susijęs mūsų gydytojas. Jie nori šį ketvirčiuoti ir sudeginti, ir geriau padarytų tai šiandien nei rytoj.

Johanas nusijuokė.

– Simonas Fronvyzeris išniekino relikvijas? Greičiau išniekins mūsų skaistuoles. – Pasimėgaudamas papurtė galvą. – Koks neįtikėtinas spektaklis! Parašysiu Rotenbucho probstui raštą, kad įsivėlė klaida. Išspręsime šį reikalą.

Tada paėmė pergamentą su žąsies plunksna ir ėmė kurti laiškutį. Medikas apstulbęs šypsojosi korikui. Vėl Jakobas Kuizelas ištraukė jį iš bėdos.

– Priimkite mano padėką, ekscelencija, – pasakė jaunuolis ir linktelėjo valdininko pusėn. – Pavydėtinas apdairumas. Nežinau, kaip ir...

– Gerai, jau gerai, – pertraukė šį raštininkas. – Geriau atsidėkokite darbais. Mums juk reikia gydytojo, kad susidorotų su ta kankinančia karštine, ar ne? Nuo jūsų išvykimo liga pasiglemžė dar tris gyvybes. Jūsų tėvas, kaip čia pasakius, apie jus nelabai gerai atsiliepia.

Fronvyzerį nutvilkė suvokimas, kad sugrįžęs dar neaplankė nei tėvo, nei mažosios Klaros.

– Jūs teisus, – šiek tiek garsiau atitarė vaikinas. – Reikėtų nedelsiant kibti į darbą.

Tada paskubomis atsisveikino ir pasileido į Šrėfogelių namus turgaus aikštėje. Įsitraukęs į paieškas, visai pamiršo, kokia baisi liga siautė Šongau! Mirė tiek daug žmonių, kol pats vaikėsi savo svajonę. Net ir Klarą kurį laiką buvo visai pamiršęs.

Keletą kartų pabeldus prie aristokratų šeimos namo, duris atidarė Marija. Jos veidas išblyškęs, tarp kaulėtų pirštų – rožinis.

– Gerai, kad jūs vėl čia, – sušnabždėjo moteris. – Mūsų Klarai vėl pablogėjo. Nuo vakar nepabudo, nieko negeria ir atsikosėja raudonais skrepliais, Dieve pasigailėk! Vyras pas ją viršuje. Sveika, Marija, malonės pilnoji, Viešpats su tavimi, tu pagirta tarp moterų...

Nekreipdamas dėmesio į besimeldžiančią miestietę, Simonas nuskubėjo laiptais aukštyn ir suklupo prie lovos šalia Jakobo, kuris laikė nuo karščio degančią podukros ranką. Tarybos narys žvilgtelėjo į jaunuolį ir toliau šluostė prakaitą nuo Klaros kaktos. Mergaitės kvėpavimas buvo paviršinis ir dažnas tarsi paukštelio, kartais iš burnos pasigirsdavo gargaliavimas.

Gydytojas iškart suprato, kad ligonei nedaug liko gyventi, jei būklė greitai nepagerės. Pastaruoju metu medikas Šongau per dažnai matė tokius pat simptomus. Kai tik ligoniai imdavo spjaudytis kraujais, greit užgrodavo dangaus fanfaros.

– Tikiuosi, jūsų kelionę vainikavo sėkmė, – tyliai pasakė Šrėfogelis, neatitraukdamas nuo dukters akių. – O man šiuo metu visas pasaulio auksas netenka vertės. Klara – mūsų akių šviesa. Jei mažylė mirs, mirs ir dalis manęs...

Fronvyzeris papurtė galvą.

– Mūsų paieškos sužlugo, bet tai nesvarbu. Svarbu išgydyti jūsų dukrą. Joks tamplierių lobis neišgydys ligonės. Ir, kaip dabar rodos, aš taip pat ne. Tai gali tik Dievas.

– Dievas! – Kilmingasis užmerkė akis. – Kalbate kaip mano žmona! Visad pasikliaujame Dievu, o tada Jis palieka mus nelaimėje! Negi nėra jokių priemonių, jokių neišmėgintų vaistų, kurie galėtų išgelbėti mano Klarą?

– Nežinau tokių, – Simonas pakilo. – Gal galėtų padėti „Jėzuitų milteliai“. Bet aš jų neturiu, o pirklys iš Venecijos neatvyks per kalnų perėjas anksčiau nei balandį. Gal dar bus kas Augsburge... – jaunuolis užsikirto, kai į galvą šovė netikėta mintis.

Jėzuitų milteliai...

Ar tik ne korikas pasakojo, kad siuntęs Magdaleną į Augsburgą nupirkti žolelių ir vaistų? Kaip galėjo tai pamiršti?! Gal tarp jų bus ir keletas sudėtinių dalių, galėsiančių padėti?!

– Atleiskite man, – atsiprašė daktaras ir atsistojo nuo mažylės ligos patalo. – Turiu kai ką patikrinti. Gal vis dėlto yra priemonė, galėsianti išgelbėti jūsų dukterį.

Jakobas viltingai pažvelgė į vaikiną.

– Tada bėkite! Brangi kiekviena akimirka.

Simonas nubėgo atgal į turgaus aikštę, ten susitiko apstulbusią Kuizel, kuri po jų apsilankymo pas Johaną Lechnerį buvo užsukusi pas kalvį. Užsispyrusiai kumelei Vali po išvykų su Fronvyzeriu nedelsiant reikėjo naujų pasagų.

– Magdalena. – Jaunuolis sunkiai alsavo. – Vaistai, kuriuos parūpinai Augsburge... Ar dar turi?

Koriko duktė nustebusi pažvelgė į gydytoją.

– Tuoj. Turiu juos čia, bet ...

– Tai paskubėkime, eime į mano namus, – sušuko medikas ir jau apsisuko. – Noriu pažiūrėti, ar tarp jų yra kas nors, galėsiantis padėti nuo karštinės.

– Simonai, palauk, aš...

Bet vaikinas jau bėgo Vyno gatve, tėvo namo link. Klarai reikia pagalbos, nedelsiant! Kiekviena sugaišta akimirka galėjo reikšti mirtį! Atrodė, kad negebėjimas pagelbėti žmonėms, kankinamiems karštinės, ir sąžinės graužatis, jog pastarosiomis dienomis niekam nepadėjo, staiga persipynė ir užliejo šį mažą žmogutį. Jei susimaus gydydamas Klarą – tą jautė tikrai – niekad negalės būti gydytoju, vertu šio vardo. Būtų kaip...

Jo tėvas?

Bonifacas Fronvyzeris atlapojo namų duris dar prieš jaunuoliui tą padarant.

– O, ponas Sūnus vėl sugrįžo į miestą? – iškošė šis. – Žmonės krinta kaip musės, o tau trankytis po pasaulį su gražuolėmis ir gėrėtis apylinkių vienuolynais!

Vaikinas atvėrė burną, bet tėvas neleido nutraukti savo monologo.

– Nemeluok man! Kalbos greitai sklinda tokiame mieste kaip Šongau. Iš pradžių ta niekinga koriko mergiotė, o tada dar ir iš Landsbergo atsibeldusi padraika. Gėdą užtraukei man ir Fronvyzerių vardui!

Už jaunuolio išniro sunkiai alsuojanti Magdalena.

– Simonai, turiu tau kai ką pasakyti, – sušnabždėjo ši, bet Bonifacas vėl ėmė bartis:

– Ir ji čia! Vilką minim, vilkas čia! Trauk rankas nuo mano sūnaus, supratai? Tuoj pat! Mes – padorūs žmonės, neturime ką veikti su jumis, budelių padugnės!

– Tu! Užčiaupk pagaliau prakeiktą srėbtuvę, – staiga suriko Simonas. – Negaliu pakęsti tavo keiksmų, šundaktari tu!

Čia pat išsigando savo paties žodžių. Per toli nuėjo, ne kitaip! Senis susigūžė. Apatinis žandikaulis atvipo, veidas išblyško, aplinkiniuose namuose jaunuolis pastebėjo vieną kitą smalsų miestietį, stovintį už langinių ir vėpsantį į juos. Pagaliau prakaulus vyras pasitempė, tylėdamas užsisagstė švarką ir nužingsniavo turgaus aikštės kryptimi.

Medikas žinojo, kad tėvas greičiausiai patraukė į vieną iš tenykščių užeigų, kad keliais alaus bokalais nuplautų pasipiktinimą nevykėliu sūnumi. Linguodamas galvą jaunasis gydytojas įžengė į Fronvyzerių namus. Niekad neįtiks tėvui! Nei kaip sūnus ir tikrai nei kaip gydytojas! Dabar tai buvo nesvarbu. Reikia padėti Klarai – tai buvo svarbiausia.

– Paskubėk, Magdalena! Parodyk man, ką atsinešei! – Simonas nuskubėjo į kambarį ir skriete nuskriejo prie palei langą stovinčio plataus nuzulinto vaistininko stalo, apdėlioto visokiausiais tigliais ir grūstuvėmis. – Gal čia yra kas nors, kas galėtų mums praversti? Ar turi „Jėzuitų miltelių“? Sakyk, turi?

Mergina tylomis iš po sijono išsitraukė drobinį maišelį ir turinį išpylė ant stalo.

Vaikinas žvelgė į sutrintą balzganai žalią masę, aplipusią pilkais plonais siūlais – drėgnas, neaiškus gumulas, ne daugiau. Stipriai trenkė pelėsiais, pramaišiui jautėsi kvapus įvairiausių žolelių dvelksmas.

– Kas... kas tai? – pasipiktinęs paklausė jaunuolis.

– Žolelės, kurias parsivežiau iš Augsburgo, – pasakė Kuizel. – Skalsė, kietis, paprastasis žalčialunkis... Įsimečiau dar keletą žolelių, kurių net nepažįstu. Viskas apipelijo! Visą tą laiką norėjau tau pasakyti, bet tu nesiklausei!

Fronvyzeris nebyliai dėbsojo į priešais ant stalo gulinčią pelėsių krūvelę. Žolelės iš Augsburgo buvo paskutinė viltis.

– Tiek jau to, Magdalena, – pagaliau ištarė. – Bent jau pabandėme.

Jau norėjo ranka nubraukti drėgnus trupinius žemėn prie sąšlavų, bet susilaikė. Negalėjo nuvilti Jakobo Šrėfogelio! Simonas aristokrato akyse matė rusenančią viltį, kai pasakojo jam apie visus įmanomus vaistus. Jei dabar grįš tuščiomis rankomis, tai Šrėfogeliai palūš iš skausmo dar prieš mirštant jų įdukrai. Vaikinas iš patirties žinojo, kaip svarbu ligoniui ir jo šeimai tikėti pasveikimu. Tikėjimas kartais būdavo svarbiausias vaistas.

Dažnai vienintelis, pamanė medikas.

Gydytojas subėrė paplėkusius trupinius į grūstuvę ir sutrynė miltelius.

– Ką čia darai? – pasiteiravo mergina. – Žolelės sugedusios! Neturi poveikio!

– Klara turi gauti savo vaistus, – murmėjo daktaras, monotoniškai trindamas grūstuve į piestą. – Visa kita – ne mano rankose.

Po kurio laiko į sugrūstas žoleles Fronvyzeris įdėjo medaus bei mielių, ir suvoliojo mažytes tabletėles, kurias išdžiovino tiglyje virš ugnies. Magdalena tuo metu žvelgė į jį raukydama kaktą. Tada Simonas supylė pagamintus vaistus į poliruotą vyšnios medžio dėžutę, papuoštą keliais alchemijos simboliais. Uždarė šią, perbraukė pirštais ir sumurmėjo tylią maldelę.

– Gal ir mūsų vaistai kaip nors pasitarnaus, – ištarė liūdnai šypsodamasis lyg užkluptas. – Kitaip nesuveiks.

Kuizel purtė galvą.

– Supelijusios žolelės – vaistai? Kur tai girdėta?! Nesakyk mano tėvui. – Staiga vaikinui į skruostą įsegė bučinuką. – O šito nesakyk savo tėvui.

Jaunuolis pajuto, kai šiltas jausmas iš pilvo sukilo iki pat plaukų pašaknų. Mylės šią mergaitę amžinai, nesvarbu, ką apie tai mano abiejų tėvai ir kiti Šongau gyventojai!

Švelniai paglostė jai plaukus ir prisitraukė prie savęs, ši atsidavė prakaitu ir atšalusiais degėsiais. Kuizel atstūmė jį.

– Manau, kad ponas gydytojas tokiems dalykams dabar neturi laiko. – Šypsena pražydo veide. – Leidžiu šią naktį ateiti prie mano lango...

Fronvyzeris nusižiovavo ir atsitraukdamas linktelėjo. Paskutinį kartą paglostė Magdalenos plaukus ir įsigrūdo vyšnios medžio dėžutę į apsiausto kišenę, tada trumpiausiu keliu leidosi pas Šrėfogelius, ilgesingai laukiančius jo sugrįžtant.

– Mano vyras pasakojo apie stebuklingus jūsų vaistus! – jau nuo durų sušuko Marija, vis dar laikydama rožinį. – Tebūnie pagarbintas! Gal dar yra vilties!

– Negaliu užtikrinti, kad tai veikia, – įsiterpė Simonas. – Tai... nauji ypač vertingi vaistai iš Kinijos. Gydytojai ten labai apsiskaitę, vadina juos... a... pelėsiais, augančiais ant žolelių.

– Pelėsiais, augančiais ant žolelių? – Miestelėnė žvelgė susidomėjusi.

– Pats labiau mėgstu pavadinimą Fungus Herbarum, – skubiai pridūrė medikas.

Šrėfogel linktelėjo.

– Man taip labiau patinka. Skambesys panašesnis į vaistų pavadinimą.

Peršokdamas iškart po keletą pakopų, gydytojas nuskubėjo į viršutinį aukštą. Ligonės kambaryje Jakobas vis dar klūpojo prie lovos visai taip pat, kaip vaikinas buvo palikęs. Aristokrato veidas buvo beveik toks pat pilkas ir sukritęs kaip ir įdukros.

– Ar turite vaistų? – tyliai paklausė tarybos narys.

Jaunuolis linktelėjo, atsargiai atvėrė mažąją dėžutę ir įkišo tris tabletėles į perdžiūvusią Klaros burną. Mergaitės lūpos buvo siauros ir kietos tarsi sudiržusi oda. Tada medikas iš puodelio davė kiek atsigerti ligonei ir paglostė prakaitu išpiltą kaktą.

– Daugiau nieko negaliu padaryti, – sušnabždėjo.

Šrėfogelis nuolankiai nulenkė galvą ir užmerkė akis. Simonui susidarė įspūdis, lyg tarybos narys per pastarąsias valandas būtų pasenęs keleriais metais – siauros, žilos sruogos pynėsi šiaip jau šviesiuose vyro plaukuose, raukšlelės apraizgė siauras lūpas.

Pasiduodamas netikėtai traukai, gydytojas krito ant kelių šalia aristokrato ir sudėjo rankas.

– Pasimelskime, – ištarė tyliai.

Iš pradžių užsikirsdami, o tada vis greičiau kartu ėmė berti žodžius, kuriuos nuo vaikystės buvo išmokę, ieškodami paguodos, ir kurie šią valandą abiem atėjo į galvą:

– Viešpats – mano piemuo. Man nieko netrūks. Jis ganys mane po žaliąsias lankas ir nuves prie gėlo vandens...

Tai buvo pirma malda, kurią po ilgo laiko Simonas pasiuntė Dievui. Niekad nebuvo labai tikintis žmogus, tačiau netikėtai pajuto, kad viduje kažkas panoro tikėti. Jaunuolį užliejo niekad nepatirtas ilgesio jausmas. Dievas leido vykti tokiems blogiems dalykams, bet juk toms baisybėms turėjo ateiti galas!

O, Dieve, jei esi iš tikrųjų, padėk šiai mažai mergaitei... Nueisiu į Altetingą prie Juodosios Madonos basas žiemą, jei tik leisi jai gyventi!

Kai po kurio laiko gydytojas pažvelgė į ligonę, jam pasirodė, kad mažylės lūpos netikėtai vos šyptelėjo. Kvėpavimas pasidarė ramesnis ir tolygesnis, vokai nustojo virpčioję. Vaikino malda nutrūko, jis pasilenkė virš lovos ir užčiuopė Klaros pulsą.

Jis tvinkčiojo švelniai ir lėtai kaip sveikos, miegančios mergaitės.

Tai neįmanoma... O gal?

Tik dabar daktaras pastebėjo, kad ant plikos sienos tiesiai prieš jį kabojo kažkoks daiktas. Tas daiktas buvo toks kasdieniškas, jog tik dabar krito į akis. Tarsi jo prieš tai nė nebūtų buvę.

Virš ligonės lovos kabojo nedidelis, nepastebimas medinis kryželis.

Epilogas

Altenštato bazilikos varpai aidėjo virš Šongau žemės, o gyventojai būriais traukė į erdvią bažnyčią, kad visi kartu 1660 m. vasario 2 d. atšvęstų Kristaus Paaukojimą šventykloje. Šongau turgaus aikštėje jau buvo išrikiuotos palapinės, prekystaliai nukrauti riebiomis, anglių kvapo prisigėrusiomis dešromis, skrudintais riešutais ir baltomis, ilgomis žvakėmis, kurios turėjo būti pašventintos tą dieną. Iš Miuncheno atvyko net žonglierių trupė.

Kristaus Paaukojimo šventykloje šventė, arba Grabnyčios, senu papročiu skelbė žiemos pabaigą. Iš tolimiausių kaimų rinkosi žmonės, kad dalyvautų mišiose didžiausioje krašto bažnyčioje. Nors bazilikoje, Dieve pasigailėk, buvo dar labai šalta, visi, pasipuošę šventiniais švarkais ir spalvingomis švariomis suknelėmis, rodės linksmesni ir labiau atsipalaidavę nei prieš keletą dienų.

Tai buvo galima paaiškinti pagaliau atsitraukusia siaubinga karštine, kuri taip ilgai kankino miestą. Visuose skersgatviuose buvo pasakojama apie jaunąjį Šongau gydytoją ir jo stebuklingus vaistus Fungus Herbarum arba, kaip daugelis prisidengę ranka sakydavo, kiniškuosius pelėsius. Medikas davęs ligonei mažų, apvalių tabletyčių iš tolimos šalies, o po kurio laiko ši jau buvusi sveika! Nuo tada gatvėje Fronvyzerio sūnus buvo sutinkamas su pagarba: prieš jaunuolį buvo nukeliamos skrybėlės, ir tik mažuma liežuvavo apie šio išdykavimus su koriko dukterimi iš Kailiadirbių kvartalo. Ne vienas tarybos narys svarstė, ar nebūtų tas Fronvyzeris gera partija jo dukrelei, ypač dabar, kai turėjo žengti tėvo pėdomis ir tapti turtingu ir gerbiamu daktaru. Apsivilkęs Augsburge siūtais švarkais ir puikiai pakirptais riestais ūsiukais gydytojas buvo svari figūra, o į nedidelį jo ūgį ir žemą kilmę buvo galima žiūrėti pro pirštus...

Simonas sėdėjo viename iš galinių Altenštato bazilikos klauptų ir žvelgė pro pečius tarybos nariams, su šeimomis sėdintiems priešais. Tarp jų buvo ir Šrėfogeliai su pasveikusia Klara. Netoliese virš jų karaliavo didysis medinis kryžius, pakabintas palubėje ties altoriumi. Nuo senų senovės „Didysis Altenštato Dievas“ švelniai žvelgė iš aukštybių į bažnyčios lankytojus. Vaikinas įsijungė į galingą tikinčiųjų chorą ir mėgavosi savo balsu, kuris kartu su kitais susiliejo į bendrą didingąjį „Tėve mūsų“.

Po įvykių pas Klarą prieš geras dvi savaites jaunuolio santykis su Dievu pasikeitė. Ar įvyko stebuklas, kurį jam buvo leista stebėti? O gal iš tiesų suveikė tabletės, leidusios pasveikti mažylei ir kitiems? Iki šiandien gydytojas nežinojo, kodėl suveikė tos paplėkusios žolelės. Šongau korikas buvo pasakojęs, esą pelėsiai galį malšinti uždegimus. Jakobas Kuizelas savo pacientams ant žaizdų dėdavo papelijusius tvarsčius, bet kad baltieji siūleliai padėjo įveikti karštinę ir bėrimus, nustebino ir patį budelį.

Stebuklingosios tabletės buvo jau suvartotos. Nuo to laiko Simonas atakavo Magdaleną klausimais, kokios žolelės buvusios tame ryšelyje, parsineštame iš Augsburgo vaistinės. Kuizel net labiausiai trokšdama negalėjo atsakyti.

Medikas nusižiovavo. Matyt, jam niekad daugiau nepavyks pagaminti tiksliai tokių tablečių. Bent jau požiūris į jaunuolį Šongau miestelio ir tėvo akyse bus gerokai pakitęs. Bonifacas Fronvyzeris sėdėjo šalia ir gergždžiančiu balsu murmėjo „Tėve mūsų“. Atsidavė vakarykščia degtine, bet atėjo su sūnumi į bažnyčią – to nebuvo daręs daugybę metų.

Akies krašteliu vaikinas dirstelėjo į dešinę, kur moterų pusėje paskutiniame suole klūpėjo Magdalena. Koriko duktė buvo sudėjusi rankas ir užmerkusi akis. Tarsi pajutusi jo žvilgsnį, staiga pasisuko šonu ir pamerkė. Tą pat akimirką gydytojo pilve kažkas sukirbėjo. Gal šį vakarą švenčiant Kristaus Paaukojimą šventykloje pasitaikytų proga pabūti su mergina vienumoje...

– Pasisaugok, kad garbinant Viešpatį akys neiškristų, – šalia sududeno gilus balsas. – Jei nutversiu tave šįvakar su Magdalena, nepadės nė „Tėve mūsų“.

Šalia jo į klauptus krizendamas brovėsi korikas. Šiaip jau vyro vieta buvo pačiame bažnyčios gale, bet šiandien, švenčiant Kristaus Paaukojimą šventykloje, pastorius nebuvo toks atidus.

– Kada leisiesi lankyti šventųjų vietų? – paklausė budelis taip garsiai, kad į juos atsisuko keletas miestelėnų. – Jei palauksi vasaros, tai ėjimas basomis bus kaip pasivaikščiojimas. Manau, kad Viešpats Dievas nori matyti truputį tavo kančių.

Simonas dar kartą save prakeikė, kam pasipasakojo Jakobui apie savo priesaiką prie Klaros ligos patalo.

– Čia turiu dar daug ką nuveikti, – sušnabždėjo šis. – Mano pacientai...

– Jais gali pasirūpinti tavo tėvas, – pertraukė Kuizelas. – Lechneriui papasakojau, kad kitą savaitę būsi išvykęs.

– Ką pasakėte?.. – ištarė vaikinas taip garsiai, kad net pastorius prie altoriaus krenkštelėjo. – Bet...

– Magdalenai taip pat nepatiko, – nusižiovavo korikas ir pritildė balsą. – Vis dar netiki tavo kelione. Taigi aš jai turėjau pažadėti, kad galės lydėti tave į Altetingą. Keliausite per Miuncheną, ten parūpinsite man žolelių ir keletą knygų. Tas Atanasijus Kircheris parašė naują knygą. Apie marą ir kaip jį įveikti... – Šypsnys tarsi randas išryškėjo budelio veide. – Jei artimiausiomis dienomis negražiai elgsiesi, persigalvosiu ir vyksiu kartu.

Simonas negalėjo patikėti savo laime. Galės būti su Magdalena keletą savaičių, toli nuo šių vietų, kur ji nešiojo koriko duktės žymę! Merginos niekas nepažinos!

– Kuizelai, kaip galiu jums atsidėkoti?.. – sušnabždėjo jaunuolis.

– Dėkokite ne man. Dėkokite Tam aukštybėse. – Jakobas pažvelgė į didįjį Altenštato Dievą. – Jis mane perkalbėjo. Dabar padariau Jam jau dvi paslaugas.

– Dvi paslaugas?.. – susidomėjęs paklausė medikas.

Budelis čiulpė atšalusią pypkę, lyg sėdėtų namuose, o ne bažnyčioje.

– Maumedis už jo nugaros buvo suiręs ir papelijęs, – ėmė pasakoti. – Dailidė Baltazaras Hėmerlė užvakar turėjo pataisyti Išganytoją iki Kristaus Paaukojimo šventykloje mišių. Ir šiam kaip tik trūko gero gabalo medienos. Senos, tvirtos medienos, skaičiuojančios jau 1600 metų...

Staiga daktarui ėmė viskas aiškėti.

– Kristaus kryžius iš Šteingadeno... – pradėjo šis.

Korikas, pabeldę į klauptus, iškratė pypkę.

– Man pavyko išgelbėti iš ugnies nedidelį medžio gabalėlį. Prisiminimui, taip sakant. Kaip tik tiko Išganytojui už nugaros.

Fronvyzeris pažvelgė aukštyn į didįjį Altenštato Dievą. Staiga gydytojui pasirodė, tarsi iš medžio išdrožtas Jėzaus veidas šypsotųsi.

Žinoma, jis klydo.

Keletas žodžių pabaigai

Prieš kurį laiką buvau Hohenšėftlarne aplankyti savo jau 85-erių sulaukusios senelės. Ji gyvena buvusiame valstiečio name su daugiau nei dvidešimčia kambarių, pilnų baldų, paveikslų ir visokių niekniekių, pastaraisiais dešimtmečiais surankiotų Bavarijos sendaikčių turgeliuose. Visam ūkiui priklauso užburtas sodas, gilus, tamsus rūsys ir skersvėjų pertraukiamas svirnas, kuriame anksčiau miegodavome su pusbroliu po storais pūkiniais patalais. Kiekvienas kambarys, kiekvienas daiktas šiame name pasakoja savo istoriją.

Didelėje virtuvėje, kur vaikystėje po stalu skaitydavau komiksus, sėdėjome su senele, ir ši visą vakarą pasakojo man apie mūsų protėvius Kuizelus: apie kietakaktį proprosenelį Maksą Kuizelą, su visa didele šeima trečiajame praeito amžiaus dešimtmetyje emigravusį į Braziliją; apie rašiusį pasakas prosenelio brolį Eduardą, į kurį aš esąs labai panašus; apie prosenelės seserį Liną, studijavusią Miuncheno meno akademijoje ir ten iki ausų įsimylėjusią prancūzų dailininką, – apie visus protėvius, kuriuos pažįstu tik iš pablukusių nuotraukų ir paveikslų. Senelė vis pasakojo, kol man nuo daugybės žmonių, istorijų ir anekdotų apsisuko galva.

Po pirmosios knygos Koriko duktė pasirodymo mano šeima keistu būdu be galo išsiplėtė. Vis dar sulaukiu skambučių arba laiškų iš žmonių, kurie taip pat priklauso šiai Kuizelų giminei. Jie nori sužinoti apie tolimą prosenelio brolį arba apie pradingusią tetą, kartu su manimi seka protėvių liniją, gyvavusią net prieš keletą šimtmečių, ir kartu atsiduria prie mūsų bendro proprotėvio koriko Jakobo Kuizelo.

Niekada nesužinosime, koks iš tikro buvo tas Jakobas Kuizelas. Viskas, ką tikrai apie jį žinau, kad XVII a. tikrai dirbo budeliu Šongau ir buvo vienas pirmųjų ilgoje Bavarijos korikų Kuizelų eilėje. Iš viso mūsų šeimoje iki šiol suskaičiavau keturiolika korikų.

Šongau miesto archyve apie šį Jakobą Kuizelą mažai kas parašyta. Pranešama, kad kartą nudėjęs vilką. Be to, aktuose pažymėta, kad turėjo dukterį, vardu Magdalena, žmona Ana Marija bei dvyniai Georgas ir Barbara taip pat įtraukti (buvo dar du vaikai, kuriuos dėl kūrinio dramaturgijos praleidau).

Jakobas sulaukė 82-ejų metų. Tik būdamas 36-erių metų perėmė Šongau budelio vietą, kuri prieš tai priklausė jo tėvui ir seneliui. Ką šis vyras veikė iki tol, nežinoma. Gali būti, kad mano protėvis buvo samdomas karys, išgyvenęs niūriuose visų Vokietijos karų verpetuose. Jo žmona mirė praėjus dviem mėnesiams po koriko mirties. Įsivaizduoju, kad jų santuoka buvo ilga ir laiminga. Tai jau vaizduotės vaisius.

Kiekviena knyga pati susiranda temą. Antrasis romanas, be išankstinių mano užmačių, taip pat tapo knyga apie religiją. Apie beprotystę ir pamišimą, kurį gali sukelti, bet taip pat apie paguodą ir prieglobstį, kurį pasiūlydavo tuomet, kai žmonės suabejodavo Dievu. Matyt, apie tokias apylinkes kaip Pfafenvinkelis, kur gausu vienuolynų ir bažnyčių, nuolankių žmonių, pasižyminčias dieviškai gražiais kraštovaizdžiais, galima parašyti tik tokį kūrinį. Kartais realybė gerokai žavingesnė nei bet koks įsivaizdavimas.

Daugelio dalykų, pavyzdžiui, nesuskaičiuojamų makabriškų Rotenbucho vienuolyno relikvijų, nereikėjo išsigalvoti – šios tik laukė, kol apie jas papasakosiu. Lygiai taip pat mano šeimos istorija visą laiką buvo man prieš akis. Reikėjo tik truputį pagražinti ir užrašyti.

Tą vakarą pas senelę Hohenšėftlarne nuėjau su sūnumi ir dukra prie Kuizelų kapo, esančio ant kalvelės tiesiai prieš įėjimą į kaimo bažnytėlę. Parodžiau vaikams į gebenėmis apraizgytus vardus, mes stovėjome tyliai, kol aplink ėmė temti. Jau kuris laikas bandau sužadinti vaikams suvokimą, kad šeima – daugiau nei tėtis ir mama, kad ji gali būti didelė bendruomenė, saugumo uostas ir neišsenkantis istorijų lobynas.

Vėliau iki išnaktų sėdėjau virtuvėje ir redagavau pirmąjį knygos leidimą. Keistas jausmas sėdėti name, kambaryje, kuriame iki manęs gyveno, dirbo, juokėsi ir mąstė tiek daug protėvių. Man beveik pasirodė, kad matau virš savęs besilenkiančius jų šešėlius, norinčius pamatyti, ką jų palikuonis rašo apie didelę, seną giminę.

Tikiuosi, kad senoliai patenkinti.

Istorija, papasakota šioje knygoje, atsirado per daugelį ilgų kelionių pėsčiomis ir dviračiu, ją plėtojo daugelio žmonių idėjos bei žinios.

Deja, negaliu jų visų čia išvardyti. Vis dėlto norėčiau padėkoti Šongau krašto istorijos puoselėtojui Helmutui Šmidbaueriui (Helmut Schmidbauer), papasakojusiam apie Altenštato tamplierius. Be jo žinių nebūtų parašytas nei pirmasis, nei šis, jau antrasis, romanas. Taip pat dėkoju Vybkei Šraijer (Wiebke Schreier) už tai, kad aprodė Augsburgą ir pateikė tiek daug idėjų, kurių pakaktų net trims knygoms. Profesorius Manfredas Haimas (Manfred Heim) turėjo ištaisyti visas mano klaidas, susijusias su Bavarijos bažnyčios istorija. Be to, jis puikus lotynų kalbos mokytojas!

Žinių spragas apie tamplierius Bavarijoje užpildė daktarė Klaudija Frimberger (Claudia Friemberger) iš Miuncheno universiteto, o Matijas Mėderlė (Matthias Mederle) iš Vokietijos sielininkų sąjungos žinojo, kokiu greičiu plaukia sieliai ir kuriuo metų laiku plukdomi upėmis. Eva Bajer (Eva Bayer) pataisė mano apgailėtiną rašliavą prancūzų kalba ir pamokė tinkamų paryžietiškų keiksmažodžių. Vaistininkas Raineris Vyzhameris (Rainer Wieshammer), puikus senoviškų vaistų žinovas, tipiškame keturkampiame ūkyje Rotaleryje turi surinkęs didingą kolekciją amuletų (Breverln) – tokių sulankstomų lapelių, iliustruotų citatomis ir paveikslėliais, kuriems iki pat XX a. buvo priskiriamas apsauginis ir gydomasis poveikis. (Beje, Magdalenos amuletų vėrinys lygiai toks pat, kokį Raineris Vyzhameris perdavė Zachrango Müllner-Peter muziejui. Gal kada ten apsilankysite?)

Visos žinios apie budelio amatą atsirado skaitant didžiulį mano jau mirusio giminaičio Frico Kuizelo (Fritz Kuisl) archyvą, kurio turtais galiu naudotis iki šiol.

Taip pat dėkoju redaktorei Utai Ruprecht (Uta Rupprecht) už tai, kad jai kilo idėja apie antibiotikus Fungus Herbarum, agentui Gerdui Rumleriui (Gerd Rumler) už puikius pietus itališkame restorane, per kuriuos gimė keletas naujų romano idėjų.

Paskutinė, bet ne prasčiausia padėka visai mano didelei šeimai: žmonai, vaikams, tėvams, broliams ir senelei, visoms tetoms, dėdėms, pusbroliams ir pusseserėms, kurie mane supa ir tarsi tankus audeklas laikosi kartu. Be jūsų kantrybės, istorijų, pasididžiavimo ir pritarimo šios knygos niekad nebūtų pasirodžiusios.

Oliver Pötzsch, 2008 m. rugsėjis

Kelionių vadovas po Pfafenvinkelį

Jei kaip ir aš esate iš tų žmonių, kurie pradeda skaityti romaną nuo baigiamojo žodžio, turėtumėte tuoj pat liautis. Ši knyga – mįslinga kelionė, vedanti į keletą gražiausių Bavarijos vietovių. Tad koks malonumas skaityti mįsles, kai atsakymas jau žinomas? Tad liaukitės!

STOP!!!

Jei romaną perskaitėte iki galo, galite patogiai įsitaisyti. Šie puslapiai padės susiplanuoti artimiausias atostogas Pfafenvinkelyje – mano mylimiausiose priešalpėse. Jei reikėtų kokiam ateiviui paaiškinti, kas yra Bavarija, kuo kvepia, kaip ją pajusti, pastatyčiau jį ant didžiojo Peisenbergo kalno ir paprašyčiau apsidairyti aplink. Jis pamatytų kraštovaizdį, spalvingą tarsi sodrus bavariškas barokinis paveikslas, gausų vienuolynų, koplytėlių, ežerų, nedidelių kalvelių ir Alpių viršukalnių grandinių, kurios, pučiant fenui (šiltas, sausas, nuo kalnų viršūnių atplūstantis Alpių kalnų šiaurinių šlaitų vėjas – red. past.), atrodo išnyrančios iš už artimiausios karvių ganyklos.

Žmonės čia šiek tiek panašūs į mano protėvį Jakobą Kuizelą – kietakakčiai, niūroki ir tyleniai. Jei kreipsitės į juos nuolankiai, palabinsite Dievo vardu, o bažnyčioje tvarkingai nusiimsite skrybėlę, tai jums nieko nenutiks. Tad drąsiau!

Visas romane paminėtas vietoves rasite žemėlapyje. Kas gali būti geriau nei po kelionės vaizduotėje leistis į tikrą žygį, per kurį galima patikrinti visų mįslių istorinį tikrumą? Kad kuo geriau įsijaustumėte į Kuizelų epochą, reikėtų keliauti pėsčiomis arba dviračiu, nes anuomet laikai nebuvo tokie greiti kaip šiandien. Ieškodamas medžiagos šiai knygai prisitryniau pūslių ir daugelį kartų pasiklydau Amerio tarpeklyje. Tad kodėl skaitytojams turėtų sektis geriau?

Pakaks kalbų, įsimeskite į kuprinę šį romaną, porą gerų kelioninių batų, butelį vandens, didelio mastelio žemėlapį ir sekite paskui mane pirmiausia...

Altenštato Lorenco bažnytėlė

Velniškai ilgai ieškojau, kur galėtų prasidėti manoji istorija. Buvusi Lorenco bažnyčia yra pačiame Senamiesčio pakraštyje, Šv. Lorenco gatvės gale. Nors pastatyta XII a., bet jau 1812 m. nevykusiai perstatyta ir paversta valstiečio namu. Dėl to tyrinėdamas net du kartus praėjau pro šalį ir galiausiai pasiklydau šalia įsikūrusios įmonės stovėjimo aikštelėje, kol pagaliau supratau, kad gebenėmis apraizgytas senas pastatas šios vietovės pakraštyje kadaise tikrai buvęs bažnyčia. Tik didelės tufo plytos ir vienanavis statinys primena tuos laikus, kai tokie stotingi kaip Andrėjas Kopmejeris dvasininkai pamokslavo avelėms. Šėnaicho upelio čiurlenimas visai šalia to namo, nendrėmis apaugęs upės slėnis ir šermukšnių alėja – visa padeda įsivaizduoti anuomet buvusią vietovę. Esu tikras, kad ir jums tai pavyks.

Romėnų laikais ir vėliau, jau viduramžiais, Altenštatas turėjo būti svarbi prekių perskirstymo vieta. Čia kirtosi Via Claudia Augusta, didysis romėnų kelias šiapus Alpių, ir viduramžių Druskos kelias, vedęs iš Berchtesgadeno žemės į Algojaus regioną. Deja, daugybė pirklių ir keliauninkų pritraukdavo plėšikus bei priešiškai nusiteikusias kariuomenes, todėl miestelėnai XIII a. nutarė geriau persikelti už keleto mylių ant saugesnės kalvos. Taip gimė Šongau, o Altenštatas (Alte Stadt), senasis miestas, iki šiol snaudžia kaip Miegančioji gražuolė.

Pasakojama, kad XIX a. perstatant Lorenco bažnyčią viename laidojimo rūsyje buvo rasti neįprastai stambūs žmogaus kaulai. Ar tai tikrai buvusi tamplierių kripta, neįrodyta. Nėra jokių abejonių, kad šiose vietose aktyviai veikė riterių ordinas. Visai šalia buvusios bažnytėlės ir dabar dar yra Tamplierių gatvė. Egzistuoja tikra pirkimo-pardavimo sutartis tarp premonstratiečių ir tokio Fridericus Wildegraue, Magister Domus Templi in Alemania et in Sclavis, pasirašyta 1289 m. Dokumentas – vienas iš nedaugelio įrodymų, kad tamplieriai ir Bavarijoje turėję nuosavybės. Kai sutarties nuorašas pirmą kartą pateko man į rankas, iš karto supratau – tai naujo romano pradžia.

Keliaukite paskui mane į šios vietovės centrą...

Šv. Mikalojaus bazilika Altenštate

Šalia anksčiau tamplieriams priklausiusių žemių stovi mano mėgstamiausia Pfafenvinkelio bažnyčia. Apsupta visos tos apylinkėms būdingos barokinės prabangos Šv. Mikalojaus bazilika paprastumu ir dydžiu, dviem pilvotais bokštais, galinga išorine siena ir lenktais skliautais labiau primena romaniško stiliaus pilį nei sakralinės paskirties statinį.

Virš pagrindinių vartų yra bareljefas, vaizduojantis dviejų riterių kovą su drakonu. Man jis tapo antrąja mįsle. Prielaidą, kad tie kovotojai – tai Henochas, Kaino sūnus, ir pranašas Elijas, netikrindamas perėmiau iš krašto istorijos puoselėtojo Helmuto Šmidbauerio. Jo žodžiai, o Dieve, šventi! Kas nori, gali pamėginti šį vyrą perkalbėti. Ir susidurti su bavarams iš Pfafenvinkelio būdingu, visai kaip Jakobo Kuizelo kietakaktiškumu.

„Didysis Altenštato Dievas“ – didžiulis kryžius bazilikos viduje, datuojamas 1200 m. ir žinomas toli už Bavarijos ribų. Kai stoviu priešais jį ir žvelgiu į grubiai išskaptuotą, liūdną ir gerą Išganytojo veidą, kaskart jaučiuosi kaip Simonas, kuris, būdamas šiaip jau išsilavinęs žmogus, netikėtai pasijuto užliejamas tikėjimo. Man miela mintis, kad kuklaus kryžiaus viduje yra tikrojo šventojo kryžiaus dalelė, deja, nėra įrodyta.

Iš šiaurinėje navoje buvusios freskos, vaizdavusios keturiolika gelbėtojų, likęs tik fragmentas. Niekas negali man įrodyti, kad ten kadaise negalėjęs būti šventasis Frederikas. Tą antkapinį akmenį išorinėje bažnyčios sienoje, prisipažįstu, paprasčiausiai išgalvojau.

Leiskimės žemyn...

Šongau

Visai nemįslinga vietovė, tačiau Šongau – mano pirmojo ir antrojo romano dėmesio centre. Mažas vaizdingas miestukas su viduramžiškais gynybiniais vartais ir daugybe istorinių pastatų, dauguma kurių įsipina į Jakobo Kuizelo nuotykius.

Štai keletas pasiūlymų pasivaikščioti mano protėvio pėdomis:

Pradėkite iškylą kaip kavos mėgėjas Simonas nuo puodelio juodos espreso kavos Marijos aikštėje, tada užsukite į prekių sandėlį, kurį lengvai atpažinsite iš balto laiptuoto fasado. Čia, buvusioje rotušėje, antrame aukšte galėsite apžiūrėti posėdžių kambarį, kuriame raštininkas Johanas Lechneris ir Šongau kilmingieji sprendė Šelerio gaujos likimą. Prašmatniai drožinėtos lubos išlikusios iš XVI a., žalioji koklinė krosnis pirmajame romane atlieka nedidelį, tačiau gan svarbų vaidmenį.

Šalia prekių sandėlio anksčiau stovėjo Zėmerių šeimos užeiga „Auksinė žvaigždė“, kurioje nakvojo Benedikta. Šiuo metu čia įsikūrusi muzikos mokykla. Prašmatnus tinkas bei viduje buvusi koplytėlė padeda nujausti, kad šioje smuklėje apsistodavę tik turtingesni ponai.

Simonas Fronvyzeris ir Jakobas Kuizelas greičiausiai lankydavosi labiau apšepusiame smuklių kvartale už prekių sandėlio. Iš ten eikite pro senąjį įėjimą, pro miesto sienos vartus, ir pasukite į dešinę. Čia anksčiau stovėjo „raganų bokštas“, kuriame per garsųjį Šongau raganų procesą bausmės laukė daugiau nei šešiasdešimt moterų.

Į kairę nuo senojo įėjimo yra Lecho vartai ir, deja, triukšminga Lechbergo gatvė, einanti į buvusį Kailiadirbių kvartalą prie prieplaukos sieliams, iš kurios dabar tiltas veda į Peitingą. Čia, už miesto, kur kailiadirbiai užsiėmė dvokiančiu amatu, stovėjo budelio namas. Deja, iš jo nieko nelikę. Bet Lechas teka taip pat lėtai kaip ir anuomet, kai Magdalena sieliu leidosi į Augsburgą.

Grįžkite atgal į miestą ir paėjėkite galiuką pro gynybinius vartus link Šv. Sebastijono kapinių, šios stūksojo kaip nejaukūs kulisai, kurių fone Jakobas Kuizelas ir jaunasis gydytojas romane Koriko duktė turėjo iškasti vaikų palaikus. Šalia buvo kalėjimas ir Šongau budelių kankinimo kameros. Dar visai neseniai čia viešpatavo teisė ir įstatymai, laimei, šiais laikais tuo užsiima policija. Truputį toliau įsikūrusi Žemės taryba. Šioje aikštėje seniau stovėjo pilis, kurioje raštininkas Johanas Lechneris su Jakobu Kuizelu planavo plėšikų medžioklę.

Dabar eikite pro viduramžiškus Makso vartus ir pabaigai apsilankykite iš tiesų dėmesio vertame miesto muziejuje, kuris įsikūręs buvusioje bažnyčioje, anksčiau globojusioje ir vargšus ligonius. Raskite kalaviją, Johano Lechnerio tėvo portretą ir Kuizelų spintą – buvusią mano protėvių vaistinėlę.

Baigėte?

Tada nusipelnėte vakarienės, o kitą dieną kelionės tikslas...

Peitingo pilies griuvėsiai

Peitingas – tai kaimas kitame Lecho upės krante. Nenusivilkite, nes iš buvusios Velfų pilies ant piliakalnio likę tik griuvėsiai. Verta išsirengti į trumpą iškylą ant kalvos, iš kur galima pažvelgti į didįjį Peisenbergo kalną. Juosmenį siekianti pieva slepia kadaise prašmatnios pilies pamatus, o miške dar galima įžvelgti keletą ąžuolų, augusių pilies alėjoje.

1155 m. net pats imperatorius Barbarosa šioje tvirtovėje aplankė Velfų hercogą. Vėliau pilį valdė Štauferiai, o tada Vitelsbacheriai. Per žemės drebėjimą 1348 m. dalis sienų sugriuvo, tvirtovė pamažu prarado reikšmę. 1632 m. per Trisdešimtmetį karą pilis buvo nušluota, todėl 1660 m. žiemą, atvykus Simonui ir Benediktai, čia iš tikro stūksojo tik griuvėsiai. Kaip šie anuomet atrodė, teatskleidžia jūsų ir mano vaizduotė.

Tvirtai įsikibkite, nes dabar leisitės žemyn už Peitingo į Amerio upės tarpeklį. Ten laukia...

Šlajerio kriokliai

Kai pirmą kartą ieškojau Šlajerio krioklių, turėjau grįžti atgal, nes pastebėjau, kad patraukiau klaidingu keliu. Antrą sykį išsukau iš kelio prieš Amerio tiltą, o ne už, kaip anksčiau, ir ne toje upės pusėje ėmiau brautis vis gilyn į tankmę, kol netikėtai sustojau ant stataus tarpeklio krašto. Trisdešimt metrų žemiau šniokštė Ameris. Žingsnis į priekį, ir šios knygos nebūtų... Suprakaitavęs ir purtomas drebulio nenorėjau patikėti, kad pasiklydau, be jokio plano pasileidau į priekį, kol atsidūriau idiliškoje gėlių pievelėje. Deja, mane kamuoja šienligė. Aplink nė iš tolo nebuvo matyti jokių krioklių, tačiau sutikau keletą paslaugių dviratininkų, kurie, nors ir neparodė kelio prie Šlajerio krioklių, tačiau bent jau padėjo rasti tą vietą, kurioje pradėjau kelionę.

Mano tyrinėjimuose Šlajerio kriokliai virto apsėdimu. Kai pagaliau juos aptikau, teko truputį nusivilti. Matyt, po visų tų vargų tikėjausi bent jau Niagaros krioklių. Šlajerio kriokliai maži, per samanotas kalkakmenio uolas vanduo srovena taip tykiai, kad iš purslų susidaro tarsi sidabrinės užuolaidos. Kam pasiseks atvykti ne sezono metu, bus čia visai vienas. Tada galima pasijusti kaip Kasparo Davido Frydricho paveiksle.

Visos apylinkės išraižytos olų, kuriose galėtų pasislėpti ištisi banditų legionai, todėl tai pati tinkamiausia vieta padūmavusiam plėšikų lizdui įsikurti, visai kaip mano romane.

Visiems, nenorintiems klaidžioti kaip aš, pateikiu puikiausio maršruto aprašymą: jei einate nuo Bad Zaulgrubo, reikia nusileisti prie Amerio upės. Perėjus tiltą kilti aukštyn, praeiti elektrinę, tada sukti į dešinę. Paėjėjus geras dvidešimt minučių, takelis nuvinguriuoja žemyn į upės slėnį, pagaliau pamatote Šlajerio krioklius. Paskirkite minutėlę apmąstymams apie mane ir sekite toliau...

Vesobruno vienuolynas

Vesobrunas yra tolėliau nuo kitų mįslingųjų vietų. Būtų geriausia, jei važiuotumėte automobiliu arba leistumėtės į kelionę dviračiu iš Šongau arba nuo Amerio ežero. Jei atvyksite kaip aš dviračiu nuo Dyseno, teks iš pradžių įveikti stačią įkalnę. Kartais apimdavo jausmas, kad pėsčiomis būtų buvę greičiau. Vis dėlto nė kartelio nenulipau nuo dviračio – pabandykite pakartoti tą patį!

Dėl to atokvėpis prie trijų šaltinių šalia buvusio benediktinų vienuolyno, stūksančio ant kalvelės į pietus nuo Amerio ežero, dar malonesnis. Kadaise šiose apylinkėse gyveno geriausi Europos tinkuotojai, o šiandien vienuolynas ir kaimas atrodo truputį apsnūdę. Atvykėliai pirmiausia apžiūrimi stovint už sodo tvoros. Kai pagyvenusio Vesobruno gyventojo paklausiau apie kambarį nakčiai, buvau nepatikliai nužvelgtas. Prie pusryčių stalo jau žinojau visą tragišką jo gyvenimo istoriją ir geriausią dviračių taką į Šongau. Pfafenvinkelio gyventojams reikia laiko.

Ant kai kurių šių vietų namų durų kabo lentelės su kadaise garsios menininkų šeimos pavarde. Kas nori, užeigoje prie pašto gali paprašyti parodyti šokių salę, kurios lubos mena garbingą praeitį. Į rytus nuo kaimo plyti kukmedžių giraitė, per kurią romane jojo Simonas su Benedikta ir susitiko tariamus pakelės plėšikus.

Keletas vienuolyne gyvenančių seserų iškylautojams siūlo išties įdomų pasivaikščiojimą po pastato vidų. Įsižiūrėjus į puošnius lubų lipdinius, darosi aišku, kodėl Vesobruno amatininkai garsėjo iki pat Venecijos. Koridoriai ir patalpos tapo Šteingadeno bibliotekos pavyzdžiu.

Senasis romėnų bokštas, kuriame Fronvyzeris ir Kopmejer aptinka vertingų knygų lobyną, stovi pastatų komplekso pakraštyje. Man nežinoma, ar čia kada nors buvo įsikūrusi biblioteka. Tvirtas gynybinis bokštas per Trisdešimtmetį karą galėjo tarnauti kaip saugus prieglobstis.

Vadinamoji Vesobruno malda, viena seniausių maldų vokiečių kalba, per gydytojo ir pirklės kelionę iš tikro buvo saugoma vienuolyne. Šiuo metu ji yra Bavarijos valstybinėje bibliotekoje.

Jei palikę vienuolyną, pasuksite į dešinę ir eisite palei sieną, po dešimties minučių prieisite garsiąją Tasilo liepą, prie kurios Simonas vos nenusisuko sprando. Jei norėsite patikrinti, ar kur nėra paslėpta kokia mįslinga plokštelė, perspėju – liepoje yra širšių lizdas! Tad eikite toliau...

Rotenbucho vienuolynas

Taip, Primo ir Felicijono relikvijos egzistuoja! Tik ne taip kaip Trisdešimtmečio karo laikais – stovinčios vertikaliai su kalaviju ir laurų vainiku, bet beveik nepastebimos, gausiai drožinėtoje skrynutėje padėtos priešais altorių. Pabandykite rasti jas tarp visų tų angeliukų, lipdinių ir skulptūrėlių! Man pačiam prireikė keleto minučių ir gerosios vienuolės pagalbos.

Visos kitos relikvijos, kurias vardija probstas Michaelis Piskatorius, anuomet priklausė vienuolynui. Šventosios Binosos dantys, šventosios Marijos plaukai ir apsiausto skiautelės, be to, šventųjų Pankratijaus, Blazijaus, Valerijaus, Virgilijaus, Jono, Filipo, Bartolomėjaus, Teklės, Brigitos relikvijos... Tai tik dalelė visų turtų.

Tiems, kurie pasijus priblokšti visos buvusios augustiniečių kanauninkų bažnyčios barokinės prabangos, viso to aukso ir lipdinių, duosiu patarimą: palikite bažnyčią dešinėje ir eikite pro vartelius pastatų komplekso užpakalinėje dalyje. Iš ten puikiausiai nukeliausite prie Amerio tarpeklio, palikdami nuošalyje medžius, karves ir koplytėles. Juk Dievas gyvena visame Pfafenvinkelyje.

Arba sekite paskui mane...

Šteingadeno premonstratiečių vienuolynas

Kortas ant stalo! Iš tiesų norėjau paskutiniam veiksmui parinkti Šlajerio krioklius, bet tada į rankas pateko senas 1803 m. vienuolyno planas, kuriame buvo pažymėtas Komedijos teatras. Komedijos teatras vienuolyne! Nuo tada manęs neapleido mintis surengti romano blogiukui paskutinį didelį pasirodymą tikrąja to žodžio prasme.

Šiuo metu pastatas – privati nuosavybė ir su mano įsivaizduojamu vienuolyno teatru nedaug ką turi bendra. Išsigalvojau ir biblioteką, ir požeminius koridorius su visu Magdalenos kalėjimu koplyčioje. Atsiprašau. Būtų geriausia, jei išgertumėte baltojo alaus užeigėlėje priešais vienuolyną, užmerktumėte akis ir visa kita įsivaizduotumėte. Viskas, ką dar galiu pasiūlyti – nuo bažnyčios atsišakojanti romaniško stiliaus arkų galerija, kurioje Simonas pirmą kartą susitiko Augustiną Bonenmairą. (Anuometinis abatas iš tikrųjų taip vadinosi! Teisinga jo pavardės rašyba – Augustin Bonenmayr – mane persekiojo kaip pavėluotas prakeiksmas.) Yra ir Jono koplyčia, išties anksčiau stovėjusi kitoje vietoje. Žinoma, ir Velfų laidojimo rūsys po bažnyčia. Įėjimą puošia stora antkapinė plokštė su cituojamu įrašu. Nedrįsau jos pakelti. Kas žino, galbūt ten apačioje vis tik yra koks nors slaptas įėjimas.

Beje, romane veltui ieškosite Šteingadeno Vyzo bažnyčios. Bavarijos baroko perlas buvo pastatytas tik XVIII a. Vis dėlto šį krašto pasididžiavimą verta aplankyti.

Dar vienas patarimas: tarp Peitingo, Rotenbucho ir Šteingadeno vingiuoja puikus, nuo didžiųjų kelių nutolęs dviračių takas. Vienos dienos išvyka, kurią iš visos širdies rekomenduoju. Geriau Pfafenvinkelio neįmanoma pažinti.

Dviračiu, automobiliu ir pėsčiomis tyrinėdamas apylinkes aplankiau daugybę kitų vietovių bei objektų. Kreivų pakelės kryžių, apgriuvusių koplyčių, neįžengiamų miškų, gilių tarpeklių ir didingų bažnyčių, akmeninių žmogučių, kryžkelių ir vienišų kaimelių. Visos šios vietos gali papasakoti savo istoriją, bet romanui, deja, netiko.

Vis dėlto, kas žino, gal tiks kitam.

Smagaus skaitymo ir kelionių linki

Oliver Pötzsch

Content

Пётч Оливер Koriko duktė ir juodasis vienuolis