Пётч Оливер

Koriko duktė

Oliver Pötzsch

KORIKO DUKTĖ

Romanas

Iš vokiečių kalbos vertė

IEVA SIDARAVIČIŪTĖ

Versta iš: Oliver Pötzsch

Die Henkerstochter

Ullstein Taschenbuch, 2008

Iš anglų kalbos vertė Ieva Sidaravičiūtė

Redagavo Viktorija Šenbergs

Tekstą tvarkė Erika Merkytė-Švarcienė

Viršelį pritaikė Andrius Morkeliūnas

Maketavo Alma Liuberskienė

Išleido Obuolys® (OBUOLYS yra registruotas leidybinis ženklas, kurį pagal sutartį naudoja UAB MEDIA INCOGNITO)

Butrimonių g. 9, LT-50220 Kaunas

knygos@obuolys.lt

www.obuolys.lt

ISBN 978-609-403-420-6

© Ullstein Buschverlage GmbH, Berlin. Published in 2008 by Ullstein Taschenbuch

© Vertimas į lietuvių kalbą, Ieva Sidaravičiūtė, 2012

© Viršelio adaptacija, Andrius Morkeliūnas, 2012

© UAB MEDIA INCOGNITO, 2012

Frico Kuizelo atminimui,

Niklui ir Lili

iš kito giminystės linijos galo

Veikėjai

Jakobas Kuizelas, Šongau korikas

Simonas Fronvyzeris, miesto mediko sūnus

Magdalena Kuizel, koriko duktė

Ana Marija Kuizel, koriko žmona

Kuizelų dvynukai Georgas ir Barbara

Bonifacas Fronvyzeris, miesto medikas

Marta Štechlin, pribuvėja

Jozefas Grimeris, vežikas

Georgas Rygas, vežikas

Konradas Vėberis, parapijos klebonas

Katarina Daubenberger, pribuvėja iš Peitingo

Rėzel, smuklės „Auksinė žvaigždė“ patarnautoja

Martinas Hiuberis, vežikas iš Augsburgo

Francas Štraseris, smuklininkas iš Altenštato

Klėmensas Kracas, smulkus krautuvininkas

Agatė Krac, krautuvininko sutuoktinė

Marija Šrėfogel, miesto tarybos nario sutuoktinė

Grafas Volfas Dytrichas fon Zandicelis, kurfiursto vietininkas

Miesto tarybos nariai

Johanas Lechneris, teismo raštininkas

Karlas Zėmeris, pirmasis burmistras ir smuklės „Auksinė žvaigždė“ savininkas

Matijas Augustinas, vidinės tarybos narys

Matijas Holtshoferis, burmistras

Johanas Piuchneris, burmistras

Vilhelmas Hardenbergas, Šventosios Dvasios ligoninės valdytojas

Jakobas Šrėfogelis, puodžius ir liudytojas byloje

Michaelis Berchtholtas, kepėjas ir liudytojas byloje

Georgas Augustinas, vežikas ir liudytojas byloje

Vaikai

Zofi Dangler, lino audėjo Andrėjo Danglerio globotinė

Antonas Kracas, krautuvininko Klėmenso Kraco globotinis

Klara Šrėfogel, miesto tarybos nario Jakobo Šrėfogelio globotinė

Johanesas Štraseris, Altenštato smuklininko Franco Štraserio globotinis

Pėteris Grimeris, Jozefo Grimerio sūnus, pusiau našlaitis

Samdomi kariai

Kristianas Braunšveigeris, Andrė Pirkhoferis, Hansas Hohenleitneris, Kristofas Holcapfelis

Prologas

Šongau,

1624-ųjų Viešpaties metų spalio 12 d.

Spalio dvyliktoji buvo gera diena žudyti. Prieš tai visą savaitę lijo, bet šį penktadienį po atlaidų gerasis Viešpats Dievas atėjo į protą. Nors prasidėjo ruduo, saulė šiltais spinduliais apšvietė Pfafenvinkelį[1]. Nuo miesto pusės sklido triukšmas ir juokas. Dundėjo būgnai, žvangėjo varpeliai, kažkur griežė smuikas. Makaronų ir keptos mėsos kvapas prasiskverbė iki pat dvokiančio Kailiadirbių kvartalo. Laukia puiki egzekucija.

Jakobas Kuizelas stovėjo šviesos nutviekstoje pirkioje ir purtė tėvą mėgindamas išbudinti. Miesto sargybinis jau du kartus buvo užėjęs jų išsivesti. Šįkart nebepavyks jo nusikratyti. Šongau koriko galva karksojo ant stalo, ilgi susivėlę plaukai plūduriavo alaus ir degtinės klane. Vyras knarkė protarpiais krūptelėdamas per miegus.

Jakobas palinko prie tėvo ausies. Į nosį trenkė alkoholio ir prakaito tvaikas. Šalto prakaito. Juo tėvas visada tvoksdavo prieš egzekucijas. Vėliausiai po nuosprendžio paskelbimo šiaip jau saikingas gėrikas imdavo lakti. Nieko nevalgydavo ir veik nebešnekėdavo. Naktimis dažnai prabusdavo rėkdamas ir apsipylęs prakaitu. Paskutiniąsias dvi dienas tapdavo kone visai neprieinamas. Koriko žmona Katarina tai žinojo, todėl paprastai su vaikais išsikraustydavo pas brolienę. Tik Jakobui tekdavo pasilikti, nes buvo vyriausias sūnus, taigi ir tėvo patarnautojas.

– Mums reikia eiti! Sargybinis laukia!

Jakobas iš pradžių šnabždėjo, paskui šaukė, galiausiai jau riaumojo. Pagaliau knarkiantis milžinas krustelėjo.

Johanesas Kuizelas krauju pasruvusiomis akimis dėbtelėjo į sūnų. Jo oda buvo sausos, senos duonos tešlos spalvos, juodoje susivėlusioje barzdoje kabėjo vakarykštės miežinių kruopų sriubos likučiai. Korikas ilgais, kone kaip gyvūno nagai, lenktais pirštais persibraukė veidą. Tada išsitiesė visu savo bemaž šešių pėdų ūgiu. Galingas kūnas kiek susvyravo, akimirką rodės, kad parpuls kniūbsčiomis. Tada Johanesas Kuizelas atgavo pusiausvyrą. Pasirąžė.

Jakobas padavė tėvui dėmėtą švarką, odinę apykaklę pečiams ir pirštines. Augalotas vyras neskubėdamas apsirengė, nusibraukė nuo kaktos plaukus ir netardamas nė žodžio žengė prie užpakalinės pirkios sienos. Ten, tarp nusidėvėjusio virtuvės suolo ir Viešpaties altorėlio su Nukryžiuotuoju bei džiovintomis rožėmis, šliejosi budelio kalavijas. Šis buvo gerų dviejų rankų ilgio, trumpu skersiniu, be smaigalio, užtai su ašmenimis, kuriais ore galėjai perrėžti plauką. Tėvas reguliariai jį galando. Saulėje kalavijas žvilgėjo, lyg būtų nukaltas vos vakar. Niekas negalėjo pasakyti, kokio ginklas senumo. Prieš Johanesą Kuizelą šis priklausė jo uošviui Jėrgui Abrieliui, o dar prieš tai – pastarojo tėvui ir seneliui. Kada nors jis priklausys Jakobui.

Prie lauko durų laukė sargybinis. Žemas, laibas vyrukas vis sukiojo galvą miesto sienų pusėn. Jie vėlavo, tikriausiai ten jau radosi pirmųjų nekantruolių.

– Paruošk vežimą, Jakobai.

Tėvo balsas skambėjo ramiai ir sodriai. Praėjusios nakties riksmai ir kūkčiojimas išnyko kaip per stebuklą.

Johanesui Kuizelui spraudžiant masyvų kūną pro žemas medines duris, sargybinis nejučiomis žengtelėjo į šoną ir persižegnojo. Korikas gyvenvietėje nebuvo laukiamas svečias. Neatsitiktinai budelio namas stovėjo už miesto ribų, Kailiadirbių kvartale. Kai milžinas tylomis gerdavo vyną smuklėje, sėdėdavo prie atskiro stalo. Gatvėje žmonės vengdavo jo žvilgsnio – buvo kalbama, esą šis prišaukia nelaimę, ypač mirties bausmės vykdymo dienomis. Šiandien koriko mūvimos odinės pirštinės po egzekucijos bus sudegintos.

Atsisėdęs ant suolo šalia namo tėvas Kuizelas mėgavosi vidudienio saule. Regint jį tokį, buvo sunku patikėti, kad vos prieš valandą vyras klejojo kažką murmėdamas sau po nosimi. Johanesas Kuizelas laikytas geru budeliu. Greitas, stiprus, ryžtingas. Niekas, išskyrus jo šeimą, nenumanė, kiek korikas išmaukdavo prieš egzekucijas. Nūnai vyras sėdėjo užmerktomis akimis, tartum klausytųsi kokios tolimos melodijos. Nuo miesto pusės vis dar sklido triukšmas. Muzika, juokas, kažkur netoliese čiulbėjo strazdas. Kalavijas šliejosi prie suolo lyg pasivaikščiojimams skirta lazda.

– Nepamiršk virvių! – vis dar neatsimerkdamas šūktelėjo sūnui.

Greta namo stūksančiame tvarte Jakobas uždėjo sulysusiam širmiui kamanas ir įkinkė jį į ratus. Vakar berniukas dar valandų valandas šveitė dvirãtį vežimą. Kaip dabar paaiškėjo – beprasmiškai. Purvas ir kraujo dėmės jau buvo įsiėdę į medieną. Ant prasčiausiai atrodančių vietų Jakobas užmetė šiek tiek šiaudų. Vežimas didžiajai dienai paruoštas.

Dvylikametis koriko sūnus iš visai arti buvo stebėjęs jau keletą egzekucijų: du pakorimus ir triskart teistos vagilės nuskandinimą. Per pirmąjį korimą berniukui buvo vos šešeri. Jakobas vis dar gerai atminė, kaip kelių plėšikas veik ketvirtį valandos šokinėjo kilpoje. Minia kaukė, o tėvas tą vakarą grįžo nešinas ypač dideliu gabalu avienos. Po egzekucijų Kuizelams ėjosi itin gerai.

Iš skrynios tvarto gilumoje Jakobas atsinešė porą virvių ir įkišo jas į maišą su grandinėmis, aprūdijusiomis žnyplėmis bei drobiniais skudurais kraujui šluostyti. Švystelėjęs viską į vežimą, išvedė pažabotą širmį į lauką. Tėvas įsiropštė į ratus ir sukryžiavęs kojas įsitaisė ant medinio dugno. Kalavijas ilsėjosi ant jo galingų šlaunų. Miesto sargybinis skubiai nužingsniavo į priekį. Šis džiaugėsi galėdamas būti kuo toliau nuo koriko.

– Pirmyn! – šūktelėjo Johanesas Kuizelas.

Jakobas trūktelėjo vadžias, ir vežimas girgždėdamas pajudėjo.

Širmiui plačia gatve lėtai risnojant aukštutinės miesto dalies link, sūnus per petį vis dirsčiojo į tėvą. Jakobas visada vertino savo šeimos darbą. Nors žmonės ir kalbėjo apie negarbingą profesiją, šiam ji nebuvo gėdinga. Išsidažiusios kekšės ir sukčiai – tai jie negarbingi. O Johaneso profesija sunki, padori, reikalaujanti daug patirties. Iš senojo vyro Jakobas mokėsi sunkaus žudymo amato.

Jeigu pasiseks ir kurfiurstas leis, po kelerių metų jis laikys egzaminą meistro vardui gauti. Atitinkantis visus standartus, techniškai tobulas galvos nukirtimas. Jakobas tokio dar niekada nebuvo matęs. Tuo svarbiau šiandien itin atidžiai stebėti.

Vežimas siaura, stačia gatve įvažiavo į miestą ir pasiekė turgaus aikštę. Priešais miesto aukštuomenės namus buvo pristatyta prekybos kioskų bei prekystalių. Apskretusios mergiūkštės pardavinėjo skrudintus riešutus ir mažas kvepiančias duoneles. Viename kampe įsikūrusi grupė klajojančių muzikantų žongliravo kamuoliais ir dainavo vaiko žudikę pašiepiančias eiles. Nors artimiausia mugė turėjo įvykti tik spalio pabaigoje, bet aplinkiniuose kaimuose jau buvo pasklidusios kalbos apie mirties bausmės vykdymą. Taukšdami, žiaumodami, pirkdami skanumynus visi laukė, kol kaip kulminaciją galės švęsti kruviną spektaklį.

Sėdėdamas ant vežimo pasostės Jakobas žvelgė žemyn į žmones, kurie pusiau juokdamiesi, pusiau stebėdamiesi žvelgė į koriko vežėčias. Turgaus aikštė buvo apytuštė. Dauguma Šongau gyventojų jau nuskubėję prie ešafoto už miesto sienų užsiimti geriausių vietų. Mirties bausmė turi būti įvykdyta bažnyčios varpui išmušus dvylika – liko mažiau nei pusvalandis.

Vežimui su budeliu įriedėjus į grįstą aikštę, muzika nutilo. Kažkas šūktelėjo:

– Na, korike! Ar išsigalandai kalaviją? O gal norėtum ją vesti?!

Minia sukaukė. Tiesa, mieste galiojo paprotys, kad budelis turi teisę pasigailėti nusikaltėlės, jei ši už jo išteka. Tačiau Johanesas Kuizelas jau turėjo žmoną. Ir Katarina Kuizel nelaikyta itin romia. Baisiojo budelio Jėrgo Abrielio dukterį dar vadino Kruvinąja Dukterimi arba Šėtono Pačia.

Vežimas turgaus aikšte nuriedėjo pro prekių sandėlį miesto sienos link. Čia kilo didelis keturaukštis bokštas – išorinė siena suodina, langai maži kaip šaudymo angos, grotuoti. Korikas užsimetė kalaviją ant pečių ir išlipo iš vežimo. Pro akmeninį portalą tėvas su sūnumi įnėrė į vėsų kalėjimo tvirtovės vidų. Į požemį leidosi siauri, numindžioti laiptai. Apačioje iš tamsaus koridoriaus į dešinę ir į kairę vedė sunkios, geležimi apkaustytos durys. Galvos aukštyje jose buvo įleistos mažytės grotelės. Pro groteles dešinėje pasigirdo kone vaikiškas verkšlenimas ir kunigo kuždesys. Jakobo ausis pasiekė lotyniškų žodžių nuotrupos.

Miesto sargybiniui atvėrus duris, oras iškart pradvoko. Šlapimu, išmatomis, prakaitu. Koriko sūnus nejučiomis sulaikė kvapą.

Viduje moteris akimirką liovėsi verkšlenusi, tačiau netrukus pratrūko garsiai raudoti laibu balsu. Vaiko žudikė suprato, kad artinasi paskutinioji. Kunigo litanija taip pat suskambo garsiau. Malda ir klyksmas susijungė į tiesiog pragarišką triukšmą.

– Dominus pascit me, et nihil mihi deerit...

Atskubėję kiti miesto sargybiniai ištempė gniužulėlį žmogaus į dienos šviesą.

Kadaise Elizabetė Klement buvo graži mergina: šviesiais plaukais ligi pečių, besijuokiančiomis akimis ir papūstomis lūpytėmis, kurios, rodės, visą laiką truputėlį pašaipiai šypsojosi. Jakobas dažnai matydavo ją su kitomis tarnaitėmis skalbiančią prie Lecho upės. Dabar sargybiniai buvo nukirpę pasmerktajai plaukus, šios veidas išbalo ir įkrito. Elizabetė vilkėjo paprastą pilką ašutinę, nusėtą purvo dėmėmis. Pro apdarą iš po odos stirksojo pečių kaulai. Ji atrodė tokia liesa, lyg nė neprisilietusi prie gausių paskutinių mirtininko pietų, priklausančių nuteistiesiems tris dienas iš eilės prieš egzekuciją ir pagal paprotį aukojamų Zėmerio užeigos.

Elizabetė Klement tarnavo pas Rėselbauerį. Dėl savo grožio buvo mylima tarp samdinių. Šie zujo apie ją kaip naktiniai drugiai aplink šviesą, dovanojo smulkias dovanėles, tykojo prie durų. Rėselbaueris plūdosi, bet tai negelbėjo. Vienas kitas, taip buvo kalbama, neva su mergina ir šiene pasiritinėjęs.

Kita tarnaitė negyvą kūdikį aptiko duobėje už klojimo, žemė ten dar visai šviežiai supilta. Jau vos pradėjus kankinti, Elizabetė palūžo. Vaiko tėvo tapatybės negalėjo ar nenorėjo atskleisti. Bet moterys liežuvavo ir kuždėjosi. Merginos grožis tapo jai nelaime, ir tai kai kurioms bjaurioms miestelėnų žmonoms leido ramiai miegoti. Pasaulyje vėl viskas stojo į savo vietas.

Nūnai Elizabetė klykė visa gerkle ir muistėsi it laukinė, trims miesto sargybiniams ją traukiant iš šios urvo. Vyrai bandė supančioti merginą, tačiau toji vis ištrūkdavo lyg slidi žuvis.

Ir šit įvyko kai kas keista: į priekį žengtelėjo korikas ir uždėjo abi rankas jai ant pečių. Veik švelniai augalotas vyras palinko prie menkutės mergaitės ir sukuždėjo jai kažką į ausį. Tik Jakobas stovėjo pakankamai arti, kad įstengtų suprasti žodžius.

– Neskaudės, Lizele. Aš tau pažadu, neskaudės.

Mergina liovėsi klykusi. Nors ir virpėdama visu kūnu, leidosi surišama. Sargybiniai pusiau susižavėję, pusiau su baime dairėsi į budelį. Jiems atrodė, tartum Johanesas Kuizelas mergaitei į ausį būtų sukuždėjęs burtažodį.

Pagaliau jie išėjo į lauką, kur daugybė Šongau gyventojų jau nekantriai laukė vargšės nusidėjėlės. Pasigirdo kuždesys, kai kurie žegnojosi arba kalbėjo trumpą maldą. Bažnyčios bokšte ėmė skambėti varpas, aukštą, ausį rėžiantį toną vėjas nunešė virš miesto. Pašiepiančių riksmų nebesigirdėjo, neskaitant varpo, stojo visiška tyla. Elizabetė Klement buvo viena iš miestiečių, bet dabar minia į ją spoksojo kaip į sugautą laukinį žvėrį.

Johanesas Kuizelas įkėlė drebančią mergaitę į ratus ir vėl kažką sukuždėjo šiai į ausį. Tada ištiesė jai mažą buteliuką. Elizabetei delsiant, korikas staiga sugriebė vargšelės galvą, atlošė atgal ir sulašino skystį į burną. Visa tai įvyko taip greit, kad tik maža dalis aplinkinių pastebėjo. Kankinės akys tapo tarsi stiklinės. Ji nurėpliojo į vežimo kampą ir susiraitė ant dugno. Alsavimas tapo ramesnis, drebulys liovėsi. Kuizelo tinktūra garsėjo Šongau mieste kaip malonė, kuria pasinaudoti vyras, tiesa, leido ne kiekvienam nuteistajam. Aukų dėžučių tuštintojas ir žudikas Pėteris Hausmajeris prieš dešimtį metų jautė kiekvieną smūgį, Kuizelui laužant jam kaulus. Pritvirtintas prie rato jis klykė tol, kol korikas galiausiai paskutiniu kirčiu sutrupino šiam kaklo slankstelį.

Pasmerktieji mirti iki ešafoto paprastai turėdavo nueiti patys arba juos, įvyniotus į gyvulio odą, žeme nuvilkdavo arklys. Tačiau budelis iš patirties žinojo, kad nuteistos vaikų žudikės pačios eiti dažniausiai neįstengdavo. Kad nurimtų, mirties bausmės vykdymo dieną joms įduodavo net tris litrus vyno, o tinktūra tapdavo paskutiniu lašu. Dažniausiai merginas it svirduliuojančias aveles iki ešafoto tekdavo nešte nešti. Todėl Johanesas Kuizelas visada pasiimdavo vežimą. Be to, vežėčios vieną kitą sulaikydavo nuo dar poros kirčių įdavimo vargšei nusidėjėlei pakeliui į aną pasaulį.

Dabar korikas jau vadelėjo pats, jo sūnus Jakobas žingsniavo šalimais. Minia spoksojo taip apgulusi vežėčias, kad juodu tik labai lėtai galėjo judėti į priekį. Šalia nuteistosios rožinį kalbėjo į vežimą įlipęs pranciškonų vienuolis. Lėtai apvažiavę prekių sandėlį, galiausiai sustojo pastato šiaurinėje pusėje. Jakobas išvydo kalvį iš Vištų gatvės, laukiantį ten su žarijų indu. Stiprios, pūslėtos rankos dumplėmis pūtė orą į anglis, raudonai lyg šviežias kraujas žėravo replės.

Du miesto sargybiniai kilstelėjo Elizabetę nelyginant kokią marionetę, įsmeigusią akis į tuštumą. Korikui žnyplėmis įgnybus merginai į dešinįjį žastą, ji laibai riktelėjo. Tada, rodos, vėl pasinėrė į kitą pasaulį. Pasigirdo šnypštimas, ėmė rūkti, Jakobui į nosį dūrė apdegusios mėsos tvaikas. Nors tėvas buvo nupasakojęs procedūrą, berniokas kovojo su šleikštuliu.

Dar tris kartus prie kiekvieno prekių sandėlio kampo vežimas sustojo, ir procedūra buvo kartojama. Elizabetei dar kartą įgnybo į kairįjį žastą, kartą į kairiąją krūtį ir kartą į dešiniąją. Bet dėl gėralo poveikio skausmas buvo pakenčiamas.

Niūniuodama paprastą vaikišką lopšinę pasmerktoji šypsodamasi glostėsi pilvą:

– Aa-aa pupa...

Jie išvažiavo iš Šongau pro Pilies vartus ir pasuko Altenštato gatve. Jau iš tolo išvydo mirties bausmės vykdymo vietą. Žolėtame žemės lopiniais nusėtame lauke tarp arimų ir gretimo miško susirinko visas miestas ir aplinkinių kaimų gyventojai, miesto tarybos nariams čionai atnešė suolus ir kėdes. Liaudis užpakalinėse eilėse laiką leido liežuvaudama, lepindamasi skanėstais. Viduryje stūksojo ešafotas – mūryta, septynių pėdų aukščio pakyla, į kurios viršų vedė mediniai laipteliai.

Kinkiniui privažiavus aikštę, minia prasiskyrė. Žmonės smalsiai mėgino užmesti akį į vaiko žudikę, kiūtančią ant vežimo dugno.

– Tegu atsistoja. Į viršų, į viršų ją! Korike, parodyk ją mums!

Liaudis aiškiai buvo įniršusi. Daugelis čia laukė jau nuo pat ryto, o nusikaltėlės nė nematyti. Pirmieji miestelėnai jau sukruto svaidyti akmenis ir supuvusius vaisius. Pranciškonų vienuolis susigūžė saugodamas savo rudą apdarą, tačiau keletas obuolių vis tiek pataikė jam į nugarą. Miesto sargybiniai tramdė minią, nelyginant didžiulę būtybę, susitelkusią aplink vežimą, tartum norėtų jį praryti su visu turiniu.

Johanesas Kuizelas ramiai nuvairavo vežimą iki pakylos. Ten jau laukė tarybos nariai ir valdytojas Michaelis Hiršmanas. Kaip čionykštis kurfiursto vietininkas, Hiršmanas pats prieš dvi savaites paskelbė nuosprendį. Nūn jis darkart įdėmiai pažvelgė merginai į akis. Senasis vyras pažinojo Elizabetę nuo vaikystės.

– Ak, Lizele, ką padarei?

– Nieko. Nieko nepadariau, jūsų prakilnybe.

Elizabetė Klement, tebesiglostydama pilvą, jau negyvomis akimis žiūrėjo į valdytoją.

– Tai žino tik ponas Dievas, – sumumėjo Michaelis.

Valdytojui linktelėjus, budelis aštuoniomis pakopomis užvedė vaiko žudikę ant ešafoto. Jakobas nusekė jiems pridurmui. Dukart suklupusi, Elizabetė įveikė savo paskutiniuosius žingsnius. Viršuje jau laukė kitas pranciškonų vienuolis ir miesto šauklys. Berniukas nužvelgė pievą. Matė šimtus įsitempusių veidų plačiai atvertomis burnomis ir išplėstomis akimis. Tarybos nariai jau sėdėjo savo vietose. Nuo miesto pusės vėl ataidėjo varpo skambesys. Visi laukė.

Korikas švelniai privertė Elizabetę Klement atsiklaupti. Tada atsinešta drobine skarele užrišo jai akis. Merginos kūnas virptelėjo, ši tyliai murmėjo maldą:

– Sveika, Marija, malonės pilnoji, Viešpats su tavimi. Tu pagirta tarp moterų...

Šauklys atsikrenkštė ir darkart paskelbė nuosprendį. Jakobas jo balsą girdėjo lyg tolimą šlamesį:

– ...kad nūn tu visa širdimi atsigręžtumei į Dievą ir taip mirtumei dora bei laiminga mirtimi...

Tėvas kumštelėjo jam į šoną.

– Tau reikės ją man prilaikyti, – kaip įmanydamas tyliau sukuždėjo jis, kad netrukdytų prakalbos.

– Ką?

– Turėsi laikyti jos pečius ir galvą iškeltus, kad gerai pataikyčiau. Kitaip mūsų Lizelė pargrius.

Ir iš tiesų nuteistosios kūnas palengva glebo. Jakobas sutriko. Iki šiol vaikis manė, kad egzekuciją reikės tik stebėti. Apie padėjimą tėvas nė karto neužsiminė. Tačiau delsti jau buvo per vėlu. Jakobas suėmė Elizabetei Klement už trumpų plaukų ir trūktelėjo jos galvą aukštyn. Ši suinkštė. Koriko sūnus jautė prakaitą ant savo pirštų, ištiesė ranką, kad tėvas turėtų vietos kalavijui. Meistriškumas pasireiškė vieninteliu, abiem rankomis atliktu, tiksliu kirčiu tarp dviejų kaklo slankstelių. Vos akimirksnis, oro dvelktelėjimas, ir baigta. Tiesa, tik tuo atveju, jei viskas atliekama tinkamai.

– Tepasigaili Dievas tavo vargšės sielos...

Šauklys baigė. Išsitraukė ploną, juodą medinę lazdelę, iškėlė ją virš Elizabetės Klement ir perlaužė pusiau. Medžio trakštelėjimas buvo girdėti visoje aikštėje.

Valdytojas linktelėjo Johanesui Kuizelui. Korikas iškėlė kalaviją ir atsivėdėjo.

Tą akimirką Jakobas pajuto, kaip merginos plaukai slysta iš jo prakaituotų pirštų. Vos ką tik dar laikė pakėlęs Elizabetės Klement galvą, ir šit ji susmuko lyg grūdų maišas. Jis išvydo atūžiantį tėvo kalaviją, tačiau užuot pataikiusi į kaklą geležtė kliudė galvą ausies aukštyje. Pasmerktoji ėmė raitytis ant ešafoto grindų. Klykė it smaugiama, smilkinyje žiojėjo gili žaizda. Kraujo klane Jakobas išvydo plumpsant pusę ausies.

Akių raištis nusmuko sužeistajai nuo veido. Iš siaubo išplėstomis akimis ši spitrijosi aukštyn į budelį, stūksantį virš jos su iškeltu kalaviju. Minia vienu balsu aiktelėjo. Jakobas pajuto, kaip gerkle kyla vėmulys.

Tėvas nustūmė sūnų šalin ir užsimojo dar kartą. Tačiau išvydusi atšvilpiant kalaviją Elizabetė Klement pasirito į šoną. Šįkart geležtė kliudė jos petį ir giliai įsirėžė į kaklo įlinkį. Koriką, patarnautoją ir apstulbusį pranciškonų vienuolį aptaškė iš žaizdos trykštelėjęs kraujas.

Mergina visomis keturiomis rėpliojo ešafoto pakraščio link. Dauguma Šongau gyventojų apstulbę spoksojo į reginį, bet buvo girdėti ir šurmulys. Kai kurie į koriką svaidė akmenis. Liaudžiai nepatiko prastas vyro su kalaviju darbas.

Johanesas Kuizelas norėjo visa tai baigti. Jis atsistojo prie dejuojančios pasmerktosios ir užsimojo trečią kartą. Šįkart pataikė tiesiai tarp trečiojo ir ketvirtojo kaklo slankstelių. Dejonė staigiai nutyko. Tačiau galva nuo kūno neatitrūko. Vis dar laikėsi ant sausgyslių ir mėsos, tik dar vienas kirtis galutinai atskyrė ją nuo stuomens.

Nuriedėjusi medine pakyla, galva sustojo tiesiai priešais Jakobą. Koriko sūnui aptemo akyse, galiausiai jo skrandis neišlaikė. Parpuolęs ant kelių išvėmė šio ryto silpną alų ir avižinę košę, vėmė tol, kol pasirodė jau tik žalia tulžis. Lyg už sienos girdėjo žmonių riksmus, tarybos narių siautėjimą ir tėvo šnopavimą šalimais.

Aa-aa pupa...

Prieš pat apimant maloningam alpuliui, Jakobas Kuizelas priėmė sprendimą. Niekados neseks tėvo pėdomis, niekuomet gyvenime nebus koriku.

Tada kūlvirsčia nuvirto į kraujo klaną.

_______________

[1] Regionas Bavarijoje; čia ir toliau – vert. past.

1

Šongau,

1659-ųjų Viešpaties metų balandžio 24 d. rytas,

po 35 metų...

Magdalena Kuizel sėdėjo ant medinio suolo priešais mažą, palinkusį koriko namelį, tvirtai tarp šlaunų spausdama sunkią bronzinę piestą. Tolygiais judesiais ji grūdo džiovintus čiobrelius, pataisus ir smikmykus, paversdama šiuos smulkiais žaliais milteliais. Nosį kutenantis pikantiškas aromatas skleidė artėjančios vasaros nuojautą. Versdama markstytis saulė švietė jai į nudegusį veidą, per kaktą ritosi prakaito lašai. Tai buvo pirmoji tikrai šilta diena šiais metais.

Sode žaidė jos mažieji broliukas ir sesutė, šešiamečiai dvynukai Georgas ir Barbara. Šie lakstė tarp šeivamedžių krūmų, jau sukrovusių pirmuosius pumpurus. Vaikai vis garsiai suklykdavo iš smagumo, ilgoms šakoms nelyginant pirštams brūkštelėjus jiems per veidus. Magdalena neišlaikiusi nusišypsojo. Atsiminė, kaip ją pačią vos prieš kelerius metus lygiai taip pat po krūmus gainiojo tėvas. Prieš akis iškilo aukšta, augalota figūra, iškeltomis letenomis lekianti jai įkandin ir grėsmingai urzgianti lyg didžiulis lokys. Tėvas buvo puikus žaidimų draugas. Mergina niekaip nepajėgė suprasti, kodėl šiam pasirodžius priešaky žmonės mieste pereina į kitą gatvės pusę ar puola murmėti maldą. Tik vėliau, sukakusi septynerius ar aštuonerius metus, sužinojo, kad tėvas savo letenomis moka ne tik žaisti. Tai įvyko ant kartuvių kalvos, kai Jakobas Kuizelas vagiui ant kaklo uždėjo ir užveržė kanapinę virvę.

Vis dėlto Magdalena didžiavosi savo šeima. Jau jos prosenelis Jėrgas Abrielis ir senelis Johanesas Kuizelas buvo budeliai. Mergaitės tėvas Jakobas mokėsi iš senelio, kaip ir jos mažasis broliukas Georgas po kelerių metų mokysis iš gimdytojo. Kai ji dar buvo maža, motina prieš miegą kartą pasakojo, kad tėvas ne visada dirbo budeliu. Esą šis žygiavo didžiajame kare, kol jį vis dėlto vėlei patraukė atgalios į Šongau. Mažajai Magdalenai panorėjus sužinoti, ką jis veikė kare ir kodėl dabar mieliau kerta žmonėms galvas, užuot su šarvais ir spindinčiu kardu traukęs į tolimas šalis, motina tylomis pridėjo dukrai prie lūpų pirštą.

Baigusi malti žoleles, Magdalena žaliuosius miltelius subėrė į molinį tiglį ir rūpestingai uždarė. Iš kvepiančio mišinio išvirtas nuoviras pagelbės moterims paspartinti vėluojančias mėnesines. Tai buvo žinoma nepageidaujamo nėštumo nutraukimo priemonė. Čiobreliai ir pataisai augo kas antrame sode, bet tik jos tėvas žino, kur rasti retąjį smikmyką. Dėl šių miltelių pas jį traukė pribuvėjos net iš aplinkinių kaimų. Šis preparatą vadino „Mergelės Marijos milteliais“ ir pardavęs užsidirbdavo vieną kitą sidabrinį pfenigą.

Magdalena atmetė atgal garbaną, nuolat krintančią ant veido. Ji paveldėjo pasišiaušusius tėvo plaukus. Tankūs antakiai linko virš juodai žėrinčių akių, kurios, rodės, visą laiką truputėlį mirkčiojo. Dvidešimtmetė buvo vyriausias koriko vaikas. Po jos motina susilaukė dviejų negyvagimių ir trijų kūdikių – šie gimė tokie silpni, jog neišgyveno pirmųjų metų. Tada į pasaulį pagaliau atėjo dvynukai. Tie du neklaužados buvo jos tėvo pasididžiavimas, ir kartais Magdalena bemaž truputėlį pavydėdavo. Georgas, kaip vienintelis sūnus, mokysis budelio amato, o Barbara, kol buvo maža mergytė, tebesvajojo apie viską pasaulyje. Magdalena laikyta koriko mergše, kruvinąja merga, prie kurios niekam nevalia prisiliesti ir už kurios nugaros kuždamasi bei juokiamasi. Duktė atsiduso. Rodės, kad jos gyvenimas jau dabar visiškai nulemtas. Ji ištekės už koriko iš kito miesto, mat budelių palikuonys tuokiasi tik tarpusavyje. O juk čia, mieste, jau yra vienas kitas Kuizelų vyresnėlei patinkantis jaunuolis. Ypač vienas...

– Jei jau baigei malt „Mergelės Marijos miltelius“, eik vidun ir pasirūpink skalbiniais. Anie neišsiskalbs patys.

Motinos balsas pažadino Magdaleną iš svajų. Ana Marija Kuizel ragindama pažvelgė į dukterį. Moters rankos buvo žemėtos nuo darbo sode, nusišluosčiusi nuo kaktos prakaitą ji pridūrė:

– Vėl svajoji apie tą bernioką, juk matau. Mesk bernus iš galvos. Jau ir taip miestelyje gana paskalų.

Ji šyptelėjo Magdalenai, bet koriko duktė žinojo, kad motina kalba rimtai. Pastaroji buvo praktiška, tiesmuka moteris. Dukters svajonės jos nedomino. Tai, kad tėvas Magdaleną išmokė skaityti, Anai taip pat rodėsi bereikalinga. Į moterį, įbedusią nosį į knygas, vyrai žiūri kreivai. O jei ši dar ir koriko duktė, akimis vaikius šaudanti, iki gėdos kaukės ir gėdos stulpo netoli šaukia. Jau ne kartą žmona savo vyrui tamsiomis spalvomis vaizdavo, kaip atrodytų, jei šis savo dukteriai uždėjęs gėdos apykaklę turėtų vedžioti ją po miestą.

– Gerai, mama, – pastatė piestą ant suolo Magdalena. – Nešuosi skalbinius prie upės.

Ji pasiėmė pintinę su nešvariomis paklodėmis ir lydima mąslaus motinos žvilgsnio leidosi per sodą prie Lecho.

Tuoj už namo siauras, išmintas takelis pro gėlynus, daržines ir dailias trobeles vedė kranto link, iki vietos, kur upė buvo išplovusi mažą, seklų užutėkį. Magdalena pažvelgė į sūkuriuojančius verpetus, susiformavusius Lecho viduryje. Dabar, pavasarį, vanduo siekė iki pat beržų šaknų ir plukdė šakas bei visus medžius. Akimirką mergina pamanė rudame sraute išvydusi plaukiant drobės skiautę ar kažką panašaus, bet įsižiūrėjusi atidžiau tematė šakas ir lapus.

Pasilenkusi iš pintinės ištraukė skalbinius ir įniko trinti juos į šlapią žvirgždą. Darbuodamasi mąstė apie šventę, prieš tris savaites vykusią Šv. Pauliaus aikštėje, ir apie šokius joje. Ypač apie šokį su juo... Paskui jį išvydo tik praeito sekmadienio mišiose. Magdalenai nuleista galva atsisėdus pačiame bažnyčios gale, vaikinas darkart atsistojo gauti palaiminimo ir pamerkė jai akį. Ši neišlaikiusi sukikeno, ir kitos merginos piktai į ją sužiuro.

Niūniuodama liaudišką dainelę Magdalena ritmingai plakė šlapias paklodes į žvirgždą.

Buvo taip paskendusi mintyse, kad pasigirdusį riksmą iš pradžių palaikė savo fantazijos vaisiumi. Tik po kurio laiko suvokė, kad aukštos dejonės sklinda iš kažkur upe prieš srovę.

Pirmasis berniuką nuo stataus kranto pastebėjo medkirtys iš Šongau. Vaikas laikėsi įsikibęs rąsto, lyg menkutis lapelis blaškomas vandens pursluose. Iš pradžių vyras nesuprato, ar mažas ryšulėlis šniokščiančiame sraute žemai po juo – tikrai žmogus. Bet kai šis padūko pašėlusiai spurdėti ir muistytis, medkirtys puolė pagalbon šaukti sielininkus, ūkanotu apyaušriu išsiruošusius į pirmąjį reisą į Augsburgą. Tik prieš pat Kinzau, už keturių mylių į šiaurę nuo Šongau, krantas pasirodė pakankamai žemas, o Lechas tiek ramus, kad vyrai išdrįstų prisiartinti prie berniuko. Savo ilgomis kartimis jie bandė išžvejoti vaiką iš vandens, tačiau berniukas kaskart išslysdavo nelyginant slidi žuvis. Kartkartėmis visiškai pasinerdavo, su visu rąstu pavojingai ilgai likdamas po vandeniu, tada vėl it plūduriuojantis kamštis iššokdavo kitoje vietoje.

Darkart sukaupęs jėgas, berniukas prisitraukė prie slidaus rąsto ir iškišo galvą iš vandens, kad galėtų įkvėpti. Iškėlė dešinę ranką, siekdamas karties, tačiau ištiesti pirštai jos nenutvėrė. Rąstas dusliai atsitrenkė į kitus medžių kamienus, susitelkusius ties prieplauka sieliams. Dėl smūgio vaikas nebeišsilaikęs nuslydo ir pasinėrė tarp daugybės suplukdytų storų rąstų.

Tuo metu sielininkai priplaukė prie mažo lieptelio ties Kinzau. Paskubomis prišvartavę savo sielius, atsargiai leidosi netvirtu pagrindu, susiformavusiu iš rąstų netoli kranto. Išsilaikyti ant slidžių medžių kamienų buvo nelengva net patyrusiems sielininkams. Nedaug trūko, kad prarastum pusiausvyrą ir tave sutraiškytų galingi bukai ir kėniai. Bet upė šioje vietoje tekėjo lėtai, ir rąstai tiesiog grėsmingai tingiai sau plūduriavo.

Neilgai trukus du vyrai pasiekė berniuko rąstą. Kartimis baksnojo į tarpus tarp rąstų, tikėdamiesi užkliudyti minkštą kūną. Rąstai po kojomis ėmė klibėti ir ridentis. Vyrams vis iš naujo tekdavo atgauti pusiausvyrą, basomis slydinėjant žieve.

– Turiu! – staiga riktelėjo stipresnysis jų. Tvirtomis rankomis iškėlė kartį su berniuku iš vandens ir tartum žuvį ant kabliuko nusviedė šį į išganingą krantą.

Sielininkų riksmai į nelaimę atkreipė ir kitų dėmesį. Prie upės atskubėjo skalbėjos iš netolimo Kinzau ir keletas vežikų. Dabar visi sustoję aplink klibantį lieptelį žvelgė į šlapią gniužulėlį sau po kojomis.

Stiprusis sielininkas nubraukė plaukus berniukui nuo veido. Minioje pasigirdo kuždesys.

Veidas buvo mėlynas, ištinęs, pakaušyje matyti įdubimas lyg nuo stipraus smūgio pliauska. Berniukas gargaliavo. Pro šlapią švarkelį ant lieptelio prasisunkęs kraujas lašėjo į upę. Šis vaikas ne šiaip įkrito į vandenį. Kažkas jį nustūmė, o prieš tai dar ir stipriai sudavė.

– Juk tai Jozefo Grimerio, vežiko iš Šongau, vaikis! – šūktelėjo vyras, su jaučių kinkiniu stovintis kiek nuošaliau. – Aš jį pažįstu! Jis su tėvu nuolat sukiodavosi prie sielių prieplaukos. Greičiau kelkit bernioką į vežimą, nugabensiu jį į miestą.

– Ir lai kas nors bėga pirmas pranešt Grimeriui, jog jo sūnus mirtim vaduojas! – riktelėjo viena skalbėjų. – Dieve mano, anas juk jau tiek vaikų praradęs...

– Geriau paskubėkit, – sumurmėjo stiprusis sielininkas. – Šio dienos jau suskaitytos. – Jis plekštelėjo keliems smalsiems vaikigaliams. – Skuoskit. Ir iškart pasiųskit ką nors pirtininko[2] ar daktaro!

Vaikėzams nudūmus Šongau link, berniuko gargaliavimas aptyko. Drebėdamas visu kūnu, šis kažką murmėjo, galbūt paskutinę maldą. Ėjo kokius dvyliktus metus, atrodė menkutis ir išblyškęs kaip beveik visi jo amžiaus vaikai. Pastarąjį kartą nelaimėlis pakenčiamai valgė tik prieš keletą savaičių, o nuo vandeningos miežinių kruopų sriubos ir silpno alaus jo skruostai įkrito.

Dešinioji berniuko ranka vis gniaužė orą, tartum stengdamasi kažką pagriebti, vaikio murmesys nelyginant po juo srūvančios upės šniokštimas tai sustiprėdavo, tai vėl nurimdavo. Vienas sielininkų parklupo mėgindamas suprasti, ką berniukas sako. Tačiau murmėjimas virto gurguliavimu. Lūpų kampučiais žemyn nutekėjo šviesiai raudoni kraujo burbuliukai, sumišę su seilėmis.

Įkėlus mirštantįjį į ratus, vežikas pliaukštelėjo botagu, ir vežimas Kinzauerio gatve nuriedėjo Šongau link. Per geras dvi valandas trukusią kelionę prie tylios kolonos prisijungė vis daugiau žmonių. Procesijai pasiekus gretimo miesto sielių prieplauką, vežimui iš paskos žingsniavo daugiau nei du tuzinai smalsuolių. Vaikai, valstiečiai, dejuojančios skalbėjos. Šunys ambrydami šokinėjo aplink jaučius, kažkas murmėjo „Sveika, Marija“. Prie molo, ties sandėliu, vežikas sustabdė kinkinį. Du sielininkai atsargiai iškėlė berniuką ir patiesę šiaudų paguldė ant kranto, prie pat gurguliuojančio, sūkuriuojančio Lecho, nepailstamai sruvenančio į tilto polius.

Pasigirdus į medinį lieptelį bildantiems žingsniams, minios murmesys staiga nuščiuvo. Berniuko tėvas buvo sustojęs kiek atokiau, tarsi vengdamas galutinės akimirkos. Paskui išblyškęs pradėjo brautis pro žmonių minią.

Jozefas Grimeris turėjo aštuonis vaikus, kurie vienas po kito išmirė jam iš po sparno. Nuo maro, viduriavimo, karštinės ar tiesiog ponui Dievui taip panorėjus. Šešiametis Hansas žaisdamas nuskendo Leche, trimetę Mari skersgatvyje sutrypė prajojantys girti samdomi kariai. Gimdydama jauniausiąjį su šiuo pasauliu atsisveikino ir žmona. Mažasis Pėteris – viskas, kas senajam Grimeriui dar likę. Dabar išvydęs jį štai taip tysant priešais save, vyras suprato, kad Viešpats pasiims ir paskutinį sūnų. Parpuolęs ant kelių, švelniai nubraukė plaukus jam nuo veido. Berniuko akys jau buvo užmerktos, krūtinė karštligiškai kilnojosi. Po keleto minučių jo mažas kūnelis sudrebėjo ir nutyko.

Tėvas užvertęs galvą išrėkė savo kančią virš Lecho. Jo balsas skambėjo laibai ir šaižiai lyg moters.

Simonas Fronvyzeris riksmą išgirdo tuo pat metu kaip ir smarkų beldimą į duris. Mediko namai Vištų gatvėje buvo vos per akmens svydį nuo upės apačioje. Jau prieš tai gydytojas keletą kartų kilstelėjo akis nuo knygų, jo dėmesį nuo studijų nukreipus sielininkų šūksniams. Gatve ataidėjus riksmui, jis suprato, kad kažkas atsitiko. Beldimas į duris sustiprėjo. Atsidusęs užvertė storą anatomijos knygą. Ir šiame veikale tik paviršutiniškai aprašytas žmogaus kūnas. Organizmo skysčių sudėtis, kraujo nuleidimas kaip vaistas nuo visų ligų... Jau daugybę kartų Simonas skaitė šias amžinai vienodas litanijas. Apie kūno vidų nesužinojo nieko tikro. Situacija greičiausiai nepasikeis ir šiandien, mat beldimą dabar nustelbė šūksniai:

– Pone daktare, pone daktare! Ateikit greitai! Prie sielių prieplaukos kraujais plūsta Grimerio sūnus. Atrodo labai nekaip!

Simonas užsimetė juodą švarką poliruotomis vario sagomis, persibraukė ilgus juodus plaukus ir priešais mažą veidrodėlį darbo kambaryje pasitvarkė barzdą. Dėl pečius siekiančios ševeliūros, pakirptos ožio barzdelės ir paraitytų ūsų, kokie vėl buvo madingi, atrodė vyresnis nei dvidešimt penkerių. Kai kurie Šongau gyventojai Simoną laikė dabita, bet jam tai nerūpėjo. Šis žinojo, kad merginų nuomonė kitokia. Juodomis, švelniomis akimis, gražios formos nosimi ir lieknos figūros vyras – laukiamas svečias miesto moterų aplinkoje. Be to, kasdien rūpinosi savimi. Tebeturėjo visus dantis, reguliariai prausėsi ir už savo menką atlyginimą iš Augsburgo buvo parsisiuntęs brangius rožių aromato kvepalus. Tik ūgis kėlė daktarui rūpesčių. Vos daugiau nei pusantro metro siekiančiam Simonui tekdavo pakelti akis į daugumą vyrų ir į kai kurias moteris. Bet tam juk ir sukurtos pušnys aukštomis pakulnėmis.

Beldimas perėjo į tolygų stuksenimą. Vyras nuskubėjo žemyn ir atplėšė duris. Priešais stypsojo vienas kailiadirbių, dirbančių prie upės. Gabrielis, kiek Simonas atsiminė. Medikas jį pažinojo iš ankstesnio vizito. Pernai įtvėrė šiam ranką, kai anas girtas įsivėlė į muštynes Šv. Judo aikštėje. Gydytojas nutaisė oficialią miną. Žinojo, ko profesija iš jo reikalauja.

– Kas atsitiko?

Kailiadirbys nepatikliai jį nužvelgė.

– Kur jūsų tėvas? Prie Lecho atsitiko didelė nelaimė.

– Tėvas ligoninėj. Jeigu reikalas skubus, turėsit tenkintis manim arba pirtininku.

– Pirtininkas pats serga...

Simonas suraukė kaktą. Šiame mieste jį vis dar laikė tik mediko sūnumi. Niekas nepaisė to, kad jis studijavo Ingolštate ir jau kone septynerius metus padėjo tėvui gydant visus be išimties sopulius. Pastaraisiais metais vis dažniau gydydavo ir vienas. Pastarąjį kartą tai buvo labai sunkus karštinės atvejis. Dienų dienas jis mažajai Šeflerio dukrytei dėjo ant blauzdų kompresus bei šuteklius ir girdė ją naujais vaistais iš geltonos žievės miltelių, atvežtų iš Vest Indijos ir vadinamų „Jėzuitų“ milteliais. Karštis nukrito, ir Šefleris, sumokėjęs du guldenus, išreiškė daugiau nei dėkingumą. Vis dėlto žmonės šiame mieste jaunu gydytoju nepasitikėjo.

Simonas provokuojamai stebeilijosi į vyrą priešais. Kailiadirbys gūžtelėjo pečiais ir pasisukęs eiti darkart niekinamai nužvelgė mediką per petį.

– Tai pasiskubinkit, jei jau nebus per vėlu.

Simonas skuodė vyrui iš paskos ir kartu su juo pasuko į Monetų gatvę. Šiandien, dieną po Jurginių, dauguma amatininkų jau kuri valanda buvo atidarę savo krautuvėles pirmo aukšto butuose. Per Jurgines aplinkiniuose ūkiuose tarnybą pradėdavo samdiniai ir samdinės. Todėl šiandien gatvėse vaikštinėjo apsčiai žmonių. Kairėje pasigirdo metalinis kalvio, kaustančio tarybos nario arklį, stuksenimas. Mėsininkas priešais savo namą šalimais buvo paskerdęs kiaulę. Siauri kraujo upeliukai sruveno per grindinio akmenis, ir medikui teko peržengti juos plačiu žingsniu, norint nesutepti savo naujų odinių pušnų. Paėjėjus toliau, kepėjas pardavinėjo šviežią duoną. Simonas žinojo, kad ji ir vėl bus pilna pelų ir kramtant grikšės tarp dantų. Tikros baltos duonos šiuo metu sau galėjo leisti daugių daugiausia miesto tarybos nariai, ir tai tik švenčių dienomis.

Kita vertus, Šongau gyventojai turėjo džiaugtis, kad dabar, praėjus beveik vienuolikai metų nuo didžiojo karo, apskritai buvo ką valgyti. Per pastaruosius ketverius metus derlių dukart iš eilės veik visiškai sunaikino kruša. Vos pernai gegužę dėl baisingos liūties patvinęs Lechas nunešė miesto malūną. Nuo tada, norėdami susimalti grūdus, Šongau gyventojai turėjo traukti į Altenštatą ar dar toliau, žinoma, už aukštesnę kainą. Daug laukų aplinkiniuose kaimuose dirvonavo, sodybos stūksojo apleistos. Per pastaruosius dešimtmečius kas trečias išmirė nuo maro ir bado. Kas galėjo, tas namuose laikė gyvulius ir mito kopūstais bei ropėmis iš savo daržo.

Jiems žygiuojant per turgaus aikštę, Simonas užmetė akį į prekių sandėlį. Pastatas su viršuje įrengta posėdžių sale kadaise laikytas miesto pasididžiavimu. Kai Šongau dar buvo turtingas miestas, esantis tokio pat lygio kaip Augsburgas, čia dažnai lankydavosi įtakingi imperijos pirkliai. Mažas miestelis prie Lecho, senųjų prekybinių kelių mazgas, kadaise buvo svarbi visų rūšių prekių perkrovimo vieta. Karas viską pavertė niekais. Prekių sandėlis apiro, nuo sienų luposi tinkas, vartai kreivai kybojo vyriuose.

Šongau nuskurdo žudymo ir plėšikavimo laikais. Kadaise turtingas, puošnus miestas Bavarijos Pfafenvinkelio regione virto bedarbių samdomų karių ir benamių perėja. Po karo prasidėjo badmetis, ligos, gyvulių epidemijos, ledamušiai. Miestas priėjo liepto galą, ir Simonas nebuvo tikras, kad Šongau sugebės darkart atsistoti ant kojų. Vis dėlto miestelėnai dar nepasidavė. Žingsniuodamas pro Lecho vartus iki upės, daktaras apžvelgė margą šurmulį. Vežikai varė jaučių kinkinius stačiu šlaitu aukštyn į turgaus aikštę. Kailiadirbių kvartale rūko kaminai, o paupyje su skalbinių geldomis stovėjo moterys, pilančios purviną vandenį į pašėlusiai sruvenantį Lechą. Nuo kalno Šongau kilo virš miškų bei upės ir bemaž kaip išdidi matrona žvelgė Augsburgo, savo senesniojo, galingesniojo brolio, pusėn. Simonas staiga neišlaikęs nusišypsojo. Ne, šis miestas nepasiduos. Nors tiek mirčių, gyvenimas tęsiasi.

Prie sielių prieplaukos grūdosi nemaža krūva žmonių.

Jaunasis gydytojas girdėjo murmančius balsus, tarpais juos nustelbdavo garsios vyro dejonės. Perėjęs tiltą, medikas pasuko dešinėn link sandėlio, stūksančio prie pat lieptelio. Vargais negalais prasiskynęs kelią pro žmones, prasiskverbė iki sambūrio branduolio.

Ant šlapių medinių liepto skersinių virš kruvino gniužulo klūpėjo vežikas Jozefas Grimeris. Jo plati nugara užstojo Simonui vaizdą. Uždėjęs ranką Grimeriui ant peties, daktaras pajuto, kaip vyriškis dreba. Tik po kurio laiko tas pastebėjo mediką sau už nugaros, o jo ašaromis plūstantis veidas buvo nubalęs lyg drobė.

Lūžtančiu balsu sviedė savo neapykantą Simonui į veidą:

– Štai ką jie padarė mano sūnui! Papjovė kaip kiaulę! Užmušiu juos, visus užmušiu!

– Ką tokius? – tyliai pasidomėjo Simonas. Bet vežikas jau vėl kūkčiojo nusisukęs į savo vaiką.

– Jis turi omeny vežikus iš Augsburgo, – murmtelėjo vyras, stovintis šalimais.

Simonas prisiminė, kad šis priklauso vežikų cechui.

– Pastaruoju metu su jais vis kildavo ginčų, mat turi mums perleist krovinį, – pridūrė vyriškis. – Jie tvirtina, kad mes pasisavinom krovinio dalį. Jozefas susikirto su jais „Auksinėje žvaigždėje“.

Simonas linktelėjo. Jam pačiam po to ginčo užeigoje teko sutvarstyti keletą kruvinų nosių. Buvo paskirtos devynios galybės piniginių baudų. Neapykanta, įsiplieskusi tarp Augsburgo ir Šongau vežikų, dėl to tik sustiprėjo. Pagal seną hercogo įsaką, Augsburgo vežikai savo prekes iš Venecijos ir Florencijos turėjo teisę gabenti tik iki Šongau. Paskui už jas atsakydavo Šongau vežikai. Transporto monopolis jau seniai buvo kaip krislas augsburgiečių akyje.

Simonas švelniai patraukė raudantį tėvą į šalį, kur šį apsupo bičiuliai iš vežikų cecho. Tada palinko prie berniuko.

Iki šiol niekas nebuvo pasivarginęs nuvilkti jam peršlapusių marškinių. Medikui juos perplėšus, atsivėrė daugybės dūrių žymės. Kažkas it pamišęs subadė berniuką. Pakaušyje žiojėjo šviežia didelė plėštinė žaizda, iš kurios sunkėsi šviesus kraujas. Simonas spėjo, kad vaikas vandenyje pateko tarp rąstų. Jo veidelis smarkiai sumuštas, bet ir tai galėjo atsitikti atsitrenkus į medgalius. Milžiniški rąstai vandenyje įgaudavo mirtiną jėgą ir žmogų galėjo sutraiškyti nelyginant supuvusį vaisių.

Gydytojas paklausė berniuko širdies ritmo. Tada išsitraukė veidrodėlį ir pakišo jį po kruvina, sulaužyta nosimi. Alsavimo žymių nematyti. Berniuko akys buvo plačiai atmerktos. Pėteris Grimeris mirė.

Simonas pasisuko į susirinkusiuosius, tylomis stebinčius jo veiklą.

– Šlapią skarelę, – paprašė.

Viena moteris ištiesė jam skiautę drobės. Simonas pamirkė skarulį Leche ir brūkštelėjo juo berniukui per krūtinę. Nuplovęs kraują, suskaičiavo septynis dūrius – visi žiojėjo širdies srityje. Nors mirtinai sužeistas, berniukas nemirė iškart. Kailiadirbys Gabrielis jiedviem skubant iki prieplaukos sieliams Simonui užsiminė, kad vaikis dar ką tik kažką tyliai murmėjo.

Medikas apvertė berniuką. Stipriu mostu perplėšė marškinius ir šioje pusėje. Minia aiktelėjo.

Po mente atsivėrė delno dydžio žymė, kokios Simonas dar niekad neregėjo. Ji buvo išpiešta violetine spalva ir vaizdavo apsitrynusį apskritimą, iš kurio apačios kyšojo kryžius.

Akimirką ant lieptelio stojo visiška tyla. Tada suskardėjo pirmieji riksmai:

– Raganystė, čia raganų darbas!

Kažkas suriaumojo:

– Raganos grįžo į Šongau! Jos išgrobstys mūsų vaikus!

Simonui brūkštelėjus per žymę pirštais, ši nenusitrynė. Kažką ji gydytojui priminė, tačiau šis negalėjo pasakyti ką. Dėl tamsios spalvos atrodė tarytum demono monograma.

Jozefas Grimeris, lig tol rėmęsis į keletą draugų, nusvirduliavo prie sūnaus kūno. Dėbtelėjo į ženklą, lyg negalėdamas patikėti tuo, ką mato. Tada šūktelėjo aplinkiniams:

– Tai Štechlin! Pribuvėja, ta ragana, jam tai išpiešė! Tai jinai nužudė mano vaiką!

Simonui dingtelėjo, kad iš tikrųjų pastaruoju metu berniuką ne kartą matė pas pribuvėją. Marta Štechlin gyveno visai šalia Grimerių, ties Karvių vartais. Agnesei Grimer mirus per gimdymą, Pėteris dažnai ieškodavo paguodos pas pribuvėją. Jo tėvas taip ir neatleido Štechlin už tai, kad tąkart nesugebėjo sustabdyti kraujavimo. Kaltino moterį prisidėjus prie žmonos mirties.

– Ramiai! Juk tai visai nereiškia, kad...

Medikas nesėkmingai mėgino perrėkti Šongau gyventojų siautėjimą ir riksmus. Pavardė „Štechlin“ nelyginant ugnis perskriejo virš liepto, pirmieji jau pasileido per tiltą į miestą.

– Štechlin! Tai Štechlin! Lėkit pas sargybinį, tesuima ją!

Neilgai trukus lieptas ištuštėjo, neskaitant Simono ir mirusio berniuko. Netgi Jozefas Grimeris degdamas neapykanta nuskubėjo su kitais aukštyn. Girdėti buvo tik upės šniokštimas.

Atsidusęs gydytojas suvyniojo kūną į nešvarų drobinį audeklą, skubomis pamestą skalbėjų, ir užsikėlė ryšulį ant pečių. Susilenkęs nušniokštavo Lecho vartų link. Žinojo, kad dabar jam padėti gali tik vienas asmuo.

_______________

[2] Pirtininkai tais laikais gydydavo neturtinguosius, negalinčius įpirkti profesionalaus gydytojo paslaugų.

2

Antradienis,

1659-ųjų Viešpaties metų balandžio 24 d.,

9 val. ryto

Stovėdama savo kambaryje Marta Štechlin sumerkė kruvinus pirštus į dubenį su šiltu vandeniu. Jos plaukai buvo sulipę, akis juosė tamsūs ratilai, bemaž trisdešimt valandų moteris nebuvo sudėjusi bluosto. Gimdymas Klingenšteinerių namuose tapo vienu sunkiausių šiais metais. Kūdikis buvo užėmęs netaisyklingą padėtį. Išsitepusi rankas žąsies taukais Marta Štechlin įkišo jas giliai į motinos įsčias mėgindama vaisių apversti, tačiau šis vis išslysdavo iš pirštų.

Keturiasdešimtmetė Marija Jozefa Klingenšteiner gimdė jau tuziną kartų. Tik devyni vaikai gimė gyvi, penki jų nesulaukė savo pirmojo pavasario. Motinai liko keturios dukterys, bet vyras vis dar tikėjosi įpėdinio. Pribuvėja jau motinos įsčiose apčiuopė, jog šįkart tai berniukas. Atrodė, kad šis dar gyvas, bet tikimybė, jog arba motina, arba vaikas atsisveikins su šiuo pasauliu, didėjo sulig kiekviena valanda.

Marija Jozefa šaukė, siautėjo ir raudojo. Prakeikė savo vyrą, it rujojantį bulių vis lipantį ant jos po kiekvieno gimdymo, prakeikė kūdikį ir patį Viešpatį Dievą. Praaušus pribuvėja neabejojo, kad berniukas negyvas. Tam ji pasiimdavo seną žarsteklį, kuriuo blogiausiu atveju ištraukdavo vaiką iš įsčių nelyginant mėsos gabalą, retsykiais ir atskiromis dalimis. Kitos moterys tvankioje karštoje pirkioje – tetos, dukterėčios, pusseserės – jau buvo pasiuntusios klebono, ant židinio stovėjo šventintas vanduo skubioms krikštynoms. Bet tada, sulig paskutiniu Klingenšteiner riksmu, pribuvėja nutvėrė berniuką už kojyčių. Šis išslydo į šviesą tarytum naujagimis kumeliukas. Gyvas.

Tai buvo stiprus vaikas. Ir greičiausiai savo motinos žudikas, pamanė Marta Štechlin, žvelgdama į išbalusį, sunkiai alsuojantį Marijos Jozefos kūną ir žirklėmis perkirpdama virkštelę. Kalvio žmona prarado daug kraujo, ant grindų raudonavo išteplioti šiaudai. Jos akys buvo įkritusios lyg negyvėlės. Bet vyras bent jau turėjo palikuonį.

Gimdymas truko visą naktį, ryte pribuvėja dar išvirė vyno, česnako bei pankolių nuoviro sveikatai sustiprinti, nuprausė motiną ir tik tada sugrįžo namo. Dabar kumpsojo prie stalo savo kambaryje mėgindama prasitrinti akis. Priešpiet, kaip jau tapo įprasta pastaruoju metu, užbėgs vaikai. Pati jų susilaukti negalėjo, nors pasaulį išvysti padėjo tokiai daugybei. Pribuvėją džiugino dažni Zofi, mažojo Pėterio ir kitų apsilankymai. Kartu ji retsykiais ir stebėdavosi, kuo tuos vaikus traukia keturiasdešimtmetė pribuvėja su savo tepalais, tigliais ir milteliais.

Marta Štechlin išgirdo gurgiant savo pilvą. Jai dingtelėjo, kad jau dvi dienas nieko burnoj neturėjo. Nurijusi keletą šaukštų šaltos avižinės grūstinės iš puodo ant viryklės, pirmiausia ketino nuodugniai susitvarkyti. Moteris kai ką pametė. Kai ką, kam jokiais būdais nevalia patekti į blogas rankas. Tikriausiai tiesiog kažkur nukišo...

Nuo turgaus aikštės atsklido šūksniai. Iš pradžių vos girdimi, balsų šurmulys, tylus ir grėsmingas, tarytum niršus vapsvų spiečiaus zvimbimas.

Marta pakėlė akis nuo dubens. Kažkas ten lauke atsitiko, bet jautėsi pernelyg nuilsusi, kad nueitų prie lango pasižiūrėti.

Tada riksmai priartėjo, pasigirdo žingsniai, žmonės, skubantys grįsta turgaus aikšte pro „Auksinę žvaigždę“ į siaurą gatvelę Karvių vartų link. Balsų maišalynėje Marta Štechlin nūn išskyrė vieną pavardę.

Savo pavardę.

– Štechlin, ragana! Sudegint tave, sudegint! Išeik, Štechlin.

Pribuvėja išsilenkė pro pirmo aukšto langą, norėdama geriau įsižiūrėti, ir gavo kumščio dydžio akmeniu tiesiai į kaktą. Moteriai aptemo akyse, ji susmuko ant žemės. Atsipeikėjusi lyg pro kruviną šydą išvydo atstumiamas savo namo duris. Nieko nelaukusi pašoko ir metėsi jų link. Keletas kojų stengėsi įlįsti pro plyšį. Durys užsitrenkė. Iš lauko pasigirdo įsiutęs riksmas.

Marta suknelėje naršė rakto. Na, kur jis? Kažkas vėlei ėmė laužti duris. Antai, kažkas blizga ant stalo, šalia obuolių! Stipriu kūnu laikydama duris uždarytas pribuvėja, kone apakusi nuo prakaito ir kraujo, mėgino rankomis pasiekti raktą ant stalo. Galop jį sugriebusi pasuko spynoje, skląstis girgždėdamas įšoko į jam skirtą vietą staktoje.

Po staiga stojusios trumpos pertraukėlės spaudimas iš lauko perėjo į stiprius smūgius. Vyrai duris, regis, daužė sunkiu rąstu. Neilgai trukus plona mediena įskilo, pro atsivėrusią angą išniro plaukuota ranka, apgraibomis mėginanti ją pasiekti.

– Štechlin, ragana, išlįsk, antraip padegsim namą!

Pro įlūžusias duris pribuvėja įžiūrėjo vyrus lauke. Tai pasirodė besą sielininkai ir vežikai, kurių ne vieną pažinojo vardu. Dauguma buvo tėvai vaikų, pasaulį išvydusių jos dėka. Dabar jų akys blizgėjo tartum žvėrių, apsipylę prakaitu, staugdami, žmonės daužė duris ir sienas. Marta Štechlin lyg pjudomas padaras apsidairė aplink.

Suskilo langinė. Pro ją įlindo masyvi kaimyno Jozefo Grimerio makaulė. Pribuvėja žinojo, kad šis taip ir neatleido jai žmonos mirties. Ar dėl to kilo šis sąmyšis? Grimeris mosavo lango rėmo nuolauža su vinimis.

– Užmušiu tave, Štechlin! Pribaigsiu prieš jiems tave sudeginant!

Marta nuskubėjo prie užpakalinių durų. Jos vedė į mažą sodelį, kuriame moteris augino vaistažoles. Plotelis ribojosi su miesto siena. Sode ji sumojo, jog pateko į akligatvį. Kairėje ir dešinėje iki pat miesto sienos kilo namai. Pats mūras buvo gerų dešimties pėdų aukščio – per aukštas, kad užsikartum iki viršaus.

Visai greta augo neaukšta obelėlė. Marta Štechlin pribėgo prie jos ir įsiropštė į šakas. Nuo pačios viršūnės galbūt pavyks pasiekti pasieniais nutiestą šaulių galeriją ir ja pasprukti.

Iš pribuvėjos namo pasigirdo dūžtančio stiklo tarškėjimas, atsilapojo durys į sodą. Tarpduryje šnopuodamas išdygo Jozefas Grimeris, rankoje tebelaikantis vinių prismaigstytą statinį. Už jo į sodą veržėsi kiti vežikai.

Marta Štechlin kaip katė kabarojosi obelimi į viršų, vis aukščiau ir aukščiau, kol šakos tapo plonos lyg vaikų piršteliai. Užčiuopusi mūro kraštą, pabandė pasiekti išganingą šaulių galeriją.

Kažkas trakštelėjo.

Pribuvėja nuslydo mūru žemyn iki kraujo nusibruoždama pirštų galiukus ir šlumštelėjo į drėgną daržovių lysvę. Jozefas Grimeris nuskubėjo prie jos ir atsivėdėjo mediniu statiniu mirtinam smūgiui.

– Aš to nedaryčiau.

Vežikas pažvelgė aukštyn – ten, iš kur pasigirdo balsas. Tiesiai virš jo, šaulių galerijoje, stypsojo masyvi figūra. Ji dėvėjo ilgą skylėtą apsiaustą, ant galvos kėpsojo plačiakraštė skrybėlė su užkištomis keliomis nubrizgusiomis plunksnomis. Iš po šios kyšojo juoda, nešukuota ševeliūra ir vešli barzda, jau seniai nemačiusi kirpėjo. Dėl šaulių galerijos metamo šešėlio veido bemaž nebuvo matyti, neskaitant didžiulės kumpos nosies ir ilgos pypkės.

Vyras šiuos žodžius ištarė neišsitraukęs pypkės iš burnos. Nūn paėmė ją rankon ir nukreipė į pribuvėją, kniūbančią prie sienos po juo.

– Jei užmuši Martą, tavo pati vis tiek nesugrįš. Nesišauk nemalonumų.

– Užčiaupk srėbtuvę, Kuizelai! Čia ne tavo reikalas!

Jozefas Grimeris vėl susiėmė. Kaip ir kitus, jį iš pradžių apstulbino iš viršaus nepastebėtas prisiartinęs vyriškis. Tačiau ta akimirka praėjo. Dabar vėl troško keršto, ir niekas negalėjo jam sukliudyti. Nepaleisdamas iš rankos medinio statinio, ėmė lėtai artintis prie pribuvėjos.

– Tai žmogžudystė, Grimeri, – pratarė vyras su pypke. – Jei dabar smogsi, su džiaugsmu tau ant kaklo užnersiu kilpą. Ir pažadu, tai truks ilgai.

Jozefas stabtelėjo. Neryžtingai pasisuko į savo palydovus, akivaizdžiai svyruojančius, kaip ir jis.

– Ji kalta dėl mano sūnaus mirties, Kuizelai, – paaiškino. – Gali pats pažiūrėt prie Lecho. Apkerėjo jį ir subadė. Išpiešė jam velnio ženklą.

– Jeigu taip, tai kodėl nesėdi prie sūnaus ir nepasiunti miesto sargybinio, kad suimtų Martą?

Staiga Jozefas Grimeris susivokė, jog jo negyvas vaikas iš tikrųjų vis dar prie upės. Virdamas neapykanta tiesiog paliko jį ten tysoti ir nuskubėjo kitiems iš paskos. Tėvo akys paplūdo ašaromis.

Nelauktai vikriai persiropštęs per šaulių galerijos turėklus, vyras su pypke nušoko į sodelį. Jis buvo visa galva aukštesnis už visus čia esančius. Milžinas palinko prie Martos Štechlin. Nūn visai čia pat virš savęs ji išvydo ir jo veidą: kumpą nosį, gilias raukšles, tankius antakius ir įdubusias rudas akis. Koriko akis.

– Dabar eisi su manimi, – šnibžtelėjo Jakobas Kuizelas. – Keliausime pas teismo raštininką, jis tave įkalins. Šiuo metu tau taip saugiausia. Supratai?

Marta linktelėjo. Švelnus ir melodingas budelio balsas ją apramino.

Pribuvėja gerai pažinojo Jakobą Kuizelą, padėjo į pasaulį ateiti jo vaikams, tiek mirusiems, tiek gyviems... Beveik visus tuos kartus budelis ir pats jai pagelbėjo. Retsykiais moteris pirkdavo iš jo tinktūras bei kompresus nuo dingusių mėnesinių ir nepageidaujamų vaikiukų. Pažinojo jį kaip rūpestingą tėvą, ypač beprotiškai mylintį savo jauniausius vaikus, dvynukus. Taip pat matė, ir kaip šis vyrams bei moterims ant kaklo užnerdavo kilpą ir patraukdavo kopėčias. O dabar jis pakars mane, – mąstė ji. – Bet prieš tai dar mane išgelbės.

Jakobas Kuizelas padėjo jai atsistoti ir nekantriai nužvelgė susirinkusiuosius.

– Dabar nuvesiu Martą į kalėjimo tvirtovę, – tarė. – Jei ji tikrai susijusi su Grimerio sūnaus mirtim, susilauks teisingo atpildo, tą jums pažadu. Bet lig tol palikit pribuvėją ramybėj.

Neištaręs daugiau nė žodžio, korikas sugriebė Martą Štechlin už sprando ir nustūmė tiesiai per tylinčios sielininkų bei vežikų grupelės vidurį. Pribuvėja neabejojo, kad savo grasinimą budelis įvykdys.

Simonas Fronvyzeris šniokštuodamas keikėsi. Juto, kaip iš lėto drėksta nugara. Ne nuo prakaito, o nuo kraujo, prasisunkusio pro paklodę. Švarką teks persiūti, pernelyg jau aiškiai ant juodo audinio bus matyti dėmės. O dar ir ryšulys ant jo pečių sunkėjo sulig kiekvienu žingsniu.

Jaunasis gydytojas su nepatogia našta nupėdino per Lecho tiltą ir pasuko dešinėn į Kailiadirbių kvartalą. Įžengęs į siauras gatveles, medikas iškart užuodė tvyrantį gaižų šlapimo ir puvėsių dvoką. Sulaikęs kvapą, nukėblino išilgai žmogaus ūgio skersinių, tarp kurių džiūdamos kybojo odos skiautės. Ant balkonų turėklų taip pat kabaravo pusiau išdirbti kailiai, skleisdami ėdų tvaiką. Keletas kailiadirbio pameistrių smalsiai sužiuro į Simoną ir kruviną jo ryšulį. Jiems tikriausiai atrodė, kad šis bogina korikui ėriuko skerdieną.

Pagaliau Simonas palikęs gatveles sau už nugaros, ėmė kopti taku kairėje ančių kūdros link. Čia, greta dviejų ūksmingų ąžuolų, stovėjo koriko namas. Tai buvo visai išvaizdi sodyba su tvartu, dideliu sodu ir pašiūre vežimui. Ne be pavydo medikas žvalgėsi aplink. Nors budelio profesija ir laikoma negarbinga, prakusti vis dėlto įmanoma.

Vaikinas virstelėjo naujai dažytus vartus ir įėjo į sodą. Dabar, balandžio mėnesį, jau žydėjo pirmosios gėlės, aplink žaliavo kvepiančios žolelės. Kiečiai, mėtos, melisos, žaliosios rūtos, čiobreliai, šalavijai... Šongau korikas garsėjo gausiu vaistažolių sodeliu.

– Dėde Simonai, dėde Simonai!

Abu dvynukai Georgas ir Barbara išsiropštė iš ąžuolo ir garsiai spygaudami atskuodė prie Simono. Juodu puikiai žinojo, kad medikas visad pasiruošęs prisijungti prie žaidimo ar išdaigos.

Išgąsdinta triukšmo lauko duris pravėrė Ana Marija Kuizel. Dirbtinai šypsodamasis vaikinas žvilgtelėjo į ją, aplinkui šokinėjant vaikams, mėginantiems pasiekti ryšulėlį ant jo pečių. Net ir sulaukusi bemaž keturiasdešimties, budelio žmona buvo patraukli būtybė, dėl anglies juodumo plaukų ir tankių antakių panaši į savo sutuoktinį tarytum sesuo. Simonas jau ne kartą svarstė, ar tik ji nesanti tolima Jakobo Kuizelo giminaitė. Korikai laikyti negarbingais ir tik išimtiniais atvejais turėdavo teisę vesti viduriniojo luomo merginas, tad daugelis budelių šeimų buvo susigiminiavusios tarpusavyje. Per šimtmečius susiformavo tikros jų dinastijos. Kuizelų buvo didžiausia Bavarijoje.

Ana Marija Kuizel juokdamasi žengė pasitikti mediko, tačiau išvydusi ryšulį ant nugaros, perspėjantį jo žvilgsnį ir prieštaraujančius mostus, pasišaukė vaikus atgal.

– Georgai, Barbara! Drožkite žaisti už namo. Mudu su dėde Simonu turime kai ką aptarti.

Vaikai niurzgėdami pranyko, ir gydytojas, pagaliau įžengęs į vidų, paguldė palaikus ant suolo virtuvėje. Audeklas, į kurį šie buvo susukti, prasiskleidė. Išvydusi berniuką moteris tyliai aiktelėjo:

– Dieve mano, juk tai Grimerio sūnus! Kas gi atsitiko?

Sėsdamasis ant kėdės ties suolu Simonas jai viską papasakojo. Tuo metu Ana Marija iš molinio ąsočio įpylė jam skiesto vyno, kurį šis išlenkė dideliais gurkšniais.

– Tu ieškai mano vyro, kad išsiaiškintų, kas nutiko? – jam baigus, paklausė moteris. Kraipydama galvą ji vis dirsčiojo į berniuko kūną.

Simonas nusišluostė lūpas.

– Būtent. Kur jis?

Ana Marija gūžtelėjo.

– Nežinau. Išėjo į miestą pas kalvį parūpint vinių. Juk žinai, kad mums reikia naujos spintos. Mūsiškė jau braška per visus galus.

Jos žvilgsnis vėlei nuslinko kruvinu ryšeliu ant virtuvės suolo. Koriko žmona prie mirusiųjų vaizdo buvo daugiau nei pripratusi, bet dėl vaiko mirties jai vis dar suspausdavo širdį. Ana Marija palingavo.

– Vargšas berniukas...

Tada, rodos, vėl atgavo pusiausvyrą. Gyvenimas tęsėsi, lauke triukšmingai pešėsi dvynukai, tęvu balseliu rypavo mažoji Barbara.

– Geriausia, jei palauksi jo čia, – pasakė keldamasi nuo suolo. – Laukdamas gali šiek tiek paskaitinėti.

Koriko žmona šyptelėjo. Žinojo, kad Simonas dažnai užsukdavo tik dėl galimybės pasklaidyti apspurusius jos vyro foliantus. Retsykiais medikas tyčia susigalvodavo lengvai perprantamą priežastį vien tam, kad nusileidęs iki budelio namų galėtų truputį pasiskaitinėti.

Ana Marija metė paskutinį gailesčio kupiną žvilgsnį į negyvą berniuką. Tada iš spintos ištraukė vilnonę antklodę ir rūpestingai užklojo ja kūną, kad nebūtų matyti, jei viduje staiga išdygtų dvynukai. Galiausiai nuėjo prie durų.

– Turiu lauke pažiūrėti vaikus. Ramiai pilkis dar vyno, jei nori.

Durims užsivėrus, Simonas koriko šeimos svetainėje liko vienas. Didelis, erdvus kambarys užėmė veik visą pirmą aukštą. Kampe buvo įrengta plati krosnis, kūrenama iš koridoriaus. Šalimais stovėjo virtuvinis stalas, virš kurio ant sienos kybojo budelio kalavijas. Iš koridoriaus statūs laiptai vedė į kambarėlį viršuje, kuriame miegojo Kuizelai su savo trimis vaikais. Greta krosnies į dar vieną kambarį vėrėsi siauros, žemos durys. Įtraukęs galvą į pečius Simonas prasispraudė pro durų staktą ir žengė į šventovę.

Kairėje riogsojo dvi skrynios, kuriose Jakobas Kuizelas laikė visa, ko reikia korimui ir kankinimams. Virves, grandines, pirštines, taip pat ir gniaužtuvus pirštams bei žnyples. Likusi jo grėsmingos kolekcijos dalis priklausė miestui ir buvo saugoma giliuose kalėjimo tvirtovės požemiuose. Prie skrynių šliejosi kartuvių kopėčios.

Tačiau Simoną domino kas kita. Kone visą užpakalinę sieną užėmė milžiniška spinta, siekianti lubas. Medikas pravėrė vienas iš daugelio durelių ir pažvelgė į buteliukų, tiglių, odinių maišelių ir kolbų sumaištį. Ant vidinės spintos sienos kabėjo džiovinamos žolelės, kvepiančios vasara. Gydytojas atpažino rozmariną, ožiarūtį ir žalčialunkį. Už antrųjų durelių pasirodė begalė stalčiukų, pažymėtų alcheminiais ženklais ir simboliais. Simonas pasisuko į trečiąsias dureles. Už jų kūpsojo krūvos dulkėtų foliantų, apiplyšusių pergamento ritinėlių ir tiek ranka rašytų, tiek spausdintų knygų. Koriko biblioteka surinkta daugelio kartų̃. Neapsakomai senos žinios, labai besiskiriančios nuo to, ką Simonui dėstė nuobodžiose Ingolštato universiteto paskaitose.

Simonas nusičiupo vieną ypač storą knygą, kurią jau ne kartą buvo laikęs rankose. Brūkštelėjo pirštu per pavadinimą.

– Exercitatio anatomica de motu cordis et sanguinis, – sumurmėjo. Prieštaringa knyga, paremta idėja, jog visas kraujas kūne teka amžinu ratu, varomu širdies. Teorija, iš kurios mėgdavo šaipytis Simonui Ingolštate dėstę profesoriai. Klaidinga ją laikė ir jaunuolio tėvas.

Vaikinas rausėsi toliau. Medicinos žinynas vadinosi ranka rašyta, tik blogai įrišta knygelė, vardijanti visokiausius ligų gydymo būdus. Simono akis užkliuvo už puslapio, kuriame marui gydyti buvo rekomenduojamos džiovintos rupūžės. Greta šios knygelės lentynoje stovėjo visai neseniai koriko įgytas kūrinys. Ulmo miesto gydytojo Johaneso Skulteto Chirurgo arsenalas buvo toks naujas, kad jo veikiausiai dar neturėjo net ir Ingolštato universitetas. Gydytojas pirštais pagarbiai paglostė šio chirurgijos šedevro viršelį.

– Kaip gaila, kad akyse knygas tematai.

Simonas pakėlė galvą. Atsirėmusi į durų staktą, į jį džiugiai žvelgė Magdalena. Jaunasis medikas nejučiomis nurijo seilę. Dvidešimtmetė žinojo, kaip veikia vyrus. Kaskart ją išvydus, Simonui staiga perdžiūdavo burna, o galva, rodos, ištuštėdavo. Pastarosiomis savaitėmis reikalai ėjo vis blogyn, jis negalėjo liautis galvojęs apie šią merginą. Kartais prieš užmigdamas vaizduodavosi jos putlias lūpas, duobutes skruostuose, besijuokiančias akis. Jei medikas būtų buvęs nors truputėlį prietaringas, būtų taręs koriko dukterį jį užbūrus.

– Aš... laukiu tavo tėvo... – pralemeno neatitraukdamas nuo jos žvilgsnio. Mergina šypsodamasi prisiartino. Atrodė, kad greitai eidama pro šalį negyvo berniuko ant suolo ši nepastebėjo. Simonas nė nemanė apie tai užsiminti. Tos retos minutės, praleistos kartu, pernelyg brangios, kad aptemdytum jas mirtimi ir kančiomis.

Gūžtelėjęs pečiais padėjo knygą atgal į lentyną.

– Tiesiog tavo tėvas turi geriausią medicinos biblioteką apylinkėje. Būčiau kvailas, jei to neišnaudočiau, – sumurmėjo. Jo žvilgsnis nuslydo balta Magdalenos iškirpte, kurioje ryškėjo dvi gražios formos krūtys. Vaikinas skubiai nusuko žvilgsnį kita kryptimi.

– Tačiau tavo tėvo nuomonė kitokia, – lėtai artėdama mestelėjo Magdalena.

Simonas žinojo, jog jo tėvas koriko knygas laiko velnio pramanais. Ir dėl merginos jau nekart jį buvo įspėjęs. Tai šėtono pati, – sakydavo. – Kas susideda su koriko dukterimi, niekada netaps gerbiamu mediku.

Jaunuolis suprato, kad vedybos su Magdalena neįmanomos. Ji buvo „negarbinga“, lygiai kaip ir jos tėvas. Vis dėlto gydytojas negalėjo išmesti merginos iš galvos. Vos prieš kelias savaites Šv. Pauliaus aikštėje jie trumpai vienas su kitu pašoko. Įvykis dienų dienas buvo miesto paskalų objektu. Tėvas prigrasino jam pylos, jei darkart nutvers su Magdalena. Korikų dukterys tekėdavo už korikų sūnų, toks buvo nerašytas įstatymas. Tai žinojo ir Simonas.

Magdalena sustojusi priešais pirštais paglostė jam skruostą. Ji šypsojosi, bet akyse glūdėjo neišsakytas sielvartas.

– Ar norėtum ryt su manimi nueiti į upės slėnius? – paklausė. – Tėvui reikia amalų ir baltažiedžių eleborų...

Vaikinas tarėsi išgirdęs kažką panašaus į tylų maldavimą.

– Magdalena, aš...

Jam už nugaros pasigirdo šnaresys.

– Nueisi viena kaip didelė. Mudu su Simonu turim daug ką aptart. O dabar nešdinkis.

Jaunuolis apsidairė. Budelis į ankštą kamarėlę įžengė jo visiškai nepastebėtas. Metusi į mediką paskutinį žvilgsnį mergina išbėgo į sodą.

Jakobas Kuizelas griežtai ir skvarbiai nužvelgė Simoną. Kurį laiką atrodė, tarsi ketintų šį išvaryti. Tada jis išsitraukė iš burnos pypkę ir nusišypsojo.

– Džiaugiuosi, kad tau patinka mano duktė, – tarė. – Tik pasistenk, kad tavo tėvas apie tai nesužinotų.

Simonas linktelėjo. Jau nekart kivirčijosi su tėvu dėl apsilankymų budelio namuose. Bonifacas Fronvyzeris koriką laikė šundaktariu. Bet negalėjo sukliudyti tam, kad ne vien jo sūnus, bet ir pusė miesto su mažais ir dideliais sopuliais trauktų pas šį vyrą. Jakobas Kuizelas tik iš dalies pragyveno iš korimo ir kankinimo. Daug didesnę pajamų dalį sudarė daktaravimas. Jis pardavinėjo tinktūras nuo podagros ir viduriavimo, tabaką dantų skausmui malšinti, tvėrė sulaužytas kojas ir atstatinėjo išnarintus pečius. Jo žinios buvo fantastiškos, nors niekad nestudijavo universitete. Simonas suprato, kad tėvas privalo nekęsti budelio. Juk tai didžiausias jo konkurentas. Ir, tiesą pasakius, geresnis gydytojas...

Tuo metu Jakobas Kuizelas grįžo į didįjį kambarį. Simonas nusekė jam įkandin. Patalpa beregint prisipildė didžiulių dūmų kamuolių. Korikas turėjo vienintelį blogą įprotį, bet puoselėjo jį itin nuodugniai.

Su pypke burnoje šis nudrožė tiesiai prie suolo ir perkėlęs berniuką ant stalo nuklojo antklodę bei audeklą. Tyliai švilptelėjo pro dantis.

– Kur jį radai? – paklausė.

Pripylęs molinį dubenį vandens, ėmė prausti mirusiojo veidą ir krūtinę. Dirstelėjo į vaiko pirštų nagus. Po jais atrado prisirinkusios raudonos žemės, tarytum mažasis Pėteris būtų kažką kasęs plikomis rankomis.

– Prie sielių prieplaukos, – atsakė Simonas.

Jis papasakojo, kas vyko ligi tolei, kol visi nugužėjo į miestą priversti pribuvėją atsakyti. Korikas linktelėjo.

– Marta gyva, – tarė tebešluostydamas berniuko veidą. – Pats ją nuvedžiau tvirtovėn. Ten moteris kol kas saugi. Toliau pažiūrėsim.

Jau ne kartą budelio ramybė paliko Simonui įspūdį. Kaip ir visi Kuizelai, jis kalbėjo nedaug. Bet tai, ką pasakydavo, buvo reikšminga.

Korikas baigė plauti lavoną. Juodu sužiuro į suniokotą berniuko kūną. Nosis sulaužyta, veidas smarkiai sumuštas. Krūtinės srityje suskaičiavo septynis dūrius.

Jakobas Kuizelas išsitraukė iš apsiausto peilį ir pamėgino įkišti jo ašmenis į vieną žaizdų. Tiek kairėje, tiek dešinėje dar lengvai būtų tilpęs pirštas.

– Smogta kažkuo didesniu, – sumurmėjo.

– Kalaviju? – pasiūlė Simonas.

Kuizelas trūktelėjo pečiais.

– Greičiau kardu ar alebarda.

– Kas galėjo taip pasielgti? – pakraipė galvą jaunuolis.

Korikas apvertė kūną. Ant peties puikavosi žymė, gabenant dar labiau apiblukusi, bet vis dar gerai matoma. Violetinis apskritimas su kryžiumi apačioje.

– Kas tai? – pasidomėjo Simonas.

Jakobas Kuizelas pasilenkė prie pat berniuko kūno. Lyžtelėjęs smilių, švelniai patrynė žymę ir įsikišo jį į burną.

– Šeivamedžio sultys, – pasigardžiuodamas sučepsėjo. – Ir neprastos.

Ištiesė pirštą Simonui.

– Kas? Bet aš maniau, kad tai...

– Kraujas? – gūžtelėjo pečiais korikas. – Kraujas jau seniai būtų nusiplovęs. Tik šeivamedžio sultys taip ilgai išlaiko spalvą. Reikėtų paklaust mano žmonos. Ji neapsakomai širsta, kai mažyliai jomis išsitepa. Kita vertus...

Jis ėmė trinti žymę.

– Kas yra?

– Spalva iš dalies pakliuvusi po oda. Kažkas tikriausiai įbadė ją adata ar durklu.

Simonas linktelėjo. Panašių meno kūrinių matė ant samdytų karių iš Kastilijos ir Prancūzijos kūnų. Jie ant žastų buvo išsitatuiravę kryžius ar Dievo Motiną.

– Tačiau ką reiškia šis ženklas?

– Geras klausimas.

Kuizelas giliai užsitraukė pypkę ir išpūtęs dūmus ilgai tylėjo. Tik tada atsakė:

– Tai Veneros ženklas.

– Kas toks?

Simonas nuleido akis į žymę. Staiga prisiminė, kur jau buvo ją matęs. Vienoje knygoje apie astrologiją.

– Veneros ženklas.

Korikas nuėjo į mažąjį kambarėlį ir grįžo su dėmėtu foliantu odiniais viršeliais. Kiek pavartęs rado reikiamą puslapį.

– Štai, – parodė vaikinui vietą knygoje, vaizduojančią ženklą. Šalimais buvo matyti apskritimas su rodykle dešinėje, nukreipta į viršų.

– Venera. Meilės, pavasario ir augimo deivė, – garsiai perskaitė Jakobas Kuizelas. – Marso, Karo dievo, priešybė.

– Bet kodėl toks ženklas nupieštas ant berniuko kūno? – suglumo Simonas.

– Šis ženklas senas, labai senas, – pratarė korikas ir vėl užsitraukė pypkę ilgu kotu.

– Ir ką jis reiškia?

– Jis turi daug reikšmių. Simbolizuoja moterį, kaip vyro priešybę, gyvenimą, taip pat ir gyvenimą po mirties.

Jaunuoliui užėmė kvapą. Ir tik iš dalies dėl jį siaučiančių dūmų kamuolių.

– Bet... juk tai būtų erezija, – sušnibždėjo šis.

Budelis kilstelėjo tankius antakius ir pažvelgė jam į akis.

– Būtent tai ir yra problema, – tarė. – Veneros ženklas – raganų simbolis.

Ir išpūtė tabako dūmus tiesiai Simonui į veidą.

Virš Šongau blausiai švietė mėnulis. Jį kartkartėmis vis uždengiantys debesys paskandindavo upę ir miestą tamsoje. Prie Lecho stovinti figūra paskendusi mintyse žvelgė į šniokščiantį srautą. Vyriškis pasistatė kailinio apsiausto apykaklę ir pasisuko į miesto šviesas. Vartai jau seniai buvo užverti, tačiau tokiems kaip jis visada atsirasdavo spraga. Tereikėjo pažinoti tinkamus žmones ir turėti reikiamą kiekį smulkiųjų. Abu šie dalykai vyrui nekėlė problemų.

Vis dėlto jį ėmė krėsti šiurpas. Tik iš dalies dėl šalčio, balandžio mėnesį vis dar atnešamo nuo kalnų. Jo sprandu šliaužė baimė. Vyriškis atsargiai apsidairė į visas puses, bet, išskyrus juodą upės kaspiną ir keletą krūmų paupyje, daugiau nieko nebuvo matyti.

Šnaresį sau už nugaros išgirdo jau aiškiai per vėlai. Nugara bemat pajuto kalavijo smaigalį, įsirėžusį per kailinį apsiaustą, aksominį švarką ir liemenę.

– Tu vienas?

Balsas suskambo prie pat dešiniosios jo ausies. Tvokstelėjo degtine ir apgedusia mėsa.

Vyriškis linktelėjo, tačiau figūrai už nugaros to, regis, nepakako.

– Ar vienas, po velnių?

– Taip, taip!

Skausmas nugaroje apmalšo, kalavijo smaigalys atsitraukė.

– Apsisuk! – sušnypštė figūra.

Kaip įsakytas vyriškis apsigręžė ir baugščiai linktelėjo stovinčiajam priešais. Susisupęs į juodą vilnonį apsiaustą, plačiakraštę skrybėlę su plunksna žemai užsismaukęs ant veido nepažįstamasis atrodė lyg išdygęs tiesiai iš požemių karalystės.

– Dėl ko mane čion pasišaukei? – paklausė lėtai kišdamas kalaviją į makštį.

Vyras sunkiai nurijo seilę. Bet tuoj atgavo šiaip jau tokį nepalaužiamą pasitikėjimą savimi. Atsitiesęs padūko piktai bartis:

– Kodėl tave pasišaukiau?.. Jums nepavyko, pats viską kuo puikiausiai žinai!

Nepažįstamasis gūžtelėjo pečiais.

– Berniukas negyvas, – atkirto. – Ko dar nori?

Vyras iš miesto tuo nepasitenkino. Niršiai purtė galvą grūmodamas išdžiūvusiu dešiniuoju smiliumi.

– O kiti? – sušnypštė. – Jų buvo penki! Trys berniukai ir dvi mergiotės. Kaip dėl kitų?

– Tuos taip pat dar pričiupsim, – niekinamai numojo ranka nepažįstamasis ir pasisuko eiti.

Antrasis nuskubėjo jam iš paskos.

– Velniai griebtų! Ne taip viskas turėjo baigtis! – riktelėjo stipriai sugriebdamas nepažįstamojo petį.

Jau kitą akimirką šio poelgio pasigailėjo. Tvirta ranka nelyginant gniaužtai suspaudė jo gerklę. Nepažįstamojo veide subaltavo dantys, jis nusišypsojo. Vilko šypsena.

– Nejau bijai? – tyliai paklausė.

Vyriškis rydamas seilę pajuto, kad kvėpuoti vis sunkiau. Prieš pat aptemstant akyse nepažįstamasis jį vėl paleido, nublokšdamas nuo savęs lyg įkyrų gyvūną.

– Bijai, – pakartojo. – Visi jūs vienodi, riebūs pinigų maišai.

Sunkiai alsuodamas vyras žengtelėjo atgal. Susitvarkęs drabužius, vėl pasijuto galįs kalbėti.

– Tiesiog greitai viską baikite, – sušnibždėjo. – Negalima leisti vaikams prabilti.

Stovintysis priešais vėl sublizgino dantimis:

– Bet tai tau kainuos papildomai.

Vyras iš Šongau trūktelėjo pečiais.

– Man nesvarbu. Tiesiog baikit visa tai.

Akimirką nepažįstamasis, rodos, susimąstė, galiausiai linktelėjo.

– Pasakyk man pavardes, – tyliai ištarė. – Tu juos pažįsti, tad kaip dėl pavardžių?

Vyriškis sunkiai nurijo seilę. Vaikus jis matė labai trumpai. Vis dėlto tarėsi žinąs, kas jie. Sekundę pasijuto, lyg stovėtų ant slenksčio. Dar galima grįžti...

Pavardės išsprūdo jam nė nespėjus pagalvoti.

Nepažįstamasis linktelėjo. Tada staigiai nusisuko. Po keleto sekundžių susiliejo su tamsa.

3

Trečiadienis,

1659-ųjų Viešpaties metų balandžio 25 d.,

7 val. ryto

Susisiautęs į apsiaustą Jakobas Kuizelas skubėjo Monetų gatve, stengdamasis neįlipti į atliekų ir išmatų krūvas, derksančias ties įėjimais. Tokį ankstų rytą gatvėse dar tvyrojo rūkas, oras buvo drėgnas ir šaltas. Pro tiesiai virš jo atsivėrusį langą kažkas į gatvę išpylė naktinio puodo turinį. Korikas keikdamasis atšoko į šoną, šlapimo srautui pratryškus pro pat.

Budelis Šongau buvo atsakingas ir už mėšlo išvežimą. Šią užduotį jis atlikdavo kas savaitę. Jau netrukus su karučiu ir semtuvu vėl patrauks į gatves. Bet šiandien tam neturėjo laiko. Vos laikrodžiui išmušus šešias pasirodęs miesto sargybinis pranešė, kad jį nedelsiant norįs pamatyti Johanas Lechneris. Kuizelas numanė, ko teismo raštininkui reikia. Berniuko žmogžudystė vakar visą dieną buvo miesto apkalbų objektu. Tokioje provincijoje kaip Šongau gandai apie raganystes ir šėtoniškas apeigas pasklisdavo greičiau nei atliekų tvaikas. Lechnerį visi pažinojo kaip vyrą, nedvejojantį net ir prireikus priimti keblius sprendimus. Be to, šiandien vyks tarybos susirinkimas, ir garbieji ponai, be abejonės, norės sužinoti, ar visos tos paskalos pagrįstos.

Korikui skaudėjo galvą. Vakar vakare pas jį dar užsuko Jozefas Grimeris pasiimti sūnaus kūno. Tas vyras nebeturėjo visiškai nieko bendro su anuo Jozefu Grimeriu, prieš keletą valandų vos neužmušusiu pribuvėjos. Jis plūdo ašaromis lyg mažas vaikas, ir tik Kuizelo gaminta trauktinė padėjo nelaimėlį bent kiek apraminti. Budelis ir pats išlenkė vieną kitą taurelę...

Jakobas Kuizelas pasuko į skersgatvį kairėje ir prisiartino prie hercogo rezidencijos. Nors skaudėjo galvą, jis neišlaikęs šyptelėjo, mat pavadinimas „rezidencija“ ne visai tesėjo tai, ką žadėjo. Pastatas labiau panėšėjo į griozdišką, apirusią tvirtovę. Net ir seniausi Šongau gyventojai nepajėgė prisiminti, kada paskutinį kartą čia buvo apsistojęs hercogas. Netgi kurfiursto vietininkas, kaip kurfiursto atstovas, besirūpinantis jo didenybės interesais mieste, tik labai retai čia pasirodydavo, o šiaip gyveno tolimame dvare ties Tyrhauptenu. Likusį laiką apirusiame pastate veikė kareivinės dviem tuzinams kareivių ir teismo raštininko kanceliarija. Pastarasis, nesant vietininko, tvarkė kurfiursto Ferdinando Marijos reikalus mieste.

Johanas Lechneris buvo įtakingas asmuo. Nors paskirtas tik jo didenybės interesams ginti, bėgant metams išsikovojo poziciją, leidžiančią turėti įtakos ir miesto reikalams. Pro teismo raštininko akis Šongau neprasprūsdavo joks dokumentas, įsakas ar pats nereikšmingiausias popiergalis. Jakobas Kuizelas neabejojo, kad tas ir dabar jau kuri valanda sėdi palinkęs prie bylų.

Budelis praėjo pro akmeninį portalą su dviem kreivai vyriuose kabančiomis durų sąvaromis ir žengė į prieškiemį. Jį praleisdami linktelėjo nuvargę budintys kareiviai. Siaurame, nešvariame kieme korikas apsidairė. Per dešimtį metų nuo paskutinio didžiojo švedų plėšimo rezidencija vis labiau griuvo. Dešiniojo gynybinio bokšto vietoje stirksojo jau tik suodini griuvėsiai, apsamanojusiuose tvartų ir klojimų stoguose žiojėjo kiaurymės. Pro išsprogdintas sienų lentas šmėkšojo sulūžusios karietos ir visoks šlamštas.

Kuizelas numindžiotais laiptais užlipo į pilį ir perėjęs tamsų koridorių sustojo prie žemų medinių durų. Kaip tik ketino pabelsti, kai iš vidaus pasigirdo balsas:

– Įeik.

Raštininkas tikriausiai buvo ausylas it lūšis.

Korikas virstelėjo duris ir žengė į ankštą kambarėlį. Johanas Lechneris sėdėjo prie rašomojo stalo kone užgožtas knygų ir pergamentų krūvos. Dešine ranka kažką žymėdamasis juodraštyje, kairiąja mostelėjo Kuizelui sėstis. Nors už lango pasirodė pirmieji saulės spinduliai, patalpa buvo apytamsė, ją apšvietė tik keletas mirgančių žvakių. Jakobas prisėdo ant nepatogios medinės taburetės ir ėmė laukti, kol teismo raštininkas pakels akis nuo dokumentų.

– Ar žinai, kodėl tave pasikviečiau?

Teismo darbuotojas skvarbiai nužvelgė budelį. Šis iš tėvo, taip pat dirbusio Šongau raštininku, paveldėjo juodą vešlią barzdą. Buvo toks pats išblyškęs, turėjo tokias pat juodas smigias akis. Lechnerių giminė mieste buvo įtakinga, ir Johanas Lechneris su malonumu priversdavo pašnekovus tai pajusti.

Kuizelas linktelėjęs ėmė kimštis pypkę.

– Liaukis, – tarstelėjo raštininkas. – Juk žinai, kad nepakenčiu rūkymo.

Korikas vėl paslėpė pypkę ir metė į Lechnerį įžūlų žvilgsnį. Prašneko tik po valandėlės:

– Spėju, dėl Štechlin.

Johanas linktelėjo.

– Dėl to kils nemalonumų. Jau greit. O juk viskas įvyko vos vakar. Žmonės kalba...

– Ir kuo tai susiję su manim?

Lechneris persilenkė per stalą ir pamėgino nusišypsoti. Tai šiam pavyko tik iš dalies.

– Tu ją pažįsti. Juk judu bendraujate. Pribuvėja padėjo tavo vaikams išvysti pasaulį. Noriu, kad pakalbėtum su ja.

– Ir apie ką turėčiau su ja kalbėti?

– Pasistenk, kad prisipažintų.

– Kad ji ką?..

Lechneris dar labiau užsikvempė ant stalo. Jųdviejų veidai atsidūrė vos per plaštaką vienas nuo kito.

– Supratai mane teisingai. Kad prisipažintų.

– Bet juk niekas neįrodyta. Lig šiol pora moterų tepamalė liežuviais. Berniukas kelis sykius pas ją apsilankė, ir tiek.

– Reikia baigti šią istoriją, – atsilošė kėdėje Johanas Lechneris pirštais barbendamas į atlošą. – Paskleista per daug gandų. Jei uždelsim, įvyks tas pats kaip tavo senelio laikais. Tada turėsi daug darbo.

Korikas linktelėjo. Suprato, ką Lechneris turi omenyje. Jau praėjo kone septyniasdešimt metų nuo įžymiojo Šongau raganų proceso, per kurį daugybė moterų pateko ant laužo. Prasidėję audra ir keletu neišaiškintų mirčių, to meto įvykiai baigėsi visuotine isterija, visiems skundžiant visus. Jo senelis Jėrgas Abrielis tuomet nukirsdino daugiau nei šešiasdešimt moterų, vėliau jų kūnai buvo sudeginti. Meistras Jėrgas dėl to praturtėjo ir išgarsėjo. Tais laikais ant kai kurių įtariamųjų kūnų rado vadinamųjų raganų žymių – apgamų, jų forma nulėmė vargšių pasmerktųjų likimą. Šįkart buvo kalbama apie aiškiai erezišką ženklą, kurio ryšio su raganavimu negalėjo nuneigti ir pats Kuizelas. Teismo raštininkas teisus. Žmonės toliau ieškos ženklų. Ir net jei artimiausiu metu galbūt daugiau niekas nežus, įtarinėjimai nesiliaus. Tarsi ugnis, galinti apimti visą Šongau. Nebent kas nors prisipažintų ir prisiimtų kaltę.

Marta Štechlin...

Jakobas Kuizelas gūžtelėjo pečiais.

– Netikiu, kad pribuvėja susijusi su žmogžudyste. Tai galėjo padaryt bet kas, kad ir prašalaitis. Berniuką nešė upė. Velniai žino, kur jie vaiką nusmeigė. Galbūt tai plėšikaujančių kareivių darbas.

– O ženklas? Berniuko tėvas man nupasakojo. Ar jis neatrodė šitaip? – Johanas Lechneris ištiesė jam piešinį. Jame puikavosi apskritimas su apverstu kryžiumi. – Juk žinai, kas tai, – sušnypštė raštininkas. – Raganų darbas.

Korikas linktelėjo.

– Tačiau tai toli gražu nereiškia, jog Štechlin...

– Pribuvėjos gerai suvokia tokius dalykus! – raštininkas ėmė kalbėti garsiau nei įprastai. – Aš visąlaik sakiau, kad jų geriau nepriimti. Šios slaptų žinių sergėtojos gadina mūsų moteris ir vaikus! Pastaruoju metu pas ją juk vis lankėsi vaikai! Taip pat ir Pėteris. O dabar vaikas rastas upėje negyvas!

Jakobas Kuizelas ilgėjosi savo pypkės. Mielai būtų dūmais iš patalpos išsklaidęs blogas mintis. Puikiai žinojo apie tarybos narių nusistatymą prieš pribuvėjas. Marta Štechlin – pirmoji pribuvėja, oficialiai nusamdyta miesto. Jau nuo seno šios moterys su savo paslaptimis vyrams rodėsi įtartinos. Jos žinojo įvairių tinktūrų, pažino žoleles, liesdavo nepadorias moterų vietas, be to, iš įsčių galėjo pašalinti vaisių, tą Dievo dovaną. Jau daugybę pribuvėjų vyrai buvo sudeginę kaip raganas.

Jakobas Kuizelas taip pat gerai išmanė apie tinktūras ir ne vienas įtarinėjo jį esant raganiumi, tačiau šis buvo vyras. Ir dar korikas.

– Noriu, kad nueitum pas Štechlin ir priverstum ją prisipažinti, – nukirto Johanas Lechneris. Vėl palinko prie savo užrašų ir ėmė kažką žymėtis, nukreipęs žvilgsnį į dokumentus. Pokalbis buvo baigtas.

– O jeigu neprisipažins? – pasidomėjo Kuizelas.

– Tada parodyk jai savo instrumentus. Vien pažvelgusi į gniaužtuvus pirštams, nusileis.

– Tam jums reikia tarybos nutarimo, – sukuždėjo korikas. – Negaliu to imtis be jo, jūs taip pat.

– Kaip žinai, šiandien vyks tarybos susirinkimas. Esu tikras, kad burmistras ir kiti aukštieji ponai mano pasiūlymui pritars, – nusišypsojo Lechneris.

Jakobas Kuizelas susimąstė. Jei taryba iš tikrųjų jau šiandien pritars kankinimams, procesas eisis kaip sviestu pateptas. Ir baigsis kankinimais bei, labai tikėtina, mirtimi sudeginant. Už abu šiuos dalykus atsakingas budelis.

– Pranešk jai, kad apklausą pradėsime rytoj, – tarė Lechneris teberašydamas į vieną bylų ant stalo. – Tad ji turi laiko pagalvot. Jei vis dėlto spirsis, ką gi... greičiausiai prireiks tavo pagalbos.

Plunksna toliau drėskė popierių. Nuo turgaus aikštės ataidėjo bažnyčios bokšto laikrodžio, mušančio aštuonias, dūžiai. Johanas kilstelėjo akis.

– Tai tiek. Gali eit.

Korikas atsistojo ir nukėblino prie durų. Nuspaudus rankeną, jam už nugaros darkart pasigirdo raštininko balsas:

– Beje, Kuizelai.

Vyriškis atsigręžė. Nepakeldamas galvos raštininkas pridūrė:

– Žinau, kad gerai moterį pažįsti. Priversk pribuvėją kalbėti. Tai nuo nereikalingų kančių apsaugos tiek ją, tiek tave.

Jakobas papurtė galvą.

– Ji nekalta. Patikėkit manim.

Šįkart Johanas Lechneris vėl pakėlė akis. Įdėmiai nužvelgė koriką.

– Aš taip pat nemanau, kad ji kalta. Tačiau taip geriausia miestui. Patikėk manim.

Budelis nieko neatsakė. Įtraukęs galvą į pečius, prasispraudė pro žemą durų staktą ir užtrenkė duris sau už nugaros.

Vyro žingsniams gatvėje nutilus, raštininkas vėl palinko virš bylų. Mėgino susikaupti prie pergamentų, bet sekėsi sunkiai. Priešais voliojosi oficialus Augsburgo miesto skundas. Sielininkas iš Šongau Tomas Pfanceltas kartu su sunkiu galąstuvu gabeno didžiulį Augsburgo pirklių vilnos ryšulį. Dėl didelio svorio krovinys nuvirto į Lechą. Nūn augsburgiečiai reikalavo kompensacijos. Lechneris atsiduso. Amžinas šių dviejų miestų gyventojų ginčas tampė jam nervus. Ypač šiandien tikrai negali užsiimti tokiais menkniekiais. Jo miestas dega! Johanas Lechneris jau vaizdavosi, kaip baimė ir neapykanta iš pakraščių slenka Šongau centro link. Jau vakar vakare smuklėse „Auksinė žvaigždė“ ir „Saulės alinė“ buvo kuždamasi. Kalbėta apie šėtono garbinimą, raganų orgijas, ritualines žmogžudystes. Po visų epidemijų, karų ir audrų nuotaika buvo įtempta. Miestas stovėjo ant parako statinės, o Marta Štechlin tapo degančiu dagčiu. Teismo darbuotojas nervingai sukiojo plunksnos kotą tarp pirštų. Dagtį būtina nukirsti iki įvykstant nelaimei...

Raštininkas Jakobą Kuizelą laikė protingu, nuovokiu žmogumi. Svarbu ne tai, ar Štechlin kalta, svarbiausia – miesto gerovė. Trumpas procesas, ir pagaliau vėl nusistovės taika, kurios taip ilgai buvo laukta.

Skubiai surinkęs pergamento ritinėlius, Johanas Lechneris padėjo juos atgal į lentyną ir leidosi į prekių sandėlį. Po pusvalandžio turėjo prasidėti didysis tarybos susirinkimas, o iki tol dar reikėjo šį tą nuveikti. Per miesto šauklį jis paprašė dalyvauti visus tarybos narius. Vidinę ir išorinę tarybas, taip pat šešis paprastuosius bendruomenės atstovus. Lechneris visus reikalus ketino sutvarkyti vienu kartu.

Perėjęs šiuo paros metu judrią turgaus aikštę, raštininkas įžengė į prekių sandėlį. Didžiulėje, devynių žingsnių aukščio salėje kėpsojo į rietuves sukrautos dėžės ir maišai, paruošti gabenti į tolimus miestus bei šalis. Viename kampe riogsojo smiltainio ir tufo (lengvas skystas akmuo) luitai, kvepėjo cinamonu bei kalendra. Lechneris plačiais mediniais laiptais užkopė į antrą aukštą. Tiesą sakant, kaip oficialus kurfiursto vietininkas miesto tarybos posėdžių salėje neturėjo ką veikti. Nuo didžiojo karo laikų miesto aukštuomenė buvo papratusi, kad stipri ranka pasirūpintų ramybe ir tvarka. Tad raštininkui niekas nekliudė. Jau tapo kone savaime suprantama, kad šis veda tarybos posėdžius. Johanas Lechneris buvo valdžios žmogus ir neketino valdžios netekti.

Durys į posėdžių salę buvo atviros. Teismo darbuotojas nustebęs pamatė, jog šįkart ne jis pasirodė pirmutinis, kaip kad buvo įprasta. Burmistras Karlas Zėmeris ir tarybos narys Jakobas Šrėfogelis atvyko anksčiau už jį. Jie atrodė įsitraukę į įnirtingą pokalbį.

– Ir sakau jums, augsburgiečiai nuties naują kelią, o mes liksime kaip žuvys ant ledo, – puolė Zėmeris savo pašnekovą, nepaliaujantį purtyti galvos. Jaunasis Šrėfogelis vos prieš pusę metų užėmė mirusio tėvo vietą miesto taryboje. Jau ne kartą augalotas aristokratas ginčijosi su burmistru. Priešingai nei tėvas, buvęs geras Zėmerio ir kitų vyresniųjų tarybos narių draugas, šis turėjo savo nuomonę. Nesileido įbauginamas ir šįkart.

– Neturite teisės to daryti, juk žinote. Jau kartą bandėt, ir kunigaikštis sužlugdė jūsų planus.

Bet Zėmeris nesileido įkalbamas:

– Juk tai buvo prieš karą! Kurfiurstas dabar turi kitų rūpesčių! Patikėkite senu vilku, augsburgiečiai nuties savo kelią. Jei pas mus dar atsibels prakeikti raupsuotieji, jau nekalbant apie tą siaubingą žmogžudystę... Prekeiviai vengs mūsų kaip maro!

Kostelėjęs Johanas Lechneris įžengė vidun ir pasuko „U“ formos ąžuolinio stalo, užimančio visą patalpą, vidurio link. Burmistras Zėmeris nuskubėjo jam iš paskos.

– Kaip gerai, kad jūs čia, Lechneri! Aš vėl bandau atkalbėti jaunąjį Šrėfogelį nuo tos raupsuotųjų prieglaudos. Būtent dabar! Ir taip jau mums duobę kasa Augsburgo pirkliai, o jei dar pasklis kalbos, kad priešais mūsų vartus...

Johanas gūžtelėjo.

– Raupsuotųjų prieglauda – Bažnyčios reikalas. Kalbėkitės su klebonu, bet vargu ar ką pešite. O dabar atsiprašysiu.

Raštininkas prasispraudė pro kūningą burmistrą ir atidarė duris į užpakalinį kambarį. Jame prie sienos kėpsojo lubas siekianti atvira spinta su lentynomis ir stalčiais, prikimštais pergamento ritinėlių. Pasilypėjęs ant taburetės, Johanas Lechneris išsitraukė šiai dienai reikalingus popierius. Jo žvilgsnis užkliudė ir raupsuotųjų prieglaudos bylą. Jau praeitais metais Bažnyčia nusprendė priešais miestą, prie Hohenfurcho tako, įkurdinti prieglaudą raupsuotiesiems. Senoji sugriuvo jau prieš daugelį metų, tačiau nuo to laiko ligos atvejų nesumažėjo.

Vos pagalvojus apie klastingą epidemiją, Lechnerį nukrėtė šiurpas. Raupsai laikyti baisiausia neganda po maro. Užsikrėtusieji supūdavo gyvi. Nosis, ausys ir pirštai nukrisdavo it sugedę vaisiai. Paskutinėje stadijoje veidas tapdavo viena didele opa, niekuo nebeprimenančia žmogaus. Kadangi liga buvo labai užkrečiama, vargšus ligonius dažniausiai išguidavo iš miesto arba liepdavo nešiotis varpelius ir barškučius, kad iš tolo atpažinus būtų galima jų išvengti. Todėl rodydami gailestingumą, bet taip pat ir siekdami išvengti užkrato, daugelis miestų įkūrė vadinamuosius leprozoriumus – getus už miesto sienų, kuriuose keipo ligoniai. Šongau taip pat planavo tokią prieglaudą. Jau pusę metų prie Hohenfurcho tako visu tempu vyko statybos darbai, tačiau taryba vis dar ginčijosi dėl šio nutarimo. Johanui Lechneriui grįžus į posėdžių salę, joje jau buvo susirinkę dauguma tarybos narių. Stoviniuodami mažomis grupelėmis, jie kažką tyliai aptarinėjo ir įnirtingai svarstė. Kiekvienas buvo girdėjęs savąją istorijos apie berniuko žūtį versiją. Netgi teismo raštininkui skambtelėjus varpeliu, praėjo nemažai laiko, kol paskutinysis atsisėdo į savo vietą. Pagal seną paprotį pirmasis burmistras su raštininku sėdėjo viduryje. Jų dešinėje įsitaisė vidinė taryba – šeši vyrai iš garbingiausių Šongau šeimų. Iš šios tarybos narių būdavo skiriami ir keturi burmistrai, keičiantys vienas kitą kas ketvirtį metų. Senosios šeimos jau šimtmečių šimtmečius dalijosi burmistro postą tarpusavyje. Nors oficialiai kiti tarybos nariai juos rinkdavo, galiojo amžinas įstatymas, jog burmistrai skiriami iš įtakingiausių dinastijų.

Kairėje sėdėjo šeši išorinės tarybos, taip pat sudarytos iš įtakingų aristokratų, nariai. Galiausiai prie sienos rėmėsi paprastųjų bendruomenės atstovų kėdės.

Raštininkas apsidairė. Čia buvo susirinkusi visa miesto valdžia. Vežikai, prekybininkai, aludariai, medaus perdirbėjai, kailiadirbiai, malūnininkai, odininkai, puodžiai, vilnos audėjai... Visi tie Zėmeriai, Šrėfogeliai, Augustinai ir Hardenbergai, kurie šimtmečių šimtmečius sprendė dėl miesto gerovės. Rimti, juodai apsivilkę vyrai su baltomis rauktomis apykaklėmis, ožio barzdelėmis bei raitytais ūsais, riebiais veidais ir apvaliais pilvais, įspraustais į auksinėmis grandinėmis nukarstytas liemenes, atrodė lyg atkeliavę iš kito laikmečio. Karas įstūmė Vokietiją į skurdą, bet šiems vyrams jis nepakenkė. Lechneris neišlaikęs šyptelėjo. Taukai visada paviršiumi plaukia.

Visi buvo labai susijaudinę. Jie suprato, kad berniuko mirtis gali pakenkti ir verslui. Jų mažo miestelio ramybė kabo ant plauko! Kuždesys lentomis iškaltoje posėdžių salėje raštininkui priminė niršų bičių dūzgimą.

– Prašau nusiraminti! Nurimkite!

Lechneris darkart skambtelėjo varpeliu. Tada trinktelėjo delnu į stalą. Pagaliau stojo tyla. Pasiruošęs fiksuoti posėdį raštu, raštininkas paėmė plunksną. Burmistras Karlas Zėmeris susirūpinęs nužvelgė susirinkusiuosius. Galiausiai kreipėsi į tarybos narius:

– Visi girdėjote apie siaubingą vakarykštį atsitikimą. Šį kraupų nusikaltimą privalome išaiškinti kuo greičiau. Susitariau su raštininku, jog šį klausimą aptarsime pirmiausia. Visa kita gali palaukti. Tikiuosi, prieštaraujančiųjų nebus.

Tarybos nariai nuovokiai linktelėjo. Kuo skubiau ši byla bus išspręsta, tuo greičiau vėl galės atsidėti savo tikriesiems reikalams.

Burmistras Zėmeris tęsė:

– Laimei, atrodo, kad kaltininkę radome. Pribuvėja Štechlin jau sėdi belangėje. Ją netrukus aplankys budelis. Tada moteris privalės prabilti.

– Ir kas gi verčia manyti, jog kalta ji?

Visi tarybos nariai suglumę sužiuro į jaunąjį Šrėfogelį. Nebuvo priimta taip anksti nutraukti pirmąjį burmistrą. Ypač tik visai neseniai tapus tarybos nariu. Jakobo Šrėfogelio tėvas Ferdinandas buvo galingas tarybos narys, tiesa, kiek keistokas, bet įtakingas. Jo sūnui pripažinimą dar reikėjo nusipelnyti. Priešingai nei kiti, jaunasis aristokratas vietoj rauktos dėvėjo plačią nėrinių apykaklę. Jo plaukai taip pat pagal naujausią madą ant pečių krito garbanomis. Visa laikysena metė iššūkį kiekvienam ilgamečiam tarybos nariui.

– Kas verčia manyti? Nagi, tiesiog, tiesiog...

Burmistrą Karlą Zėmerį klausimas išmušė iš vėžių. Jis ėmė nosinaite šluostytis prakaito lašelius nuo plikti pradedančios kaktos. Plati jo krūtinė kilnojosi po auksu nukarstyta liemene. Aludaris ir pagrindinės smuklės šeimininkas nebuvo pratęs, kad jam kas prieštarautų. Ieškodamas pagalbos, šis pasisuko į teismo raštininką kairėje. Johanas Lechneris su malonumu jį pavadavo:

– Iki žmogžudystės pribuvėja buvo dažnai pastebėta su berniuku. Be to, yra moterų, kurios patvirtino, jog ji savo namuose su Pėteriu ir kitais vaikais atlikinėjusi raganiškus ritualus.

– Kas taip tvirtina? – nenusileido jaunasis Šrėfogelis.

Johanas Lechneris iš tiesų šiuo metu nė vienos šių moterų negalėjo įvardyti pavarde. Bet apie tai, kad smuklėse skleidžiami tokie gandai, jam buvo pranešę panaktiniai. Be to, jis ir pats numanė, kas galėtų tai patvirtinti. Liudytojų rasti bus lengva.

– Palaukite proceso. Nenoriu užbėgti įvykiams už akių, – išsisuko.

– Galimas daiktas, sužinojusi, kas ją kaltina, Štechlin ir būdama belangėj savo kerais galėtų nužudyt liudytojus, – įsiterpė dar vienas tarybos narys. Kepėjas Michaelis Berchtholtas buvo išorinės tarybos narys. Lechneris jį laikė būtent vienu tų, iš kurių galima laukti panašaus pobūdžio gandų. Kiti ponai sulinksėjo, kalbos apie tokius atvejus buvo pasiekusios ir jų ausis.

– Ak, nesąmonė! Juk tai absurdas. Štechlin tėra pribuvėja, ir tiek! – pašoko Jakobas Šrėfogelis. – Prisiminkit, kas įvyko prieš septyniasdešimt metų. Viena miesto pusė tada raganavimu apkaltino kitą. Pralieta daug kraujo. Norit, kad tai ir vėl pasikartotų?

Keletas paprastųjų bendruomenės atstovų ėmė kuždėtis. Tų laikų įvykiai labiausiai palietė mažiau pasiturinčius miestelėnus: valstiečius, tarnaites, samdinius... Tačiau tarp jų būta ir užeigos savininkių bei teisėjų žmonų. Kankinami įtariamieji prisipažino burtais užleidę krušas, niekinę ostijas, net ir žudę savo vaikaičius. Baimė ir dabar dar buvo giliai suleidusi šaknis. Johanas Lechneris atminė, kad tėvas anksčiau dažnai apie tai pasakojo. Šongau gėda, amžiams įrašyta istorijos vadovėliuose...

– Nemanau, kad tu tai prisimeni. O dabar sėskis, Šrėfogelėli, – pasigirdo tylus, bet šaižus balsas, leidžiantis suprasti, kad jo savininkas papratęs įsakinėti ir neketina leistis jauniklio tampomas už nosies.

Matijas Augustinas, sulaukęs aštuoniasdešimt vienerių, buvo vyriausias tarybos narys. Dešimtis metų vadovavo Šongau vežikams. Šiuo metu jau buvo kone aklas, tačiau jo žodis mieste vis dar šį tą lėmė. Kartu su Zėmeriais, Piuchneriais, Holtshoferiais ir Šrėfogeliais jis priklausė siauriausiam valdžios ratui.

Senolio akys smigo į vieną tašką tolumoje. Atrodė, lyg žvelgtų tiesiai į praeitį.

– Aš atsimenu, – sumurmėjo. Salėje stojo mirtina tyla. – Tais laikais buvau mažas berniukas. Bet prisimenu, kaip degė laužai. Vis dar užuodžiu mėsos tvaiką. Per tą nelemtą procesą sudegė dešimtys. Tarp jų ir nekaltieji. Visi visus įtarinėjo. Patikėkite, nenorėčiau darkart patirti ko nors panašaus. Todėl Štechlin ir turi prisipažinti.

Jaunasis Šrėfogelis vėl sėdėjo. Sulig paskutiniu Augustino žodžiu pro sukąstus dantis triukšmingai įtraukė oro.

– Ji turi prisipažinti, – tęsė Augustinas, – nes gandai – kaip dūmai. Sklinda, veržiasi pro durų plyšius bei uždarytus langelius, ir galiausiai jais atsiduoda visas miestas. Baikime šią istoriją kuo greičiau.

Burmistras Zėmeris linktelėjo, kiti vidinės tarybos nariai murmėdami taip pat reiškė pritarimą.

– Jis teisus, – atsilošė kėdėje Johanas Piuchneris, kurio malūnas buvo sugriautas per švedų antpuolį ir tik neseniai vėl naujai sublizgėjo. – Privalome nuraminti žmones. Vakar vakare dar pasisukinėjau prie sielių prieplaukos. Ten smarkiai šurmuliuojama.

– Tiesa. Aš vakar taip pat kalbėjausi su savo vyrais, – žaisdamas liemenės atvartais prabilo Matijas Holtshoferis, dar vienas įtakingas prekeivis, kurio pavedimu sieliai buvo plukdomi iki pat Juodosios jūros. – Bet jie labiau įtaria Augsburgo sielininkus. Juk Grimeris ne kartą buvo įsivėlęs į ginčus su jais. Galbūt pastarieji trokšta mums pakenkti. Išgąsdinti žmones, kad šie nebevyktų į Šongau, – balsu svarstė vyras.

– Tada Štechlin sėkmingai išsisuktų, ir jūsų planas nueitų šuniui ant uodegos, – mestelėjo Jakobas Šrėfogelis, ant krūtinės sukryžiuotomis rankomis sėdintis prie stalo.

Kažkuris iš paprastųjų bendruomenės atstovų prie užpakalinės sienos krenkštelėjo. Posėdžiuose labai retai kuris jų tardavo žodį. Senasis Pogneris, į tarybą atsiųstas smulkiųjų krautuvininkų cecho, sumurmėjo:

– Grimeris iš tikrųjų mušėsi su keletu Augsburgo vežikų. Pats buvau „Auksinėje žvaigždėje“, kai tai įvyko.

Burmistras Karlas Zėmeris, kaip šeimininkas, pajuto pareigą apginti savo garbę.

– Mano užeigoje nevyksta jokių muštynių. Tai buvo daugių daugiausia nedidelis susistumdymas, – numojo šis.

– Nedidelis susistumdymas? – atsibudo Pogneris. – Paklauskit savo Rėzel, ji ten buvo. Davė vieni kitiems į nosį kaip reikiant. Kraujas upėm liejos per stalą. Vieną augsburgiečių Grimeris taip prilupo, kad tas lig šiolei gerai nepaeina. Ir dar iškeikė anam nešdinantis. Man regis, jie nori atsikeršyt, štai kaip man atrodo!

– Nesąmonė! – papurtė galvą pusaklis Matijas Augustinas. – Augsburgiečiams daug ką galima prikišti, bet žmogžudystę... Netikiu, kad jie galėjo taip pasielgti. Laikykitės Štechlin. Ir svarbiausia – paskubėkit. Kol viskas čia nepradėjo degti.

– Daviau nurodymus rytoj pradėti apklausą, – pranešė Lechneris. – Budelis parodys pribuvėjai savo kankinimo įnagius. Vėliausiai po savaitės viskas bus baigta.

Jis pakėlė akis į drožinėtas kedrinės pušies lubas. Reljefiniai pergamento ritinėliai liudijo, jog čia kuriami įstatymai.

– Ar neprivalome tokiu atveju pasitarti su kurfiursto vietininku? – pasidomėjo Jakobas Šrėfogelis. – Galų gale kalbama apie žmogžudystę! Juk miestas net neturi teisės spręsti savarankiškai!

Johanas šyptelėjo. Teismui sprendžiant dėl gyvenimo ar mirties, iš tikrųjų turėjo dalyvauti kurfiursto vietininkas. Tačiau Volfas Dytrichas fon Zandicelis laiką kaip visada leido savajame Pichelio dvare prie Tyrhaupteno, toli toli nuo Šongau. O iki jam pasirodant, tarp miesto sienų vienintelis jo atstovas buvo Lechneris.

– Jau nusiunčiau pasiuntinį prašydamas Zandicelį vėliausiai po savaitės atvykti vesti proceso, – paaiškino jis. – Parašiau, kad iki tol rasime kaltininką. Jeigu ne, ką gi, kurfiursto vietininkas su visa svita turės dar ilgiau užtrukti mieste... – patenkintas savimi pridūrė raštininkas.

Tarybos nariai sudejavo. Kurfiursto vietininkas su visa palyda! Su arkliais, tarnais, kareiviais... Tai reiškė begalę išlaidų. Paslapčiomis jie jau skaičiavo guldenus bei pfenigus, kuriuos praės ir pralaks kiekvienas garbiųjų svečių. Diena dienon, kol bus priimtas nuosprendis. Tuo svarbiau kaltininką pristatyti vos vietininkui atvykus. Tada išsisukti pavyktų bent iš dalies pigiau.

– Mes sutinkame, – nuo plikos kaktos nusišluostė prakaitą burmistras Zėmeris. – Rytoj pradėkite apklausą.

– Gerai.

Johanas Lechneris atsivertė kitą juodraštį.

– Aptarkime tolesnius klausimus. Šiandien turime dar daug ką nuveikti.

4

Trečiadienis,

1659-ųjų Viešpaties metų balandžio 25 d.,

9 val. ryto

Jakobas Kuizelas siaura gatvele palei miesto sieną žingsniavo į pietus. Čia namai buvo neseniai nutinkuoti, ryto saulėje raudonai švietė čerpių stogai. Soduose žydėjo pirmieji narcizai. Aplink hercogo pilį išsidėstęs vadinamasis Pilies vartų kvartalas buvo laikomas geresniąja Šongau dalimi. Čia gyveno prakutę amatininkai. Korikui praeinant gatvele, krykdamos išsilakstė antys ir kudakuojančios vištos. Stalius, išsinešęs oblių, plaktuką ir kaltą, kumpsojo lauke ant suolo priešais dirbtuves ir šlifavo stalą. Budeliui praeinant, jis įtraukė galvą į pečius. Su koriku nebuvo sveikinamasi, tai nešė nelaimę.

Galiausiai Jakobas Kuizelas pasiekė gatvelės pabaigą. Pačiame jos gale, visai šalia miesto sienos, stūksojo kalėjimas – griozdiškas keturaukštis dantytas bokštas plokščiu stogu, sumūrytas iš masyvių tašytų akmenų. Pastatą šimtmečiais naudojo kaip požeminį kalėjimą ir kankinimų kamerą.

Atsukęs veidą pavasario saulei, miesto sargybinis rėmėsi į sieną šalia geležimi kaustytų medinių vartų. Greta piršto ilgio rakto prie jo diržo kadaravo vėzdas. Papildomos ginkluotės nereikėjo, juk įtariamoji buvo sukaustyta grandinėmis. Nuo galimo prakeiksmo apsaugininkas gynėsi mažu pašventintu mediniu kryželiu ir Dievo Motinos amuletu, kabančiais ant odinės virvelės apie jo kaklą.

– Linkiu tau labo ryto, Andrėjau! – šūktelėjo Jakobas Kuizelas. – Kaip laikosi vaikai? Mažoji Ana vėl sveikutėlė?

– Viskas gerai. Dėkui, meistre Jakobai. Vaistai labai padėjo.

Sargybinis vogčiomis apsidairė į visas puses, ar niekas nestebi jo pokalbio su koriku. Vyro su kalaviju buvo vengiama, tačiau būtent į jį kreipiamasi, užėjus podagros priepuoliui ar susilaužius pirštą. Arba, kaip miesto sargybinio Andrėjo atveju, dukteriai sunkiai susirgus kokliušu. Ypač neturtingieji mieliau lankėsi pas budelį nei pirtininką ar mediką. Dažniausiai išeidavai sveikesnis negu atėjai. O ir paslaugos pigesnės.

– Kaip manai? Leistumei man pasikalbėti su Štechlin vienam?

Kuizelas prisikimšo pypkę. Lyg tarp kitko pasiūlė sargybiniui tabako. Andrėjas vogčiomis susigrūdo dovaną į maišelį prie diržo.

– Nežinau. Lechneris uždraudė. Privalau visuomet stovėt šalia.

– Sakyk, ar ne Štechlin padėjo pasaulį išvyst tavo Anai? Ir Tomui?

– Na, taip...

– Matai, mano vaikus taip pat priėmė ji. Tikrai tiki, jog ji ragana?

– Ne, tiesą sakant, ne. Bet kiti...

– Kiti, kiti... Mąstyk savo galva, Andrėjau! O dabar leisk mane vidun. Rytoj užsuk, vaistai nuo kosulio tavo mažajai gatavi. Pasiimk pats, jei kartais manęs nebūtų. Jie stovi ant stalo virtuvėj.

Sulig šiais žodžiais šis ištiesė ranką. Miesto sargybiniui padavus raktą, korikas įžengė į kalėjimo tvirtovę.

Užpakalinę patalpos dalį užėmė dvi vienutės. Kairiojoje ant ryšelio nešvarių šiaudų be gyvybės ženklų tysojo Marta Štechlin. Aitriai tvoskė šlapimu ir sušvinkusiais kopūstais. Pro mažytį grotuotą langelį prieangį apšvietė saulė, į kankinimo kamerą leidosi laiptai. Jakobas Kuizelas ją gerai pažinojo. Ten, apačioje, buvo laikomi visi daiktai, reikalingi kankinimams.

Pirmiausia jis Štechlin tik parodys prietaisus. Įkaitintas žnyples, aprūdijusius gniaužtuvus pirštams su veržlėmis, kurias lėtai sukant galima sustiprinti skausmą. Turės paaiškinti jai, koks jausmas, kai kelis centnerius sveriantys akmenys lėtai tempia kūną, kol kaulai brakštelėję galiausiai iššoka iš sąnarių. Dažniausiai pakakdavo vien parodyti šiuos įnagius, kad apklausiamieji nusileistų. Dėl Martos korikas nebuvo toks tikras.

Pribuvėja, rodos, miegojo. Jakobui Kuizelui priėjus prie grotų, ši markstydamasi pakėlė galvą. Pasigirdo žvangesys. Nuo jos rankų iki žiedų sienoje tįso aprūdijusios grandinės. Moteris pamėgino nusišypsoti.

– Supančiojo mane it pasiutusį šunį, – parodė į grandines. – Ėdalas taip pat atitinkamas.

– Blogiau nei pas pačią namuos taip pat nelabai gali būt, – šyptelėjo Kuizelas.

Martos veidas apniuko.

– Kaip ten mano namai? Jie viską išdaužė, taip?

– Dar užsuksiu ten. Bet dabar turi daug didesnę problemą. Jie mano, kad tai tavo darbas. Jau rytoj su raštininku ir burmistru ateisiu rodyt tau prietaisų.

– Jau rytoj?

Jis linktelėjo. Skvarbiai nužvelgė pribuvėją.

– Marta, pasakyk man tiesą, tai padarei tu?

– Prisiekiu švenčiausiąja Mergele Marija, ne! Kaip gyva negalėčiau tam berniukui padaryt ko nors blogo!

– Bet jis lankydavosi pas tave? Taip pat ir naktį prieš mirtį?

Moteris žvarbo. Ji tedėvėjo plonus drobinius marškinius, kuriais vilkėdama paspruko nuo Grimerio ir jo vyrų. Visas kūnas tirtėjo. Jakobas Kuizelas ištiesė jai savo ilgą, skylėtą apsiaustą. Marta tylomis paėmė jį pro grotų virbus ir užsimetė ant pečių. Tik tada prakalbo:

– Pas mane viešėdavo ne tik Pėteris. Taip pat ir keletas kitų. Jiems tiesiog trūko mamos.

– Kas tie kiti?

– Nagi, našlaičiai. Zofi, Klara, Antonas, Johanesas... Ir panašiai. Jie mane lankydavo, kartais ir po kelis kartus per savaitę. Žaisdavo mano sode, o aš virdavau jiems miltų sriubą. Juk jie nieko daugiau neturi.

Jakobas Kuizelas prisiminė. Jis taip pat retsykiais matydavo vaikus pribuvėjos sode. Tačiau vyrui niekad nekrito į akį, kad tai vien tik našlaičiai.

Korikas šiuos vaikus regėdavo gatvėje. Jie dažnai stypsodavo būriu, vengiami kitų. Jau keletą kartų jis buvo įsikišęs, kitiems vaikams bendromis jėgomis užpuolus ir kumščiuojant našlaičius. Sakytum, ant šių kaktų žibėtų koks ženklas, verčiantis kitus kaskart aukomis pasirinkti juos. Akimirką Kuizelas atsiminė savo paties vaikystę. Jis buvo purvinas, negarbingas koriko sūnus, tačiau bent jau turėjo tėvus. Tokia laimė pastaruoju metu teko vis mažesnei daliai vaikų. Didysis karas iš daugelio atėmė tėvą ir motiną. Miestas tokius bedalius atiduodavo globėjams. Dažniausiai miestiečiams, priklausantiems Šongau valdžiai, taip pat ir amatininkams, kurie lyg tarp kitko perimdavo ir mirusių tėvų turtą. Jau ir taip didelėse šeimynose šie vaikai tapdavo paskutiniais ilgos grandinės nariais. Pakenčiamais, niekinamais, retai mylimais. Papildomomis burnomis, maitinamomis, nes reikėjo pinigų. Jakobas Kuizelas suprato, kodėl šiems našlaičiams rūpestingoji Marta Štechlin šiek tiek atstojo motiną.

– Kada pastarąjį kartą jie viešėjo pas tave? – pasiteiravo pribuvėjos.

– Užvakar.

– Vadinasi, žmogžudystės nakties išvakarėse. Pėteris taip pat dalyvavo?

– Žinoma. Jis buvo toks pastabus berniukas...

Sukepusiu krauju apskretusiu moters veidu riedėjo ašaros.

– Juk vaikas nebeturėjo mamos. Pati palydėjau ją į aną pasaulį. Pėteris ir Zofi viską norėjo žinot iki smulkmenų. Ką veikia pribuvėja, kokių žolelių man reikia. Visada atidžiai stebėjo grūdimo procesą. Zofi kartą prasitarė taip pat norinti tapti pribuvėja.

– Kaip ilgai jie svečiavosi?

– Bemaž ligi sutemstant. Išsiunčiau juos namo, kai mane pašaukė pas Klingenšteiner. Ten užtrukau iki pat vakar dienos ryto, prisiekiu Dievu, yra ir liudytojų!

Korikas papurtė galvą.

– Tai tau nepadės. Vakar vakare dar kalbėjau su Grimerio tėvu. Pėteris veikiausiai taip ir neparėjo namo. Grimeris iki komendanto valandos smurgsojo užeigoje. Kai kitą rytą norėjo pažadinti sūnų, lovą rado tuščią.

– Tad aš mačiau jį paskutinė, – atsiduso pribuvėja.

– Būtent, Marta. Popieriai prasti. Kokių tik apkalbų neskleidžiama mieste.

Moteris tvirčiau įsisiautė į apsiaustą. Suspaudė lūpas.

– Tai kada imsiesi žnyplių ir gniaužtuvų pirštams? – pasiteiravo.

– Jau greit, jei būtų Lechnerio valia.

– Ar man prisipažinti?

Jakobas Kuizelas dvejojo. Šioji padėjo pasaulį išvysti jo vaikams. Buvo skolingas jai paslaugą. Be to, nieku gyvu negalėjo įsivaizduoti, kad Pėterį taip sužalojo Štechlin.

– Ne, – galiausiai tarstelėjo. – Atidėliok. Neik viską, kol tik įmanoma. Elgsiuos su tavim švelniai, duodu žodį.

– O kai bus nebeįmanoma?

Kuizelas paptelėjo užgesusią pypkę. Tada pabaksnojo kandikliu Martos pusėn.

– Pričiupsiu tai padariusį šunsnukį. Prižadu. Pakentėk, kol turėsiu tą niekšą savo rankose.

Jis staigiai nusigręžė ir nužingsniavo išėjimo link.

– Kuizelai!

Korikas stabtelėjo ir darkart atsisuko į pribuvėją. Jos balsas perėjo į kuždesį:

– Dar vienas dalykas. Galbūt turėtum tai žinoti...

– Ką?

– Savo spintoje laikiau mandragoros šaknį...

– Mandr... Juk žinai, kad aukštieji ponai tokius dalykus laiko velnio išmonėmis.

– Žinau. Šiaip ar taip, ji prapuolė.

– Prapuolė?

– Taip, prapuolė. Nuo vakar dienos.

– Ar pragaišo ir dar kokie nors daiktai?

– Nežinau. Pastebėjau tai prieš pat pasirodant Grimeriui su savo žmonėmis.

Jakobas Kuizelas stoviniavo prie durų. Mąsliai čiulpsėjo pypkės kandiklį.

– Keista, – sumurmėjo. – Ar užvakar naktį nešvietė pilnatis?

Nelaukdamas atsakymo išėjo į lauką. Jam už nugaros trinktelėjo durys. Marta Štechlin įsisupo į apsiaustą ir susirietusi ant šiaudų patyliukais pravirko.

Korikas pačiu greičiausiu keliu leidosi pribuvėjos namo link. Jo žingsniai aidėjo gatvelėmis. Pintinėmis ir maišais apsikrovusių valstiečių būrelis nustebusiais žvilgsniais nulydėjo aukštą figūrą, taip sparčiai nuskubėjusią pro jas. Persižegnoję šie suskato toliau plakti liežuviais apie siaubingą mažojo Grimerio mirtį ir jo tėvą – girtuoklį našlį.

Žingsniuodamas Jakobas Kuizelas darkart apmąstė pokalbio pabaigoje moters ištartus žodžius. Mandragora – augalas gelsvai žaliais vaisiais, turinčiais narkotinių ypatybių. Jos šaknis primena mažą, sudžiūvusį žmogelį, todėl labai dažnai naudojama kerėjimams. Ją sumalus gaminamas stebuklingasis skraidymo tepalas, kuriuo raganos tepasi šluotas. Kalbama, kad mandragoros ypač gerai vešančios po kartuvėmis, kur maitinasi pakartųjų šlapimu ir sėkla, tačiau budeliui dar niekad neteko regėti, kad kokia augtų ant Šongau kartuvių kalnelio. Visgi jos veiksmingumas malšinant skausmą ir nutraukiant nėštumą abejonių nekėlė. Jeigu Štechlin namuose būtų aptikta mandragoros šaknis, tai reikštų neabejotiną mirties nuosprendį.

Tačiau kas galėjo nugvelbti šį augalą iš pribuvėjos? Kažkas, kas linkėjo jai blogo?

Kažkas, kas siekė, kad kiti ją įtartų kerėjimu?

O gal pribuvėja visgi uždraustąją šaknį tiesiog kažkur nubruko. Jakobas Kuizelas pagreitino žingsnį. Jau greit pats galės susidaryti vaizdą.

Netrukus vyras jau stovėjo priešais pribuvėjos namą. Išvydęs išdaužytas langines ir išspirtas duris, jau nebebuvo toks tikras, kad čia ką nors ras.

Korikas stumtelėjo duris. Paskutinį kartą girgžtelėjusios šios atsiskyrė nuo vyrių ir įvirto į vidų. Patalpa atrodė taip, tarytum Marta eksperimentuodama su juoduoju paraku būtų išlėkusi į orą. Molinė asla nusėta tiglių šukėmis, ant kurių išpiešti alcheminiai ženklai bylojo apie jų buvusį turinį. Smarkiai trenkė mėtomis ir pelynais.

Kambaryje voliojosi suskaldytos stalo, kėdės ir lovos dalys. Baloje, susidariusioje iš kampan nuriedėjusio katilo su šalta avižine grūstine turinio, ryškėjo pėdsakai, vedantys prie užpakalinių durų į sodą. Apsitrynusios pėdos buvo matyti ir žolelių pastoje bei milteliuose ant grindų. Atrodė, lyg Štechlin namuose būtų apsilankę pusė Šongau žmonių. Kuizelui dingtelėjo, kad kartu su Grimeriu pribuvėjos namus atakavo mažiausiai tuzinas vyrų.

Apžiūrėjęs pėdsakus atidžiau, korikas nustebo. Tarp didelių pėdų išvydo ir mažesnes. Nors ir neryškias, bet vis dėlto aiškiai įžiūrimas. Vaikiškas pėdas.

Jis apžvelgė patalpą. Katilas. Suskaldytas stalas. Pėdsakai. Išdaužyti moliniai tigliai. Mintyse lyg ir kažką apčiuopė, tačiau negalėjo pasakyti ką. Kažką... jam tai priminė.

Budelis kramtė užgesusią pypkę. Paskendęs mintyse vėl išėjo į lauką.

Simonas Fronvyzeris sėdėjo svetainėje prie ugnies ir stebėjo verdamą kavą. Užmerkęs akis, nosimi įtraukė neįprasto, stimuliuojančio aromato. Gydytojas dievino šių egzotiškų miltelių kvapą ir skonį, buvo kone priklausomas nuo jų. Vos prieš metus maišelį mažų kietų pupelių į Šongau atgabeno prekeivis iš Augsburgo. Jis liaupsindamas vadino jas stebuklinguoju eliksyru iš Rytų kraštų. Turkus esą nuo jo pagaunąs kraujo troškimas, o poveikis lovoje pasakiškas. Simonas nebuvo tikras, kiek tie gandai teisingi. Tik žinojo, kad dievina kavą ir jos išgėręs gali nepavargdamas valandų valandas tupėti prie knygų.

Rudas skystimas kunkuliavo katiliuke. Jaunuolis pasiėmė molinį puodelį gėrimui perpilti. Galbūt šio veikiamas supras ką nors daugiau apie Grimerio berniuko mirtį. Nuo tada, kai vakar paliko koriko namus, kraupioji istorija nebeišėjo jam iš galvos. Kas galėjo taip pasielgti? Ir dar tas ženklas...

Trinktelėjusios atsilapojo durys, ir į kambarį įžengė tėvas. Simonas iškart sumojo, kad turės nemalonumų.

– Vakar vėl trainiojais pas budelį. Parodei tam šundaktariui mažojo Grimerio kūną. Prisipažink! Kailiadirbys Hanesas man pasakė. Ir dar apie Magdaleną sukais!

Simonas užsimerkė. Vakar iš tikrųjų dar susitiko su Magdalena prie upės pasivaikščioti. Kaip koks silpnaprotis niekaip neįstengė pažvelgti jai į akis ir nuolat svaidė akmenukus į Lechą. Be to, išpasakojo merginai viską, kas sukosi jo galvoje nuo pat Grimerio sūnaus mirties. Kad netiki Štechlin kalte, kad bijo dar vieno tokio raganų proceso, kaip prieš septyniasdešimt metų... Barbaliavo lyg šešiametis, o juk tenorėjo pasakyti, kad ši jam patinkanti. Kažkas tikriausiai juodu pastebėjo. Šiame prakeiktame mieste niekad nelikdavai vienas.

– Gali būti. Kas tau darbo?

Simonas įsipylė kavos. Vengė pažvelgti tėvui į akis.

– Kas man darbo? Ar iš proto išsikraustei!

Bonifacas Fronvyzeris, kaip ir sūnus, buvo nedidelio ūgio. Tačiau kaip ir dauguma žemų vyrų sugebėdavo baisingai įtūžti. Jo akys išsprogo, jau beveik žilų ūsų galiukai ėmė tirtėti.

– Aš vis dar tavo tėvas! – rėkė šis. – Ar nematai, ką dirbi? Metų metus mums visa tai kūriau. Tau viskas galėtų būti taip paprasta! Galėtum būti pirmas tikras gydytojas šiam mieste! O tu viską žlugdai susitikinėdamas su ta koriko šliundra ir vaikštinėdamas pas jos tėvą! Žmonės plaka liežuviais, nejaugi to nepastebi?

Žiūrėdamas į lubas sūnus leido šią litaniją pro ausis. Jau mokėjo ją atmintinai. Per karą tėvas vertėsi dirbdamas paprastu felčeriu. Tuo metu susipažino ir su Simono motina, paprasta markitante[3]. Motina mirė nuo maro, kai berniukui buvo septyneri. Dar keletą metų tėvas su sūnumi traukė kareiviams iš paskos, verdančiu aliejumi degino šautines žaizdas ir amputavo kojas mėsininko pjūklu. Karui pasibaigus, juodu keliavo per šalį ieškodami prieglobsčio. Čia, Šongau, juos pagaliau priėmė. Per pastaruosius keletą metų jo tėvas darbštumu bei ambicingumu prasimušė iki pirtininko, o galiausiai tapo savotišku miesto gydytoju. Bet buvo nemokytas. Tad miesto taryba jį tik pakentė – labiausiai dėl to, kad čionykštis pirtininkas buvo niekam tikęs, o gydytojai iš tolimojo Miuncheno ar Augsburgo per brangūs.

Bonifacas Fronvyzeris išsiuntė sūnų studijuoti į Ingolštatą. Pasibaigus pinigams, Simonui teko grįžti į Šongau. Nuo to laiko tėvas taupė kiekvieną skatiką ir įtariai stebėjo savo atžalą, kurį laikė vėjavaikiu dabita.

– ...kai kiti įsižiūri tinkamas merginas. Pavyzdžiui, Jozefas mergina Holtshoferio dukterį. Štai čia tai partija! Tas dar nemažai pasieks. Tik ne tu!.. – baigė savo kalbą gimdytojas.

Simonas jau kurį laiką nebesiklausė. Siurbčiodamas kavą mąstė apie Magdaleną. Jos juodas akis, rodos, visąlaik besišypsančias, putlias lūpas, vakar sudrėkusias nuo raudonojo vyno, odinėje gertuvėje jų atsinešto prie upės. Keliems lašeliams užtyškus ant jos korseto, jaunuolis davė merginai savo nosinaitę.

– Žiūrėk į mane, kai su tavim kalbu!

Tėvas atgalia ranka šėrė sūnui tokį skambų antausį, kad kava plačiu lanku ištyško per visą kambarį. Molinis puodelis džerkštelėjęs ant grindų sudužo. Simonas trynėsi skruostą. Liesutis Bonifacas tirtėdamas stovėjo priešais, ant ir šiaip jau nešvarios jo liemenės ryškėjo kavos dėmės. Suprato, kad nuėjo per toli. Jo sūnui nebe dvylika. Bet juk tai jo berniukas, kartu juodu tiek daug iškentėjo, juk linki jaunuoliui tik gero...

– Einu pas koriką, – sukuždėjo Simonas. – Jei nori mane sulaikyti, gali susmeigti į pilvą skalpelį.

Skubiai susiglemžęs keletą knygų nuo stalo, užtrenkė duris sau už nugaros.

– Eik, eik pas Kuizelą! – riktelėjo tėvas jam pavymui. – Pamatysi, kur tai tave nuves!

Senasis Fronvyzeris pasilenkė ir surinko puodelio šukes. Garsiai nusikeikęs sviedė jas pro atvirą langą sūnui iš paskos.

Simonas įniršęs žirgliojo gatvelėmis. Tėvas toks... toks... užsispyręs! Jis senį netgi suprato, juk kalbama apie sūnaus ateitį, mokslus, gerą žmoną, vaikus. Bet universitetas nebuvo tai, ko Simonui reikėjo. Apdulkėjusios, mintinai iškaltos žinios, iš dalies tebesiremiančios graikų ir romėnų mokslininkų teorijomis. Tiesą sakant, senasis medikas taip ir nepakilo į aukštesnį lygį nei žarnyno valymas, tvarstymas ir kraujo nuleidinėjimas. Budelio namuose pūtė nauji vėjai – Jakobas Kuizelas turėjo Paracelso Opus Paramirum, taip pat ir Paragranum. Retsykiais Simonas galėdavo pasiskolinti šias retas brangenybes.

Įsukęs į Lecho vartų gatvę, jis susidūrė su pulku vaikų, susibūrusių į grupę. Iš būrio vidurio sklido garsūs šauksmai. Pasistiebęs Simonas išvydo ant mergaitės užsėdusį aukštą, plačiapetį vaikį. Keliais prispaudęs auką prie žemės, šis nepaliaudamas tvatijo ją dešiniuoju kumščiu. Mergaitės lūpų kampučiais sruveno kraujas, dešinioji akis jau buvo užtinusi. Vaikų ir jaunimo spiečius kiekvieną smūgį palydėdavo skatinančiais šūksniais. Nustūmęs rėkalojančią gaują į šoną, Simonas sugriebė vaikį už plaukų ir nutraukė nuo mažylės.

– Bailiai! – riktelėjo. – Užpulti mergaitę, nešdinkitės!

Minia nenoriai atsitraukė per keletą metrų. Mergaitė atsisėdo ant žemės ir nusibraukė mėšlu aplipusius plaukus nuo veido. Jos akys lakstė aplinkui, tarytum ieškodamos tarpo tarp vaikų, per kurį būtų galima pasprukti.

Augalotasis vaikėzas išpūtė krūtinę priešais gydytoją. Jis buvo maždaug penkiolikos ir puse galvos aukštesnis už mediką. Simonas atpažino, kad tai Hanesas – Berchtholto, kepėjo iš Vyno gatvės, sūnus.

– Nesikiškit, medike, – pagrasino šis. – Čia mūsų reikalas.

– Jeigu išmušite mergytei dantis, tai bus ir mano reikalas, – atkirto Simonas. – Juk aš, kaip pats sakai, medikas ir turėsiu paskaičiuoti, kiek tau kainuos toks malonumas.

– Man kainuos? – suraukė kaktą Hanesas. Jis nebuvo itin nuovokus.

– Na, jei padarysi mergaitei žalos, turėsi už tai atsakyti. O liudytojų juk turime pakankamai, ar ne?

Hanesas neryžtingai dirstelėjo į bičiulius. Keletas jau buvo papustę padus.

– Zofi – ragana! – įsikišo kitas vaikėzas. – Jos plaukai raudoni, be to, visą laiką valkiodavosi su Štechlin, kaip ir Pėteris, o jis dabar negyvas!

Kiti pritariamai suniurnėjo.

Simonas širdyje krūptelėjo. Prasideda. Jau dabar. Jau visai netrukus Šongau susidės tik iš raganų ir tų, kurie į jas baksnos pirštais.

– Nesąmonė! – riktelėjo gydytojas. – Jei ji būtų ragana, kodėl turėtų leistis jūsų primušama? Juk jau seniai būtų dingus ant šluotos. O dabar neškit kudašių!

Metusi Simonui vieną kitą grasinantį žvilgsnį, šutvė nenoromis nuspūdino šalin. Vaikėzams pasitraukus per akmens svydį, pasigirdo šūksniai:

– Jis miega su korike!

– Tikėkimės, susilauks kilpos ant kaklo!

– Nelengva būtų jį sutrumpint per galvos ilgį, šis jau ir taip tokio trumpumo!

Fronvyzeris atsiduso. Jo dar gležni santykiai su Magdalena jau nebebuvo jokia paslaptis. Tėvas teisus, žmonės kalba.

Pasilenkęs padėjo mergaitei atsistoti.

– Ar tiesa, kad su Pėteriu nuolat lankydavotės pas Štechlin? – paklausė.

Zofi nusišluostė nuo lūpų kraują. Ilgi, raudoni jos plaukai styrojo nuo dulkių. Simonas spėjo, kad jai maždaug dvylika. Iš po purvo sluoksnio į jį žvelgė nuovokus veidelis. Medikui dingojosi, kad mažoji kilusi iš kailiadirbių šeimos, gyvenusios Lecho kvartale. Tėvams mirus per paskutinę maro epidemiją, ją priglobė kita kailiadirbių šeimyna.

Mergaitė tylėjo. Simonas stipriai sugniaužė jos petį.

– Ar su Pėteriu lankydavotės pas Štechlin, klausiu. Tai svarbu! – pakartojo.

– Gali būti, – murmtelėjo ji.

– Ar vakare dar matei Pėterį?

– Štechlin niekuo dėta, Dieve sergėk.

– Tada kas?

– Pė... Pėteris po to dar nuėjo prie upės... Vienas.

– Kodėl?

Zofi kietai sučiaupė lūpas vengdama gydytojo žvilgsnio.

– Kodėl, klausiu!

– Jis sakė, kad tai paslaptis. Jis... jis ketino su kažkuo susitikti.

– Su kuo, dėl Dievo meilės?

– Nepasakė.

Simonas papurtė Zofi. Jautė, kad mergaitė jam kažką nutyli. Staiga ši ištrūko ir nuskuodė į kitą gatvelę.

– Palauk!

Simonas nuskubėjo jai įkandin. Zofi buvo basa, jos mažos pėdutės šmėkščiojo išmindžiotu priemoliu. Pasiekusi Kivirčų gatvę, pranėrė pro kelias tarnaites, su pilnais krepšiais grįžtančias iš turgaus. Skubėdamas pro jas, jaunuolis užkliuvo už vieno krepšių. Šis išsprūdo tarnaitei iš rankų, ir ridikai, kopūstų galvos bei morkos plačiu lanku pasklido po gatvę. Sau už nugaros Simonas išgirdo įsiutusius riksmus, tačiau sustoti negalėjo – grėsė pavojus, kad mergaitė ištrūks. Zofi buvo greita, štai jau ir pradingo už kito posūkio. Čia gatvelėse vaikštinėjo gerokai mažiau žmonių. Ranka prilaikydamas skrybėlę medikas toliau vijosi Zofi. Kairėje stūksojo du namai susisiekiančiais stogais, tarp jų miesto sienos link vedė siaura, vos pečių platumo gatvelė. Ant žemės mėtėsi nuolaužos ir kitoks šlamštas, kitame gatvelės gale Simonas išvydo sprunkančią figūrėlę. Nusikeikęs atsisveikino su savo lajumi išteptomis odinėmis pušnimis ir šoko per pirmąją nuolaužų šūsnį.

Nusileidęs tiesiai ant krūvos atliekų, paslydo ir dribtelėjo ant užpakalio į nuolaužų, apipuvusių daržovių ir išmesto naktinio puodo skeveldrų krūsnį. Tolumoje nuaidėjo žingsniai. Dejuojančiam Simonui besikeliant, vienu aukštu aukščiau prasivėrė pirmosios langinės. Suglumę veidai įsistebeilijo į gerokai nukentėjusį mediką, vargais negalais rankiojantį nuo apsiausto salotų lapus.

– Rūpinkitės savo reikalais! – riktelėjo jis viršun. Tada nuklibinkščiavo Lecho vartų link.

Korikas pro monoklį tyrinėjo krūvelę geltonų žvaigždučių, žvilgančių lajinės žvakės šviesoje. Tarytum sniego kristalai, kiekviena tobulos struktūros ir formos. Jakobas Kuizelas nusišypsojo. Pasinėręs į gamtos paslaptis, kaskart įsitikindavo, kad Dievas privalo egzistuoti. Kas gi dar sugebėtų kurti tokio gražumo meno kūrinius? Žmogus savo išradimais temėgdžiojo Kūrėją. Kita vertus, tas pats Visagalis lėmė ir tai, kad žmonės it musės krito dėl maro ir karų. Tokiais laikais tikėti Dievą nebuvo lengva, bet Jakobas Kuizelas atrasdavo jį gamtos grožybėse.

Dabar kaip tik pincetu atsargiai sklaidė kristalus ant pergamentinio pagrindo, kai pasigirdo beldimas į duris. Nespėjus jam ištarti nė žodžio, darbo kambario durys prasivėrė. Siūbtelėjęs skersvėjo gūsis nupūtė pergamentą prie stalo krašto. Nusikeikęs korikas jį sugavo, neleisdamas nukristi žemyn. Dalis kristalų pranyko stalo plyšyje.

– Kas, po šimts velnių?..

– Tai Simonas, – nuramino jį duris atidariusi žmona. – Jis nori grąžinti tau knygas ir pasikalbėti. Sako, kad skubu. Ir nesikeik taip garsiai, vaikai jau miega.

– Tegu įeina, – suniurzgė Kuizelas.

Atsisukęs išvydo apstulbusį jaunojo Fronvyzerio veidą. Tik dabar budelis prisiminė, kad jo akyje vis dar įtaisytas monoklis. Gydytojo sūnus spoksojo tiesiai į dukato dydžio vyzdį.

– Žaisliukas, – burbtelėjo Kuizelas išsiimdamas žalvaryje įtaisytą lęšį. – Bet kartais gana naudingas.

– Iš kur jį gavote? – pasiteiravo Simonas. – Turbūt atsiėjo krūvą pinigų!

– Tarkim, vienam tarybos nariui padariau paslaugą, ir šis atsilygino natūra.

Jakobas pauostinėjo orą.

– Tu dvoki.

– Man... man nutiko nelaimė. Pakeliui čionai.

Numojęs ranka korikas ištiesė medikui lęšį ir parodė į geltoną krūvelę ant pergamento.

– Žvilgtelk. Kaip manai, kas tai?

Simonas su monokliu palinko virš grūdelių.

– Tai... tai nuostabu! Tokio tobulo lęšio dar niekad nesu...

– Kas tai per grūdeliai, klausiu.

– Na, pagal kvapą manyčiau, jog siera.

– Radau mažojo Grimerio kišenėj kartu su krūva molio.

Simonas staigiu judesiu išsiėmė monoklį ir įsistebeilijo į koriką.

– Pėterio? Bet kaip siera pateko į jo kišenę?

– Aš taip pat norėčiau tai žinot.

Jakobas Kuizelas nusitvėrė pypkės ir ėmė ją kimšti. Tuo metu vaikštinėdamas kamarėlėje pirmyn atgal gydytojas apsakė savo susitikimą su našlaite. Kuizelas, visą dėmesį sutelkęs į pypkės kimšimą ir įdegimą, protarpiais suniurgzdavo. Simonui baigus, korikas jau buvo paskendęs tabako dūmuose.

– Aplankiau Štechlin, – galiausiai ištarė. – Vaikai iš tikrųjų pas ją svečiuodavosi. Be to, prapuolė mandragora.

– Mandragora?

– Magiškas augalas.

Jakobas glaustai nupasakojo pokalbį su pribuvėja ir kokią netvarką rado jos namuose. Protarpiais ilgam nutildavo traukdamas pypkę. Simonas neramiai muistėsi ant medinės taburetės.

– Nieko nesuprantu, – galiausiai prabilo jaunasis medikas. – Turime negyvą berniuką su raganišku ženklu ant peties ir siera kišenėje. Turime pribuvėją – pagrindinę įtariamąją, iš kurios pavogta mandragoros šaknis. Ir pulką našlaičių, žinančių daugiau nei sako. Juk visa tai beprasmiška!

– Svarbiausia, kad liko labai mažai laiko, – sumurmėjo korikas. – Jau po keleto dienų atvyks kurfiursto vietininkas. Iki tol turiu priversti Štechlin prisipažinti, antraip taryba užsikars man ant sprando.

– O jeigu tiesiog atsisakytumėte? – pasiūlė Simonas. – Niekas negali iš jūsų reikalauti...

Kuizelas papurtė galvą.

– Tada jie atsiųs ką nors kitą, o aš galėsiu ieškotis naujo darbo. Ne, taip nieko nepešime. Privalome rasti tikrąjį žudiką, ir, beje, greitai.

– Mudu?

Korikas linktelėjo.

– Man prireiks tavo pagalbos. Su manim juk niekas nenori kalbėt. Garbieji ponai rauko nosis, vos pamatę mane iš tolo. Nors... – šypsodamasis pridūrė, – dabar jie raukytų nosį išvydę ir tave.

Simonas nužvelgė savo dėmėtą, dvokiančią liemenę. Ją vis dar puošė rudos dėmelės, kairioji kelnių klešnė ties keliu buvo įplyšusi. Ant skrybėlės kybojo suvytęs salotos lapas. Jau nekalbant apie sukrešėjusį kraują ant švarko... Jam reikės naujų drabužių, o iš kur gauti pinigų – neįsivaizdavo. Galbūt taryba mestelės keletą guldenų už žudiko sugavimą.

Simonas apmąstė koriko pasiūlymą. Ką jau tokio galėjo prarasti? Savo reputacijos tikrai ne, ši jau ir taip sužlugdyta. O jei ir toliau ketina susitikinėti su Magdalena, pravartu gerai sutarti ir su jos tėvu. O dar knygos. Kaip tik dabar ant stalo, šalia monoklio, gulėjo aptrintas jėzuito Atanazijaus Kircherio veikalas apie mažyčius kirminėlius kraujyje. Vienuolis naudojosi vadinamuoju mikroskopu, veikiausiai didinančiu daug daugiau kartų nei Kuizelo monoklis. Viltis namuose, lovoje, prie kavos puodelio jau vien paskaityti šią knygą...

Simonas linktelėjo.

– Gerai, galite manimi pasikliauti. Beje, ta knyga ant...

Gydytojo sūnus nespėjo išreikšti noro. Atsilapojus durims į patalpą gaudydamas orą įgriuvo miesto sargybinis Andrėjas.

– Dovanokite už vėlų sutrukdymą, – sušnopavo šis. – Bet tai skubu. Man buvo pasakyta, kad Fronvyzerio sūnų rasiu čia. Jūsų tėvui reikia pagalbos!

Andrėjo veidas buvo nubalęs kaip drobė. Atrodė, lyg būtų patį šėtoną išvydęs.

– Kas, dėl Dievo meilės, taip skubu? – paklausė Simonas, slapčiomis svarstydamas, kas matė jį įeinant į budelio namus. Rodės, kad šiame mieste nė žingsnio negali žengti nepastebėtas.

– Krautuvininko Kraco sūnus vaduojasi mirtimi! – iš paskutinių jėgų pralemeno sargybinis. Jo ranka vis slinko prie medinio kryželio, kabančio ant kaklo.

Jakobas Kuizelas, lig šiol tylomis klausęsis, ėmė nekantrauti. Plaštaka taip trinktelėjo į išklibusį medinį stalą, kad monoklis ir Atanazijaus šedevras šoktelėjo į viršų.

– Nelaimingas atsitikimas? Kalbėk pagaliau!

– Visur pilna kraujo! O, Dieve, sergėk mus, jis pažymėtas ženklu! Visai kaip Grimeris...

Simonas pašoko nuo taburetės. Pajuto, kaip jį apima baimė.

Kuizelas skvarbiai nužvelgė gydytojo sūnų pro tabako debesis.

– Eik. Aš pažiūrėsiu, kaip laikosi Štechlin. Nežinau, ar belangėje moteris tikrai saugi.

Medikas pasičiupo skrybėlę ir išbėgo į gatvę. Akies kampučiu dar pastebėjo užsimiegojusią Magdaleną, pro stoglangį mojančią jam pavymui. Vaikiną apėmė nuojauta, kad artimiausiomis dienomis juodu vienas kitam galės skirti ne itin daug laiko.

Vyras stovėjo prie lango, galvą laikydamas vos per plaštaką nuo sunkaus raudono užuolaidos audinio. Lauke temo, tačiau iš esmės tai buvo nesvarbu. Šiame kambaryje nuolat vyravo prieblanda – blausi, pilka prietema, į kurią saulės šviesa susigerdavo ir dieną. Mintyse vyras regėjo saulę virš miesto. Ji vis kils ir leisis, nesileis sustabdoma. Vyriškis taip pat neketino leistis sustabdomas, nors šiuo metu ir prasidėjo vilkinimas. Tas vilkinimas jį... erzino. Šis staigiai grįžtelėjo.

– Ir kas tu per pelų maišas?! Visai niekam tikęs! Kodėl negali bent kartą baigti ko nors pakenčiamai?

– Aš baigsiu.

Prietemoje šmėkšojo antra figūra. Ji sėdėjo prie stalo ir nelyginant paskerstos kiaulės pilvą peiliu smaigstė paštetą.

Prie lango stovintis vyriškis dar labiau užtraukė užuolaidas. Pirštais įsikibo į audinį. Kūną užliejo skausmo banga. Jam liko nedaug laiko.

– Tų vaikų reikėjo kaip šuniui penktos kojos! Dabar tik prasidės kalbos.

– Niekas nekalbės, pasikliauk manim.

– Keleto žmonių nepasitikėjimas jau sukeltas. Mums telieka tikėtis, kad pribuvėja prisipažins. Korikas jau pradeda uždavinėti kvailus klausimus.

Figūra prie stalo toliau raikė paštetą, paversdama jį mėsos ir tešlos trupinėlių koše. Peilis karštligiškai kilnojosi aukštyn žemyn.

– Et, korikas! Kas jau taip ims ir patikės juo?

– Nenuvertink Kuizelo. Anas gudrus kaip lapė...

– Ką gi, tuomet žvėrelis paklius į kilpą.

Vyras greitai žengė tuos keletą žingsnių nuo lango iki stalo ir atgalia ranka skėlė stiprų antausį. Antrasis susiėmė už skruosto ir iš pasalų baugščiai žvilgtelėjo skriaudikui į akis. Jis pastebėjo, kaip stovintysis priešais šnopuodamas iš skausmo griebėsi už pilvo.

Jo lūpomis perbėgo šypsenėlė. Jau greit problema išsispręs savaime.

– Nuo šiol baigsi šias nesąmones, – sumurmėjo vyresnysis skausmo perkreiptu veidu. Jo pilvo ertmėje tvinkčiojo maudžiantys diegliai. Vyras palinko virš stalo.

– Nekišk nagų. Nuo šiol viską perimu pats.

– Negaliu.

– Negali?..

– Jau pavedžiau tai kitam asmeniui. Ir tas neleis, kad į jo reikalus būtų kišamasi.

– Atšauk jį. Gana. Štechlin prisipažins, ir mes gausime savo pinigus.

Senajam vyrui reikėjo prisėsti. Tik trumpos pertraukėlės. Kalbėjimas vargino. Šis prakeiktas kūnas! Jis dar reikalingas! Nebeilgai, tik tol, kol jie gaus pinigus. Tada galės ramiai numirti. Jo viso gyvenimo darbui grėsė pavojus, o šis nevykėlis viską gadino. Bet tik ne tol, kol pats dar kvėpuoja. Tik ne tol...

– Paštetas nuostabus. Gal taip pat norėtum?

Antrasis vyras peiliu susmaigstė ant stalo pasklidusius mėsos gabalėlius ir ėmė su pasigardžiavimu valgyti.

Senis iš paskutiniųjų papurtė galvą. Jo pašnekovas šyptelėjo:

– Nusiramink, viskas bus gerai.

Jis nusišluostė kepsnio sultis nuo barzdos, pasiėmė į ranką špagą ir pasišokinėdamas nužingsniavo išėjimo link.

Nelaukdamas miesto sargybinio, Simonas nuskubėjo į Kracų namus siaurame skersgatvyje Lecho vartų kvartale. Klėmensas ir Agatė Kracai buvo laikomi darbščiais krautuvininkais, bėgant metams susikrovusiais kuklų turtelį. Visi penki jų vaikai lankė vietos klasikinę vidurinę mokyklą, ir juodu nedarė skirtumo tarp keturių savo vaikų ir globotinio Antono, tėvams mirus miesto priskirto šiai šeimai.

Šeimos tėvas Klėmensas Kracas kumpsojo prie prekystalio. Dešine ranka monotoniškai glostė kūkčiojančios žmonos, prigludusios prie jo, pečius. Priešais, ant prekystalio, tysojo berniuko lavonas. Nustatyti mirties priežastį nebuvo sunku. Kažkas mažajam Antonui nepriekaištingu pjūviu perrėžė gerklę. Drobinius marškinius raudonai nudažė sukrešėjęs kraujas. Sustingęs dešimtmečio vaiko žvilgsnis krypo į lubas.

Kai prieš valandą buvo surastas, jis dar dvėsavo, bet vos po kelių minučių gyvybė paliko mažą kūnelį. Miesto medikui Bonifacui Fronvyzeriui teliko konstatuoti mirtį. Atvykus Simonui, darbas jau buvo atliktas. Tėvas tik trumpai nužvelgė jį nuo galvos iki kojų, susidėjo instrumentus ir neatsisveikinęs išėjo, prieš tai dar išreiškęs Kracams užuojautą.

Senajam gydytojui palikus namą, Simonas keletą minučių tylomis pasėdėjo prie berniuko galvos, stebėdamas išblyškusį jo veidelį. Antras mirusysis vos per dvi dienas... Kažin ar vaikas pažinojo savo žudiką?

Galiausiai medikas kreipėsi į Kraco tėvą:

– Kur jį radote?

Jokio atsakymo. Kracai buvo paskendę sielvarto ir skausmo pasaulyje, į kurį tik sunkiai prasiskverbė žmogaus balsas.

– Atleiskite, bet kur jį radote? – pakartojo Simonas.

Tik dabar Klėmensas Kracas pakėlė galvą. Nuo ilgo verkimo tėvo balsas pakimo.

– Lauke, ant slenksčio. Jis tenorėjo dar trumpai aplankyti savo... draugus. Sūnui negrįžus, atidarėme duris ketindami eiti ieškoti. Ten jis ir tysojo. Savo kraujo klane...

Motina Krac vėl ėmė rypuoti. Tolimiausiame kampe ant medinio suolo kiūtojo kiti keturi Kracų vaikai baimingai išplėstomis akimis. Jauniausioji duktė prie krūtinės spaudė dėmėtą skudurinę lėlę.

Simonas kreipėsi į vaikus:

– Ar žinote, kur jūsų brolis dar ketino eiti?

– Jis mums ne brolis.

Nors tas baiminosi, bet vyriausiojo Kracų sūnaus balsas skambėjo tvirtai ir atkakliai.

– Jis globotinis.

Ir jūs, be jokios abejonės, dažnai leisdavote jam tai pajusti, – pamanė Simonas. Atsiduso.

– Tad dar kartą: ar žinote, kur Antonas ketino eiti?

– Na, vėl pas tuos kitus.

Berniukas žvelgė tiesiai gydytojui į akis.

– Kokius kitus?

– Na, kitus globotinius. Anie juk nuolat susitikinėdavo prie Lecho vartų. Ten jis ir vėl ruošės. Dar su juo mačiau ir raudonąją Zofi, kai laikrodis mušė keturias. Juodu aptarinėjo kažką labai jau svarbaus. Stovėjo sukišę galvas nelyginant jaučiai.

Simonas prisiminė mergytę, kurią vos prieš kelias valandas apsaugojo nuo beržinės košės. Raudoni plaukai, įžūlios akys. Sulaukusi vos dvylikos, ši mažylė, regis, jau įsigijo daugybę priešų.

– Tiesa, – įsiterpė ir tėvas. – Jie iš tikrųjų dažnai rinkdavosi pas Štechlin. Zofi ir Štechlin – abi iš to paties raganų lizdo. Tai jos kaltos! Jos paliko ir šį šėtono ženklą, aišku kaip ant delno!

Motinai Krac vėl ėmus raudoti, vyras suskato ją raminti.

Simonas nužingsniavo prie kūno ir atsargiai apvertė jį ant pilvo. Ant dešiniosios mentės iš tikrųjų pamatė tokį pat simbolį kaip ir ant Grimerio sūnaus palaikų. Tiesa, nebe tokį ryškų. Kažkas mėgino jį nuplauti. Tačiau spalva buvo jau per giliai įsiskverbusi į odą. Neišdildoma žymė puikavosi ant vaiko peties.

Simonas pajuto, kaip iš už nugaros prisiartino Klėmensas Kracas. Kupinas neapykantos tėvas įsistebeilijo į ženklą.

– Tai Štechlin darbas. Ir Zofi, – sušnypštė. – Aišku kaip ant delno. Ant laužo jas abi!

Medikas pamėgino jį nuraminti:

– Štechlin belangėj, tai negalėjo būti ji. O Zofi – dar vaikas. Nejau tikrai manot, kad mergaitė...

– Tas vaikas – apsėstas velnio! – riktelėjo motina Krac. Jos akys nuo verksmo sruvo krauju, veidas buvo išblyškęs kaip drobė. – Šongau įsiveisė velnias! Ir jis neapsiribos vien šiais vaikais!

Simonas darkart nužvelgė blukią žymę ant berniuko nugaros. Nekilo abejonių, kad kažkas nesėkmingai bandė ją panaikinti.

– Ar kuris nors jūsų mėgino tai nuplauti? – pasiteiravo aplinkinių.

Kraco tėvas persižegnojo.

– To velnio ženklo nė pirštu nelietėme, sergėk Dieve!

Kiti šeimos nariai taip pat žegnodamiesi papurtė galvas.

Medikas mintyse atsiduso. Argumentai toli nenuves. Atsisveikinęs jis išėjo į tamsą. Sau už nugaros vėl išgirdo motinos rypavimą ir senojo krautuvininko murmamas maldas.

Pasigirdus švilpimui, Simonas grįžtelėjo. Įdėmiai nužvelgė gatvę. Prie kampo mojavo maža figūrėlė, atsirėmusi į namo sieną.

Zofi.

Apsidairęs gydytojas žengė į siaurą gatvelę ir palinko virš mergaitės.

– Pastarąjį kartą nuo manęs pasprukai, – sukuždėjo.

– Paspruksiu nuo tavęs ir šįkart, – atkirto Zofi. – Bet pirmiau paklausyk. Prieš pat nuduriant Antoną, jo teiravosi vienas vyras.

– Vyras? Bet iš kur tu žinai?..

Zofi truktelėjo petukais. Jos lūpomis perbėgo šypsenėlė. Simonas akimirksnį pamėgino įsivaizduoti, kaip ši atrodysianti po penkerių metų.

– Mes, našlaičiai, visur turime akis. Tai gelbsti nuo smūgių.

– Ir kaip tas vyras atrodė?

– Aukštas. Su apsiaustu ir plačiakrašte skrybėle. Už skrybėlės – plunksna. O veidas subjaurotas ilgo rando.

– Tai viskas?

– Jo ranka kaip skeleto.

– Nesek pasakų!

– Prie upės jis keleto sielininkų teiravos, kur gyvena Kracai. Buvau pasislėpusi už rąstų. Kairę ranką visą laiką slėpė po apsiaustu. Tačiau kartą ji išslydo. Ir baltai žybtelėjo saulėj. Kaulinė ranka.

Dar labiau pasilenkęs Simonas viena ranka apkabino mergaitę.

– Zofi, aš tavim netikiu. Bus geriausia, jei eisi su manim...

Mažoji išsiveržė iš jo glėbio. Akys paplūdo įsiūčio ašaromis.

– Niekas manim netiki. Bet tai tiesa! Vyras su kauline ranka papjovė Antoną! Šis norėjo susitikt su mumis prie Lecho vartų, o dabar jis negyvas...

Mergaitės balsas virto kūkčiojimu.

– Zofi, mes galim apie viską...

Išsisukusi iš Simono glėbio, mažylė nuskubėjo gatvele. Jau už keleto metrų pranyko tamsoje. Gydytojas ketino ją vytis, bet tada pastebėjo, kad prie diržo nebėra maišelio su monetomis, skirtomis naujiems drabužiams.

– Prakeiktoji...

Žvilgtelėjęs į atliekų ir išmatų krūvas gatvelėje, nusprendė šįkart apsieiti be gaudynių. Verčiau grįš namo, kad pagaliau nors kartą išsimiegotų.

_______________

[3] Smulki prekiautoja, lydėdavusi kariuomenę per žygius bei manevrus ir prekiavusi maistu bei kareivių buities reikmenimis.

5

Ketvirtadienis,

1659-ųjų Viešpaties metų balandžio 26 d.,

7 val. ryto

Paskendusi mintyse Magdalena pažliugusiu Lecho tiltu pėdino Peitingo link. Per petį permestame maišelyje su keletu džiovintų žolelių nešėsi ir vos vakar sumaltus „Mergelės Marijos miltelius“. Jau prieš kelias dienas senajai Daubenberger buvo pažadėjusi juos užnešti. Senoji pribuvėja, sulaukusi daugiau nei septyniasdešimties, jau sunkiai bepaėjo. Vis dėlto Peitinge ir jo apylinkėse moteris laikyta pagrindine kaimo pribuvėja, kviečiama priimti sunkius gimdymus. Katarina Daubenberger pasaulį išvysti padėjo šimtams vaikų. Garsėjo savo rankomis, kuriomis sugebėdavo į dienos šviesą ištraukti net ir labiausiai užsispyrusius padaužas. Be to, ji buvo išmintinga moteris, žolininkė, nepatikliai stebima klebonų ir gydytojų, tačiau dažniausiai tiksliai diagnozuojanti ir gydanti. Magdalenos tėvas jau ne kartą kreipėsi į ją patarimo. „Mergelės Marijos milteliai“ buvo nedidelė paslaugėlė – jau netrukus vienos kitos žolelės iš pribuvėjos prireiks ir jam.

Praėjusi pirmuosius Peitingo namus mergina pastebėjo, kad valstiečiai apie kažką šnibždasi sukiodamiesi į ją. Vienas kitas žegnojosi. Koriko duktė kaimiečiams kėlė baimę. Neretas manė, jog ši santykiaujanti su Belzebubu. Ją taip pat jau buvo pasiekę gandai, kad jos grožis tesąs mainų su pačiu pragaro kunigaikščiu pasekmė. Už tai esą pardavusi ne ką kita, kaip savo nemirtingąją sielą. Magdalena leido žmonėms tikėti, kuo jie nori – taip nors atsigindavo pernelyg įkyrių jaunikių.

Nekreipdama dėmesio į valstiečius, ji pasuko į gatvelę dešinėje ir netrukus sustojo priešais mažą, kreivą pribuvėjos namelį.

Iškart pastebėjo, kad kažkas ne taip. Nors rytas gražus, langinės užvertos, dalis žolelių ir gėlių darželyje priešais namą ištryptos. Magdalena žengė prie durų ir nuspaudė rankeną. Durys buvo užrakintos.

Dabar jai jau tikrai sukilo įtarimas. Daubenberger laikyta itin svetinga, dar niekad Magdalena nebuvo užtikusi jos namo užrakinto. Visos vietos moterys į senąją pribuvėją kreiptis galėjo bet kuriuo metu.

Mergina energingai pabeldė į sunkias medines duris.

– Daubenberger, ar tu ten?! – šūktelėjo. – Čia Magdalena iš Šongau! Atnešiau tau „Mergelės Marijos miltelių“!

Tik po valandėlės stogo frontone prasivėrė langelis. Katarina Daubenberger įtariai žvilgtelėjo žemyn. Senoji moteris atrodė susirūpinusi, jos veidą vagojo dar daugiau raukšlių nei įprastai. Ji rodėsi išblyškusi ir pavargusi. Atpažinusi Magdaleną, išspaudė šypseną.

– Ak, tai tu, Magdalena! – šūktelėjo. – Smagu, kad atėjai. Tu viena?

Mergina linktelėjo. Atsargiai apsidairiusi į visas puses, pribuvėja dingo viduje. Laiptuose pasigirdo žingsniai, atšoko skląstis. Galiausiai durys atsivėrė. Daubenberger skubriai mostelėjo įeiti.

– Kas atsitiko? – įžengusi į vidų paklausė Magdalena. – Nunuodijai burmistrą?

– Kas dar galėjo atsitikt, kvaila višta! – kurstydama krosnyje ugnį atrėžė pribuvėja. – Kaimo vaikpalaikiai patykojo manęs naktį. Namą padegt taisėsi. Tik paskutinę akimirką pasirodė Michaelis Kėselis, tas stambus ūkininkas, ir juos išbaidė. Kitaip jau po žeme gulėčiau!

– Ar tai dėl Štechlin? – pasiteiravo Magdalena sėsdamasi ant išklibusios kėdės prie krosnies. Nuo ėjimo jai skaudėjo kojas.

Katarina linktelėjo.

– Ir vėl visos pribuvėjos – raganos, – sumurmėjo. – Kaip ir močiutės laikais, niekas nesikeičia.

Prisėdusi prie Magdalenos, įpylė jai į puodelį tamsaus, aromatingai kvepiančio gėralo.

– Išgerk, – tarė. – Vanduo su medumi, alumi ir Aqua Ephedra.

– Aqua kuo? – pasidomėjo Magdalena.

– Efedros esencija. Padės tau vėl atsistoti ant kojų.

Magdalena gurkštelėjo karšto nuoviro. Skonis buvo saldus ir gaivinantis. Ji pajuto, kaip į kojas sugrįžta jėgos.

– Gal žinai, kas būtent ten pas jus nutiko? – panoro sužinoti Katarina Daubenberger.

Magdalena bendrais bruožais apsakė pribuvėjai, ką žinojo. Užvakar vakare vaikštinėjant prie Lecho Simonas pasakojo apie negyvą berniuką ir raganišką ženklą jam ant peties. Be to, vakar naktį per ploną medinę kambario sieną jai pavyko nugirsti mediko pokalbio su jos tėvu dalį.

– Veikiausiai nukentėjo ir dar vienas berniukas, ant peties vėl rastas tas ženklas, – baigė ji. – Naktį Simonas dar ten nuėjo. Nuo tol iš jo nesulaukiau jokių žinių.

– Įrėžtos šeivamedžio sultys, sakai? – susimąsčiusi perklausė Daubenberger. – Keista. Galima pamanyti velnią panaudojus kraują, ar ne? Kita vertus...

– Kas? – nekantriai nutraukė ją Magdalena.

– Na, siera berniuko kišenėje ir dar tas ženklas...

– Ar tai tikrai raganų ženklas? – pasiteiravo mergina.

– Sakykim, tai išmintingų moterų ženklas. Labai senas ženklas. Kiek žinau, vaizduoja veidrodėlį, labai senos ir galingos deivės veidrodį.

Senoji pribuvėja atsistojo ir nušlepsėjo prie krosnies įmesti dar vienos pliauskos.

– Šiaip ar taip, jis pridarys mums dar galybę nemalonumų. Jei viskas ir toliau taip eisis, keliausiu į Peisenbergą pas savo marčią, kolei nurims triukšmas.

Staiga ji sustojo. Žvilgsnis nuslydo aptrintu kalendoriumi, kabančiu ant židinio atbrailos.

– Žinoma, – murmtelėjo. – Ir kaip galėjau tai pamiršt!

– Kas yra? – priėjusi paklausė Magdalena.

Katarina paėmė kalendorių į rankas ir puolė skubriai jį vartyti.

– Štai, – galiausiai parodė į pageltusį piešinį, vaizduojantį abatę, rankoje laikančią ąsotėlį ir knygą. – Šventoji Valpurga. Ligonių ir gimdyvių globėja. Kitą savaitę jos šventė.

– Ir ką?

Magdalena nesuprato, ką pribuvėja turi omenyje. Sutrikusi žvelgė į dėmėtą atspaudą. Vienas puslapio kampas buvo kiek apsvilęs. Moters paveikslėlyje galvą supo aureolė, akys buvo romiai nuleistos.

– Tai štai, – pradėjo Daubenberger. – Šventosios Valpurgos šventė švenčiama gegužės pirmąją. Todėl naktis prieš tai vadinama Valpurgijos naktimi...

– Raganų naktis, – sukuždėjo Magdalena.

Senoji linktelėjusi pridūrė:

– Jei tikėtume Peitingo valstiečiais, šią naktį girioje prie Hohenfurcho susirinkusios raganos meilinasi šėtonui. Galimas daiktas, kad toks ženklas kaip tik šiuo metu – tik atsitiktinumas, bet vis dėlto tai keista.

– Manai?..

Katarina Daubenberger gūžtelėjo pečiais.

– Aš nieko nemanau. Bet iki Valpurgijos nakties dar savaitė. O ar vakar naktį neradot dar vieno negyvo berniuko, pažymėto tokiu pačiu ženklu?

Ji nuskubėjo į kambarėlį šalimais. Atsekusi jai įkandin Magdalena išvydo, kaip pribuvėja skubomis į maišą kemša keletą suknelių ir antklodžių.

– Ką darai? – paklausė nustebusi.

– Na, ką galėčiau daryt? – sušnopavo senoji moteris. – Deduosi daiktus, štai ką darau. Keliausiu pas savo marčią į Peisenbergą. Jeigu žmogžudystės tęsis, nenorėčiau atsidurt netoliese. Vėliausiai Valpurgijos naktį vaikpalaikiai man ant stogo patupdys raudonąjį gaidį. Jei tai iš tikrųjų raganos darbeliai, netrokštu būti ja palaikyta. O jei ne ragana, kaltininkės reikės dar labiau.

Gūžčiodama ji dirstelėjo į Magdaleną.

– O dabar drožk iš čia. Bus geriau, jei dingsi. Koriko duktė jų akimis – tokia pat nedorėlė, kaip ir ragana.

Net neapsidairiusi atvykėlė išskubėjo laukan. Pakeliui iki Lecho, žingsniuojant pro daržines ir valstiečių sodybas, ją apėmė jausmas, tarytum pro kiekvieną langą jai pavymui smigtų nepatikli akių pora.

Apie dešimtą valandą ryto sėdėdamas prie vieno tolesniųjų stalų užeigoje „Auksinė žvaigždė“ Simonas susimąstęs srėbė tirštą avienos ir morkų sriubą. Tiesą sakant, didelio apetito neturėjo, nors nuo vakar vakaro ir nebuvo nieko valgęs. Bet atsiminimai apie praeitą naktį, jaunojo Kraco vaizdas, tėvų rauda ir sujudimas gretimai jo skrandį pavertė mažu gniužulėliu, į kurį net su geriausiais norais niekas netilpo. Čia, „Auksinėje žvaigždėje“, bent jau buvo pakankamai ramu, kad galėtų darkart permąstyti vakarykščius įvykius.

Mediko žvilgsnis nuslydo smuklės sale. Šongau veikė geras tuzinas užeigų, tačiau „Auksinė žvaigždė“ laikyta geriausia. Ąžuoliniai stalai buvo švarūs ir lygiai nuobliuoti, ant lubų kabojo sietynai su naujomis žvakėmis. Keleto gan pasiturinčių svečių gerove iš stiklinių grafinų gausiai pildamos vyną rūpinosi patarnautojos.

Šiuo paros metu čia niurksojo tik keletas Augsburgo vežikų, anksti ryte pristačiusių krovinį į prekių sandėlį. Iš miesto jų maršrutai driekėsi į Šteingadeną, Fiuseną, per Alpes iki pat Venecijos.

Vežikai rūkė pypkes ir buvo išlenkę jau ne vieną taurę vyno. Simono ausis pasiekė garsus kvatojimas.

Žiūrėdamas į vežikus, gydytojas prisiminė muštynes, apie kurias jam prie Lecho užsiminė sielininkai. Jozefas Grimeris susikirto su keletu konkurentų iš Augsburgo. Ar todėl teko mirti jo sūnui? Bet kaip tada dėl kito negyvo berniuko? Ir ką reiškia Zofi istorija apie vyrą kauline ranka?

Gurkšnodamas iš bokalo silpną alų Simonas mąstė. Augsburgiečiai jau seniai planavo naują prekybos maršrutą švabiškajame Lecho krante, kad galėtų išvengti Šongau transporto monopolio. Iki šiol jų planus vis sužlugdydavo hercogas. Vertinant ateities perspektyvas, pastarieji įvykiai, be jokios abejonės, jiems labai palankūs. Jei dėl velnio pinklių miesto bus lenkiamasi, vis daugiau prekybininkų stos už naująjį kelią. O dar Šongau būtent dabar planavo prieglaudą raupsuotiesiems. Nemažai tarybos narių manė, kad ir tai gali atbaidyti pirklius.

Tad nejau vyrą kauline ranka skleisti baimės ir suirutės pasiuntė Augsburgas?

– Užeiga stato.

Pažadintas iš susimąstymo Simonas pakėlė galvą. Priešais stovėjo pats burmistras Zėmeris ir taip trinktelėjo stipraus kovo alaus bokalą ant stalo, kad net putos ištyško. Jaunuolis nužvelgė šeimininką. Retai pasitaikydavo, kad pirmasis Šongau burmistras pasirodytų užeigos salėje. Medikas neatminė, kad nors sykį būtų buvęs jo užkalbintas. Išskyrus tą vieną kartą, kai Zėmerio sūnus karščiuodamas gulėjo lovoje. Tačiau tąkart burmistras su Simonu bendravo taip iš aukšto, lyg šis būtų koks keliaujantis pirtininkas, ir tik nenoromis į delną įspraudė keletą skatikų. Dabar prie stalo smuklės šeimininkas prisėdo draugiškai šypsodamasis. Storais, žieduotais pirštais mostelėjo vienai tarnaičių atnešti dar alaus. Tada sveikindamas Simoną kilstelėjo bokalą.

– Girdėjau apie mažojo Kraco mirtį. Prasti popieriai. Veikiausiai Štechlin mieste turi bendrininką. Bet netrukus viską išsiaiškinsim. Jau šiandien rodysim jai prietaisus.

– Kodėl jūs toks tikras, kad tai Štechlin kaltė? – neatsakydamas į pasveikinimą pasiteiravo Simonas.

Zėmeris nurijo didelį gurkšnį tamsiojo alaus ir nusivalė barzdą.

– Turime liudytojų, kad ji su vaikais atlikinėjo šėtoniškus ritualus. Be to, vėliausiai ant tempimo suolo moteris pripažins visas savo kaltes, tuo visiškai neabejoju.

– Girdėjau, čia vyko muštynės su augsburgiečiais, – nenusileido Simonas. – Grimerio tėvas keletui jų neblogai aplygino šonus...

Karlas Zėmeris akimirką, rodos, sutriko, tada niekinamai prunkštelėjo:

– Nieko ten ypatingo, tokie dalykai retkarčiais nutinka. Gali paklaust Rėzel. Tą dieną ji dirbo prie prekystalio.

Vyras mostelėjo merginai prieiti prie stalo. Maždaug dvidešimties merginą šiek tiek išsprogusiomis akimis ir kreiva nosimi Dievas ne itin apdovanojo grožiu. Ji prisiartino droviai nuleidusi galvą. Simonas jau ne kartą pastebėjo į save nukreiptą jos svajingą žvilgsnį. Tarnaičių akyse jaunasis medikas buvo vienas patraukliausių vyrų mieste. Be to, vis dar viengungiavo.

Karlas Zėmeris pasiūlė patarnautojai prisėsti šalia.

– Papasakok apie tas muštynes su augsburgiečiais prieš kelias dienas, Rėzel.

Mergina gūžtelėjo pečiais. Pažvairavusi į gydytoją, išspaudė siaurą šypseną.

– Tai buvo keletas vyrų iš Augsburgo. Per daug išgėrę jie puolė burnot mūsų sielininkus. Kad šie blogai pakuojantys prekes ir dėl to jos apgadinamos. Kad per kelionę lakantys ir būtent dėl to Grimeriui nuskendęs krovinys.

– Ir ką į tai Grimeris? – pasidomėjo Simonas.

– Anas įdūkęs vienam augsburgiečiui vožė į snukį. Ir bemat prasidėjo peštynės. Samdiniai visus išgrūdo lauk. Tada vėl stojo ramybė.

Vyptelėjęs medikui, Karlas Zėmeris nurijo dar vieną gurkšnį.

– Matai, nieko ypatingo.

Staiga Simonui toptelėjo mintis.

– Rėzel, gal tądien matei aukštą vyrą randuotu veidu, su plunksna už skrybėlės?

Jo nuostabai, tarnaitė iškart linktelėjo.

– Buvo vienas. Jis sėdėjo tolimiausiame kampe su dviem kitais. Šiurpūs vyrai, manau, tai buvo kareiviai. Turėjo kardus, o ilgšis – ilgą randą per visą veidą. Ir dar truputį raišavo. Atrodė, lyg jį būtų siuntęs pats velnias...

– Ar jie taip pat dalyvavo muštynėse?

Padavėja papurtė galvą.

– Ne, tik stebėjo. Bet po susistumdymo greit išėjo. Jie...

– Rėzel, pakaks, gali vėl eiti prie darbo, – įsiterpė burmistras.

Tarnaitei pasišalinus, šeimininkas įniršęs dėbtelėjo į Simoną:

– Kam tas kamantinėjimas? Prie ko tai prives? Štechlin kalta, ir baigta. Ko mums reikia, tai ramybės mieste, o tu savo klausimais tik dar labiau audrini žmones. Nekišk nosies, Fronvyzeri, tu tik keli sumaištį.

– Bet juk visai neaišku...

– Aš pasakiau, nekišk nosies! – storu smiliumi bakstelėjo Simonui į krūtinę Karlas. – Judu su koriku savo klausimais tik drumsčiat ramybę. Nekiškit nagų, supratai?

Sulig šiais žodžiais burmistras pakilo ir neatsisveikinęs leidosi į aukštutines menes. Išgėręs alų gydytojas pasisuko eiti.

Bežengiant laukan, kažkas sulaikė jį už švarko. Tai buvo tarnaitė Rėzel. Ši neryžtingai grįžtelėjo atgal, ar niekas jų nestebi.

– Turiu jums dar kai ką pasakyti. Tie trys vyrai... – sukuždėjo ji.

– Taip?

– Jie neišėjo. Jie tik užlipo į viršų. Greičiausiai ten susitiko su dar kažkuo.

Simonas linktelėjo. Kas Šongau turėjo ką aptarti, ėjo į „Auksinę žvaigždę“. O kas pageidavo, kad apie pokalbį niekas nesužinotų, išsinuomodavo kambarį viršutiniuose aukštuose. Dėl įrengtų šoninių įėjimų šiuo tikslu net nereikėdavo eiti per pagrindinę užeigos salę. Su kuo gi tie trys vyrai susitiko viršuje?

– Dėkui tau, Rėzel.

– Ir dar kai kas...

Tarnaitė vogčiomis apsidairė. Jai prabilus, balsą vos galėjai girdėti. Lūpos kone lietė Simono ausį.

– Norit tikėkit, norit ne. Ilgšiui su randu apmokant sąskaitą, pastebėjau jo kairiąją ranką. Prisiekiu Dievu, ji buvo iš kaulų. Į Šongau atkeliavo velnias, ir aš jį mačiau...

Pasigirdus šūksniui, padavėja krūptelėjo – jos prireikė užeigoje. Metusi paskutinį ilgesingą žvilgsnį į jaunąjį mediką, ji nusigręžė.

Merginai pradingus, Simonas nužvelgė puošnų smuklės fasadą su įstiklintais langais ir ištapytomis sienomis. Su kuo vyrai čia susitiko?

Jaunuolį nukrėtė šiurpas. Atrodo, Zofi apie vyro išvaizdą vis dėlto sakė tiesą. Galbūt velnias iš tikrųjų atkeliavo į Šongau.

– Laikas, Marta. Turi keltis.

Korikas nepastebėtas įžengė į vienutę ir timptelėjo pribuvėją už apsiausto, kurį ji buvo užsimetusi vietoj antklodės. Štechlin užsimerkusi ramiai alsavo. Lūpomis perbėgo šypsena. Atrodė esanti pasaulyje, kuriame neegzistuoja baimė ir skausmas. Jakobas Kuizelas apgailestavo privaląs grąžinti ją į rūsčią realybę. Netrukus čia bus labai daug skausmo. Jai teks išlikti stipriai.

– Marta, taryba tuoj bus čia!

Šįkart vyras ją papurtė. Pravėrusi akis, pribuvėja akimirką sutrikusi dairėsi aplink. Tada atmintis atsigavo. Nusibraukusi nuo veido dulkių sulipintus plaukus, apsidairė it pjudomas žvėrelis.

– Dieve mano, tad jau prasideda...

Moteris ėmė verkti.

– Nėra ko bijot, Marta. Šiandien tau tik parodysiu prietaisus. Turi ištvert. Mes rasim žudiką, o tada...

Jo žodžius nutraukė girgžtelėjimas. Pro besiveriančias duris tvirtovės vidų apšvietė vėlyvos popietės saulė. Keturi miesto sargybiniai įėję išsirikiavo prie sienų. Jiems iš paskos sekė tarybos atstovai ir teismo raštininkas Johanas Lechneris.

Išvydęs tris tarybos narius, Kuizelas sunerimo. Tiesą sakant, šiandien buvo numatyta tik parodyti kankinimo prietaisus. Pačiam kankinimui reikėjo leidimo iš Miuncheno ir valdytojo dalyvavimo. Nejau teismo raštininkas išdrįs savo nuožiūra pradėti kankinimus?

Lechneris, regis, pastebėjo koriko dvejones.

– Viskas gerai, – drąsindamas linktelėjo. – Šie trys tarybos nariai bus liudytojais. Kuo skubiau viską baigsime, tuo greičiau mieste vėl įsivyraus taika. Jo prakilnybė grafas Zandicelis mums už tai padėkos.

– Bet... – pradėjo Jakobas. Tačiau iš raštininko akių suprato, kad prieštarauti nėra prasmės. Ką daryti? Jei nenutiks nieko nenumatyto, dar šiandien turės kankinti Štechlin. Nebent...

Nebent liudytojai priimtų kitokį sprendimą.

Kuizelas iš patirties žinojo, kad kviestiniai tarybos nariai vykdant apklausas dažnai neatsisakydavo įsikišti ir patys. Reikalui esant, nutraukdavo apklausą ir pirma laiko, jei manydavo, kad, nepaisant kankinimų, rezultatų pasiekta nebus.

Jis metė žvilgsnį į tris tarybos narius. Kepėjas Michaelis Berchtholtas ir jaunasis Šrėfogelis jam buvo pažįstami, bet trečiasis...

Raštininkas Johanas Lechneris pasekė budelio žvilgsnį.

– Tarybos narys Matijas Augustinas, trečiasis liudytojas, serga, – tarė lyg tarp kitko. – Jis atsiuntė savo sūnų Georgą.

Kuizelas linktelėjo įdėmiai nužiūrinėdamas tris liudytojus.

Michaelis Berchtholtas buvo prisiekęs valdininkas, su malonumu stebintis kankinimus ir įsitikinęs, kad Martą Štechlin reikia sudeginti kaip raganą. Jau dabar matavo ją piktais, nors ir baugščiais žvilgsniais, tarytum pribuvėja ir per atstumą galėtų paversti jį žiurke. Žiūrėdamas į žemą, liesą vyruką nuo degtinės paraudonijusiomis akimis, korikas slapčiomis šyptelėjo. Apsivilkęs pilką apsiaustą suveltu kailiniu gobtuvu, šis iš tikrųjų panėšėjo į vieną pelių, naktimis šmirinėjančių jo kepykloje.

Jaunasis Šrėfogelis, į kalėjimą įžengęs paskui kepėją, buvo laikomas tėvo vertu įpėdiniu taryboje, nors retsykiais ir kiek ūmaus būdo. Kuizelas iš kitų tarybos narių girdėjo, kad šis netiki Štechlin kalte.

Vienas taškas mūsų naudai...

Jakobas nužvelgė galingiausios Šongau puodžių šeimos atžalą. Šiek tiek lenkta nosimi, aukšta kakta ir blyškiu veidu jis atrodė lygiai taip, kaip korikas įsivaizdavo tikrą aristokratą. Puodžiai gamino indus ir koklines krosnis. Šrėfogeliams priklausė nedidelė vietos manufaktūra, kurioje septyni pameistriai žiedė puodynes, lėkštes ir koklius. Senasis Ferdinandas Šrėfogelis prasimušė iš gana žemo sluoksnio ir visada buvo laikomas šiek tiek keistoku. Pagarsėjusiomis savo karikatūromis ant kai kurių koklių per dantį traukdavo Bažnyčią, tarybą ir stambius ūkininkus.

Po jo mirties pernai sūnus palikimą, regis, ne švaistė, o tikslingai investavo. Vos praeitą savaitę vėl pasamdė naują žmogų. Tik nenoromis jaunasis Šrėfogelis sutiko, kad tėvas žemės sklypą prie Hohenfurcho tako paliktų Bažnyčiai. Ten dabar buvo statoma prieglauda raupsuotiesiems.

Puodžiaus sūnus priklausė tai mažumai vietos vyriškių, kurie retkarčiais persimesdavo vienu kitu žodžiu su koriku. Ir dabar jis trumpai šiam linktelėjo. Jo lūpomis perbėgo siaura, drąsinanti šypsena.

Įvertinti trečiąjį liudytoją Georgą Augustiną Kuizelui sekėsi sunkiai. Jaunasis Augustinas buvo laikomas lėbautoju ir iki šiol dirbo tolimajame Augsburge ir Miunchene, kur tėvo vardu tvarkė reikalus su rūmais. Šongau Augustinai buvo įtakinga vežikų dinastija, ir Georgas visa savo laikysena leido tai pajusti. Išsipusčiusiam kaip dabitai, su plunksna už skrybėlės, plačkelnėmis ir pušnimis, budelis jam neegzistavo. Susidomėjęs nužvelgė drebančią pribuvėją, susisiautusią į apsiaustą ir vienas į kitą trinančią pamėlynavusius kojų pirštus. Akmeninės kalėjimo grindys ir dabar, balandžio mėnesį, buvo šaltos nelyginant ledas.

– Pradėkime, – perskrodė užsitęsusią tylą teismo raštininko balsas. – Eime į rūsį.

Sargybiniai pakėlė nuleidžiamąsias duris. Laiptai vedė į aprūkusią patalpą, sumūrytą iš grubiai tašytų akmenų. Kairiajame kampe rėpsojo dėmėtas tempimo suolas su mediniu ratu galvūgalyje. Šalimais stovėjo žarijų indas, kuriame jau metų metus rūdijo keletas įvairaus dydžio žnyplių. Ant grindų mėtėsi akmens luitai su įtaisytais geležiniais žiedais. Nuo lubų kadaravo kablys su grandinėmis. Vakar vienas sargybinis iš prekių sandėlio atgabeno gniaužtuvus pirštams bei dar daugiau replių ir nerūpestingai nubloškė į kampą. Kitame užkampyje kūpsojo krūva sutrūnijusių medinių kėdžių. Kankinimų kamera atrodė visiškai apleista.

Johanas Lechneris deglu apšvietė patalpą. Priekaištingu žvilgsniu perliejo koriką:

– Galėjai ir apsitvarkyt.

– Jūs čia viską taip skubinot, – gūžtelėjo pečiais Jakobas Kuizelas stoiškai rikiuodamas kėdes. – O nuo paskutinės apklausos praėjo nemažai laiko.

Korikas gerai atsiminė. Ketveri metai prabėgo nuo tada, kai čia ant lubose įtaisyto kablio už nugaros surištomis rankomis pakabino monetų padirbinėtoją Pėterį Leitnerį. Jam prie kojų pririšo 40 svarų sveriančius akmenis, kol galiausiai lūžus rankoms šis inkšdamas prisipažino. Prieš tai Kuizelas jį kankino gniaužtuvais pirštams ir iki raudonumo įkaitintomis žnyplėmis. Nuo pat pradžių budelis neabejojo Leitnerio kalte. Taip, kaip dabar tikėjo Štechlin nekaltumu.

– Prakeikimas, paskubėk! Neturime tam visos dienos!

Klestelėjęs ant vienos kėdžių, raštininkas laukė, kol Jakobas paruoš vietas ir kitiems dalyviams. Korikas kilstelėjo sunkų ąžuolinį stalą ir trinktelėjo ant žemės priešais Lechnerį. Numatavęs jį dar vienu priekaištingu žvilgsniu, Johanas išsitraukė rašalinę bei plunksną ir pasitiesė priešais save pergamento ritinėlį.

– Pradėkime.

Liudytojai jau buvo susėdę. Marta Štechlin spaudėsi prie užpakalinės sienos, tarytum ieškodama pelės urvelio, pro kurį galėtų pasprukti.

– Tegu nusirengia, – įsakė teismo raštininkas.

Jakobas Kuizelas nustebęs pažvelgė į jį:

– Bet juk pirmiausia ketinote...

– Tegu nusirengia, pasakiau. Norime apžiūrėti ją ieškodami raganiškų žymių. Jei rasime, kaltė bus įrodyta, ir apklausa praeis dar greičiau.

Du sargybiniai prisiartino prie pribuvėjos, sukryžiuotomis rankomis atsitūpusios į kampą. Kepėjas Michaelis Berchtholtas apsilaižė. Dar šiandien jis išvys savo reginį.

Jakobas Kuizelas mintyse nusikeikė. To nebuvo numatęs. Raganiškų žymių paiešką dažnai taikydavo medžiodami raganas. Jei ant įtariamosios kūno aptikdavo keistos formos apgamų, tai aiškindavo kaip velnio ženklą. Dažnai korikas paskui dar atlikdavo išbandymą adata – įdurdavo menamai raganai į įtartiną apgamą. Jeigu neištrykšdavo kraujas, ši neabejotinai buvo ragana. Kuizelas atsiminė, kad jo senelis žinojo priemonių ir būdų, kaip bandant adata išvengti kraujavimo. Taip procesas sparčiau pasibaigdavo, ir korikas greičiau gaudavo savo atlygį...

Iš susimąstymo jį pažadino drykstelėjimas. Vienas sargybinių nuplėšė dvokiančią, dėmėtą suknelę apnuogindamas blyškų ir liesą pribuvėjos kūną. Ant šlaunų ir žastų ryškėjo mėlynės – kovos su Jozefu Grimeriu padariniai. Spausdamasi prie rūsio sienos, moteris abiem rankomis mėgino prisidengti krūtis ir tarpukojį.

Sargybinis taip timptelėjo Štechlin už plaukų, kad ši garsiai suspiegė. Jakobas matė, kaip mažos raudonos kepėjo Michaelio Berchtholto akutės nelyginant pirštai čiupinėja pribuvėjos kūną.

– Ar tai būtina? Duokit jai bent kėdę! – pašoko Jakobas Šrėfogelis ketindamas sustabdyti sargybinius. Raštininkas jį vėl privertė sėstis.

– Mes norime sužinoti teisybę. Todėl tai būtina. Ir dėl manęs duokite Štechlin kėdę!

Nenoriai į vidurį atstūmęs kėdę, sargybinis pasodino ant jos pribuvėją. Moters akys baugščiai lakstė nuo raštininko prie koriko.

– Nukirpkite jai plaukus, – įsakė Lechneris. – Ieškosime raganiškų žymių ir ten.

Sargybiniui prisiartinus su peiliu, Kuizelas greitu judesiu atėmė iš jo ginklą.

– Tai atliksiu aš.

Jis atsargiai nupjovė susivėlusias pribuvėjos garbanas. Plaukų kuokštai krito ant žemės aplink kėdę. Štechlin patyliukais verkė.

– Nebijok, Marta, – sušnibždėjo jai į ausį. – Aš tavęs neskriausiu. Šiandien dar ne.

Johanas krenkštelėjo.

– Korike, noriu, kad apžiūrėtum šią moterį ieškodamas raganiškų žymių, visur.

Kepėjas Berchtholtas palinko prie raštininko.

– Juk nesitikit, kad šis ką nors ras, – šnibžtelėjo jis. – Juk jis išvien su Štechlin. Pats mačiau, kaip pribuvėja brukdavo jam žoleles ir dar nežinia ką. O Koislinbauerio tarnaitė man pasakojo...

– Meistre Berchtholtai, jūsų išvedžiojimams dabar tikrai neturime laiko.

Teismo raštininkas pasidygėjęs nusisuko į šalį, stengdamasis išvengti puvėsių dvoko, tvoskiančio iš kepėjo burnos. Berchtholtą jis laikė girtuokliu ir pagyrų puodu, tačiau bent jau dėl šio reikalo galėjo juo pasikliauti. Dėl savo antrojo liudytojo jis dar dvejojo... Todėl vėl pasisuko į kepėją.

– Bet jeigu tai padės rasti teisybę, atsižvelgsiu į jūsų prašymą, – drąsinančiai ištarė. – Meistre Augustinai, ar galėtumėte būti toks malonus ir padėti korikui ieškoti?

Atsilošęs kėdėje Michaelis patenkintas toliau nužiūrinėjo nusikaltėlę. Tuo metu įtakingojo vežiko sūnus gūžtelėjęs atsistojo ir lėtai nupėdino iki pribuvėjos. Jo smulkus veidas buvo blyškus, tarytum mažai saulės matęs. Jame žibėjo ledo mėlynumo akys. Kone abejingai Georgas Augustinas nužvelgė Štechlin. Vyro smilius lengvai palietė sulysusį moters kūną, apsuko ratus aplink krūtis ir galiausiai sustingo virš bambos.

– Apsisuk, – sukuždėjo.

Pribuvėja drebėdama apsisuko. Pirštas toliau nuslydo sprandu ir pečiais. Ant dešiniosios mentės stabtelėjo ir pabaksnojo į apgamą, kuris iš tikrųjų atrodė didesnis nei kiti.

– Ką manote apie tai?

Vežikas pažvelgė korikui, visą laiką stovėjusiam šalia, tiesiai į akis.

Jakobas Kuizelas gūžtelėjo pečiais.

– Apgamas. Ką turėčiau apie tai manyti?

Augustinas nenusileido. Kuizelui pasirodė, kad jo lūpose žaidžia nežymi šypsenėlė.

– Ar tie du negyvi vaikai ant pečių neturėjo tokio paties ženklo?

Raštininkas ir kepėjas pašoko, netgi jaunasis Šrėfogelis smalsiai prisiartino apžiūrėti apgamo.

Sumirksėjęs Jakobas Kuizelas pažvelgė atidžiau. Ruda dėmė iš tikrųjų buvo didesnė nei kiti apgamai. Ant jos augo keletas juodų plaukų. Apačioje ji siaurėjo.

Vyrai apsupo Martą Štechlin ratu. Kol kas susitaikiusi su likimu pribuvėja leidosi apžiūrinėjama it skersti numatytas veršelis. Tik retsykiais pasigirsdavo tyli aimana.

– Iš tikrųjų, – sukuždėjo raštininkas palinkęs virš dėmės. – Tai panašu į velnio ženklą...

Kepėjas Berchtholtas uoliai sulinksėjęs persižegnojo. Tik Jakobas Šrėfogelis kraipė galvą.

– Jeigu tai raganiškas ženklas, turėsite kartu sudeginti ir mane!

Jaunasis aristokratas prasisegė marškinius ir parodė į rudą dėmę ant savo pūkeliais apžėlusios krūtinės. Iš tiesų ir tas apgamas buvo keistos formos.

– Turiu jį nuo pat gimimo, ir iki šiol dar niekas nėra pavadinęs manęs raganium.

Raštininkas papurtė galvą ir nusisuko nuo pribuvėjos.

– Taip nieko nepasieksime. Kuizelai, parodyk jai prietaisus. Ir paaiškink, ko ketiname imtis, kol pasakys mums tiesą.

Jakobas įdėmiai pažvelgė Martai Štechlin į akis. Ištraukęs iš žarijų dubens žnyples, ėmė artintis. Stebuklas neįvyko, jam teks pradėti.

Tą akimirką lauke varpai pratrūko skelbti aliarmą.

6

Ketvirtadienis,

1659-ųjų Viešpaties metų balandžio 26 d.,

4 val. po pietų

Simonas įkvėpė pavasario kvapo. Pirmą kartą per pastarąsias dienas jautėsi visiškai laisvas. Tolumoje šniokštė upė. Pievos žvilgėjo sultinga žaluma. Tarp pumpurus sukrovusių beržų ir bukų švytėjo snieguolės. Tik medžių paunksniuose dar baltavo sniego dėmės.

Juodu su Magdalena žingsniavo Lecho slėniais tokiu siauru takeliu, jog netyčiomis vis susiliesdavo vienas su kitu. Jau dukart mergina vos nepargriuvo, ir kaskart susiturėjo už jo. Ilgiau nei iš tikrųjų būtina.

Po pokalbio „Auksinėje žvaigždėje“ Simonas nuskubėjo prie upės. Jam reikėjo ramybės apmąstymams ir oro kvėpavimui. Tiesą sakant, turėjo ruošti tėvui tinktūras, bet tai galėjo palaukti ir iki rytojaus. Apskritai jaunasis gydytojas pastaruoju metu stengėsi verčiau nesipainioti tėvui po kojomis. Net ir prie vargšo Kracų sūnaus mirties patalo juodu vienas kitam nepratarė nė žodžio. Senis vis dar neatleido sūnui, kad šis ėmė ir išėjo iš namų pas budelį. Simonas žinojo, kad po kurio laiko tėvo pyktis vėl išgaruos. Tačiau lig tol geriau per dažnai su juo nesusidurti. Jaunuolis atsiduso. Bonifacas Fronvyzeris gyveno kitame pasaulyje. Pasaulyje, kuriame lavonų skrodimas laikomas šventvagyste, o ligonių gydymas tesusideda iš žarnyno valymo, taurių statymo ir dvokiančių piliulių gaminimo. Jis prisiminė frazę, kartą tėvo ištartą palaidojus maro auką: Dievas lemia, kada mirsime. Neturėtume kištis į Jo reikalus.

Simonas norėjo elgtis kitaip. Jis troško kištis į Dievo reikalus.

Prie Lecho vartų vaikinas sutiko Magdaleną, motinos pasiųstą į lankas rinkti meškinių česnakų. Mergina vėl apdovanojo jį tokia šypsena, kad šis tiesiog patraukė drauge. Prie Lecho tilto stoviniavo kelios skalbėjos, gydytojas tiesiog jautė jų žvilgsnius, smingančius į nugarą. Bet jam tai buvo nė motais.

Jau visą popietę juodu bastėsi po upės lankų miškus. Būtent šią akimirką ji vėl prisilietė prie jo rankos. Simoną išmušė karštis, galvos oda ėmė dilgčioti. Ką gi tokio turėjo ši mergina, kas priversdavo jį taip sutrikti? Galbūt tai uždrausto vaisiaus žavesys? Jaunuolis žinojo, kad juodu su Magdalena niekuomet netaps pora. Tik ne Šongau, šiame troškiame užkampyje, kur pakanka vos menko įtarimo, kad moteris nukeliautų ant laužo. Simonas suraukė kaktą. Tamsios mintys užplūdo nelyginant audros debesys.

– Kas tau? – stabtelėjusi pažvelgė į jį Magdalena. Ji jautė, kad kažkas neduoda vaikinui ramybės.

– Tiesiog... nieko.

– Pasakyk, kitaip čia pat apsisukę grįšim atgal, o aš į tave daugiau kaip gyva nepažvelgsiu.

Simonas neištvėręs nusišypsojo.

– Baisus grasinimas. Nors ir netikiu, kad jį įvykdytum.

– Pamatysi. Taigi, kas yra?

– Tai... dėl berniukų.

Magdalena atsiduso:

– Taip ir maniau.

Stumtelėjusi jį nuo takelio ant pavasario vėtros nuversto ąžuolo kamieno, prisėdo šalia. Jos žvilgsnis nukrypo į tolį. Tik po kurio laiko mergina vėl prabilo:

– Siaubingas įvykis. Man Pėteris su Antonu taip pat neišeina iš galvos. Dažnai matydavau juos turguje, ypač Antoną. Juk jis nieko neturėjo. Būdamas globotiniu esi kone tiek pat vertas kiek koriko vaikas. Visiškai nieko.

Magdalena taip suspaudė putlias lūpas, kad iš jų teliko mažas raudonas brūkšnelis. Simonas uždėjo jai ant peties ranką, ir juodu kurį laiką tylėjo.

– Ar žinojai, kad visi globotiniai nuolat rinkdavosi pas Štechlin? – galiausiai pasiteiravo jis.

Magdalena papurtė galvą.

– Kažkas ten nutiko.

Simono žvilgsnis nuklydo virš medžių. Tolumoje kilo miesto sienos. Po valandėlės vaikinas pridūrė:

– Zofi sako, kad jie ir žmogžudystės vakarą lankėsi pas Martą. Paskui visi grįžo namo, išskyrus Pėterį, tas nuėjęs prie upės su dar kažkuo susitikti. Su kuo? Savo žudiku? O gal Zofi meluoja?

– O kaip dėl Antono Kraco? Ar jis taip pat svečiavosi pas Štechlin?

Atsirėmusi į jaunuolio petį, Magdalena švelniai priglaudė delną jam prie šlaunies. Tačiau Simono mintys klaidžiojo kitur.

– Taip, Antonas taip pat, – susimąstęs ištarė. – Ir abu jie turėjo tą keistą ženklą ant peties, įrėžtą į odą šeivamedžio sultimis. Antono žymė atrodė dar labiau išblukusi, tarytum kažkas būtų mėginęs ją nuplauti.

– Jis pats?

Magdalena priglaudė prie vyruko galvos saviškę. Simonas sustingęs tebežvelgė į tolį.

– Be to, tavo tėvas Pėterio kišenėje rado sieros, – sumurmėjo šis. – O pribuvėjai prapuolė mandragoros šaknis.

Mergina nustebusi atsitiesė. Koriko duktė gerai išmanė magiškas sudedamąsias dalis.

– Mandragoros šaknis? Tu įsitikinęs? – neramiai paklausė.

Simonas pašoko nuo medžio kamieno.

– Raganiški ženklai, siera, mandragoros šaknis... Viskas pernelyg sutampa, nemanai? Tarsi kažkas siektų, kad tikėtume visa ta mistika.

– Arba visa ta mistika – iš tikrųjų tiesa, – sušnibždėjo Magdalena. Pavasario saulę užstojo debesis. Ji ant pečių užsimetė vilnonę skarą.

– Šiandien ryte lankiausi pas Daubenberger, – dvejodama pradėjo. – Ši man užsiminė apie šventąją Valpurgą.

Magdalena apsakė Simonui savo pokalbį su pribuvėja ir kad ta spėjusi, jog žmogžudystės gali turėti kažką bendro su Valpurgijos naktimi po savaitės. Jai baigus, gydytojas papurtė galvą.

– Nenoriu tikėti mistika, – tarė, – raganystėmis ir fokusais. Turi būti kita priežastis, kodėl tiems vaikams teko mirti.

Staiga Simonas prisiminė vyrą kauline ranka. Apie jį užsiminė ir Zofi, ir patarnautoja „Auksinėje žvaigždėje“. Ar tas tikrai teiravosi apie krautuvininko sūnų? Ar tai tik vienas Zofi svaičiojimų? Lyg verdančiu vandeniu vaikiną nutvilkė mintis, kad mergiotė nugvelbė nemažą krūvelę pinigų. Tuo vaiku nė iš tolo negalėjai pasikliauti!

Atsidusęs Simonas vėl prisėdo ant medžio kamieno šalia Magdalenos. Jis sušalo. Pastebėjusi, kad medikas žvarbsta, koriko duktė apgaubė jo pečius savo vilnone skara. Susiradusi jo ranką, lėtai nuvedė savo korseto link.

Simonas tebemąstė apie vyrą kauline ranka. Jeigu šis tikrai egzistuoja ir yra kaltas dėl vaikų mirties, tai kodėl juos nužudė? Kas sieja abu mirusiuosius be to, kad aną pilnaties naktį abu svečiavosi pas pribuvėją?

Ir svarbiausia...

Kas dar viešėjo pas Štechlin?

Magdalena pašnairavo į mediką. Jau visą dieną šis buvo užsisklendęs savyje. Ji tiesiog turėjo išsiaiškinti, ką jaunuolis jai jaučia.

– Simonai, aš... – pradėjo mergina.

Tą akimirką jų ausis pasiekė vėjo atneštas skardus aliarmo varpų skambesys. Čia, lankose, toli nuo miesto, jis priminė vaiko dejonę. Kažkas nutiko! Simonas pajuto, kaip užspaudė krūtinę. Pašokęs nuskuodė Šongau link. Tik už kelių metrų pastebėjo, kad Magdalena nebėga kartu.

– Ateik, greičiau! – šūktelėjo jis. – Ir melsk Dievą, kad upe neplauktų dar vienas lavonas.

Atsidususi mergina pakilo ir leidosi vaikinui iš paskos.

Žengdamas per kelias pakopas iš karto, korikas skuodė kalėjimo tvirtovės laiptais aukštyn. Sau už nugaros girdėjo raštininko ir kitų, taip pat skubančių išėjimo link, riksmus. Virš miesto aidėjo skambus varpų gaudesys.

Sargybos bokštų aliarmo varpais skambinama tik ypatingų nelaimių atvejais – dėl užpuolimo arba gaisro. Priešiškų kareivių įsiveržimą Kuizelas atmetė. Jau daugiau nei dešimt metų vyravo taika. Tiesa, giriose tebesislapstė plėšikaujančių samdomų karių gaujos, puldinėjančios vienišas sodybas. Bet Šongau pernelyg didelis, kad padugnių gaujelė ryžtųsi jį užpulti. Taigi lieka tik gaisras...

Dauguma miesto pastatų vis dar buvo mediniai, daugelis šiaudiniais stogais. Vėjui pučiant nepalankia kryptimi, net ir menkas rusenimas galėjo sunaikinti visą miestą. Žmonės ugnies labai bijojo, budelis baiminosi dėl savo šeimos.

Pasiekęs tvirtovės išėjimą, Jakobas Kuizelas iškart suprato, kad pavojus kol kas dar negresia. Plonytis dūmų siūlelis, danguje besiplečiantis į debesį, kilo už miesto sienų. Korikas spėjo, kad gaisras kilo prie sielių prieplaukos.

Nelaukdamas kitų jis nuskubėjo Monetų gatve iki prekių sandėlio, ten pasuko į kairę, Lecho vartų link. Šia kryptimi aiškintis padėties gužėjo ir kiti Šongau gyventojai. Viršutiniuose į upę atsuktuose aukštuose atsidarinėjo langinės, miestiečių jau uždarytos vakarui. Jie smalsiai stebėjo paupyje atsivėrusį reginį.

Išskubėjęs pro Lecho vartus Jakobas išvydo, kad prie sielių prieplaukos dega stoginė. Didžiulio sandėlio stogas liepsnojo! Pustuzinis sielininkų, suformavę iš žmonių grandinę, į plieskiančią liepsną kibirais liejo vandenį. Kiti iš pastato skubriai nešiojo dėžes ir statines. Ugnis spragsėjo ir pokšėjo. Korikui neatrodė, kad stoginę dar įmanoma išgelbėti. Vis dėlto jis ir toliau bėgo prie tilto siūlyti pagalbos. Kuizelas žinojo, kad sulig kiekviena dėže pelenais virsta nedidelis lobis. Vilna, šilkas, vynas, prieskoniai... Stoginėje buvo sukrauta viskas, kas netilpo į prekių sandėlį ir artimiausiu metu turėjo būti išgabenta toliau.

Palikęs miesto vartus sau už nugaros, budelis nustebo. Iš čia galėjo apžvelgti visą sielių prieplauką. Prie švartavietės įžiūrėjo būrelį pašėlusiai besigrumiančių žmonių. Skraidė kumščiai, keli vyrai jau voliojosi ant žemės, kiti apsiginklavę ilgomis sielininkų kartimis pliekė vieni kitus. Keletą šių ir vežikų korikas atpažino, tačiau tarp jų buvo ir svetimų.

Besileidžiančios už miškų vakaro saulės šviesoje žmonės ir liepsnos atrodė tarytum netikri. Jakobui Kuizelui netilpo galvoje: vyrai mušėsi, kai vos už kelių metrų liepsnojo stoginė!

– Ar išprotėjot?! – riktelėjo bėgdamas paskutinius metrus iki tilto. – Liaukitės, stoginė dega!

Vyrai jo, regis, nė nepastebėjo. Toliau raitėsi ant žemės, kai kuriems iš kaktų jau sunkėsi kraujas, kitų veidus puošė įbrėžimai ir mėlynės. Stipriomis rankomis ištraukęs du besipešančius gaidžius iš krūvos, korikas juos išskyrė. Vieną jų, vyriškį sudriskusia liemene, Kuizelas atsiminė iš įvairių išgertuvių užeigose už turgaus aikštės. Tai buvo Georgas Rygas, vienas Šongau vežikų, siaubingas peštukas, tarp savo vyrų vis dėlto turintis gerą vardą. Kitas vyras atrodė esąs pašalietis. Jo lūpa kraujavo, ties dešiniuoju antakiu žiojėjo platus pjūvis.

– Baigt, sakau!

Jakobas purtė abu tol, kol tie jį pagaliau pastebėjo.

– Verčiau padėkit gelbėt stoginę!

– Augsburgiečiai ją padegė, tegu patys ir gesina! – spjovė antrajam į veidą Georgas Rygas, šis atsakydamas užsimojo naujam smūgiui.

Kuizelas trinktelėjo jųdviejų galvas vieną į kitą.

– Ką čia kalbi?

– Niekus tauškia! – antrasis, sprendžiant iš tarmės, buvo augsburgietis. Jis įdūkęs parodė į stoginę. – Jūsų sargybiniai nepasaugojo, o mums dabar košę srėbt. To betrūko! Dar gerai už viską pakratysit kišenę!

Jakobas sau už nugaros pastebėjo judesį. Atsisukęs akies kampučiu išvydo atšvilpiančią sielininko kartį. Instinktyviai paleidęs abu peštukus, nusitvėrė jos ir staigiu judesiu stumtelėjo nuo savęs. Už kito galo laikęs vyras rėkdamas tėškėsi į Lechą. Iš kairės jau artinosi kitas užpuolikas, plačiapetis sielininkas. Kuizelas prisiminė, jog šis priklauso Augsburgo cechui. Vyras šaukdamas metėsi ant jo. Paskutinę akimirką budelis išsisuko ir pats smarkiai vožtelėjo varžovui į sprandą. Dejuodamas augsburgietis pargriuvo ant žemės. Bet jau po kelių sekundžių atsitiesė ir vėl puolė. Vienas smūgis perskrodė orą, kitą korikas atrėmė dešiniąja ranka. Lėtai gniaužė ją į kumštį, kol ėmė braškėti priešininko pirštų kaulai. Žingsnis po žingsnio jis spaudė augsburgietį molo krašto link. Galiausiai nustūmęs jį virš vandens paleido. Vyriškis pūkštelėjo į srovę ir pašėlusiai irdamasis rankomis bei kojomis vėl išniro tik kitame prieplaukos gale, kur mėgino susiturėti už polio.

– Liaukitės! Miesto vardu, liaukitės!

Sielių prieplauką pasiekė jau ir Johanas Lechneris su sargybiniais. Keturi sargybiniai su dar keletu Šongau gyventojų pasirūpino tuo, kad peštukai paliktų vieni kitus ramybėje.

– Jūs ten, marš prie stoginės! Pasiimkit kibirus!

Vos keliais sakiniais teismo raštininkas suorganizavo gesinimo operaciją, nors, tiesą sakant, ir per vėlai. Stogas jau buvo įlūžęs, visi keliai į pastato vidų užkirsti žioruojančių sienojų. Visos prekės viduje anksčiau ar vėliau taps liepsnų grobiu. Šimtai galutinai prarastų guldenų. Prie sudegusios stoginės riogsojo aprūkusios dėžės ir ryšuliai. Kai kurie jų dar ruseno. Dvelkė sudegusiu cinamonu.

Sargybiniai visus muštynių dalyvius suvarė į vieną prieplaukos kampą ir perskyrė į dvi grupes: gyvenančius Šongau ir augsburgiečius. Abi pusės pagiežingai spitrijosi viena į kitą. Toliau muštis ar plūstis jos, regis, nebeturėjo jėgų.

Jakobas Kuizelas tarp Šongau peštukų matė ir Jozefą Berchtholtą, kepėjo brolį. Kepėjas Michaelis jam prie kairės jau užtinusios akies spaudė drėgną skudurą ir svaidė baisius keiksmus augsburgiečių pusėn. Kiti du apklausos tvirtovėje liudytojai buvo pranykę minioje.

Raštininko nurodymu pasirodė ir Bonifacas Fronvyzeris, Simono tėvas. Vandeniu ir drobinėmis skarelėmis jis suskato valyti sunkiausias žaizdas. Vienas miesto vežikų nukentėjo nuo dūrio į žastą. Taip pat ir tarp augsburgiečių kažkuriam kraujavo iš žaizdos šlaunyje.

Vos tik pasigirdus raštininko riksmui, Kuizelas atsitraukė nuo kovotojų. Kumpsodamas ant molo polio čiulpė pypkę ir iš tolo stebėjo sumaištį ant liepto.

Atrodė, tarsi visas Šongau būtų susirinkęs prie upės dalyvauti reginyje. Ligi pat vartų driekėsi į sudegusius griuvėsius vėpsančių žmonių kirbinės. Į liepsnas braškėdami vis dar virto sienojai. Gaisras tarytum Joninių laužas nušvietė lėtai sutemų gaubiamą mišką.

Raštininkas Lechneris jau buvo radęs sielių sargą, kuris dabar lyg tikras vargo įsikūnijimas gūžėsi priešais jį ir dievagojosi esąs nekaltas.

– Patikėkit manim, meistre, – verkšleno šis. – Mes nenutuokiam, kaip galėjo įsiplieksti tokia ugnis. Vos tik sėdim čia su Benediktu ir Johanesu lošdami kauleliais, ir vos atsisuku – visa stoginė liepsnose! Kažkas turėjo degtuką kyštelt, kitaip toks spartis neįmanomas.

– Jau žinau, kas pažaidė degtukais! – šūktelėjo Georgas Rygas iš Šongau grupės. – Augsburgiečiai! Iš pradžių žudo mūsų vaikus, o tada padega stoginę, kad nieks daugiau nenorėtų čia švartuotis, kad visi bijotų ir vengtų mūsų miesto. Suskretę šunsnukiai!

Keletas Šongau vežikų ėmė triukšmauti. Pasipylė akmenys, pasigirdo keiksmai. Tik vargais negalais sargybiniams pavyko išlaikyti abi grupes atskirtas.

– Padegėm savo prekes! – suskambo iš augsburgiečių grupės. Šongau gyventojai padūko plūstis ir gerklėti. – Nepasaugojot, o dabar norit mus atpirkimo ožiais paverst. Atlyginsit mums iki paskutinio skatiko!

– Ak, o kas čia? – parodė į priešais sudegusią stoginę riogsančias statines ir dėžes Georgas Rygas. – Savo šlamštą tai gražiai, tvarkingai iš anksto išsinešėt.

– Melagis! – augsburgiečius vos galėjai nulaikyti. – Išnešėm, kai jau degė. Jūs tik dejavot stoviniuodami it mulkiai.

– Tylos, po velnių!

Raštininko balsas nebuvo itin skardus. Vis dėlto jame suskambusi gaidelė privertė visus nutilti. Johanas Lechneris nužvelgė abi priešiškas grupuotes. Galiausiai parodė į Augsburgo vežikus.

– Kas vadovas?

Atsiliepė plačiapetis milžinas, kurį Jakobas Kuizelas buvo įstūmęs į vandenį. Regis, jam pavyko vėl pasiekti krantą. Ant veido krito šlapi plaukai, kelnės ir liemenė lipo prie kūno. Vis dėlto neatrodė, jog jis ketintų leistis įbauginamas Šongau teismo raštininko. Milžinas niauriai dėbtelėjo Johanui Lechneriui į akis.

– Aš.

Lechneris nužiūrėjo jį nuo galvos iki kojų.

– Ir kaip tave vadina?

– Martinas Hiuberis. Fugerių šeimos vežikas.

Pasigirdo pavieniai tylūs švilptelėjimai. Nors Fugeriai jau seniai nebebuvo tokie įtakingi kaip prieš didįjį karą, vis dėlto jų pavardė dar šį tą reiškė. Vyras, dirbantis šiai šeimai, galėjo būti tikras turįs galingą užtarėją.

Jeigu Johanas apie tai ir pagalvojo, to neparodė. Trumpai linktelėjęs tarė:

– Martinai Hiuberi, būsi mūsų svečias, kol išsiaiškinsime šį įvykį. Ligi tol tau draudžiama palikti miestą.

Vežiko veidą išmušė raudonis.

– Negalite taip elgtis. Aš priklausau Augsburgo teismų kompetencijai!

– Dar ir kaip galiu.

Lechnerio balsas buvo tylus ir įsakmus.

– Tu mušeisi čia, tą gali patvirtint liudytojai. Tad kalėjimo duoną gali krimst ir pas mus.

Šongau sielininkų pusėje pasigirdo džiūgavimas ir piktdžiugiškas juokas. Raštininkas pasisuko į juos:

– Nėra jokio pagrindo džiaugtis, visiškai jokio! Georgai Rygai, tu, kaip šios gaujos vadeiva, keliauji į belangę kartu su tinginiu tilto sargu. O tada greit išsiaiškinsime, kas čia juoksis paskutinis.

Garsiai protestuodami Georgas Rygas, tilto sargas ir augsburgietis Martinas Hiuberis buvo išvesti. Ant tilto vežikas dar kartą atsisuko į Šongau grupę.

– Dar susilauksite atpildo! – šūktelėjo šis. – Jau rytoj Fugeriai sužinos, kas čia nutiko. O tada tepasigaili jūsų Dievas. Atlyginsite mums už kiekvieną ryšulį! Kiekvieną!

Lechneris atsiduso. Tada kreipėsi į šalia stovintį burmistrą, išblyškusį lyg kreida:

– Miestas prakeiktas. Ir viskas nuo tada, kai ta ragana užmušė berniuką.

Burmistras Karlas Zėmeris klausiamai pažvelgė į jį:

– Manot, kad Štechlin ir stoginę?..

Raštininkas gūžtelėjo. Galiausiai nusišypsojo:

– Įmanoma. Pasirūpinkim, kad ji prisipažintų. Tada viskas vėl susitvarkys. Ir visi bus patenkinti.

Palengvėjusia širdimi burmistras linktelėjo. Abu tarybos nariai pasuko atgal į miestą.

Mergaitė prie siauros krūtinės, kurioje sulig kiekvienu įkvėpimu girdėjosi švokštimas, spaudė medinę lėlę. Blyškus veidelis buvo įkritęs, aplink akis ryškėjo tamsūs ratilai. Ji vėl sausai, skausmingai sukosėjo, skaudėjo gerklę. Tolumoje girdėjo žmones prie Lecho – kažkas nutiko. Vargais negalais pasikėlusi lovoje, pamėgino žvilgtelėti pro langą. Tačiau matė tik dangų, debesis ir dūmų stulpą tarp jų. Tėvas sakė, kad viskas gerai, ji turinti nesijaudinti ir likti lovoje. Vėliau, kai šalti kompresai nebepadės, ateis medikas ir jai pagelbės. Mažoji nusišypsojo. Kad tik ateitų jaunasis gydytojas, ne senasis. Jaunasis jai patiko, kartą turguje šis įdavė jai obuolį ir paklausė, kaip sekasi. Nedaugelis teiraudavosi apie jos savijautą, tiesą sakant, visai niekas.

Klara tėvų neteko būdama penkerių. Iš pradžių motinos, kuri pagimdžiusi mažąjį broliuką nebeprabudo. Mergaitė vis dar atsiminė motutės šypseną, dideles draugiškas akis, ir kaip ji dažnai prieš miegą ką nors dainuodavo. Jiems žingsniuojant paskui medinį karstą, ji manė, kad motutė tik miega ir prabudusi greit sugrįš namo. Tėvelis tada vedėsi ją už rankos. Laidotuvių procesijai priėjus Šv. Sebastijono bažnyčią ir naujosiose kapinėse nuleidus karstą į duobę, jis taip stipriai suspaudė dukrą, kad Klara riktelėjo. Moterys manydamos, kad ši verkianti motinos, glostė jai galvą.

Nuo tada tėveliui vis blogėjo. Viskas prasidėjo nuo tokio paties kieto ir sauso kosulio, koks dabar kankino ir ją. Netrukus šis ėmė spjaudytis krauju, o kaimynai su gailesčiu žiūrėdami į ją lingavo galvomis. Vakarais mergaitė dažnai sėdėdavo prie tėvelio lovos dainuodama dainas, kurias mėgo niūniuoti motutė. Juk juodu teturėjo vienas kitą. Broliai ir seserys buvo išsikėlę, nes Šongau jau pakako krepšių pynėjų, arba mirę kaip mažasis broliukas, kuris negaudamas motinos krūties tris dienas verkė, kol galiausiai visiškai nutyko.

Tėvelis mirė šaltą, drėgną rudens dieną, ir jie nunešė jį į tas pačias kapines kaip ir žmoną. Motinos kapas buvo dar visai naujas, kasimas ėjosi lengvai.

Kelias savaites Klara praleido pas kaimynę kartu su pustuziniu kitų vaikų. Prie stalo buvo mušamasi dėl vienintelio miežinių kruopų košės dubens, bet ji ir šiaip nebuvo alkana. Palindusi po krosnies suoliuku verkdavo. Našlaitė liko visiškai viena. Kaimynei retkarčiais įdavus jai ką nors saldaus, kiti atimdavo. Viskas, kas jai liko, buvo medinė lėlė, kartą, kitame laike, išdrožta tėvelio. Jos niekad nepaleisdavo iš rankų, nei dieną, nei naktį, tai buvo paskutinis gimdytojų atminimas.

Po mėnesio atėjo jaunas, draugiškas vyras. Paglostęs galvelę pasakė, kad nuo šiol jos vardas – Klara Šrėfogel. Nusivedė ją į didelį triaukštį namą visai prie pat turgaus aikštės. Name buvo platūs laiptai ir daug kambarių sunkiomis brokato užuolaidomis. Šrėfogeliai jau turėjo penkis vaikus, ir buvo kalbama, kad Marija Šrėfogel nebegalinti susilaukti daugiau. Jie priėmė mažylę kaip savo vaiką. O broliams ir seserims iš pradžių šnibždantis jai už nugaros ir šaukiant pavymui negražius žodžius, patėvis atėjęs taip išvanodavo šiems sėdynes lazdyno rykšte, kad dar tris dienas nevaliodavo prisėsti. Klara valgė tokius pačius rinktinius patiekalus, nešiojo tokius pačius lininius drabužius, tačiau jautė, kad yra kitokia. Išlaikoma globotinė. Per šeimos šventes, Velykas ar Šv. Mikalojaus dienos vakarą ji tarp savęs ir Šrėfogelių jusdavo nematomą sieną. Matydavo meilius kitų žvilgsnius ir apsikabinimus, neištartus žodžius, gestus bei prisilietimus ir nubėgusi į savo kambarį verkdavo. Patyliukais, kad niekas nepastebėtų.

Iš lauko pro langą atsklido šūksniai ir riaumojimas. Klara Šrėfogel nebeištvėrė lovoje. Pasikėlusi ant alkūnių, atmetė į šoną sunkią pūkų antklodę ir nuslydo ant šaltų medinių grindų. Beregint apsvaigo galva. Ji turėjo temperatūros, atrodė, lyg kojos būtų iš šlapio molio. Bet vis tiek nukėblino tuos porą žingsnių iki lango ir pravėrusi jį pažvelgė į lauką.

Prie Lecho degė stoginė! Į dangų kilo ugnies liežuviai, visas miestas susirinko prie sielių prieplaukos. Klaros tėvai, broliai bei seserys ir žindyvė taip pat stebėjo reginį ten. Tik ją, sergančią globotinę, paliko viršuje. Prieš tris dienas pašėlusiai bėgdama ji įkrito į Lechą. Kaip tik laiku, prieš pat ją pagaunant srovei, spėjo įsitverti į meldų kuokštą. Paupio šlaitu užsikorusi ant kranto, per klampią tankynę parskuodė namo. Vis dairėsi vyrų, tačiau šie buvo dingę. Kitų vaikų taip pat nebuvo matyti. Tik po ąžuolu prie Karvių vartų vėl sutiko Antoną ir Zofi. Stebeilydamasis į ją išplėstomis iš baimės akimis berniukas vis šūkčiojo regėjęs velnią. Tik kai Zofi jam vožė antausį, nuščiuvo. O dabar jis negyvas, ir Klara žinojo kodėl. Net ir sukakusi vos dešimt, numanė, kas atsitiko. Mergaitė bijojo.

Tą akimirką girgžtelėjo lauko durys. Turbūt pargrįžo įtėviai. Jau ketino jiems šūktelėti, bet kažkas ją suturėjo. Šrėfogelių grįžimas buvo neatsiejamas nuo triukšmo, durų trankymo, brolių ir seserų juoko, dundėjimo laiptais. Net ir iš turgaus parėjus žindyvei pasigirsdavo bent jau raktų žvangesys ir pastatomų krepšių dunkstelėjimas. Šįkart tvyrojo mirtina tyla. Sakytum, kažkas stengėsi atsargiai praverti duris, ir tik girgžtelėjimas jį išdavė. Klara išgirdo, kaip trekštelėjo laiptai. Instinktyviai nulėkė prie lovos ir šmurkštelėjo po ja. Į nosį prilindus dulkių, teko sutramdyti čiaudulį. Iš savo slėptuvės matė, kaip lėtai veriasi jos kambario durys. Ant slenksčio sustojo du maurais nutaškyti auliniai. Klara sulaikė kvėpavimą. Tai tikrai ne jos patėvio, itin besirūpinančio švaria išvaizda, batai. Nežinojo, kam šie auliniai priklauso, bet atpažino dumblą ant jų. Klaros batai lygiai taip pat atrodė prieš tris dienas. Tai dumblas iš klampynės, per kurią tuomet paspruko.

Vyrai sugrįžo, ar bent jau vienas jų.

Į nosį vėl prilindo dulkių, dešine ranka pajuto kutenimą. Dirstelėjusi išvydo, kaip pirštais nuropoja ir palovio tamsoje pranyksta voras. Užgniaužusi klyksmą vėl pažvelgė į botus, tebestovinčius ant slenksčio. Išgirdo ramų vyro alsavimą, tada auliniai pasitraukė. Laiptais į viršutinius kambarius nutapsėjo žingsniai. Klara įsiklausė. Garsas buvo kitoks nei įprastų žingsnių. Vis kartojosi kažkoks tempimas ar vilkimas. Ji prisiminė pabėgimo naktį. Vienas jos persekiotojų bėgdamas keistai šokčiojo. Jis... raišavo! Klara neabejojo, kad vyras viršuje ant laiptų – tas pats šlubis. Tad galbūt jis ir dabar nebus toks greitas?

Akimirką luktelėjusi, išsirangė iš palovės ir ant pirštų galiukų nuskubėjo prie atvirų durų. Žvilgtelėjusi viršun, ant laiptų nieko nebematė. Nepažįstamasis veikiausiai nušlubčiojo į vieną viršutinių kambarių. Mergaitė tyliai nusėlino žemyn.

Apatiniame prieškambaryje jai smilktelėjo, kad viršuje pamiršo savo lėlę.

Ji prikando lūpą. Priešais regėjo plačiai atvertas duris, girdėjo triukšmą prie upės. Į Šongau, rodos, grįžo pirmieji miestiečiai.

Klara akimirką užsimerkė, tada vėl užlėkė į viršų ir įžengė į kambarį. Stvėrė nuo lovos lėlytę. Jau ketino vėl nerti žemyn, kai viršuje sudundėjo žingsniai. Skubūs žingsniai.

Vyras ją išgirdo.

Žingsniai suspartėjo, nepažįstamasis lipo per keletą pakopų iš karto. Stipriai apkabinusi lėlytę Klara nukuitė prie kambario durų. Ant slenksčio žvilgtelėjo į viršų. Jos link skriejo tamsus šešėlis. Barzdotas vyras su apsiaustu tiesė į ją dešinę ranką. Tai buvo velnias, ir jo rankos vietoje baltavo kaulai.

Klara užtrenkė savo kambario duris ir užšovė skląstį. Iš kitos pusės į jas kažkas rėžėsi, pasigirdo tylus keiksmas. Tada vyras visu svoriu taip trenkėsi į duris, kad jų rėmas virptelėjo. Vieną, antrąkart... Mergaitė nubėgo prie vis dar atviro lango. Norėjo šauktis pagalbos, bet gerklę užgniaužė baimė. Išspaudė tik kimų švokštimą. Gatvė po ja tebebuvo tuščia. Tolumoje mažylė regėjo minią, pro Lecho vartus plūstančią atgal į miestą. Jau ketino mostelėti, bet tada jai dingtelėjo, kad tai beprasmiška. Veikiausiai žmonės atsakydami taip pat tiesiog draugiškai pamojuotų.

Jai už nugaros įskilo mediena. Atsigręžusi Klara išvydo, kaip pro vis platėjantį plyšį durų viduryje skverbiasi kardo smaigalys. Vėl žvilgtelėjo į gatvę priešais namą. Jos kambarys buvo antrame aukšte, iki žemės – maždaug dešimt pėdų. Ties įėjimu į namą stovėjo valstiečio vežimas su žieminiais šiaudais.

Daug negalvojusi Klara įsikišo lėlę į užantį ir persiropštė per palangę. Nuslydusi apačion pakibo abiem rankomis įsitvėrusi lango atbrailos. Traškesys už nugaros sustiprėjo, atšoko skląstis. Tyliai riktelėjusi mergaitė pasileido ir dribtelėjo tiesiai į šiaudų vežimą. Krintant į medinius virbus nubruožtą dešinį petį pervėrė skausmas. Nekreipdama į tai dėmesio persirito per vežimo šoną ir nučiuožė ant žemės. Šiauduotais plaukais ir naktiniais marškiniais pasileido gatve. Dar kartą atsisukusi išvydo prie lango stovintį velnią. Mojuodamas kauline ranka jis, rodos, kažką šaukė jai pavymui.

Iki pasimatymo. Greit vėl pasimatysime...

Karščiuojančioje galvoje Klara girdėjo balsus. Vaizdas prieš akis susiliejo, kojos kilnojosi pačios. Svirduliuojant tuščiomis gatvėmis švokštimas krūtinėje tai stiprėjo, tai silpnėjo. Ant kulnų jai lipo velnias, ir nebuvo nė vieno, galinčio padėti.

Kai Simonas su Magdalena pagaliau pasiekė prieplauką, dauguma Šongau gyventojų jau buvo sugrįžę į miestą. Gesinimo komanda stumdė į krūvas rūkstančius sienojus ir liejo vandenį ant dar likusių gaisro židinių. Aplinkui stoviniavo jau tik saujelė smalsuolių. Bent jau pavojus, kad ugnis persimes ant sargo namelio ir medinio molo, atrodė pašalintas.

Medikas kelių vyrų pasiteiravo, kas nutiko. Galiausiai pastebėjo ant vieno tolimiausių polių sėdintį koriką. Traukdamas pypkę šis mąsliai žvelgė į stoginės liekanas. Simonui su Magdalena prisiartinus, pakėlė galvą.

– Na? Gerai praleidot dieną?

Vaikinas pajuto, kaip veidą išmušė raudonis. Mergina tyčia nukreipė akis į kitą pusę.

– Aš... Mes... Aš padėjau Magdalenai rinkt meškinius česnakus, o tada išvydom dūmus, – išlemeno medikas. Kraipydamas galvą atsisuko į gaisravietę. – Kaip baisu. Miestui tai atsieis krūvą pinigų.

Jakobas gūžtelėjo pečiais.

– Jei tai padarė kas nors iš miesto... Mūsų sielininkai tvirtina, kad augsburgiečiai patys padegė stoginę, o prekes išsinešė prieš tai.

Simonas grįžtelėjo per petį. Saugiu atstumu nuo rūkstančių griuvėsių iš tikrųjų riogsojo dėžės, ryšuliai ir maišai. Keletas niauriai dėbsančių Augsburgo sielininkų stovėjo šalimais, matyt, eidami sargybą.

– Ir? – paklausė jis koriko. – Ką manote jūs?

Kuizelas dar kartą įtraukė dūmo.

– Jie bent gelbėjo savo prekes, kol mes kivirčijomės su jais. – Atsistojęs pramankštino kojas. Galiausiai sumurmėjo: – Šiaip ar taip, aišku viena. Kažkas padegė tyčia. Esu ir pats užkūręs keletą laužų. Kad taip gerai degtų, reikia įdėt nemažai pastangų. Tam neužtenka mestelėt deglą.

– Padegimas? – nustebo Simonas.

– Aišku kaip ant delno.

– Bet kodėl?

– Nežinau. Bet dar išsiaiškinsim.

Korikas leidosi tilto link. Praeidamas pakraipė galvą.

– Antra vertus, gaisras turi ir gerąją pusę.

Simonas nusekė jam iš paskos.

– Kokią?

– Jeigu jie apklaus Augsburgo ir Šongau gyventojus šioj byloj, reikia tikėtis, kad gausim daugiau laiko Štechlin. Šiaip ar taip, šiandien jau baigta.

Jakobas Kuizelas nukėblino per medinį tiltą. Ūmai dar kartą grįžtelėjo.

– Ak, vos nepamiršau. Turėtum užsukt pas jaunąjį Šrėfogelį. Prašė perduot, kad jo Klara serga. O Magdaleną parsiųsk namo. Supratai?

Simonas pasisuko į koriko dukterį. Ši šypsojosi.

– Patinki tėvui.

– Tikrai taip manai? – suraukė kaktą vaikinas.

– Žinoma. Kitaip jau seniai būtų nupjovęs tavo pasididžiavimą, o tave patį įmetęs į Lechą. Nespėtum net apsidairyt.

Medikas išsišiepė. Tada pabandė įsivaizduoti, koks jausmas būti budelio priešu. Vylėsi, kad Magdalena teisi.

Jakobas Kuizelas leidosi atgal į kalėjimą. Gatvėse jau tvyrojo prieblanda. Priešais pastato įėjimą stypsojo vienintelis sargybinis. Jį paliko čia stovėti ir įsakė saugoti, kitiems nuskubėjus prie sielių prieplaukos. Paskui keletas jų atvedė Georgą Rygą ir sielių sargą, be tolesnių komentarų uždarė ir vėl nukūrė prie upės.

Jaunas vyras atrodė sutrikęs. Veikiausiai jis paliko vienintelis mieste, nežinantis, kas nutiko. O dabar dar ir korikas sugrįžo vienas. Kur pasidėjo kiti? Raštininkas? Liudytojai?

– Šiandienai pakaks, – burbtelėjo Kuizelas stumdamas sargybinį į šoną. – Baigiam. Tik turiu dar sutvarkyt įrankius. Ar Štechlin vėl uždarei?

Aštuoniolikmetis sargybinis rauplėtu veidu linktelėjo. Galiausiai smalsumas jį įveikė.

– Kas gi ten nutiko? – paklausė.

– Stoginė sudegė, – pranešė Jakobas. – Norėtum pažiūrėt?

Sargybinis dvejodamas grįžtelėjo atgal į tvirtovės prieangį. Korikas paplekšnojo jam per petį.

– Nesijaudink, ragana nepaspruks, aš tuo pasirūpinsiu. O dabar skuosk.

Jaunuolis dėkingas linktelėjo ir padavė Kuizelui raktą. Jau kitą akimirką jis pranyko už artimiausio namo kampo.

Jakobas įžengė į tvirtovės vidų. Jį beregint apsupo akmeninių sienų šaltis, ore tvyrojo sudusęs šlapimo ir drėgnų šiaudų tvaikas. Kairiojoje kameroje murksojo Georgas Rygas su tilto sargu. Augsburgo vežiką, be kita ko ir vengdami dar labiau suerzinti galingąjį gretimą miestą, patupdė į mažą, bet patogesnį kambarėlį prekių sandėlyje.

Šongau gyventojai atrodė kol kas susitaikę su likimu. Abudu knapsojo kameros kampe. Išvydęs koriką vežikas pašoko ir puolė purtyti grotų virbus.

– Kuizelai, žiūrėk! Jie uždarė mus kartu su ragana. Daryk ką nors, kol mūsų neužbūrė, – šūktelėjo jis.

– Užčiaupk srėbtuvę.

Nė nežvilgtelėjęs į jį, budelis nudrožė prie gretimos kameros.

Vėl įkalinęs Martą Štechlin, sargybinis malonėjo grąžinti jai drabužius. Abiem rankomis prisidengusi plikai nurėžtą galvą, pribuvėja lindėjo kampe. Jakobui žengus prie grotų, tarp jo kojų šmėstelėjo žiurkė.

– Marta, tai svarbu, – tarė jis. – Pažvelk į mane.

Pribuvėja pakėlė galvą.

– Man reikalingos vaikų pavardės, – sušnibždėjo vyriškis.

– Kokios pavardės?

Prispaudęs prie lūpų pirštą, korikas mostelėjo į gretimą kamerą. Tada pakuždomis paaiškino:

– Vaikų, kurie žmogžudystės naktį svečiavosi pas tave. Kiekvieno. Jei norime tave iš čia iškrapštyti, turiu sužinoti, kas nutiko.

Marta Štechlin pasakė jam pavardes. Jų buvo penkios. Visos, išskyrus Pėterio Grimerio, – našlaičių, kurių du nebegyvi.

Paskendęs mintyse Jakobas Kuizelas pirštais barbeno į grotų virbus. Šie vaikai greičiausiai turi kažkokią paslaptį. Koja abejingai paspyręs dar vieną žiurkę, nubloškė į kampą, kur ši cyptelėjusi nusibaigė.

– Iki rytojaus, Marta, – šįkart garsiau atsisveikino. – Rytoj galbūt trupučiuką skaudės. Bet turi išlikti stipri.

– Cha, klyks ragana! O mes būsim visai arti, visai arti, – ataidėjo Georgo Rygo balsas.

Vežikas vėl purtė grotas. Kojai užkliudžius snaudžiantį sielių sargą, šis staigiai pašoko ir išsigandęs dėbtelėjo į jį.

– Užsičiaupk, Rygai, – sukuždėjo. – Džiaukis, jei mūsų pačių nekankins.

Korikas išėjo į naktį. Bet prie artimiausio kampo sustojo kaip įbestas.

Nuo turgaus aikštės jo link žygiavo žmonės su deglais.

Atkeliavęs prie Šrėfogelių namų apžiūrėti sergančio vaiko, Simonas Fronvyzeris bemat sumojo, kad kažkas ne taip. Priešais duris stovėjo tuzinas žmonių. Keletas jų prietemoje buvo įžiebę žibintus. Blykčiojanti liepsna ant namų sienų kūrė didžiulius siluetus ir blausiai raudonoje šviesoje skandino smalsuolių veidus. Girdėjosi kuštulys, tai vienas, tai kitas vis parodydavo viršun, į antrą aukštą. Simonas išgirdo kažką sakant:

– Jis išskrido pro langą, kartu pasiėmęs ir ją. Pats velnias, kaip mane gyvą matote!

Kitas prakeikė Štechlin ir troško dar šiandien išvysti ją ant laužo.

Langinės tiesiai virš mediko buvo plačiai atvertos. Dešinioji kreivai kybojo ant apatinio vyrio, tartum už jos būtų laikęsis sunkus žmogus. Gatvėje mėtėsi stiklo šukės. Iš viršutinių kambarių sklido moters kūkčiojimas. Kaip tik tą akimirką jis virto tokia aukšta rauda, kad Simonas pamanė, jog išduš ir kiti langai.

Prasiskynęs kelią pro minią, gydytojas plačiais laiptais, nuklotais sunkiais kilimais, užkopė į antrą aukštą. Riksmas sklido iš patalpos kairėje. Priešais ją nubalusiais nelyginant drobė veidais stovėjo tarnaitė ir tarnas. Tarnaitė pirštais varstydama rožinį murmėjo maldas. Simonas nužvelgė suniokotas duris. Plona vidurio mediena buvo išlaužta, ant kilimo voliojosi skeveldros. Pro krūtinės aukštyje žiojinčią skylę vaikinas išvydo lovoje kniūbsčiomis tysančią Mariją Šrėfogel, pirštais gniaužiančią pūkinę antklodę, veidu įsikniaubusią į priegalvį. Greta ant krašto sėdėjo Jakobas Šrėfogelis ir murmėdamas raminančius žodžius glostė pačiai plaukus. Kambaryje kėpsojo dvi parverstos kėdės, ant grindų mėtėsi Mergelės Marijos paveikslas sulaužytu rėmu. Ant jos taikiai besišypsančio veido puikavosi bato atspaudas.

Pastebėjęs prie suskaldytų durų stovintį mediką, Jakobas Šrėfogelis linktelėjo jam kviesdamas įeiti.

– Jeigu norėjote apžiūrėti mūsų sergančią Klarą, tai pavėlavote, – sušnibždėjo šeimininkas.

Simonas pamatė, kad jo taip pat verkta. Jaunojo tarybos nario veidas buvo dar labiau išblyškęs nei paprastai. Lenkta, kiek per stambi nosis kyšojo po nuo ašarų paraudusiomis akimis, šiaip visada puikiai sutvarkyti šviesūs plaukai atrodė šiurkštūs ir krito jam ant kaktos.

– Kas atsitiko? – pasiteiravo Simonas.

Marija Šrėfogel vėl pratrūko rėkti:

– Ją pasiėmė velnias! Jis įskrido į kambarį ir pasiėmė mūsų mažąją Klarą... – likusius žodžius nustelbė kūkčiojimas.

– Mes tiksliai nežinome, kas nutiko, – papurtė galvą Jakobas Šrėfogelis. – Greičiausiai kažkas ją... pagrobė. Atidarė lauko duris, nors jos buvo užrakintos. Tada išspyrė viršutines duris, stvėrė mūsų mažąją Klarą ir veikiausiai iššoko su ja pro langą.

– Pro langą? – suraukė kaktą Simonas.

Priėjęs prie lango pažvelgė žemyn. Tiesiai po juo stovėjo šieno vežimas. Medikas linktelėjo. Drąsiu šuoliu visai įmanoma nusileisti nesusilaužius visų kaulų.

– Kažkuris iš žmonių gatvėje užsiminė, kad jis su mažąja Klara išskridęs, – tarė gydytojas žiūrėdamas į niršiai it bičių spiečius dūzgiančią minią apačioje. – Ar kas nors gali tai paliudyti?

– Antonas Štecheris sakosi regėjęs tai savo akimis, – nepaleisdamas tyliai raudančios žmonos rankos atsakė Šrėfogelis. Jis pakraipė galvą. – Lig šiol tikėjau, kad tuos su vaikais ir žmogžudystėmis susijusius įvykius galima paaiškint logiškai, bet dabar... – vyras užsikirto. Tada kreipėsi į mediką: – Ką manote jūs?

Simonas gūžtelėjo.

– Netikiu niekuo, ko nemačiau pats. O kol kas regiu, kad įvyko įsilaužimas ir prapuolė vaikas.

– Bet lauko durys buvo užrakintos.

– Įgudusiam žmogui su visrakčiu nėra nieko paprastesnio.

– Suprantu, – linktelėjo Šrėfogelis. – Tad Antonas Štecheris greičiausiai meluoja.

– Nebūtinai, – parodė į šieno vežimą po langu Simonas. – Manau, įvyko štai kas. Vyras pasinaudojęs visrakčiu atsidarė lauko duris. Klara jį išgirdo ir užsisklendė savo kambaryje. Įsibrovėliui išlaužus duris, įvyko grumtynės. Galiausiai jis su mergaite iššoko pro langą tiesiai į šieno vežimą ir paspruko.

Šrėfogelis suraukė kaktą.

– Bet kam jam su vaiku šokti pro langą? Juk galėjo ir vėl išeiti pro lauko duris?

Simonui greitosiomis nedingtelėjo joks paaiškinimas. Užuot atsakęs, pasitikslino:

– Klara buvo našlaitė, ar ne?

Šrėfogelis linktelėjo.

– Jos tėvai mirė prieš penkerius metus. Miestas paskyrė ją globoti mums. Priėmėme mažylę lyg savą vaiką. Mano žmona labai ją mylėjo...

Jo akys paplūdo ašaromis. Vyriškis skubriai jas nusibraukė. Pati, nusigręžusi nuo vyrų, tyliai tebekūkčiojo į pagalvę.

Minia po langais vis didėjo, buvo girdėti triukšmas. Simonas dirstelėjo į lauką. Naujai prisijungę žmonės atsinešė deglų, regis, ten kažkas dėjosi.

Medikas susimąstė. Antonas Kracas taip pat buvo globotinis, Pėteris Grimeris užaugo be motinos. Visi pirmosios žmogžudystės išvakarių naktį praleido pas Štechlin...

– Ar jūsų Klara dažnai lankydavosi pas pribuvėją Martą Štechlin? – paklausė pasisukęs į aristokratą.

Jakobas Šrėfogelis gūžtelėjo.

– Nežinau, kur ji bastydavosi. Galimas daiktas...

– Ji dažnai svečiuodavosi pas pribuvėją, – nutraukė žmona. Marijos Šrėfogel balsas skambėjo jau tvirčiau. – Pati man pasakojo, kad jie ten susitikdavo. Neįžvelgiau nieko blogo...

– Tą rytą prieš dvi dienas, – teiravosi Simonas, – kai mirė mažasis Grimeris. Ar Klaros elgesyje pastebėjote ką nors keisto?

Jakobas Šrėfogelis trumpai susimąstė, tada linktelėjo.

– Ji buvo labai išblyškusi, nenorėjo pusryčių. Manėme, jog dėl kylančios temperatūros. Juk vėliau tą dieną susirgo. Sužinojusi apie mažąjį Pėterį, nubėgo į savo kambarį ir neišlindo iš ten iki pat vakaro. Pamanėme, kad geriausia ją kol kas palikti ramybėje. Juk Pėteris buvo jos žaidimų draugas.

– Ji turėjo tą ženklą.

– Ką? – pabudo iš susimąstymo Simonas.

Pakėlusi galvą Marija Šrėfogel stebeilijosi į tuštumą. Tada pakartojo:

– Ji turėjo tą ženklą.

Jakobas Šrėfogelis netikėdamas dirstelėjo į žmoną.

– Ką čia kalbi? – sušnibždėjo.

Marija kalbėdama tebespitrijo į sieną priešais:

– Tą vakarą prausiau ją kubile. Maniau, karšta vonia su žolelėmis numuš karštį. Ji spyrėsi, bet galų gale nurengiau. Stengėsi pečius laikyti po vandeniu, bet aš jį pastebėjau. Tokį patį ženklą, apie kokį visi dabar šneka. Tiesa, visai išblukusį, bet vis vien aiškiai įžiūrimą.

Simonui užlūžo balsas.

– Apskritimą su kryžiumi apačioje? – galiausiai pratarė.

Šrėfogel linktelėjo.

Stojo ilga pauzė. Buvo girdėti tik įsiutę minios šūksniai. Galiausiai Jakobas pašoko išraudęs kaip vėžys.

– Kodėl man nieko nesakei, velniai rautų? – riktelėjo.

Jo žmona vėl puolė verkti.

– Aš... Aš... nenorėjau tuo patikėti. Maniau, kad jei apie tai negalvosiu, ženklas pranyks...

Ši vėl ėmė kūkčioti.

– Kvaila karve! Gal būtume ją išgelbėję! Galėjome su ja pasikalbėti, ką tas ženklas reiškia. Dabar jau per vėlu!

Jakobas Šrėfogelis išlėkė iš kambario ir trenkęs durimis pradingo patalpoje šalimais. Simonas išbėgo jam pridurmui. Stabtelėjęs ant laiptų, apačioje išgirdo skardų riksmą.

– Pirmyn! – šūktelėjo kažkas. – Pričiupsim ją!

Jaunuolis persigalvojo ir nuskubėjęs laiptais žemyn lauke susidūrė su deglais, dalgiais ir ietimis ginkluota gauja, kaip tik traukiančia Monetų gatvės link. Atpažino ir keletą sargybinių. Teismo raštininko ir kitų tarybos narių nebuvo nė kvapo.

– Ką ruošiatės daryti?! – riktelėjo gydytojas miniai pavymui.

Vienas maištininkų atsisuko. Tai buvo kailiadirbys Gabrielis, Simonui pranešęs apie mažojo Grimerio nelaimę.

– Pričiupsime raganą, kol ši nepasiėmė dar daugiau mūsų vaikų, – paaiškino.

Deglų šviesa keistai iškreipė jo veidą. Tamsoje subaltavo dantys.

– Bet juk Štechlin uždaryta, – bandė nuraminti juos Simonas. – Be to, tvirtinama, kad Klarą pasiėmė vyras.

– Tai buvo velnias! – užbliovė kitas. Fronvyzeris atpažino Antoną Štecherį – liudytoją, teigiantį, kad matė pagrobėją.

– Jis turėjo baltą kaulinę ranką ir skrido! Štechlin jį iškvietė! – riktelėjo tas driuokdamas paskui kitus.

– Bet juk tai nesąmonė! – šūktelėjo į tamsą Simonas, bet niekas jo nebesiklausė.

Staiga už nugaros išgirdo atbildančius žingsnius. Dešinėje rankoje laikydamas žibintą, kairėje – špagą, laiptais atskubėjo Jakobas Šrėfogelis. Šis atrodė nusiraminęs.

– Turime juos vytis, kol neįvyko skerdynės, – ištarė. – Jie visai įsišėlo.

Vyras jau buvo Monetų gatvėje, kai Simonas leidosi paskui jį. Bėgdamas medikas kreipėsi į tarybos narį:

– Tad jūs taip pat netikite raganystėmis?

– Netikiu niekuo, – sušvokštė Šrėfogelis, jiems sukant į Vyno gatvę. – Nei velniu, nei Dievo. O dabar skubėkime, kol anie neišlaužė belangės durų!

Teismo raštininkas Johanas Lechneris džiaugėsi būsima šilta vonia. Tarnams nurodė kiemo virtuvėje įkaitinti katilą vandens. Dabar medinis kubilas kambaryje jau buvo išklotas lininiais rankšluosčiais ir iki pusės pripildytas karšto vandens. Lechneris nusivilko liemenę, nusimovė kelnes, tvarkingai pakabino drabužius ant kėdės ir apimtas malonaus virpulio paniro į kubilą. Dvelkė čiobreliais ir levandomis. Ant kambario grindų buvo paklota žabų ir meldų. Raštininkui labai reikėjo šios vonios apmąstymams.

Įvykiai rutuliojosi pernelyg greitai. Jau du negyvi vaikai ir sudegusi stoginė. Johanas dar nebuvo įsitikinęs, ar visa tai kaip nors susiję. Visai įmanoma, kad stoginę padegė augsburgiečiai, – jiems Šongau transporto monopolis jau seniai buvo kaip krislas akyje. Be to, ar prieš daug daug metų jie nebuvo jau kartą taip pasielgę? Raštininkas nutarė patikrinti bylas.

Versija, kad Augsburgo sielininkai užmušė ir Šongau gyventojų vaikus, jam vis dėlto atrodė pernelyg pritempta. Kita vertus... sudegusi stoginė, šiurpios žmogžudystės, o netolimoje ateityje dar ir ta prakeikta raupsuotųjų prieglauda miesto pašonėje, kurios įsigeidė Bažnyčia. Pastaruoju metu iš tikrųjų netrūko priežasčių lenktis Šongau ir rinktis kitą kelionės maršrutą. Šiuo atžvilgiu visos miesto baisybės daugiausia naudos teikė augsburgiečiams. Per ilgą tarybos raštininko karjerą Lechneris, be kita ko, išmoko viena: jei nori sužinoti, kas už tai atsakingas, apsvarstyk, kam tai naudinga.

Cui bono?..

Panardinęs galvą į šiltą vandenį, vyras mėgavosi apgaubusia šiluma ir tyla. Pagaliau ramybė, jokių paistalų, jokių vien savo nauda besirūpinančių tarybos narių rietenų, intrigų. Po minutės pritrūkus oro prunkšdamas išniro.

Nesvarbu, ar gaisras kaip nors susijęs su žmogžudystėmis, ramybę į jo miestą neabejotinai sugrąžintų vienas dalykas: Štechlin prisipažinimas. Laužo liepsnose visos problemos išsisklaidytų kaip dūmas. Jau rytoj jis tęs apklausą, nors be Miuncheno nutarimo ši neteisėta.

Gal tada nebeprireiks apklausti ir Šongau vaidininko Rygo su tuo įžūliu augsburgiečiu. Fugerių vežikas! Lyg tai jam, Lechneriui, darytų įspūdį! Jau vien dėl tokios arogantiškos laikysenos turės dar keletą dienų patupėti prekių sandėlyje.

Į duris kažkas pabeldė, įėjęs tarnas atnešė dar vieną garuojantį kibirą. Johanas maloniai jam linktelėjo, ir įsitempusią raštininko nugarą užliejo karšto vandens srautas. Tarnui pasišalinus, Lechneris griebėsi šiurkštaus šepečio. Vėl pasigirdo beldimas. Susinervinęs nuleido šepetį.

– Ko? – burbtelėjo durų pusėn.

– Mano pone, atleiskite už sutrukdymą... – baugščiai pradėjo tarnas.

– Kas yra, sakyk?!

– Kai kas nutiko. Sako, kad ve... velnias išskridęs su mažąja Klara Šrėfogel, ir dabar žmonės traukia prie tvirtovės norėdami sudeginti Štechlin. Jie nešasi dalgius, ietis ir deglus...

Raštininkas keikdamasis sviedė šepetį į vandenį ir griebė sausą lininį rankšluostį. Akimirką ketino tiesiog leisti įvykiams klostytis savo linkme. Kuo anksčiau pribuvėja sudegs, tuo geriau. Bet tada vyrui dingtelėjo, kad Šongau įstatymą vis dar įkūnija jis.

Skubiai apsivilko marškinius. Štechlin sudegs. Tačiau tik tada, kai jis įsakys.

Vos išvydęs minią, korikas suprato, kur ši traukia. Apsisukęs grįžo tuos kelis metrus atgal ir plačiai išsižergęs įsitaisė priešais tvirtovės vartus. Griozdiškas bokštas turėjo tik šį vieną įėjimą. Kas norės pasiekti Štechlin, turės pirmiausia praeiti pro jį. Prisimerkęs, ant krūtinės sukryžiuotomis rankomis laukė grupės, išaugusios jau iki dviejų tuzinų žmonių. Deglų šviesoje Kuizelas atpažino įprastinius peštukus, kepėjas Michaelis Berchtholtas žygiavo pirmoje eilėje. Bet tarp jų buvo ir keletas tarybos narių sūnelių. Jis įžiūrėjo netgi jauniausiąją burmistro Zėmerio atžalą. Daugelis nešėsi ietis ir dalgius. Pamatę budelį stabtelėjo. Pasigirdo murmesys. Tada su plačia, ovacijų laukiančia šypsena į jį kreipėsi Berchtholtas:

– Pričiupsim tą raganą! – šūktelėjo. – Atiduok raktą, Kuizelai, antraip turėsi bėdų.

Suskambo pritariantys riksmai, į koriko krūtinę atsitrenkė iš tamsos atskriejęs akmuo. Budelis nekrustelėjo nė per centimetrą. Šaltu, vertinančiu žvilgsniu nužvelgė Berchtholtą.

– Čia kalba išrinktasis šio ryto kankinimų liudytojas ar maištininkas, kurį dar šiąnakt pakarsiu ant artimiausio medžio?

Šypsena pranyko kepėjui iš veido. Tada šis, rodos, vėl atgavo pusiausvyrą.

– Greičiausiai dar negirdėjai, kas nutiko, Kuizelai? – atkirto. – Štechlin iškvietė velnią, ir šis išlėkė pasiėmęs mažąją Šrėfogel. – Jis pasisuko į savo bendrininkus: – Jei nepaskubėsime, ir jis išskris su ragana. O gal ta jau paspruko.

Minia sumurmėjusi dar šiek tiek prisiartino prie sunkių geležinių vartų, kuriuos plačiais pečiais gynė korikas.

– Žinau tik tiek, kad čia tebevaldo įstatymas, – atsainiai pratarė Jakobas Kuizelas, – o ne keletas kvailų valstiečių, besibastančių mieste su dalgiais bei spragilais ir gąsdinančių padorius miestiečius.

– Atsargiai, Kuizelai, – prabilo ir Štecheris. – Mūsų daug, o tu net lazdos neturi. Užmušim tave, nespėsi nė apsidairyti, o tada sudegsi kartu su ragana!

Nusišypsojęs korikas kilstelėjo dešiniąją ranką.

– Štai mano lazda, – atšovė. – Ar yra pageidaujančių išbandyti ją savo kailiu? Ne?

Žmonės tylėjo. Jakobas garsėjo jėga, ir kas kartą matė, kaip šis kilsteli vagį iki kilpos arba užsimoja žmogaus dydžio budelio kalaviju, tas vengė su juo vaidytis. Tėvo vietą jis perėmė vos prieš penkiolika metų. Buvo kalbama, jog prieš tai Kuizelas dalyvavęs didžiajame kare. Ten nužudęs daugiau žmonių, nei sutalpintų senosios Šongau kapinės.

Minia vieningai žengtelėjo atgal. Stojo tyla. Korikas stovėjo nė nekrustelėdamas.

Ūmai į priekį metėsi Antonas Štecheris. Rankoje laikomu spragilu užsimojo Kuizelo pusėn.

– Šalin raganą! – riktelėjo.

Budelis suktelėjęs petį išsilenkė spragilo, sugriebė jį už koto ir prisitraukė Štecherį prie savęs. Tvojęs jam į nosį, nelyginant šlapią maišą nubloškė atgal į minią. Žmonės prasiskyrė, Antonas nusirito ant žemės, ir grindinio akmenimis nusruveno kraujo upelis. Valstietis inkšdamas nurėpliojo į tamsą.

– Dar kas nors? – paklausė Kuizelas.

Vyrai netvirtai susižvalgė. Viskas įvyko labai greitai, minioje pasigirdo šnypštimas ir kuštulys. Užpakalinėse gretose kai kurie užgesino žibintus ir ėmė skirstytis po namus.

Staiga iš tolumos atsklido ritmingas garsas. Jakobas Kuizelas pastatė ausis – grindiniu nuo pilies atskambėjo žingsniai. Sekami grupės kareivių galiausiai pasirodė raštininkas Lechneris su pirmuoju burmistru.

Tą akimirką nuo turgaus aikštės pusės atlėkė ir Simonas su Jakobu Šrėfogeliu. Išvydęs teismo raštininką, jaunasis tarybos narys įsikišo špagą į makštį.

– Dėkui Dievui, – sušvokštė jis. – Dar ne per vėlu. Lechneriui daug ką galima prikišti, bet savo miestą jis kontroliuoja.

Simonas stebėjo, kaip kareiviai atkištomis ietimis artinasi prie gaujos. Jau po keleto sekundžių maištininkai išmetė ginklus ir ėmė baugščiai žvalgytis aplinkui.

– Baigta! – riktelėjo Lechneris. – Keliaukite namo! Tie, kurie pasitrauks dabar, nemalonumų neturės.

Vienas po kito žmonės išsiskirstė siaurose miesto gatvelėse. Jaunajam Zėmeriui pribėgus prie tėvo, šis niuktelėjo jam kakton ir pasiuntė namo. Medikas pakraipė galvą. Vaikis kone įvykdė žmogžudystę, o pirmasis burmistras siunčia jį namo vakarienės... Štechlin gyvybė neverta nė skatiko.

Burmistras Zėmeris tik dabar pastebėjo koriką, vis dar saugantį tvirtovę.

– Gerai padirbėta! – šūktelėjo jam. – Visgi čia tebevaldo taryba, o ne gatvė. – Pasisukęs į raštininką pridūrė: – Nors žmones galima suprasti. Du negyvi vaikai ir pagrobta mergaitė... Dauguma patys turime šeimas. Laikas padaryti tam galą.

– Rytoj, – linktelėjo raštininkas. – Rytoj sužinosime daugiau.

Šlubčiodamas gatvėmis velnias uostinėjo orą, tarytum atpažindamas savo auką. Klausydamasis stabčiojo tamsiose pakampėse, žvilgčiojo po kiekvienu vežimu, išrausė kiekvieną mėšlo krūvą. Ji negali būti toli, negalimas daiktas, kad nuo jo paspruko.

Pasigirdo girgždesys, viršum kažkas pravėrė langą. Velnias prisispaudė prie sienos. Dėl juodo apsiausto naktį buvo kone nematomas. Priešais ant gatvės nutyško šlapimo srautas, langas vėl užsidarė. Tvirčiau įsisupęs į apsiaustą, šis tęsė paiešką.

Tolumoje aidėjo šūksniai, bet skirti ne jam. Jie taikomi įkalintai moteriškei. Velnią buvo pasiekusi žinia, kad jie mano, jog tai ta moteriškė jį išbūrusi. Neišlaikęs nusišypsojo – nebloga mintis. Kažin kaip ta ragana atrodo? Na, veikiausiai jau netrukus ją pamatys. Dabar svarbu pasirūpinti savo atlygiu. Reikia tikėtis, kad kiti gerai pasidarbavo, kol pats tvarkėsi čia. Velnias nusispjovė. Juodą darbą ir vėl paliko jam. Ar pats jo troško? Prieš akis ėmė slinkti šešėliai, kruvini kontūrai, vaizdai... Klykiančios moterys žiojinčiomis skylėmis krūtų vietoje. Kūdikiai, it žaisliukai ištiškę ant apanglėjusių griuvėsių, kunigai be galvų kruvinomis sutanomis...

Ranka nubraukęs vaizdus, kakta pajuto vėsius pirštų kaulus – tai gelbėjo. Šmėklos pradingo. Velnias žingsniavo toliau.

Prie Karvių vartų išvydo viršuje snaudžiantį sargybinį. Veidu pasisukęs į tamsą už miesto sienos, šis rėmėsi į savo ietį, girdėjosi tylus šnarpštimas.

Tada velnias pastebėjo užžėlusį sodelį netoli vartų. Sulūžusi tvora, apgriuvęs pastatas už jos – paskutiniųjų karo dienų liekana. Miesto siena aukštyn lipo gebenė ir rūgtis. Pasislėpusios tarp lapų ten šliejosi kopėčios.

Velnias peršoko tvoros liekanas ir nužvelgė žemę pasienyje. Pilnatis baigėsi vos prieš kelias dienas, tad šviesos pakako, kad drėgnoje žemėje įžiūrėtų atspaudus. Vaikų pėdsakai. Pasilenkęs įtraukė žemės kvapo.

Ji paspruko.

Vikriai nelyginant katė užlipo kreivai sukaltomis kopėčiomis. Viršuje, išilgai miesto sienos, tiesėsi rankos platumo atbraila. Žvilgtelėjo kairėn – ten tebeknarkė sargybinis. Pasukęs į dešinę nuskuodė atbraila, prie kurios vienodais tarpais žiojėjo šaudymo angos. Už šimto metrų staiga sustojo, paėjėjo keletą žingsnių atgal. Neapsiriko.

Dėl keleto išdaužtų akmenų viena šaudymo angų dabar buvo bemaž triskart platesnė nei kitos.

Pakankamai didelė vaikui.

Kitoje sienos pusėje styrojo ąžuolo šaka. Kelios vytelės neseniai nulaužtos. Iškišęs pro angą galvą, velnias pauostinėjo vėsų balandžio orą.

Ieškos jos ir ras. Galbūt tada išblės ir vaizdiniai.

7

Penktadienis,

1659-ųjų Viešpaties metų balandžio 27 d.,

5 val. ryto

Rytas buvo šaltas, pievas aplink miestą dengė plonas šerkšno sluoksnis. Nuo upės slėnio kilo tiršti miglos tumulai. Aidėjo Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų parapinės bažnyčios varpai.

Nors metas ankstyvas, dirvose, languotu raštu išsidėsčiusiose už Šongau, jau krutėjo pirmieji valstiečiai. Sulinkę jie per dar pusiau įšalusią žemę traukė akėčias ir plūgus, sulig kiekvienu kvėptelėjimu iš burnų kilo maži, balti debesėliai. Kai kurie garsiai plūsdamiesi ragino įkinkytus jaučius. Lecho ir Karvių vartų link traukė pirmieji prekybininkų kinkiniai, prikrauti narvų su gagenančiomis žąsimis ir kvykiančiais paršeliais. Prie tilto pavargę vežikai ant sielio tvirtino tuziną statinių. Nūn, penktą valandą, vartai vėl atviri, miestas budo gyvenimui.

Stovėdamas priešais savo namą už miesto sienos, Jakobas Kuizelas stebėjo rytinį šurmulį. Šiek tiek svirduliavo, gerklė degė. Dar kartą prie išdžiūvusių lūpų kilstelėjęs bokalą prisiminė, kad šis tuščias. Tyliai nusikeikęs švystelėjo jį ant mėšlo krūvos, nors ankstyvas metas, sukudakavo pabaidytos vištos.

Sunkiais žingsniais korikas nukėblino trisdešimtį metrų ligi kūdros. Ties nendrynu nusimetęs liemenę ir kelnes, žvarbdamas atsistojo ant kranto. Giliai atsikvėpė ir nedvejodamas šoko nuo medinio lieptelio.

Smailios šalčio adatėlės akimirkai užgniaužė visas jusles. Bet šaltis padėjo aiškiai mąstyti. Po keleto stiprių yrių rankomis nutirpimas galvoje nuslūgo, nuovargis pranyko, vyriškis jautėsi žvalus ir blaivas. Žinojo, kad šis jausmas trumpas ir netrukus vėl užleis vietą didžiuliam nuovargiui, bet pastarąjį galima įveikti pakartotinai išgėrus alkoholio.

Jakobas Kuizelas visą naktį gėrė. Pradėjęs vynu ir alumi, ankstų rytą perėjo prie degtinės. Galva ne kartą sviro ant stalo, tačiau atsitiesęs ir vėl keldavo bokalą prie lūpų. Ana Marija Kuizel keletą kartų žvilgtelėjo į prirūkytą virtuvę, bet suprato niekuo negalinti vyrui padėti. Tokio pobūdžio girtuoklystės kartodavosi nuolat. Priekaištai negelbėjo, jie tik įsiutindavo koriką ir paskatindavo dar daugiau gerti. Tad žmona palikdavo jį ramybėje – žinojo, kad visa tai praeis. Budelis visada gerdavo vienas, tad tik nedaugelis miestiečių apskritai numanė apie jo prisilakimus kas ketvirtį. Bet Ana Marija galėjo gana tiksliai nuspėti, kada artėja išgertuvės. Sunkiausia būdavo tais atvejais, kai laukė egzekucija ar kankinimų procedūra. Tada jis kartais klejodamas klykdavo, smegenis užvaldant košmarams pirštai kabindavosi į stalą.

Dėl savo ūgio Jakobas Kuizelas išgerti galėjo itin daug. Bet šįkart alkoholis, regis, neketino palikti organizmo. Dar kartą skrosdamas ančių tvenkinėlį vyras pajuto vėl sukylančią baimę. Užsikoręs ant medinio lieptelio, skubiai apsirengė ir leidosi atgal į namus.

Ieškodamas ko nors geriamo puolė griozti virtuvės spintas. Nieko neradęs, nuskubėjo į kamarėlę šalimais. Žmogaus dydžio spintos kairiajame viršutiniame stalčiuje aptiko kolbą ryškiai žaliai žvilgančiu turiniu. Kuizelas išsiviepė. Žinojo, kad didžiausią vaistų nuo kosulio dalį sudaro alkoholis. Papildomos žolelės jo dabartinei būsenai tik pravers. Ypač raminantis daržinės aguonos poveikis.

Užvertęs galvą, korikas ėmė lašinti skystį ant iškišto liežuvio. Mėgavosi kiekvienu stipraus nuoviro lašu.

Jį sustabdė durų į virtuvę girgžtelėjimas. Mieguistai trindamasi akis ten stovėjo žmona.

– Vėl geri? – paklausė. – Ar nesiliautum jau?..

– Palik mane ramybėj, moterie. Vadinasi, man taip reikia.

Vėl priglaudęs buteliuką prie lūpų, vienu mauku jį ištuštino. Nusišluostęs burną, žengė į virtuvę. Nuo stalo pasičiupo kampą duonos. Nebuvo valgęs nuo vakar pietų.

– Eisi pas Štechlin? – pasiteiravo Ana Marija žinodama, kokia sunki užduotis laukia vyro.

Korikas papurtė galvą.

– Dar ne dabar, – suvebleno pilna burna. – Tik po pietų. Aukštieji ponai pirmiau turi pasitarti, ką daryti su stogine. Juk dabar atsirado ir kitų apklausiamųjų.

– Ar tau ir juos reikės?..

Jis sausai nusijuokė:

– Tikrai nemanau, kad jie Fugerių vežikui leis savo kailiu išmėgint įkaitintą geležį. O Georgą Rygą, tą juk čia pažįsta kiekvienas, šis turi savų užtarėjų.

Moteris atsiduso:

– Visad nukenčia beturčiai.

Budelis taip piktai trinktelėjo į stalą, kad alaus bokalai ir vyno taurės pavojingai susvyravo.

– Nekalti, o ne beturčiai. Nekalti!

Atsistojusi už nugaros žmona padėjo rankas jam ant pečių.

– Negali to pakeisti, Jakobai. Palik, kaip yra, – ištarė.

Nenoriai nustūmęs Anos Marijos rankas, korikas ėmė vaikštinėti tuos keletą metrų kambaryje pirmyn ir atgal. Visą naktį laužė galvą, kaip išvengti neišvengiamo. Bet nešovė jokia mintis, alkoholis sulėtino ir pasunkino mąstymą. Nieko nepaveiksi – išmušus dvylika, teks kankinti Martą Štechlin. Jeigu nepasirodytų ten, būtų atleistas iš tarnybos, su visa šeima išvarytas iš miesto ir turėtų užsidirbti kaip keliaujantis pirtininkas arba eiti elgetauti.

Kita vertus... Pribuvėja jo vaikams dovanojo gyvybę, jis neabejojo šios nekaltumu. Kaip galėjo moterį kankinti?

Jo kelias baigėsi prie spintos kamarėlėje. Šalimais rėpsojo atidaryta skrynia, kurioje korikas saugojo svarbiausias savo knygas. Pačiame viršuje gulėjo jau kiek pageltęs ir aptrintas graikų gydytojo Dioskorido veikalas apie vaistinius augalus – labai sena, bet vis dar reikšminga knyga. Staiga kažką sumanęs, budelis stvėrė ją į rankas ir įniko vartyti. Kaip jau ne kartą prieš tai žavėjosi preciziškais piešiniais ir pastabomis, iki smulkmenų aprašančiomis šimtus augalų. Kiekvienas lapelis, stiebelis tiksliai pavaizduotas ir apibūdintas.

Staiga stabtelėjo, pirštai nuslydo keliomis eilutėmis, pasigirdo murmesys. Galiausiai jo veidą nušvietė plati šypsena. Išskubėjo į lauką, praeidamas dar pasičiupo apsiaustą, skrybėlę ir maišą.

– Kurgi eini?! – šūktelėjo žmona jam pavymui. – Pasiimk bent duonos kąsnį!

– Dabar negaliu! – riktelėjo jis jau iš sodo. – Laikas spaudžia! Pakurstyk krosnį, tuoj grįšiu!

– Bet, Jakobai...

Tačiau vyras, regis, jos nebegirdėjo. Tą akimirką laiptais nusileido Magdalena su dvynukais. Barbara ir Georgas žiovavo. Juos prižadino tėvo riksmai ir bildesys, o dabar kamavo alkis.

– Kur išėjo tėvas? – pasidomėjo Magdalena trindamasi užmiegotas akis.

Ana Marija Kuizel palingavo.

– Nežinau, tikrai nežinau, – tarė pildama pieną mažiesiems į puodą ant krosnies. – Vartė vaistinių augalų knygą, o tada išbėgo kaip į uodegą įkąstas. Tikriausiai tai susiję su Štechlin.

– Su Štechlin?

Staiga Magdalena visiškai prabudo. Žvilgsniu nulydėjo tėvą, kuris kaip tik dingo už gluosnių prie tvenkinio. Daug negalvojusi čiupo nuo stalo paskutinį kriaukšlį duonos ir nuskuodė jam pridurmui.

– Magdalena, lik čia! – šūktelėjo motina.

Pamačiusi, kaip duktė dideliais žingsniais kuičia tvenkinio link, pakraipė galvą ir grįžo į vidų pas vaikus.

– Visai kaip tėvas, – sumurmėjo. – Kad tik tai nelaimės neatneštų...

Simonas pabudo nuo beldimo į miegamojo duris. Šis jį persekiojo jau sapne. Pramerkęs akis suprato, kad tai visai ne sapnas, o realybė. Pažvelgė pro langą. Dar tik brėško. Pasitrynė užmiegotas akis. Nebuvo pratęs keltis taip anksti, paprastai miegojo bent iki išmušant aštuonias.

– Kas yra? – krenkštelėjo durų pusėn.

– Čia aš, tėvas! Atidaryk, reikia pasikalbėt!

Simonas atsiduso. Jeigu jau tėvas ką nors įsikaldavo į galvą, perkalbėti jį būdavo nelengva.

– Luktelk mažumėlę! – šūktelėjo. Atsisėdęs ant lovos krašto, nusibraukė nuo veido juodas plaukų sruogas ir pamėgino susivokti.

Po vakarykščio sujudimo dar palydėjo Jakobą Šrėfogelį namo. Jaunajam tarybos nariui reikėjo paguodos ir klausytojo. Iki pat ryto šis pasakojo Simonui apie Klarą. Apie jos mielą, paslaugų būdą, kokia esanti pastabi ir trokštanti žinių, netgi daug labiau nei jos kartais tingūs įbroliai ir įseserės. Simonui kone ėmė rodytis, jog Jakobas Šrėfogelis globotinę Klarą myli dargi labiau nei savo tikruosius vaikus.

Marija Šrėfogel, gavusi iš jaunojo mediko stiprių migdomųjų ir nemažą porciją degtinės, netrukus nuėjo į lovą. Prieš tai gydytojas ją dar paguodė, kad Klara tikrai netrukus atsiras.

Likusi degtinė pranyko Simono ir Jakobo Šrėfogelio gerklėse. Galiausiai tarybos narys jam išpasakojo viską apie save, rūpesčius su dažnai nekalbia bei liūdna žmona ir abejones, ar sugebės pelningai tęsti neseniai mirusio tėvo verslą. Senasis Šrėfogelis garsėjo kaip keistuolis, bet taip pat ir kaip taupus bei sumanus žmogus. Darbininkus jis tvirtai laikė savo rankose. Tokio tėvo pėdomis sekti buvo nelengva. Ypač kai tai daryti teko sukakus vos trisdešimties. Senasis Šrėfogelis prasimušė iš žemo sluoksnio, kiti puodžių gildijos nariai jam visada pavydėjo greitos sėkmės. Dabar jo sūnaus veikla buvo stebima itin akylai. Vienas neteisingas žingsnis, ir visi supultų it vanagai.

Kaip tik prieš staigią senio mirtį nuo karštinės, Jakobas Šrėfogelis su juo susivaidijo. Priežastimi tapo smulkmena, vežimas sudegintų plytelių, bet ginčas buvo toks smarkus, kad Ferdinandas Šrėfogelis prieš pat mirtį pakeitė testamentą. Žemės sklypas prie Hohenfurcho tako, kuriame jaunuolis jau buvo suplanavęs įrengti dar vieną degimo krosnį, atiteko Bažnyčiai. Mirties patale senis dar norėjo jam kažką šnibžtelėti. Bet murmesys perėjo į paskutinį kosulį. Kosulį arba juoką.

Jakobas ligi pat šiol nebuvo tikras, kaip tėvas atsisveikino su šiuo pasauliu.

Vakarykštės nakties atsiminimai sukosi tvinksinčioje ir sopančioje nuo alkoholio Simono galvoje. Jam reikėjo kavos, ir greitai. Tik klausimas, ar tėvas paliks tam laiko. Kaip tik dabar šis vėl pabeldė į duris.

– Einu, einu! – šūktelėjo Simonas šokdamas į kelnes ir segiodamasis liemenę. Šlepsėdamas durų link užkliuvo už pilno naktipuodžio, šio turinys išsiliejo ant grindų. Keikdamasis ir šlapiais kojų pirštais atšovė skląstį, ir atsilapojusios durys žiebė jam į galvą.

– Pagaliau! Ko čia išvis užsirakinęs? – įskubėjo į Simono kambarį tėvas. Jo žvilgsnis nuslydo knygomis ant rašomojo stalo.

– Iš kur šitas gavai?

Jaunuolis susiėmė skaudamą galvą. Prisėdo ant lovos apsiauti auliniais.

– Verčiau nė neklausk, – murmtelėjo.

Jis žinojo, kad tėvas, šiaip ar taip, visus be išimties veikalus, sūnaus pasiskolintus iš koriko, laiko velnio pramanais. Negelbėjo ir tai, kad viršutinės atverstos knygos autorius buvo jėzuitas. Apie Atanazijų Kircherį Bonifacas Fronvyzeris nieko nenutuokė lygiai taip pat kaip apie Sanktorijų ar Ambruazą Parė. Senis ir čia, Šongau, liko felčeriu, ligonius tebegydančiu remiantis patirtimi, įgyta slaugant sužeistuosius kare. Simonas dar gerai atsiminė, kaip tėvas į šautines žaizdas pildavo verdantį aliejų, o vietoj narkozės įbrukdavo butelį degtinės. Kareivių riksmai lydėjo jį visą vaikystę. Šauksmai ir sustingę lavonai, kuriuos Bonifacas Fronvyzeris kitą dieną išvilkdavo iš palapinės ir apibarstydavo kalkėmis.

Nekreipdamas dėmesio į tėvą, Simonas nuskubėjo laiptais į virtuvę. Skubiai čiupo šalia ugniakuro stovintį prikaistuvį, kuriame dar teliūskavo šalti vakarykštės kavos likučiai. Po pirmojo gurkšnio jėgos sugrįžo. Sūnus nebegalėjo įsivaizduoti, kaip anksčiau išsiversdavo be kavos. „Nuostabus viralas, tikri velniški syvai“, – pamanė. Kartūs ir gaivinantys. Iš keliautojų buvo girdėjęs, kad ten, už Alpių, Venecijoje ir elegantiškame Paryžiuje, kai kurios užeigos jau pardavinėja kavą. Simonas atsiduso. Veikiausiai prabėgs dar šimtmečiai, kol tai pasieks ir Šongau.

Laiptais atidundėjo tėvas.

– Turime pasikalbėti! – šūktelėjo. – Vakar pas mane lankėsi Lechneris.

– Raštininkas?

Vaikinas pastatė molinį puodelį ant stalo ir susidomėjęs dirstelėjo į tėvą.

– Ko gi tasai norėjo?

– Jis sužinojo, kad susidėjai su jaunuoju Šrėfogeliu. Ir kad knaisiojiesi svetimuose reikaluose. Sako, kad nekištum nosies. Tai niekur nenuves.

– Šit kaip, – siurbtelėjo kavos Simonas.

Tėvas nenusileido:

– Štechlin kalta, ir baigta, sako Lechneris.

Senasis Fronvyzeris prisėdo prie sūnaus ant suolo ties ugniakuru. Pelenai buvo šalti. Vaikinas užuodė rūgštų kvapą tėvui iš burnos.

– Klausyk, – tarė Bonifacas, – pasakysiu atvirai. Tu žinai, kad mudu nesame pripažinti šio miesto gyventojai, nesame netgi pageidaujami. Mus tik pakenčia, ir tai tik todėl, kad paskutinis daktaras susirgo maru ir nukeliavo į pragarą, o mokyti šundaktariai mieliau lieka tolimajame Miunchene ar Augsburge. Lechneris bet kada gali mus išvaryti, tikrai gali. Ir jis tai padarys, jei nenurimsi. Tu ir korikas. Nestatyk savo gyvenimo ant kortos tik dėl kažkokios raganos.

Tėvas uždėjo šaltą, sugrubusią ranką jam ant peties. Simonas atsitraukė.

– Štechlin – ne ragana, – sukuždėjo.

– Net jei tai ir tiesa, – atkirto senis. – Taip nori Lechneris, ir miestui taip geriau. Be to...

Bonifacas Fronvyzeris nusiviepė tėviškai plekšnodamas sūnui per petį.

– Su koriku, pribuvėja ir mumis vietovėj jau ir taip per daug norinčių pragyvent iš gydymo. Atsikračius Štechlin, mes gausim daugiau darbo. Tada turėsim pajamų, o tu galėsi priiminėt gimdymus, tą reikalą visiškai perleisiu tau.

Simonas pašoko. Puodelis nuo stalo nusirito į žarijas krosnyje, kava šnypšdama išsiliejo ant pelenų.

– Viskas, kas tave domina, yra tavo pajamos! – šūktelėjo.

Tada nuskubėjo prie durų. Tėvas atsistojo.

– Simonai, aš...

– Ar jūs visi kvaili, ar kas? Nematote, kad čia darbuojasi žmogžudys? Galvojate tik apie savo pilvus, o ten kažkas žudo vaikus!

Trenkęs durimis vaikinas išlėkė į gatvę. Išgąsdinti riksmų kaimynai smalsiai sužiuro pro langus.

Simonas įsiutęs pakėlė galvą.

– Rūpinkitės tik savo reikalais! – riktelėjo. – Dar pamatysit. Kai Štechlin virs pelenais, viskas tik prasidės. O tada degs antra, paskui dar kas nors ir dar kas nors! O kada nors ateis ir jūsų pačių eilė!

Kraipydamas galvą nukėblino Kailiadirbių kvartalo link. Kaimynai nulydėjo jį akimis. Tiesą kalbėjo: nuo tada, kai Fronvyzerio sūnus ėmė meilintis koriko dukteriai, šis labai pasikeitė. Veikiausiai ana jį apkerėjo ar bent jau galvą apsuko, nors, tiesą sakant, tai vienas ir tas pats. Galbūt Šongau tikrai turės sudegti dar keletas žmonių, kol pagaliau stos ramybė.

Užvėrę langines kaimynai vėl ėmėsi savo rytinės avižinės košės.

Iš namų Jakobas Kuizelas siauru keliuku nuskubėjo į paupį. Keletą minučių paėjęs pakrantės taku priešais srovę, pasiekė Lecho tiltą.

Virš sudegusios stoginės tebekilo dūmų kamuoliai, kai kur dar ruseno žarijos. Antrasis tilto sargas Sebastianas, atsirėmęs į savo alebardą, kumpsojo ant tilto polio. Išvydęs koriką, pasisveikino nuvargusiu linktelėjimu. Žemas, kresnas sargas šaltomis dienomis po apsiaustu visuomet turėdavo gertuvę. Šįryt gėrimo šiam ypač reikėjo. Kolega šiuo metu tupėjo belangėje, tad jam sargybą eiti teko už du. Pamaina pasirodys tik po valandos, o jis čia stovi jau visą naktį. Be to, galėjo prisiekti, kad naktį visai pro pat jį šmėkštelėjo pats velnias. Juodas šešėlis, susilenkęs ir raišas.

– Ir jis man mostelėjo, mačiau tai visai aiškiai, – sušnibždėjo Sebastianas korikui bučiuodamas aplink kaklą ant odinės virvelės kabantį mažą sidabrinį kryželį su Nukryžiuotuoju. – Pasigailėk mūsų, švenčiausioji Mergele Marija, nuo tada, kai čia ėmė siautėt Štechlin, aplink slankioja piktosios dvasios, sakau tau!

Jakobas Kuizelas įdėmiai klausėsi. Galiausiai atsisveikinęs nupėdino tiltu Peitingo link.

Pažliugęs vieškelis vingiavo mišku. Korikui teko nuolat lenktis balų ir kelio duobių, kurios po speiguotos žiemos atrodė itin gilios. Kai kuriose vietose kelias buvo vos išvažiuojamas. Už mylios aptiko jaučių kinkinį, įklimpusį purve. Valstietis iš Peitingo galavosi stumdamas vežimą, bet rato išlaisvinti nepavyko. Kuizelas sustojo ir nekreipdamas dėmesio į valstiečio žvilgsnius įrėmė savo galingą kūną į vežėčias. Staigus stumtelėjimas, ir vežimas vėl laisvas.

Užuot padėkojęs, valstietis suskato murmėti maldą uoliai stengdamasis nepažvelgti budeliui į akis. Tada nuskubėjo į priekį, užšoko ant pasostės ir mostelėjo rimbu. Kuizelas keikdamasis jam pavymui sviedė akmenį.

– Mauk iš čia, bukas peitingieti! – riktelėjo. – Arba pakarsiu ant tavo paties botago!

Korikas buvo įpratęs, kad daugelis žmonių jo lenkiasi, bet širdį vis dar sugniauždavo nuoskauda. Padėkos ir nelaukė, tikėjosi bent vietos vežėčių gale. O dabar teko toliau dūlinti pažliugusiu keliu. Abipus augantys ąžuolai kone nemetė šešėlių. Jo mintys vis sugrįždavo prie Štechlin, kuri sulig kiekvienu varpo smūgiu artinosi prie kankinimų ir laužo.

Šiandien po pietų prasidės, – mąstė. – Bet galbūt man pavyks laimėti laiko...

Kairėje išnirus žvėrių takui, korikas pasilenkė po šakomis ir šmurkštelėjo į mišką. Medžiai pasitiko tyla, kuri jį kaskart nuramindavo. Atrodė, lyg Viešpats Dievas virš pasaulio tiestų sergstinčią ranką. Ant minkštų samanų švysčiojo pro šakas prasiskverbusios ryto saulės šviesos lopinėliai. Šen bei ten dar slūgsojo sniego likučiai. Tolumoje kukavo gegutė, uodų, bičių ir vabalų zvimbimas susiliejo į begalinį toną. Kryptingai žingsniuodamas mišku Kuizelas vis užkibdavo už voratinklių, nelyginant kaukė apgaubiančių veidą. Jo žingsnių garsą sugėrė samanos. Čia, miške, vyras tikrai jautėsi kaip namuose. Kai tik galėdavo, ateidavo čia rinkti žolelių, šaknų ir grybų. Manyta, kad Šongau mieste apie augalų pasaulį niekas nežino tiek, kiek korikas.

Išgirdęs šakos trakštelėjimą, stabtelėjo. Garsas sklido iš dešinės, nuo gatvės. Pasigirdo antras trakštelėjimas. Kažkas artinosi, ir tas kažkas stengėsi prisėlinti. Tik jam ne itin gerai sekėsi.

Apsižvalgęs Jakobas Kuizelas pastebėjo galvą siekiančią kėnio šaką. Pakibęs ant jos, prisitraukė ir pranyko spygliuotoje lajoje. Po keleto minučių žingsniai prisiartino. Luktelėjęs, kol šie atsidurs tiesiai po juo, pasileido.

Magdalena jį išgirdo paskutinę akimirką. Ji metėsi į priekį ir atsigręžusi išvydo, kaip tėvas dribteli ant miško žemės tiesiai jai už nugaros. Prieš pat susidūrimą Jakobas atpažino, kas po juo, ir nusirito į šoną. Dabar įsiutęs atsistojo ir ėmė purtytis sniegą bei kėnio spyglius nuo liemenės.

– Ar išprotėjai? – sušnypštė. – Ko čia slankioji miške it kelių plėšikė? Ar neturėtum būti pas motiną ir padėti jai trinti žoleles? Užsispyrusi merga!

Magdalena sunkiai nurijo seilę. Tėvas garsėjo savo ūmiais įniršio priepuoliais. Vis dėlto atsakydama tvirtai pažvelgė jam į akis:

– Mama sakė, kad tu čia dėl Štechlin. Pamaniau, kad galėčiau tau padėt.

Jakobas Kuizelas garsiai nusikvatojo:

– Padėti? Tu? Padėk motinai, darbo pakanka. O dabar drožk iš čia, kol nepakėliau rankos.

Duktė sukryžiavo rankas ant krūtinės.

– Nesileisiu taip paprastai nuvaroma nelyginant mažas vaikas. Bent pasakyk, ką ruošiesi daryt. Juk Marta ir man padėjo išvyst šį pasaulį. Kiek tik save atsimenu, kartą per savaitę nešdavau jai žolelių ir tepalų. O dabar jos likimas turėtų man nerūpėti?

Korikas atsiduso:

– Magdalena, patikėk manim, taip bus geriausia. Kuo mažiau žinosi, tuo mažiau vėliau išplepėsi. Pakanka, kad vis sukiesi aplink jaunąjį daktarą. Žmonės jau užtektinai plaka liežuviais.

Magdalena nusišypsojo mažos mergaitės šypsena, kuria anksčiau iš tėvo visad išviliodavo ko nors saldaus.

– Tau Simonas taip pat patinka, ar ne?

– Liaukis, – suniurzgė tėvas. – Koks skirtumas, ar man jis patinka. Jis – daktaro sūnus, o tu – koriko duktė. Tad nekišk prie jo nagų. O dabar žygiuok namo padėti motinai.

Magdalena vis dar neketino pasiduoti. Ieškodama tinkamų žodžių, nužvelgė mišką. Staiga išvydo kažką baltuojant už lazdyno.

Nejau tai?..

Nuskubėjusi ten, iškasė baltą žvaigždės formos gėlelę. Žemėtomis rankomis ištiesė ją tėvui. Šis nustebęs suėmė žiedelį didžiulėmis letenomis.

– Čemerys, – pauostė prie nosies prikištą gėlelę. – Šiose vietovėse jau seniai jo nemačiau. Juk žinai, kad sakoma, jog raganos iš jo gaminančios tepalą, kuris Valpurgijos naktį joms leidžiąs skristi.

Magdalena linktelėjo.

– Daubenberger iš Peitingo pasakojo man apie tai. Ji taip pat mano, kad vaikų žmogžudystės kažkaip susijusios su Valpurgijos naktimi.

Tėvas skeptiškai ją nužvelgė:

– Su Valpurgijos naktimi?

Mergina kinktelėjo.

– Ji sako, jog tai negalįs būti atsitiktinumas. Po trijų dienų vyks raganų puota, jos šoks ir skraidys prie Hohenfurcho tako, ir...

Jakobas Kuizelas šiurkščiai ją nutraukė:

– Ir tu tiki tais kliedesiais? Drožk namo rūpintis skalbiniais, man tavęs čia nereikia.

Magdalena piktai dėbtelėjo į tėvą.

– Bet juk pats ką tik sakei, kad raganos ir skraidymo tepalai egzistuoja! – spyrė koja į išvirtusio beržo kamieną. – Tai kas gi tiesa?

– Aš sakiau, kad žmonės taip kalba. Tai kas kita, – atsiduso Kuizelas. Jis rimtai pažvelgė į dukrą. – Tikiu, kad yra blogų žmonių, – pridūrė. – Ar tai raganos, ar juodaskverniai – man vis vien. Taip, manau, kad yra tinktūrų bei tepalų, kurie leidžia tikėti, jog esi ragana. Dėl kurių tampi piktas ir imi rujoti nelyginant katė. Eliksyrų, kurie, dėl manęs, ir skraidina.

– Daubenberger žino, iš ko gaminamas toks skraidymo tepalas, – linktelėjo Magdalena ir suskato pašnibždomis vardinti: – Čemerys, mandragoros šaknis, durnaropė, drignė, mauda, vaistinė šunvyšnė... Senė man parodė daugybę žolelių miške. Kartą netgi radome varpotąją juodžolę.

Jakobas Kuizelas nepatikliai sužiuro:

– Varpotąją juodžolę? Tu įsitikinusi? Visą savo gyvenimą nė vienos neteko regėti.

– Prisiekiu švenčiausiąja Mergele Marija, tai tiesa! Patikėk, tėve, pažįstu kiekvieną žolelę šiose vietovėse. Tu mane daug ko išmokei, o Daubenberger parodė tai, kas liko!

Jakobas Kuizelas skeptiškai ją nužvelgė. Tada paklausinėjo apie keletą žolelių. Ji visas pažinojo. Patenkintas atsakymais pasiteiravo apie tam tikrą augalą ir ar ji žinanti, kur šį rasti. Trumpai pagalvojusi, Magdalena linktelėjo.

– Vesk mane ten, – liepė korikas. – Jei tai tiesa, papasakosiu, ką ketinu daryt.

Po gero pusvalandžio žygio pėsčiomis, juodu pasiekė savo tikslą – ūksmingą miško proskyną, apsuptą nendrių. Prieš jų akis atsivėrė išdžiūvęs tvenkinys, nusėtas žolės salelėmis. Už jo besidriekianti drėgna pieva kur ne kur žibėjo violetine spalva. Atsidavė pelke ir durpėmis. Užsimerkęs Jakobas Kuizelas įkvėpė miško oro. Kartu su sakingais pušų spygliais ir drėgnu pelkės kvapu užuodė subtilų dar kažko aromatą.

Ji buvo teisi.

Simono Fronvyzerio įtūžis kiek atvėso. Visas įraudęs po kivirčo su tėvu iš pradžių nuskubėjo į turgaus aikštę, kur prie vieno prekystalių pusryčiams suvalgė kelis džiovintus obuolių žiedus ir žiauberę duonos. Kramsnojant lipnius, saldžius žiedus, pyktis vis labiau garavo. Tiesiog nebuvo prasmės nervintis dėl tėvo. Juodu paprasčiausiai pernelyg skirtingi. Daug svarbiau mąstyti blaiviai. Laikas spaudžia. Simonas suraukė kaktą.

Aristokratas Jakobas Šrėfogelis jam sakė, kad po keleto dienų tarti savo nuosprendžio Šongau pasirodys kurfiursto vietininkas. Lig tol reikia rasti kaltininką, mat tarybos nariai neturi nei noro, nei pinigų kurfiursto pavaduotoją ir jo palydą penėti ilgiau nei būtina. Be to, teismo raštininkui Lechneriui reikia ramybės mieste. Jeigu iki jo prakilnybės Volfo Dytricho Zandicelio pasirodymo dar nevyraus santarvė, raštininko autoritetas Šongau gerokai nukentės. Tad jiems liko trys, daugiausia keturios dienos. Tiek laiko užtruks gurguolės su kareiviais ir samdiniais kelionė iš tolimojo dvaro Tyrhauptene iki Šongau. Kai tik vietininkas bus čia, nei jis, Simonas, nei korikas, nei gerasis Dievas neišgelbės Martos Štechlin nuo laužo.

Susigrūdęs paskutinį obuolio žiedą į burną, vaikinas patraukė šurmuliuojančia turgaus aikšte. Nuolat turėjo lenktis tarnaičių ir valstiečių žmonų, besipešančių prie prekystalių dėl mėsos, kiaušinių ir morkų. Viena kita nulydėjo jį svajingu žvilgsniu. Jų nepaisydamas jaunuolis pasuko į Vištų gatvę, kur gyveno Zofi įtėviai.

Raudonplaukė mergiotė nedavė jam ramybės. Medikas neabejojo, kad ši žino daugiau nei sako. Jam atrodė, kad joje glūdi paslapties raktas, nors kol kas dar ir pats nenutuokė, koks būtent mergaitės vaidmuo. Priėjęs tarp dviejų didesnių fachverkinių[4] namų įspraustą trobelę, nesulaukiančią perdažymo, skaudžiai nusivylė. Zofi čia nebesirodė jau dvi dienas. Jos įtėviai nė nenutuokė, kur ši užtruko.

– Ta nedorėlė daro, ką nori, – burbėjo lino audėjas Andrėjas Dangleris, globojęs mergaitę nuo pat jos tėvų mirties. – Jei ji čia – paskutinį kąsnį suryja, o kai turi dirbt – po miestą valkiojasi. O, kad anuomet nebūčiau sutikęs su šiuo sandėriu.

Simonas mielai būtų priminęs, kad už Zofi globą Dangleris iš miesto gauna nemažą atlygį, bet apsiribojo linktelėjimu.

Andrėjas plūdosi toliau.

– Nenustebčiau, jei ji eitų išvien su ragana, – nusispjovė. – Jau ir jos motina, kailiadirbio Hanso Hėrmano žmona, buvo tokia. Kerais nuvarė vyrą į kapus, o tada ir pati pakratė kojas nuo džiovos. Šis vaikas visą laiką ožiavosi, norėjo būti geresnis ir nesėdo su mumis, lino audėjais, prie vieno stalo. Dabar gavo, ko nusipelnė!

Atsirėmęs į durų staktą ėmė kramtyti pušies skiedrą.

– Jei būtų mano valia, galėtų ir visai čia nebepasirodyt! Veikiausiai pasipustė padus, kol neištiko Štechlin likimas.

Lino audėjui besiskundžiant, Simonas prisėdo ant mėšlo vežimo greta namo ir giliai atsikvėpė. Jautėsi, lyg trypčiotų vietoje. Mieliausiai būtų siuntančiam Dangleriui vožęs į veidą. Užuot tai padaręs, tiesiog nutraukė šio tiradą:

– Ar pastaruoju metu pastebėjai ką nors keisto Zofi elgesyje? Ar ji buvo kitokia?

Andrėjas Dangleris nužvelgė jį nuo galvos iki kojų. Gydytojas puikiai suprato, kad lino audėjui jis panašus į dabitą. Su aukštomis odinėmis pušnimis, žaliu aksomo švarku ir madingai pakirpta ožio barzdele bei raitytais ūsais paprastam amatininkui jis išrodė kaip išlepęs miestietis iš tolimosios sostinės Augsburgo. Tėvas teisus. Jis nepriklauso vietiniams ir net nesistengia elgtis taip, tartum priklausytų.

– Kas tau darbo, šundaktari? – rėžė Dangleris.

– Esu atsakingas medikas kankinant Štechlin, – suskato iš piršto laužti Simonas. – Tad norėčiau apie ją susidaryti vaizdą, kad suprasčiau, kokios raganiškos galios joje slypi. Taigi, ar Zofi pasakojo apie Štechlin?

Lino audėjas gūžtelėjo.

– Kartą užsiminė, kad norėtų tapt pribuvėja. O kai susirgo mano žmona, iškart turėjo reikiamų vaistų. Veikiausiai gavo jų iš Štechlin.

– O šiaip?

Andrėjas Dangleris dvejojo, tada, rodos, kažką prisiminęs išsiviepė:

– Kartą mačiau, kaip užpakalinio kiemo smėly braižė kažkokį ženklą. Kai ją užtikau, greit nuvalė.

Simonas sukluso.

– Kokį ženklą?

Trumpai pamąstęs lino audėjas išsitraukė iš burnos pušies skiedrą ir pasilenkęs kažką nupiešė dulkėse.

– Atrodė maždaug taip, – galiausiai tarė.

Simonas pamėgino iš neryškių linijų ką nors suprasti. Piešinys vaizdavo kažką panašaus į trikampį su užraitymu apačioje.

Jam tai kažką priminė, tačiau kaskart, kai jau manėsi esąs beveik tikras, prisiminimas vėl išnykdavo. Dar kartą įsižiūrėjęs į piešinį dulkėse, nubraukė jį batu ir patraukė upės link. Šiandien turėjo dar ir kitą tikslą.

– Ei! – šūktelėjo Dangleris jam pridurmui. – Tai ką gi reiškia tas ženklas? Ar ji ragana?

Simonas pagreitino žingsnį. Neilgai trukus lino audėjo riksmas susiliejo su rytiniu miesto šurmuliu. Iš tolumos sklido kūjų dundėjimas kalvėje, vaikai gainiojo būrį gagenančių žąsų.

Jau po keleto minučių medikas pasiekė Pilies vartus, stūksančius greta kurfiursto rezidencijos. Čia namai buvo tvirtesni, statyti tik iš plytų. Be to, gatvėse voliojosi mažiau atliekų. Pilies vartų kvartale gyveno gerbiami amatininkai ir sielininkai. Visi, kam pavykdavo prakusti, keldavosi į šią vietovę, toli nuo dvokiančios kailiadirbių gyvenvietės prie upės ar Mėsininkų kvartalo toliau rytuose su jame įsikūrusiais paprastais dažytojais ir staliais. Trumpai pasveikinęs sargybą einantį vartų apsaugininką, Simonas leidosi į Altenštatą, išsidėsčiusį vos už mylios į šiaurės vakarus nuo Šongau.

Nors balandžio saulė danguje tokį ankstyvą metą dar stipriai nekaitino, bet jos šviesa spigino medikui į akis. Jam skaudėjo galvą, džiūvo gerklė. Vėl apsireiškė pagirios po vakarykščių išgertuvių su Jakobu Šrėfogeliu. Prie upokšnio stataus kelio pakrašty Simonas pasilenkė atsigerti. Pradundėjus arklių vežimui, ilgai nelaukęs į jį įšoko ir įsitaisė ant pririštų statinių. Taip vežiko nepastebėtas jau netrukus atsidūrė Altenštate.

Jo tikslas buvo Štraserio smuklė kaimo viduryje. Vakar vakare, prieš jam išeinant pas Šrėfogelius, korikas pasakė penkias pavardes. Pavardes vaikų, kurie nuolat lankydavosi pas Štechlin: Grimeris, Kracas, Šrėfogel, Dangler ir Štraseris. Du buvo negyvi, dvi dingusios. Liko paskutinis – Altenštato smuklės savininko Štraserio globotinis.

Pravėrus žemas medines smuklės duris, Simono nosin trenkė kopūstų, dūmų, seno alaus ir šlapimo tvaikas. Štraserio užeiga buvo vienintelė šioje vietovėje. Kas ieškojo ko nors geresnio, keliavo į Šongau. O čia buvo ateinama gerti ir užmiršti.

Simonas prisėdo ant medinės taburetės prie peilių dūriais išgražinto stalo ir šūktelėjo atnešti alaus. Į jį įtariai dėbtelėjo du vežikai, tokį ankstyvą metą jau kilnojantys bokalus. Smuklininkas, plikas drūtas vyras odine prijuoste, atšlepsėjo prie stalo su putojančiu bokalu ir stumtelėjo gėralą jaunuoliui.

– Į sveikatą, – murmtelėjo ir taisėsi grįžti atgal prie prekystalio.

– Sėskitės, – parodė į tuščią taburetę Simonas.

– Dabar negaliu, turiu klientų, juk matai.

Smuklininkui jau kone nusisukus, gydytojas sulaikė jį už rankos ir švelniai prisitraukė prie savęs.

– Prašau, sėskitės, – pakartojo. – Turime pasikalbėti. Apie jūsų globotinį.

Štraseris atsargiai dirstelėjo į vežikus, tačiau šie atrodė įsigilinę į savo pokalbį.

– Johanesą? – sušnibždėjo. – Ar jį radot?

– O jis prapuolė?

Francas Štraseris atsidusęs susmuko ant kėdės greta mediko.

– Nuo vakar pietų. Turėjo pasirūpinti arkliais tvarte. Paskui nebepasirodė. Greičiausiai papustė padus šunsnukis.

Simonas sumirksėjo. Smuklė buvo silpnai apšviesta, uždarytos langinės vos praleido šviesą. Ant palangės blausiai ruseno balana.

– Nuo kada Johanesas pas jus mokosi? – pasiteiravo smuklininko.

Francas Štraseris susimąstė.

– Jau geri treji metai, – galiausiai tarė. – Tėvai kilę iš Altenštato, geri žmonės, bet silpnos sveikatos. Motina mirė neilgai trukus po gimdymo. Vos po trijų savaičių paskui ją į kapus nusekė ir tėvas. Johanesas buvo jauniausias, pasiėmiau jį. Jam nieko netrūko, prisiekiu Dievu!

Simonas kilstelėjo prie lūpų bokalą. Alus buvo silpnas ir beskonis.

– Girdėjau, kad dažnai lankydavosi Šongau, – klausinėjo toliau.

Štraseris linktelėjo.

– Tiesa. Kai tik turėdavo laisvą valandą, keliaudavo ten. Velniai žino, kuo ten užsiimdavo.

– O kur jis pasidėjo, taip pat nenumanote?

Šeimininkas gūžtelėjo.

– Galbūt savo slėptuvėje.

– Slėptuvėje?

– Ten jau keletą kartų buvo likęs per naktį, – paaiškino Štraseris. – Visada, kai už vėl privirtą košę prideramai atitašydavau jam nugarą, dumdavo į slėptuvę. Kartą mėginau atsargiai išklausinėt, bet tik prasitarė, kad jos niekas neras, net nuo velnio esąs ten saugus.

Simonas paskendęs mintyse toliau gurkšnojo alų. Staiga skonis jam tapo nebe toks svarbus.

– Ar dar kas nors žinojo apie tą... slėptuvę? – atsargiai pasiteiravo.

– Galimas daiktas, – suraukė kaktą Francas Štraseris. – Juk žaisdavo ir su kitais vaikais. Kartą jie man čia visą krūvą bokalų sukūlė. Įslinko sau į vidų, stvėrė kepalą duonos ir sprukdami parvertė bokalus, suskretėlių šutvė!

– Kaip atrodė tie vaikai?

Štraseris jau įsikarščiavo:

– Suskretėlių šutvė, štai kas jie! Tiems našlaičiams iš miesto tik šunybės galvoj. Nedėkingi padugnės! Užuot nuolankiai džiaugęsi, kad kas juos priglobė, dar ir įžūlauja!

Simonas giliai atsikvėpė. Vėl įsiskaudėjo galvą.

– Kaip jie atrodė, norėčiau žinoti, – sušnibždėjo.

Smuklininkas susimąstė.

– Su jais buvo tokia raudonplaukė, raganos plaukai... Juk sakau, jie niekam tikę.

– Ir net nenutuokiate, kur galėtų būti ta slėptuvė?

– Kam tau to berniuko? – suglumo Francas Štraseris. – Ar ko pridirbo, kad taip atkakliai jo ieškai?

Simonas papurtė galvą.

– Nesvarbu.

Padėjęs šeimininkui ant stalo kreicerį už alų, išėjo iš tamsios smuklės. Kraipydamas galvą Francas Štraseris nulydėjo jį žvilgsniu.

– Prakeikta suskretėlių šutvė! – dar riktelėjo medikui įkandin. – Jeigu jį pamatysi, apskaldyk ausis! Nusipelnė!

_______________

[4] Architektūros stilius, kurio skiriamasis bruožas – pastato išorėje išdėstytos medinės sijos, dalijančios fasadą į skirtingos formos plokštes.

8

Penktadienis,

1659-ųjų Viešpaties metų balandžio 27 d.,

10 val. ryto

Įsitaisęs prie didelio posėdžių stalo rotušėje, raštininkas pirštais barbeno kažkokį karinį maršą, kurio ritmas niekaip neišėjo šiam iš galvos. Jo žvilgsnis nuslydo riebiais priešais sėdinčių vyrų veidais. Raudoni nudribę žandai, ašarojančios akys, retėjantys plaukai... Net ir madingai sukirpti švarkai bei kruopščiai iškrakmolytos nėriniuotos nosinaitės neįstengė nuslėpti to, kad geriausios tų vyrų dienos jau seniai praeityje. „Jie laikosi įsikibę į savo galią ir pinigus, nes nieko kito jiems neliko“, – mąstė Lechneris. Jų akys tryško tokiu bejėgiškumu, kad Johanas jų bemaž gailėjo. Mažame, gražiame jų miestelyje dėjosi velniava, o jie nieko negalėjo paveikti. Stoginė sudegė, kai kurie prarado daug pinigų, ir dar kažkas atiminėjo jų vaikus. Tarnaitės ir tarnai, valstiečiai ir paprasti žmonės iš jų, miesto ponų, laukė, kad šie padarytų visam tam galą. Bet valdininkai ir patys buvo sutrikę, ir dabar taip spitrijosi į Lechnerį, tarsi šis vienu spragtelėjimu pirštais, vienu plunksnos brūkštelėjimu galėtų įveikti visas negandas. Raštininkas juos niekino, nors šiems to niekada ir neparodys.

Niekuomet nemušk asilo, ant kurio sėdi...

Skambtelėjęs varpeliu pradėjo posėdį.

– Dėkoju, kad dėl šio neeilinio vidinės tarybos posėdžio taip skubiai sustabdėte savo, be abejonės, svarbius reikalus, – pradėjo. – Tačiau manau, kad jis būtinas.

Šeši tarybos nariai stropiai linktelėjo. Burmistras Karlas Zėmeris nėriniuota nosinaite nusišluostė prakaituotą kaktą. Antrasis burmistras Johanas Piuchneris grąžydamas rankas pritariamai sumurmėjo. O šiaip viešpatavo tyla. Tik senasis ligoninės valdytojas Vilhelmas Hardenbergas suspaustomis lūpomis pasiuntė luboms keiksmą. Mintyse kaip tik suskaičiavo, kiek jam atsieisiąs stoginės gaisras. Cinamonas, saldumynai, puikiausių medžiagų ryšuliai – viskas virto pelenais.

– Viešpatie Dieve aukštybėse, kažkas turi už tai sumokėti! – suaimanavo jis. – Sumokėti turi kažkas!

– Keiksmai taip pat nepagelbės, – nekantriai į ąžuolines grindis lazda kaukštelėjo aklasis Matijas Augustinas. – Leiskite Lechneriui pranešti, kas paaiškėjo apklausus vežikus.

Teismo raštininkas dėkingas dirstelėjo į jį. Nors vienas, kuris, be jo paties, dar neprarado blaivaus proto. Tada tęsė savo kalbą:

– Kaip žinote, vakar vakare kažkas pagrobė Klarą Šrėfogel. Prieš tai ji, kaip ir abu mirę vaikai, trainiojosi pas Štechlin. Žmonės kalba gatvėje regėję velnią.

Tarybos salėje sukilo kuštulys ir murmesys, kai kurie persižegnojo.

– Žmonės mato daug ką, taip pat ir dalykus, kurie neegzistuoja, – ramindamas iškėlė rankas Johanas Lechneris. – Tikiuosi, kad šiandien po pietų apklausus pribuvėją žinosime daugiau.

– Kodėl ta ragana seniai ne ant tempimo suolo? – suniurzgė senasis Augustinas. – Turėjot laiko visą naktį.

– Jei būtų buvus mano valia, jau būtume pasistūmėję į priekį, – linktelėjo Lechneris. – Bet liudytojas Šrėfogelis paprašė atidėti. Jo žmona prastai jaučiasi. Be to, pirmiausia norėjome apklausti vežikus dėl padegimo.

– Ir ką? – pakėlė galvą ligoninės valdytojas Hardenbergas. Jo akys žėravo įniršiu. – Kas tai padarė? Kas tas šunsnukis? Dar šiandien jis turi šokinėt kilpoj!

Teismo raštininkas gūžtelėjo pečiais.

– Dar nežinome. Tiek tilto sargas, tiek Georgas Rygas patvirtino, kad ugnis išsiplėtė labai greitai. Kažkas ne šiaip prikišo degtuką. Bet nė vienas jų nepastebėjo augsburgiečių. Šie pasirodė tik vėliau gelbėti savo prekių.

– Labai greit pasirodė, – tarstelėjo Matijas Holtshoferis, trečiasis burmistras, apkūnus plikagalvis vyras, susikrovęs turtą iš meduolių ir saldumynų. – Visus savo ryšulius išsinešė ir veik nepatyrė nuostolių. Puikiai išsisuko.

Burmistras Zėmeris pešiojosi menkus plaukus.

– Ar įmanoma, kad augsburgiečiai padegė, o tada savo prekes greitai sutempė į saugią vietą? – paklausė šis. – Jei tikrai ketina tiesti naują prekybos kelią, turi pasirūpinti, kad žmonės nebegalėtų sandėliuot pas mus. Ir tai jiems pavyko.

– Netikiu, – papurtė galvą antrasis burmistras Piuchneris. – Nepalanki vėjo kryptis, liepsnojantis sienojas, ir jie būtų netekę savo prekių lygiai kaip ir mes.

– Net jei ir taip, – paprieštaravo Karlas Zėmeris. – Kas tiems augsburgiečiams keletas ryšulių ir statinių? Jeigu įsitaisys prekybos kelią, jis bus ir už auksą brangesnis. Pirmiausia raupsuotųjų prieglauda miesto pašonėje, dabar sudegusi stoginė – jie mums duobę kasa!

– Beje, dėl raupsuotųjų prieglaudos... – nutraukė jį teismo raštininkas. – Vakar buvo suniokota ne tik stoginė, kažkas siautėjo ir prieglaudos statybvietėje. Klebonas man pranešė, kad nuversti pastoliai. Kažkas išgriovė dalį pamatų, pradingo skiedinys, sukapota statybinė mediena... Savaičių darbą velnias nunešė ant uodegos.

Burmistras Zėmeris atsargiai linktelėjo.

– Visada sakiau, kad tokios raupsuotųjų prieglaudos statyba čia nepageidaujama. Žmonės tiesiog būgštauja, kad prekybininkai nebepasirodys, jei tiesiai priešais vartus įkursime raupsuotųjų gyvenvietę. Be to, kas gali užtikrinti, kad liga aplenks mūsų miestą. Epidemijos plinta!

Žilaplaukis ligoninės valdytojas Vilhelmas Hardenbergas jam pritarė:

– Tokį niokojimą, be abejonės, reikėtų smerkti, bet, kita vertus... Galima suprasti, kodėl žmonės priešinasi: šios gyvenvietės niekas nenori, o ji vis tiek statoma. Dėl to, kad neteisingai suprantamas gailestingumas!

Prieš prabildamas Karlas Zėmeris nurijo didelį gurkšnį iš krištolinės taurės.

– Gailestingumo riba ten, kur kyla grėsmė miesto interesams, tokia mano nuomonė.

Aklasis Augustinas lazda taip trenkė į stalą, kad grafinuose pavojingai suteliūškavo brangus portveinas.

– Kvailystės! Kam dabar rūpi ta raupsuotųjų prieglauda! Turime svarbesnių problemų. Jei augsburgiečiai sužinos, kad įkalinome vieną jų vežikų vadovų, ir dar Fugerių giminės... Sakau, paleiskite vežikus ir sudeginkite raganą, tada Šongau vėl įsiviešpataus ramybė!

– Kažkaip nesueina galai, – vėl papurtė galvą antrasis burmistras Johanas Piuchneris. – Gaisras, žmogžudystės, pagrobimas, sugriauta raupsuotųjų prieglauda... Štechlin jau seniausiai įkalinta, o negandos vis tiek nesiliauja!

Kiti taip pat pasiuto rėkauti vieni per kitus.

Ramiai klausydamasis ginčų, teismo raštininkas Johanas Lechneris protarpiais kažką pasižymėdavo. Dabar atsikrenkštė. Tarybos nariai tuoj pat viltingai sužiuro į jį. Raštininkas prabilti neskubėjo.

– Aš dar ne visai įsitikinęs augsburgiečių nekaltumu, – galiausiai ištarė. – Todėl pirmiausia siūlau šiandien kankinti Štechlin. Jeigu, be vaikų žmogžudysčių, ši prisipažins ir dėl gaisro, Augsburgo vežiką vis dar galėsime paleisti. Jeigu ne, nepabijosiu apklausti ir jį.

– O Fugeriai? – paklausė burmistras Zėmeris.

Lechneris šyptelėjo:

– Fugerių giminė buvo galinga prieš karą. Dabar jie visiems buvę nebuvę. Be to, jei Augsburgo vežikas kankinamas tikrai prisipažins padegęs, Fugeriams bus striuka.

Atsistojęs suvyniojo prirašytą pergamentą.

– O tada rankose turėtume šį tą prieš Augsburgą, ar ne taip?

Tarybos nariai linktelėjo. Gera turėti teismo raštininką. Tokį kaip Lechneris. Jo dėka atrodė, kad viskas išsprendžiama.

Sugriebusi mergaitę, balta kaulėta velnio ranka lėtai susispaudė. Klara pajuto, kaip ima trūkti oro, liežuvis virto sutinusiu mėsos gumulu, išsprogusios akys stebeilijosi į neryškų veidą, boluojantį tartum pro miglą. Velnias buvo plaukuotas nelyginant ožys, ant kaktos augo du susisukę ragai, akys žėravo kaip žarijos. Staiga veidas pasikeitė – tapo pribuvėjos grimasa, žvilgsniu maldaudama atleidimo ši rankomis sugniaužė Klaros kaklą. Rodos, kažką kuždėjo, bet mergaitė nesuvokė žodžių prasmės.

Baltas kaip sniegas, raudonas kaip kraujas...

Veidas ir vėl pakito. Virš jos klūpojo patėvis Jakobas Šrėfogelis į kreivą vypsnį perkreipta burna ir spaudė vis stipriau ir stipriau. Mažoji pajuto, kaip senka gyvybė, tolumoje išgirdo vaikų balsus – berniukų. Paklaikusi atpažino negyvus žaidimų draugus, Pėteris ir Antonas šaukėsi pagalbos. Veidas dar kartą pasikeitė. Virto pašėlusiai ją purtančia ir kalbinančia Zofi. Draugė iškėlė ranką ir sudavė Klarai skambų antausį.

Smūgis grąžino ją į realybę.

– Pabusk, Klara! Pabusk!

Mergaitė nusipurtė. Aplinkinis pasaulis paryškėjo. Virš savęs išvydo pasilenkusią Zofi, vyresnioji mergaitė glostė jai sopantį skruostą. Jiedvi supančios drėgnos uolinės sienos, išpieštos pelenų spalvos ženklais, kryžiais ir formulėmis, suteikė saugumo jausmą. Buvo tylu ir vėsu. Tolumoje buvo girdėti medžių šlamesys. Šalia voliojosi jos medinė lėlė, nors ir purvina bei sudraskyta, bet primenanti namus. Klara nusiraminusi atsilošė. Čia velnias jos niekada neras.

– Kas... kas atsitiko? – sukuždėjo.

– Kas atsitiko? – vėl pralinksmėjo Zofi. – Tu sapnavai ir savo riksmais kaip reikiant įvarei man baimės. Buvau lauke, kai staiga išgirdau tave klykiant. Jau pamaniau, kad jie mus rado...

Klara pamėgino atsistoti. Primynus dešinę koją, iki pat šlaunies nusmelkė skausmas. Sunkiai alsuodama turėjo vėl atsigulti. Skausmas nuslūgo tik labai palengva. Zofi susirūpinusi dirstelėjo žemyn. Pažvelgusi ten pat, Klara išvydo, kad jos dešinioji kulkšnis išbrinkusi nelyginant obuolys. Pėda buvo nusėta mėlynėmis, blauzda taip pat atrodė ištinusi. Judinant skaudėjo petį. Ji žvarbo, vėl pakilo temperatūra.

Staiga prisiminė pabėgimą. Šuolį pro langą, panišką lėkimą miesto gatvėmis, antrą šuolį iš greta miesto sienos augančio ąžuolo į krūmus apačioje. Jau tada iškart pajuto, kad nusileido nesėkmingai, tačiau baimė nuginė ją tolyn. Vis tolyn per laukus, gilyn į mišką. Šakos it rankos brūkščiojo per veidą, keletą kartų mergaitė pargriuvo, bet kaskart atsikėlusi dūmė toliau. Galiausiai pasiekė slėptuvę. Kaip grūdų maišas susmuko ant žemės ir bematant užmigo. Tik kitą rytą ją pažadino Zofi.

Raudonplaukė mergaitė iš miesto išslinko tuo pačiu keliu, kaip ir ji. Klara taip džiaugėsi, kad Zofi šalia. Trylikametė atrodė beveik kaip suaugusi. Žaidžiant čia, slėptuvėje, Klarai ji bemaž atstodavo motiną. Apskritai, jei ne Zofi, jų būrelis nė neegzistuotų, ir ji tebebūtų vieniša globotinė, įtėviams nematant erzinama, mušama, žnaiboma ir spardoma brolių bei seserų.

– Pabūk ramiai.

Raudonplaukė iš atsinešto maišelio ištraukė ąžuolo žievės ir liepos lapų, išteptų kažkokiu tepalu, ir apvyniojo jais ligonės kulkšnį. Tada viską aprišo plaušais. Pėda Klara pajuto malonią vėsą, kulkšnį, rodos, ėmė nebe taip skaudėti. Jai besižavint kraujo sesers meistriškai suregztu įtvaru, ši kažką ištraukė iš už nugaros.

– Štai, gerk. Atnešiau tau.

Draugė ištiesė jai molinį dubenėlį, kuriame teliūškavo pilkšvas skystis.

– Kas tai?

Zofi išsišiepė:

– Gerk neklausinėjus. Tai... gydomasis gėrimas. Štechlin išmokė. Jis padės tau ramiai užmigti. O kai pabusi, pėdą skaudės jau daug mažiau.

Klara skeptiškai nužvelgė skystį, stipriai kvepiantį dilgėlėmis ir mėtomis. Zofi visada atidžiai klausydavosi pribuvėjos, jos aštrus protas įsimindavo kiekvieną žodį, Martai Štechlin atskleidžiant moteriškas paslaptis. Ši pasakodavo joms apie nuodus ir gydomuosius gėrimus, įspėdama, kad šiuos dalykus dažnai skiria tik keletas lašų.

Galiausiai prisivertusi Klara vienu gurkšniu ištuštino dubenėlį. Skonis buvo siaubingas, lyg skysto snarglio, gerkle nutekėjo karštis. Bet netrukus pilve pajuto šiltą pulsavimą, kūną užliejo malonus jausmas. Atsirėmė į uolinę sieną už savęs, staiga viskas tapo nebe taip sunku, atrodė išsprendžiama.

– Kaip... kaip manai, kas bus toliau? Ar jie mus ras? – galiausiai paklausė ūmai šiltos šviesos apsuptą Zofi.

Vyresnėlė papurtė galvą.

– Nemanau. Jau buvom pernelyg nutolę nuo slėptuvės. Bet gali būt, kad jie ieškos netoliese. Šiaip ar taip, turėtum likti čia.

Klaros akys paplūdo ašaromis.

– Žmonės laiko mus raganomis! – sukūkčiojo. – Jie rado tą prakeiktą žymę ir dabar laiko mus raganomis! Jie mus sudegins, jei grįšime. O jei liksime čia, mus ras vyrai! Ve... velnias lipo man ant kulnų, jis mane palietė...

Mergaitės žodžius nustelbė rauda. Zofi ramindama pasiguldė jos galvą sau ant kelių.

Staiga Klara pajuto begalinį nuovargį. Atrodė, tarytum ant rankų dygtų plunksnos – sparnai, nešantys iš šios ašarų pakalnės. Tolyn į šiltą tolimą šalį...

Sukaupusi paskutines jėgas, dar paklausė:

– Ar jie tikrai nužudė Pėterį su Antonu?

Zofi linktelėjo. Staiga ji rodės esanti toli toli.

– Ir Johanesą? – toliau klausinėjo Klara.

– Nežinau, – atsakė Zofi. – Aplankysiu jį, kai miegosi.

Ji paglostė Klaros plaukus.

– Negalvok apie tai. Tu saugi.

Naujai išaugusiais sparnais Klara nupleveno aukštyn į dangų.

– Aš... aš niekad nebegalėsiu grįžti namo. Jie mus sudegins, – sumurmėjo jau veik miegodama.

– Nieko nesudegins, – atsklido balsas iš tolumos. – Yra, kas mums pagelbės. Jis sučiups velnią, o tada viskas vėl bus kaip anksčiau, pažadu...

– Angelas?

– Taip, angelas. Angelas su dideliu kalaviju. Keršto angelas.

Klara nusišypsojo.

– Gerai, – sukuždėjo. Tada sparnai nunešė ją tolyn.

Apie vienuoliktą valandą ryto Jakobas Kuizelas pabeldė į kalėjimo tvirtovės vartus. Sudžeržgė spynoje sukamas raktas, sunkios durys prasivėrė, ir tiesiai korikui į akis pažvelgė suglumęs sargybinis Andrėjas.

– Tu, jau dabar? – nustebo. – Maniau, apklausa prasidės tik per pietus...

Kuizelas linktelėjo.

– Tu teisus, bet turiu pasiruošt. Juk žinai...

Jis gestu pavaizdavo tempiamą ranką.

– Šiandien prasidės gnaibymas ir tampymas, man reikės karštų žarijų. Be to, virvės sutrūnijusios.

Kyštelėjęs ritinį naujo lyno nubalusiam kaip drobė miesto sargybiniui po nosimi, mostelėjo vidun.

– Jei jau taip sakai, matyt, bus tiesa, – sumurmėjo Andrėjas praleisdamas koriką. Tada vėl sulaikė jį už peties. – Kuizelai?

– Taip?

– Neskriausk jos, gerai? Ne daugiau nei būtina. Ji padėjo išvyst pasaulį mano vaikams.

Korikas pažvelgė į jaunąjį vyrą. Buvo aukštesnis už šį visa galva. Jo lūpose šmėkštelėjo šypsena.

– Kuo, galvoji, čia užsiimu? – paklausė. – Gydymu? Sąnarių atstatymu? Juos aš išnarinu – kaip patys norėjot, taip ir darau.

Stumtelėjęs sargybinį į šalį, žengė į kalėjimą.

– Aš... aš nenorėjau! Aš ne! – šūktelėjo jam pavymui Andrėjas.

Pažadintas riksmo pašoko Georgas Rygas, su tilto sargu tebekalintis kairiojoje kameroje už muštynių prie stoginės kurstymą.

– A, pagaliau turim garbių svečių! – sušuko. – Dabar prasidės! Kuizelai, atliksi viską kuo lėčiau, kad ir mes čia turėtume į ką pažiūrėt, kai ragana inkš, sutarta?

Budelis priėjo prie kameros ir mąsliai nužvelgė vežiką. Staiga kyštelėjo ranką pro grotų virbus ir sugriebė kalinį už tarpukojo. Spustelėjo taip, kad šis išsproginęs akis ant kaktos ėmė tyliai šnopuoti.

– Atsargiai, Rygai, – sušnibždėjo Jakobas Kuizelas. – Žinau tavo purvinas paslaptis. Visus jus pažįstu. Kiek kartų ėjai pas mane arbatos, kad tau stovėtų, ar butelėlio „Angelo nuodų“, kad žmona neatvestų dar vieno pyplio? Kaip dažnai namo šaukeisi pribuvėją? Penkis kartus? Šešis? Ir dabar ji – ragana, o jūs puikiai išsisukot. Man bloga nuo jūsų!

Paleidęs kankinį, korikas bloškė jį atgal, tyliai inkšdamas tas lėtai susmuko kameros pasienyje. Kuizelas nužingsniavo prie kitos kameros, kur pirštais įsikibusi grotų jo jau laukė Štechlin baimės kupinomis akimis.

– Grąžink man apsiaustą, atnešiau tau antklodę, – garsiai tarė Jakobas Kuizelas.

Sužvarbusiai pribuvėjai nusivilkus apsiaustą, ištiesė jai suvyniotą vilnonę antklodę. Atidavęs kone be garso sušnibždėjo:

– Išvyniok antklodes ten, kur tamsu. Viduj rasi butelėlį, jį išgersi.

Marta Štechlin klausiamai pažvelgė į jį.

– Kas?..

– Gerk nekalbėjus, – sukuždėjo vyras.

Sargybinis Andrėjas jau vėl murksojo ant taburetės prie durų. Remdamasis į ietį susidomėjęs žvilgtelėjo jų pusėn.

– Garbieji ponai pasirodys išmušus dvylika, – garsiai pranešė Jakobas Kuizelas. – Geriausia, jei jau dabar pradėsi melstis. – O tyliai pridūrė: – Nebijok, viskas tik tavo pačios labui. Pasitikėk manim. Bet butelėlį turi išgert tuoj pat.

Tada nusisuko ir drėgnais laiptais nulipo žemyn į kankinimų kambarį ruoštis.

Prie portveino taurės sėdėjo du vyrai, bet vienam jų kilo sunkumų geriant. Apimtas skausmų taip drebėjo, kad vertingojo gėrimo lašai tyško ant auksiniu brokatu siuvinėto jo švarko. Tarytum kraujo dėmės jie plėtėsi ant apdaro. Lyginant su vakarykšte diena, sveikata pablogėjo, nors jam ir pavyko nuslėpti tai nuo kitų.

– Jos paspruko, – tarė. – Juk žinojau, kad viską tik sugadinsi. Nieko, visiškai nieko nesugebi pats!

Antrasis paskendęs mintyse siurbčiojo portveiną.

– Jas dar sučiups, – atkirto. – Jos negali būti toli. Juk tai vaikai.

Vyresniojo kūną vėl pervėrė skausmo banga. Tik vargais negalais pavyko suvaldyti balsą.

– Šis reikalas slysta mums iš rankų! – sudejavo.

Dešine ranka įsikibo į šlifuoto krištolo taurę. Nevalia dabar pasiduoti, nusileisti, tik ne dabar, prieš pat pasiekiant tikslą...

– Tai gali reikšti mūsų žlugimą, ne tik tavo ar mano, visos šeimos, supranti? Mūsų vardas amžiams bus suterštas!

– Et, – numojo antrasis atsilošdamas fotelyje. – Juk tai vaikai, kas jais patikės? Visai gerai, jei raganos byla dar užsitęs. Pirmiausia turim nusikratyt vaikų, tada bus galima sudegint ir raganą. Taip mūsų niekas neįtars.

Jis atsistojo ir žengė prie durų. Laukė darbai – jau per ilgai čia viskas ritosi velniop. Trūko tokio kaip jis, tokio, kuris suimtų vadeles į savo rankas. Be reikalo visi jį nuvertino.

– O kaip pagrindinė užduotis? – pasidomėjo vyresnysis mėgindamas atsistoti pasirėmęs į stalą. – Jie gavo nemažą sumelę pinigų!

– Nesijaudink, bus atlikta. Galbūt jau šiandien.

Jis nuspaudė rankeną ir pasisuko išeiti.

– Duodu tau dar penkias dienas, – šūktelėjo šiam pavymui pirmasis. – Penkias dienas! Jei tada reikalas dar nebus sutvarkytas, žudikų šutvės gaudyti pasiųsiu mūsų žmones! Ir tik nesitikėk, kad tokiu atveju nors skatiką akyse regėsi!

Dar jam kalbant pašnekovas uždarė sunkias ąžuolines duris sau už nugaros. Riksmas prislopo.

– Po penkių dienų būsi miręs, – sumurmėjo puikiai žinodamas, kad vyresnysis viduje jo neišgirs. – O jei velnias tavęs negriebs, pats nusiųsiu į pragarą.

Žingsniuojant balkonu su prašmatniai išpuoštais turėklais, jo žvilgsnis nuslydo stogais iki juodo nebylaus miško, stūksančio už miesto vartų. Akimirką nusmelkė baimė. Iš to žmogaus galima laukti visko. Kas atsitiks, kai vaikų bus nusikratyta? Ar jis kada nors liausis? O gal kita auka taps jis pats?

Jie pasirodė išmušus lygiai dvylika. Pirmiausia įžengė keturių miesto sargybinių grupė, paskui juos sekė raštininkas ir trys liudytojai. Jakobo Šrėfogelio veidas buvo išblyškęs – naktį blogai miegojo: žmona pašokusi iš košmarų vis šaukdavosi Klaros. Be to, jį tebekankino pagirios po išgertuvių su mediku. Neįstengė tiksliai atsiminti, ko pripasakojo jaunajam Fronvyzeriui. Bet nujautė, kad buvo geresnis kalbėtojas nei klausytojas.

Priešais jį šlepsėjo Michaelis Berchtholtas. Kepėjui prie diržo kybojo žolelių puokštelė su kiečiais, turinti apsaugoti nuo raganiškų kerų. Murmėdamas pirštais varstė rožinį. Įžengęs į kalėjimą, persižegnojo. Jakobas Šrėfogelis pakraipė galvą. Greičiausiai kepėjas jau spėjo apkaltinti Martą Štechlin dėl taip dažnai pridegančios duonos ir begalės pelių jo kepykloje. „Kai Štechlin pavirtus pelenais duona vis dar svils, veikiausiai susiras naują raganą“, – mąstė puodžius raukydamas nosį. Ją pasiekė aitrus kiečio kvapas.

Iškart už jo į kalėjimą įžirgliojo Georgas Augustinas. Galingosios vežikų šeimos atžala Šrėfogeliui šiek tiek priminė jaunąjį mediką. Kaip ir pastarasis, aristokratų sūnus mėgo rengtis pagal naujausią prancūzišką madą. Jo barzda buvo ką tik pakirpta, ilgi juodi plaukai sušukuoti, siauros kelnės iki kelių tobulai sukirptos. Ledo mėlynumo akys su pasidygėjimu nužvelgė kalėjimą. Galingos vežikų šeimos sūnus nepratęs prie tokios aplinkos.

Išvydę atvykusius aukštuosius ponus, kaliniai padūko purtyti grotų virbus. Georgas Rygas tebeatrodė išblyškęs, noras plūstis jam praėjo.

– Jūsų prakilnybe! – šūktelėjo vežikas teismo raštininko pusėn. – Vieną žodelį...

– Kas yra, Rygai? Nori duot parodymus?

– Labai prašau, išleiskit mus. Mano žmona turi viena apeit galvijus, rūpintis vaikais...

– Liksi čia tol, kol ištirsime bylos aplinkybes, – nė nežvilgtelėjęs nutraukė jį Lechneris. – Tai taikoma ir tavo bičiuliui bei Augsburgo vežikui prekių sandėlyje. Vienodas teisingumas visiems.

– Bet, jūsų prakilnybe...

Johanas Lechneris jau lipo laiptais žemyn. Kankinimų rūsyje buvo šilta, bemaž karšta. Kampe rėpsančiame trikojyje žėravo iki raudonumo įkaitintos anglys. Priešingai nei aną kartą, patalpoje buvo tvarka. Prietaisai stovėjo paruošti, nuo lubų karojo nauja virvė tempimui, ant skrynios driūksojo tvarkingai išrūšiuoti ir sutepti gniaužtuvai pirštams bei žnyplės. Patalpos viduryje, nukorusi plikai nurėžtą galvą, ant kėdės kunksojo Štechlin perplėšta suknele. Tiesiai už jos sukryžiavęs rankas ant krūtinės stypsojo korikas.

– O, Kuizelai, kaip matau, viskas paruošta. Gerai, labai gerai, – pasitrynė rankas Lechneris ir atsisėdo prie rašomojo stalo. Liudytojai įsitaisė jam iš dešinės. – Tad pradėkime.

Jis sužiuro į pribuvėją, kuri lig šiol į lankytojus neatkreipė jokio dėmesio.

– Ar girdi mane, Štechlin?

Įtariamoji galvos nepakėlė.

– Ar girdi mane, klausiu?

Marta Štechlin vis dar nė nekrustelėjo. Lechneris priėjęs dviem pirštais suėmė jos smakrą ir kilstelėjęs galvą trenkė antausį. Pagaliau pribuvėja pramerkė akis.

– Marta Štechlin, ar žinai, kodėl čia esi?

Ji linktelėjo.

– Gerai, bet vis dėlto paaiškinsiu dar kartą. Esi įtariama itin žiauriai nužudžiusi vaikus Pėterį Grimerį ir Antoną Kracą. Be to, velniui padedant pagrobusi Klarą Šrėfogel ir padegusi stoginę.

– O negyva kiaulė mano tvarte? Kaip dėl negyvos kiaulės? – pašoko iš vietos Michaelis Berchtholtas. – Dar vakar ji vartėsi purve, o šiandien...

– Liudytojau Berchtholtai, – užsipuolė jį Lechneris, – kalbėkite tik paprašytas. Šnekame daugiau nei apie negyvą kiaulę, šnekame apie mylimus mūsų visų vaikus!

– Bet...

Teismo raštininko žvilgsnis užtildė Berchtholtą.

– Taigi, Štechlin, – tęsė pirmasis. – Ar prisipažįsti dėl tau pateiktų kaltinimų?

Pribuvėja suspaudusi lūpas papurtė galvą. Veidu sruvo ašaros. Ji tyliai verkė.

Lechneris gūžtelėjo pečiais.

– Tada pereisime prie kankinimų. Korike, pradėk nuo gniaužtuvų pirštams.

Šįsyk neišsėdėjo Jakobas Šrėfogelis.

– Bet juk visa tai nesąmonė! – riktelėjo. – Štechlin seniausiai tupėjo kalėjime, kai buvo nužudytas mažasis Kracas. Taip pat ir su manosios Klaros pagrobimu bei stoginės padegimu ji negali turėti nieko bendro!

– Ar žmonės nesakė, kad jūsų Klarą pasiėmęs pats velnias? – pasiteiravo jaunasis Augustinas, sėdintis Šrėfogelio dešinėje. Jo mėlynos akys įsmigo į puodžiaus sūnų, bemaž rodės, jog jis šypsosi. – Ar negali būti, kad Štechlin paprašė velnio visa tai atlikti jau kalėdama?

– Tai kodėl nepaprašė ištraukti jos iš belangės? Juk visa tai neturi prasmės! – nesutiko Jakobas Šrėfogelis.

– Kankinimai padės mums išsiaiškinti tiesą, – vėl prabilo teismo raštininkas. – Korike, imkis darbo.

Budelis įkišo ranką į skrynią ir ištraukė gniaužtuvus pirštams. Jie susidėjo iš geležinių gnybtų, kuriuos buvo galima suveržti varžtu. Paėmęs kairįjį pribuvėjos nykštį, įgrūdo jį į prietaisą. Puodžių nustebino, kad korikas iš pažiūros toks abejingas. Vos vakar Jakobas Kuizelas smarkiai prieštaravo kankinimams, jaunasis medikas po keleto taurelių jam taip pat užsiminė, kad korikas anaiptol nesutinkąs su Štechlin įkalinimu. O dabar kišo jos pirštus į gniaužtuvus.

Bet ir pribuvėja atrodė susitaikiusi su likimu. Kone bejėgiškai perleido savo ranką budeliui. Jakobas pasuko varžtą. Vieną kartą, antrą, trečią... Jos kūnas sukrūpčiojo, ir tiek.

– Marta Štechlin, ar dabar prisipažįsti dėl tau mestų kaltinimų, – monotoniškai išdainavo raštininkas.

Pribuvėja vėl papurtė galvą. Korikas suveržė dar stipriau. Jokios reakcijos, tik suvertos lyg durys lūpos dar labiau susispaudė virsdamos blyškiai raudonu brūkšneliu.

– Prakeikimas, ar tu apskritai dorai suveržei? – pasipiktino Michaelis Berchtholtas.

Kuizelas linktelėjo. Kaip įrodymą, vėl atsukęs varžtą, iškėlė kankinės ranką. Nykštys buvo virtęs didžiule mėlyne, iš po nago sunkėsi kraujas.

– Jai padeda velnias, – sukuždėjo kepėjas. – Viešpatie Dieve, sergėk mus...

– Taip nieko nepasieksime, – papurtė galvą Johanas Lechneris ir padėjo plunksną, kuria ketino žymėtis pastabas, ant stalo. – Sargybiniai, paduokite man skrynelę.

Dviem miesto sargybiniams atnešus mažą skrynelę, raštininkas pasidėjo ją ant stalo ir atidarė.

– Žiūrėk, ragana, – tarė. – Visi šie daiktai rasti tavo namuose. Ką į tai pasakysi?

Jakobo Šrėfogelio ir kitų nustebimui, jis iš skrynelės ištraukė mažą maišelį ir susibėrė į delną tamsiai rudus grūdelius. Parodė juos liudytojams. Puodžius suėmė keletą pirštais. Grūdeliai šiek tiek atsidavė trūnėsiais ir forma mažumėlę priminė kmynus.

– Drignės sėklos, – pamokomai tarė teismo raštininkas. – Svarbi skraidymo tepalo, kuriuo raganos tepasi šluotas, sudėtinė dalis.

Jakobas Šrėfogelis gūžtelėjo.

– Mano tėvas jais gardino savo alų. O juk neketinate jo, amžiną jam atilsį, paskelbti raganiumi.

– Ar jūs aklas? – sušnypštė Lechneris. – Juk įrodymai akivaizdūs. Štai!.. – iškėlė dygliuotą dėžutę, primenančią kaštoną. – Durnaropė! Taip pat raganų tepalo sudėtinė dalis, taip pat rasta Štechlin namuose! Ir štai!.. – parodė kerą baltais mažais žiedeliais. – Baltažiedis eleboras, ką tik išrautas! Taip pat raganų augalas!

– Atleiskit, kad pertraukiu, – vėl prabilo Jakobas, – bet ar baltažiedis eleboras, dar vadinamas Kristaus rože, nelaikomas ir augalu, saugančiu mus nuo pikto? Pats gerbiamas klebonas neseniai per pamokslą gyrė jį kaip naujo gyvenimo ir pradžios simbolį. Ne be reikalo žolė vadinama mūsų Išganytojo vardu...

– Kas jūs, Šrėfogeli? – tarstelėjo Georgas Augustinas iš pašonės. – Liudytojas ar jos advokatas? Ši moteris daug bendravo su vaikais, o dabar jie negyvi arba pradingę. Jos namuose randamos velniškiausios žolelės ir tinktūros. Vos ji įkalinama, sudega stoginė, ir mūsų mieste ima bastytis velnias. Viskas ja prasidėjo, ja viskas ir baigsis.

– Būtent, dar pamatysit, – pašėlo Berchtholtas. – Tik suveržkit varžtus stipriau, ir ši prisipažins. Pats velnias ją saugo. Turiu čia jonažolių eliksyro... – išsitraukė buteliuką su kraujo raudonumo skysčiu ir triumfuodamas jį iškėlė. – Tai išvarys velnią. Tik leiskit supilt jį raganai į žabtus!

– Dėl Dievo meilės! Tikrai nebežinau, kas čia didesnė ragana, – įširdo Jakobas Šrėfogelis. – Pribuvėja ar kepėjas!

– Tylos! – užriaumojo raštininkas. – Taip nieko nepešim. Korike, pakabink moteriškę ant lyno. Pažiūrėsim, ar velnias ir tada jai padės.

Kuo toliau, tuo labiau apatiška atrodė Marta Štechlin. Jos galva vis nusvirdavo, keistai užvirto akių obuoliai. Jakobas Šrėfogelis spėliojo, ar ji apskritai dar suvokia, kas aplinkui vyksta. Pribuvėja bejėgiškai leidosi koriko pakeliama nuo kėdės ir nuvelkama iki virvės, pernertos per lubose įtaisytą geležinį žiedą. Prie vieno virvės galo pritvirtintą kablį budelis užkabino už pančių, kuriais kankinės rankos buvo surištos už nugaros.

– Ar iškart prikabinti akmenį apačioj? – pasiteiravo Kuizelas teismo raštininko. Koriko veidas buvo keistai išblyškęs, bet jis atrodė ramus ir susikaupęs.

Johanas Lechneris papurtė galvą.

– Ne ne, pirmiausia pabandykime taip, o toliau pažiūrėsime.

Budeliui trūktelėjus kitą virvės galą, pribuvėja pakibo ore. Jos kūnas ėmė sūpuotis kiek pasviręs į priekį. Kažkas trakštelėjo. Štechlin tyliai sudejavo. Teismo raštininkas vėl pradėjo klausinėti:

– Marta Štechlin, klausiu tavęs dar kartą. Ar prisipažįsti, kad vargšą Pėterį Grimerį...

Tą akimirką pribuvėjos kūnu perbėgo drebulys. Apimta traukulių ėmė pašėlusiai purtyti galvą. Iš burnos tekėjo seilės, veidas pamėlynavo.

– Dieve mano, žiūrėkite, – riktelėjo kepėjas Berchtholtas. – Ji apsėsta velnio! Jis nori išlįsti!

Visi liudytojai, įskaitant ir raštininką, prišoko pažiūrėti reginio iš arčiau. Koriko vėl nuleista ant grindų, moteris raitėsi konvulsijose. Paskutinį kartą išsirietusi, susmuko be gyvybės ženklų, keistai šonu pakreipusi galvą.

Akimirką niekas neištarė nė žodžio.

Galiausiai prašneko jaunasis Augustinas.

– Ar ji negyva? – paklausė susidomėjęs.

Palinkęs virš pribuvėjos, Jakobas Kuizelas priglaudė ausį prie krūtinės. Papurtė galvą:

– Širdis dar plaka.

– Tada prikelk ją, kad galėtume tęsti, – liepė Johanas Lechneris.

Nedaug trūko, kad Jakobas Šrėfogelis smogtų jam į veidą.

– Kaip drįstate?! – riktelėjo. – Ši moteris serga, ar nematote? Jai reikia pagalbos!

– Nejau, iš jos tiesiog išlindo velnias, štai kas nutiko! – puolė ant kelių kepėjas Berchtholtas. – Veikiausiai jis vis dar kažkur šioje patalpoje. Sveika, Marija, malonės pilnoji!..

– Korike! Tuoj pat prikelk šią moterį! Supratai? – raštininko balsas įgavo kažkokio šaižumo. – O jūs... – kreipėsi į įbaugintus sargybinius sau už nugaros. – Atveskite mediką, tik greitai!

Sargybiniai nuskuodė laiptais į viršų, džiaugdamiesi proga pasprukti iš šios pragariškos vietos.

Paėmęs kampe stovėjusį kibirą vandens, Jakobas Kuizelas šliūkštelėjo jo pribuvėjai į veidą. Ši nė nekrustelėjo. Tada puolė masažuoti jai krūtinę ir plekšnoti per skruostus. Kai niekas negelbėjo, įkišo ranką į skrynią sau už nugaros, ištraukė buteliuką degtinės ir sugirdė jį Štechlin. Likutį išpylė jai ant krūtinės ir vėl pradėjo masažuoti.

Vos po kelių minučių laiptuose sudundėjo žingsniai. Grįžo sargybiniai tempdamiesi Simoną Fronvyzerį, kurį sutiko gatvėje. Šis palinko virš Martos greta koriko ir gnybtelėjo jai į žastą. Tada išsitraukė adatą ir susmeigė ją giliai į kūną. Pribuvėjai vis dar nejudant, pakišo jai po nosimi mažą veidrodėlį. Šis aprasojo.

– Ji gyva, – pranešė Johanui Lechneriui. – Bet netekusi sąmonės, ir vienas Dievas žino, kada ją atgaus.

Teismo raštininkas susmuko ant kėdės ir pasitrynė žilstelėjusius smilkinius. Galiausiai gūžtelėjo.

– Vadinasi, apklausos tęsti negalime, turėsime palaukti.

Georgas Augustinas nustebęs pažvelgė į jį.

– Bet kurfiursto vietininkas... Po keleto dienų, jam čia pasirodžius, privalome pristatyti kaltininką!

Michaelis Berchtholtas taip pat suskato įkalbinėti raštininką:

– Ar nežinot, kas dedasi mieste? Siautėja velnias, patys tuo ką tik įsitikinom. Žmonės nori, kad visa tai baigtųsi...

– Po paraliais! – trenkė ranka į stalą Johanas Lechneris. – Pats žinau! Bet šiuo metu negalime tęsti apklausos. Iš jos net velnias neišpeštų nė žodžio! Ar norite, kad prisipažintų būdama be sąmonės? Turime palaukti! O dabar visi į viršų, visi!

Simonas su Jakobu Kuizelu nunešė nualpusią pribuvėją atgal į kamerą ir užklojo. Veidas iš mėlyno tapo baltas kaip drobė, vokai virpėjo, tačiau alsavimas buvo ramus.

– Juk tai jūs, ar ne? – pašnairavo į koriką Simonas. – Kažko jai uždavėte, kad sustabdžius kankinimus laimėtume laiko. O tada per savo žmoną perdavėte, jog po pietų laukčiau lauke. Kad sargybiniai atvestų mane, o ne tėvą, kuris galbūt kažką įtartų...

Budelis nusišypsojo:

– Keletas žolių, uogų... Ji visas jas pažinojo, suprato, į ką veliasi. Galėjo ir nepavykt.

Simonas žvilgtelėjo į blyškų pribuvėjos veidą.

– Turite omenyje?..

Jakobas Kuizelas linktelėjo.

– Nėra nieko geresnio už mandragoros šaknis. Aš... mes, laimei, dar keletą radome. Jos labai retos. Nejauti jokio skausmo, kūnas suglemba, šio pasaulio kančios virsta tik šešėliais tolimame krante. Jau mano tėvas sugirdydavo šio gėrimo vargšams nusidėjėliams. Tiesa... – susimąstęs pasitrynė tamsią barzdą. – Šįkart įdėjau kone per daug kurpelės. Norėjau, kad viskas atrodytų įtikinamai iki pat pabaigos. Vos truputėlį daugiau, ir Viešpats Dievas būtų ją pasiėmęs. Na, gerai, taip bent jau laimėjome šiek tiek laiko.

– Kiek?

Korikas gūžtelėjo pečiais.

– Vieną ar dvi dienas, paskui paralyžius atsileis, ir ji vėl įstengs atmerkti akis. O tada... – Prieš išeidamas iš kalėjimo, jis dar kartą paglostė miegančios Martos Štechlin veidą. – Tada, manau, turėsiu sukelt jai labai daug skausmo, – tarė. Jo nugara užpildė visą durų angą.

9

Šeštadienis,

1659-ųjų Viešpaties metų balandžio 28 d.,

9 val. ryto

Kitą rytą, sėdėdami Kuizelų pirkioje prie dviejų bokalų silpno alaus, medikas su koriku apmąstė praėjusias dienas. Simonas visą naktį galvojo apie nualpusią pribuvėją ir kiek nedaug laiko jiems liko. Dabar tylėdamas gurkšnojo alų, Jakobui Kuizelui šalimais kramtant pypkę. Mąstyti nepadėjo ir Magdalena, vis užeinanti į kambarį atsinešti vandens ar paberti grūdų vištoms po suolu. Kartą priklaupusi tiesiai priešais Simoną lyg netyčiomis delnu brūkštelėjo jam per šlaunį, mediko kūnu nubėgo lengvas virpuliukas.

Jakobas Kuizelas jam pasakė, kad tai duktė miške rado mandragoros šaknį. Nuo tada Simono simpatija jai kone dar labiau sustiprėjo. Ši mergina buvo ne tik nuostabiai graži, bet ir protinga. Kaip gaila, kad moterims draudžiama mokytis universitete. Vaikinas neabejojo, kad studijuodama Magdalena prilygtų visiems tiems mokytiems šundaktariams.

– Dar alaus? – mirktelėjusi pasiteiravo koriko duktė ir nelaukdama atsakymo pripylė bokalą. Jos šypsena Simonui priminė, kad šioje žemėje egzistuoja ne tik pradingę vaikai ir apsišaukėliai inkvizitoriai. Atsakydamas taip pat jai šyptelėjo. Tada mintimis vėl nukeliavo į nykumą.

Vakar vakare dar teko asistuoti tėvui gydant. Valstiečio Haltenbergerio berną užpuolė sunki karštinė. Juodu dėjo jam šaltus kompresus, paskui senasis Fronvyzeris nuleido kraują. Simonui bent jau pavyko įtikinti tėvą išmėginti abejotinus arbatos miltelius, kuriuos jau ne kartą pats naudojo karštligės atvejais ir kurie buvo gaunami iš retos rūšies medienos. Ligonio simptomai jam priminė kitą atvejį, kai jų gatvėje susmuko vežikas iš Venecijos. Vyrui iš burnos dvokė puvėsiais, visas kūnas buvo nusėtas pūlinėliais. Žmonės kalbėjo apie prancūzišką ligą, esą velnias taip baudžiantis atsidavusiuosius nepadoriai meilei.

Vakar vakare ir jaunuolis mielai būtų atsidavęs nepadoriai meilei, bet per vėlyvą pasimatymą nuošaliame miesto sienos kampelyje Magdalena tenorėjo pasikalbėti apie Štechlin. Ji taip pat neabejojo pribuvėjos nekaltumu. Kartą jis pabandė paliesti jos korsetą, tačiau mergina išsisuko. Mėginant antrą kartą, juodu užklupo panaktinis ir pasiuntė namo. Buvo jau seniai po aštuonių, tokiu metu jaunoms merginoms nederėjo bastytis gatvėmis. Simonas jautėsi taip, lyg būtų praleidęs esminę akimirką, ir nebuvo tikras, ar artimiausiu metu tokia laimė nusišypsos dar kartą. Galbūt tėvas vis dėlto teisus, ir reikėtų palikti koriko dukterį ramybėje. Vaikinas nesuprato, ar Magdalena su juo tik žaidžia, ar iš tikrųjų jam ką nors jaučia.

Jakobas Kuizelas šįryt taip pat negalėjo visiškai susitelkti į darbą. Kol Simonas šalimais gurkšnodamas silpną alų stebeilijosi pro langą, korikas maišė džiovintas žoleles su žąsies taukais. Padėjęs grūstuką į šoną, vis iš naujo kimšosi pypkę. Jo žmona Ana Marija darbavosi laukuose, dūkstantys po stalu dvynukai keletą kartų vos nenuvertė piestos. Bardamasis ir plūsdamasis išsiuntė juos lauk į sodą. Patempę lūpas Georgas ir Barbara pasišalino, puikiai žinodami, kad tėvas ilgai ant jų pykti neįstengs.

Simonas nuobodžiaudamas vartė aptrintą knygą, koriko paliktą atverstą gulėti ant stalo. Grąžinęs jam du žinynus, medikas troško naujų žinių. Tik nebūtinai iš priešais besivoliojančios storos knygos. Dioskorido De materia medica vis dar buvo laikoma norminiu medicinos veikalu, nors jo autorius, graikų gydytojas, gyveno dar Išganytojo laikais. Pagal jo teoriją dėstė taip pat ir Ingolštato universitete. Simonas atsiduso. Jam atrodė, kad žmonija trypčioja vietoje – prabėgo šimtmečiai, o jie neišmoko nieko naujo.

Vis dėlto nustebo, kad Kuizelas turi ir šią knygą. Koriko skrynioje bei spintoje dunksojo geras tuzinas knygų ir begalė pergamento ritinėlių, tarp jų ir benediktinės Hildegardos Bingenietės raštai, taip pat ir naujesni veikalai apie kraujo apytaką bei organų išsidėstymą kūne. Tarp jų netgi toks naujas egzempliorius, kaip Ambruazo Parė Anatomijos ir chirurgijos raštų vertimas į vokiečių kalbą. Simonas nemanė, kad nors vienas Šongau miestietis, įskaitant ir mieste itin išsilavinusiu laikomą teismo raštininką, turi daugiau knygų nei korikas.

Sklaidydamas graiko veikalą Simonas svarstė, kodėl juodu su koriku neįstengia visos tos pribuvėjos istorijos tiesiog palikti ramybėje. Veikiausiai būtent dėl šio juodu siejančio duotybės atmetimo, tos savybės nepaliaujamai klausinėti. „Ir dar dėl nemažos porcijos užsispyrimo“, – pamanė šypsodamasis.

Staiga jo pirštas sustojo ties vienu puslapiu. Greta žmogaus kūno schemos buvo nupiešti keli alcheminiai ženklai. Vienas jų vaizdavo trikampį su užraitymu apačioje.

Senas sieros simbolis.

Simonas atsiminė jį iš studijų laikų, bet tik dabar jam dingtelėjo, kur šį ženklą regėjo pastarąjį kartą. Tai simbolis, kurį jam parodė lino audėjas Andrėjas Dangleris, toks pats ženklas, kokį jo podukra Zofi braižė kiemo purve.

Simonas stumtelėjo knygą Jakobui Kuizelui, vis dar trinančiam žoleles.

– Štai tas simbolis, apie kurį jums pasakojau! Zofi pieštas ženklas, dabar vėl jį prisiminiau! – šūktelėjo.

Dirstelėjęs į puslapį, korikas linktelėjo.

– Siera... Ja atsiduoda velnias su savo draugužėmis.

– Tai reiškia, kad ji tikrai?.. – išsižiojo Simonas.

Jakobas Kuizelas kramtė pypkę.

– Pirmiausia Veneros žymė, o dabar sieros simbolis... Šiaip ar taip, keista.

– Iš kur Zofi žino tokius ženklus? – nenusileido Simonas. – Tik iš pribuvėjos. Veikiausiai ši apie juos pasakojo jai ir kitiems vaikams. Galbūt tikrai mokė juos raganavimo... – atsiduso. – Deja, nebegalime jos to paklausti, bent jau ne šiuo metu.

– Nesąmonė, – suniurzgė korikas. – Štechlin – tokia pati ragana kaip aš. Vaikai galėjo ženklą atrast ir jos namuose: knygoje, ant tiglių, buteliukų, dar kur nors.

Simonas papurtė galvą.

– Gerai, sieros simbolį galbūt, – tarė. – Bet Veneros žymę, raganų ženklą? Jūs pats sakėte, kad tokio ženklo nesate matęs jos namuose. O kad vaikai ir tikrai būtų jį nusižiūrėję ten, tada ji iš tikro būtų ragana, ar ne?

Korikas toliau smulkino žoleles grūstuvėje, nors šios jau seniai virto žalia tyre.

– Štechlin – ne ragana, ir baigta, – suniurnėjo. – Verčiau suraskim tą velnią, kuris slankioja po mūsų miestą ir grobia vaikelius. Zofi, Klara, Johanesas – visi pradingę. Kur jie? Neabejoju, kad jei rasim juos, įminsim ir mįslę.

– Jei tie vaikai dar gyvi, – sumurmėjo Simonas. Tada susimąstė.

– Zofi matė velnią prie upės klausinėjant apie mažąjį Kracą, – galiausiai pratarė. – Neilgai trukus berniukas rastas negyvas. Vyras buvo aukštas, su apsiaustu, plunksna už skrybėlės ir randu per visą veidą. Be to, turėjęs kaulinę ranką, kad ir ką mergiotė ten regėjo...

Jakobas Kuizelas jį nutraukė:

– Zėmerio smuklės tarnaitė taip pat matė vyrą kauline ranka užeigoje.

– Tiesa, – sutiko Simonas. – Tai įvyko keletą dienų prieš tai, jis sėdėjo su dar keliais vyriškiais. Tarnaitė sakė, kad jie atrodę kaip kareiviai. O tada užlipę į viršų susitikti su dar kažkuo. Su kuo?

Išgrandęs pastą iš grūstuvės į tiglį, korikas aprišo jį odos skiaute.

– Nemėgstu, kai mieste valkiojasi kareiviai, – suniurzgė. – Kareiviai tik sukelia nemalonumų. Jie geria, plėšia ir griauna.

– Beje, dėl griovimo... – prisiminė Simonas. – Užpraeitą naktį Šrėfogelis man sakė, kad sunaikinta ne tik stoginė. Kažkas tą patį vakarą apsilankė raupsuotųjų prieglaudos statybvietėje ir ten akmens ant akmens nepaliko. Kažin tai taip pat augsburgiečių darbas?

Jakobas niekinamai mostelėjo ranka.

– Vargu. Jiems tokia raupsuotųjų prieglauda tik į naudą. Juk jie tikisi, kad tada pas mus apsistos mažiau keliautojų.

– Na, tada galbūt keletas nevietinių vežikų, būgštaujančių, kad vėliau pravažiuodami užsikrės raupsais, – spėliojo Simonas. – Juk prekybos kelias driekiasi netoli nuo Hohenfurcho tako.

Jakobas Kuizelas nusispjovė.

– Pažįstu pakankamai ir Šongau gyventojų, lygiai taip pat dėl to drebinančių kinkas. Bažnyčia nori raupsuotųjų prieglaudos, bet aristokratai tam prieštarauja, mat bijo, kad tada prekybininkai mūsų miestelio lenksis iš tolo.

Gydytojas pakraipė galvą.

– O juk raupsuotųjų prieglaudos įkurtos daugelyje didelių miestų, netgi Rėgensburge ir Augsburge...

Korikas nuėjo į kamarėlę pastatyti tiglio.

– Mūsų piniguočiai – bailūs šunys, – šūktelėjo iš ten Simonui. – Keletas jų nuolat lankosi pas mane – jie jau dreba, vos marui pasiekus Veneciją!

Grįžo nešdamasis per petį permestą rankos ilgio maumedžio kuoką ir išsišiepė:

– Šiaip ar taip, turėtume tą raupsuotųjų prieglaudą apžiūrėti iš arčiau. Jaučiu, kad per daug visko vyksta vienu metu, kad būtų galima visa tai laikyti sutapimais.

– Dabar iš karto? – nustebo Simonas.

– Dabar iš karto, – pamojavo kuoka Jakobas Kuizelas. – Galbūt kur nors ten bastosi ir velnias. Visada troškau išdyžt nugarą šėtonui.

Jo didžiulis kūnas prasispraudė pro siaurą durų angą į balandžio rytmetį. Simonas šiurptelėjo. Visai galimas daiktas, kad net ir velnias bijo Šongau koriko.

Raupsuotųjų prieglaudos statybvietė prie Hohenfurcho tako buvo įrengta iškirstame miško plote šalia gatvės mažiau nei pusvalandžio atstumu nuo miesto. Simonas ne kartą pėdindamas pro šalį stebėjo darbininkus. Šie jau buvo suleidę pamatus ir iškėlę sienas iš plytų. Medikas atsiminė paskutinį kartą matęs medinius pastolius ir stogo karkasą. Greta taip pat stūksojo baigti mažos koplytėlės pamatai.

Simonas prisiminė pastarųjų mėnesių mišias, per kurias sakydamas pamokslą klebonas dažnai didžiuodamasis pranešdavo apie padarytą pažangą statybose. Šiomis prieglaudos statybomis Bažnyčia įgyvendino seniai puoselėtą troškimą. Varguolių ir ligonių globa buvo svarbiausia jos užduotis. Be to, ligoniai, sergantys smarkiai užkrečiamais raupsais, kėlė pavojų visam miestui. Lig šiol juos siųsdavo į Augsburgo prieglaudą. Bet augsburgiečiams pakako ir savų raupsuotųjų, tad keletą pastarųjų kartų jie vos neatsisakė priimti. Ateityje Šongau nebenorėjo taip šliaužioti keliais. Naujoji raupsuotųjų prieglauda turėjo tapti miesto nepriklausomybės simboliu, nors daugelis tarybos narių statybai ir prieštaravo.

Dabar iš tokios triūslios statybvietės liko nedaug. Dauguma sienų įgriuvo, tarytum į jas iš visų jėgų kažkas būtų trenkęsis. Padangėse it aprūkę griaučiai kūpsojo stogo karkasas, dauguma medinių pastolių buvo suskaldyti arba sudeginti. Ore tvyrojo šlapių pelenų kvapas. Pakelės griovyje strigsojo paliktas vežimas, prikrautas medienos ir statinių.

Ant seno akmeninio šulinio rentinio viename kirtimo kampe įsitaisę keli amatininkai be žado stebeilijosi į griuvėsius. Savaičių, jei ne mėnesių darbas nuėjo po velnių. Šiose statybose vyrai užsidirbo kasdienei duonai, o dabar jų ateitis buvo neaiški. Bažnyčia kol kas nepaskelbė, kaip viskas eisis toliau.

Mostu pasveikinęs darbininkus, Simonas žengtelėjo jų link. Tebekramtydami duoną šie nepatikliai dėbtelėjo į mediką. Jaunuolis akivaizdžiai sutrukdė jų pietus, ir vyrai neketino savo trumpos pertraukėlės švaistyti plepalams.

– Atrodo nekaip! – eidamas šūktelėjo gydytojas ir parodė į statybvietę. Korikas kiek atsilikęs sekė jam iš paskos. – Ar jau išsiaiškinot, kas dėl to kaltas?

– Kas tau darbo? – nusispjovė vienas amatininkų jam po kojomis. Simonas atpažino, jog tai vienas bandžiusiųjų prieš dvi dienas įsibrauti pas pribuvėją į kalėjimo tvirtovę. Vyriškis per Simono petį žvelgė į Jakobą Kuizelą.

– Sveikas, Jozefai, – šypsodamasis pasukiojo kuoką ant peties korikas. – Kaip laikosi žmona? Sveika? Ar mano vaistai padėjo?

Kiti darbininkai nustebę sužiuro į dailidę, miesto paskirtą statybų vadovu.

– Tavo žmona serga? – paklausė vienas. – Apie tai mums nė neužsiminei.

– Jai... nieko baisaus, – murmtelėjo šis pagalbos prašančiu žvilgsniu spitrėdamas budelio pusėn. – Tik šioks toks kosulys. Ar ne tiesa, meistre Kuizelai?

– Taip ir yra, Jozefai. Ar malonėsi aprodyti mums teritoriją?

Jozefas Bichleris gūžtelėjo ir nudūlino sugriuvusių sienų link.

– Nelabai yra į ką žiūrėt. Sekit paskui mane.

Korikui su mediku patraukus jam pridurmui, kiti amatininkai kuždėdamiesi liko prie šulinio.

– Kas jo žmonai? – sušnibždėjo Simonas.

– Nebelipa pas jį į lovą, – atsakė Jakobas Kuizelas apžvelgdamas vietovę. – Pribuvėjos prašė meilės eliksyro, bet ta jam nedavė. Esą tai raganystės. Tada jis atėjo pas mane.

– Ir jūs jam?..

– Kartais geriausias eliksyras – tikėjimas. Tikėjimas ir vandenyje ištirpintas molžemis. Nuo to laiko skundų negirdėjau.

Simonas išsišiepė. Kartu neišlaikė nepakraipęs galvos dėl vyro, trokštančio išvysti pribuvėją sudegant kaip raganą ir kartu prašančio jos stebuklingų gėrimų.

Tuo metu jie pasiekė prieglaudos pamatus. Žmogaus dydžio sienos iš dalies buvo sugriautos, ant žemės visur mėtėsi plytos. Vis dar rūko nuversta ir padegta lentų rietuvė.

Žiūrėdamas į griuvėsius Jozefas Bichleris persižegnojo.

– Tai vis velnias, – sukuždėjo. – Tas pats, kuris nužudė vaikelius. Kas dar sugebėtų vartyti mūrines sienas?

– Velnias arba keletas stiprių vyrų su rąstu, – atsakė Jakobas Kuizelas. – Pavyzdžiui, šiuo, – parodė į storą apgenėtą kėnį, riogsantį ant žemės netoli šiaurinės sienos. Nuo pamiškės ligi tos vietos, o iš ten ir toliau iki sienos driekėsi šliūžės. Korikas linktelėjo. – Veikiausiai panaudojo jį kaip taraną.

Vyrai per sienos įgriuvą sulipo į statinio vidų. Daugelyje vietų rūsio pamatas buvo išgriautas, tarytum prasiautus su kirtikliu. Aplink išluptas ir į šonus išstumdytas akmens plokštes voliojosi molio grumstai ir plytų duženos. Rūsio kampuose žiojėjo iškastos duobės, gilumo ligi kelių. Jiems teko vis ropštis per atliekų krūvas. Atsivėręs vaizdas atrodė prasčiau nei po švedų puolimo.

– Kas taip daro? – sukuždėjo Simonas. – Tai jau nebe sabotažas, o tiesiog aklas vandalizmas.

– Keista, – pakramtė užgesusią pypkę Kuizelas. – Sužlugdyti statyboms būtų pakakę nugriauti sienas. Bet šitai...

Dailidė baugščiai dėbtelėjo į jį.

– Juk sakau, velnias... – sušnypštė. – Tik velnias turi tiek jėgos. Koplyčią šalimais jis taip pat plote priplojo kumščiu, lyg ta būtų iš pergamento.

Simoną nukrėtė šiurpas. Vidudienio saulė ne visai sėkmingai bandė prasklaidyti rytinę miglą. Virš kirtimo vis dar draikėsi tiršti tumulai. Tik už keleto metrų nuo statybvietės dunksantį mišką vos galėjai įžiūrėti.

Jakobas Kuizelas pro išmūrytą vartų arką išėjo laukan. Kažko ieškodamas ėmė vaikštinėti ties vakarine siena, galiausiai sustojo.

– Čionai! – šūktelėjo. – Aiškūs pėdsakai. Veikiausiai jie darbavosi keturiese ar penkiese.

Staiga pasilenkė ir kažką pakėlė. Tai buvo juodas odinis maišelis, ne didesnis nei vaiko kumštukas. Praskleidęs pažiūrėjo, kas viduje, pauostė. Veidą nušvietė džiugi šypsena.

– Aukščiausios kokybės tabakas, – tarė prisiartinus Simonui su dailide. Sutrynęs rudus plaušelius į trupinėlius, dar kartą giliai įtraukė kvapo. – Bet ne vietinis. Čia gera machorka. Kartą uosčiau tokią Magdeburge. Dėl jos prekeivius skerdė nelyginant kiaules.

– Jūs lankėtės Magdeburge? – tyliai pasiteiravo Simonas. – Apie tai man niekad neužsiminėte.

Greitu judesiu korikas įsikišo maišelį į apsiausto kišenę. Neatsakęs į klausimą, nužingsniavo koplyčios pamatų link. Čia juos taip pat pasitiko nuniokoto statinio vaizdas. Kadaise stovėjusios sienos virto plytų krūvelėmis. Užsiropštęs ant vienos jų, Kuizelas apžvelgė vietovę. Rastas maišelis, rodos, vis dar neišėjo jam iš galvos.

– Tokio tabako čia niekas nerūko! – šūktelėjo stovintiesiems apačioje.

– Iš kur tariatės tai žinąs? – atžariai paklausė dailidė. – Juk ta velnio žolė visada vienodai dvokia.

Korikas pabudo iš susimąstymo ir įtūžęs dėbtelėjo į Jozefą Bichlerį. Stypsodamas ant plytų krūvos, paniręs miglos tumuluose, jis Simonui priminė milžiną iš legendos. Korikas dūrė pirštu į dailidę.

– Tu dvoki, – riktelėjo. – Tavo dantys dvokia, tavo žabtai dvokia, o ši... žolė, kaip ją vadini, ji kvepia! Ji atgaivina jusles ir išplėšia tave iš sapnų! Apgobusi visą pasaulį, iškelia į padanges, žinok tai! Tokioms valstiečių makaulėms kaip tu, šiaip ar taip, būtų pernelyg gaila. Atkeliavusi iš Naujojo Pasaulio, ji nesutverta pirmiems pasitaikiusiems avigalviams.

Dailidei nespėjus atsikirsti, įsiterpė Simonas mostelėdamas į rudos drėgnos žemės kauburį šalia koplyčios.

– Žiūrėkite, ir čia pėdos! – šūktelėjo. Kauburį iš tikrųjų dengte dengė batų pėdsakai. Metęs paskutinį rūstų žvilgsnį, korikas nusiropštė nuo krūvos ir apžiūrėjo atspaudus.

– Aulinių batų pėdsakai, – galiausiai tarė. – Tai samdytų karių auliniai, aišku kaip ant delno. Per daug jų esu matęs, kad abejočiau.

Jis garsiai švilptelėjo.

– Įdomu... – parodė į vieną atspaudą ne tokiu ryškiu užkulniu. – Šis vyras raišuoja. Jis šiek tiek velka pėdą ir negali labai tvirtai priminti.

– Velnio kanopa! – sušnypštė Jozefas Bichleris.

– Nesąmonė, – suniurzgė Kuizelas. – Jei būtų kanopa, tai net tu atpažintum. Ne, šis vyras šlubuoja. Greičiausiai per karą jam į koją įstrigo kulka. Ją ištraukė, bet koja liko nelanksti.

Simonas linktelėjo. Karo lauko gydytojo sūnus dar atsiminė tokias operacijas. Ilgomis, plonomis žnyplelėmis jo tėvas rausdavosi sužeistojo kūne, kol galiausiai aptikdavo švininę kulką. Dažnai po to žaizda supūliuodavo ir išsivystydavo gangrena, nuo kurios kareivis netrukus mirdavo. Bet retkarčiais operacijos pavykdavo, ir vyrai galėdavo grįžti į mūšį, kad kitą kartą atgultų su šautine žaizda pilve.

– Kam reikalingas šis molis? – mostelėjo į drėgnos žemės krūvą korikas.

– Juo tinkuojame sienas ir grindis, – paaiškino dailidė. – Atvežtas iš kasyklos prie plytų trobelės už Kailiadirbių kvartalo.

– Šis sklypas juk priklauso Bažnyčiai, ar ne? – dabar dailidės pasiteiravo Simonas.

Jozefas Bichleris linktelėjo.

– Senasis Šrėfogelis, tas keistuolis, užrašė Bažnyčiai prieš pat mirtį praeitais metais, o jaunasis įpėdinis liko it musę kandęs.

Simonas prisiminė užvakarykštį pokalbį su Jakobu. Panašiai jam pasakojo ir aristokratų sūnus.

– Neblogai pagadino jaunajam Šrėfogeliui kraują, – nusišiepė Bichleris krapštydamasis kažką iš tarpdančio.

– Iš kur visa tai žinai? – nustebo Simonas.

– Anksčiau dirbau senio degykloj. Neblogai juodu ten kibo vienas kitam į plaukus, o tada senis pareiškė atiduodąs žemės sklypą Bažnyčiai statyt prieglaudai ir kad danguj jam už tai būsią atlyginta. Ir pasiuntė sūnų po velnių.

– O jaunasis Šrėfogelis?

– Tas baisiai keikėsi, ypač dėl to, kad jau buvo suplanavęs įrengti čia naują degimo krosnį. O dabar viskas atiteko Bažnyčiai.

Simonas jau taisėsi klausinėti toliau, bet pasigirdus braškėjimui staigiai apsigręžė. Garsą šokdamas per lentų rietuvę sukėlė korikas, dabar per gatvę kuičiantis į pamiškę. Ten gydytojas įžiūrėjo dar vieną figūrą, jau kone paskendusią migloje. Ši susilenkusi skuodė tarp medžių Lecho skardžio link.

Palikęs suglumusį dailidę stovėti, Simonas nudriuokė skersai kirtimą tikėdamasis užkirsti figūrai kelią. Pamiškę pasiekė vos už keleto metrų nuo jos. Dešinėje sutraškėjo šakos. Šnopuodamas prisiartino korikas, virš galvos sukdamas kuoką.

– Lėk jam iš paskos, aš laikysiuos dešinėj, kad nepaspruktų laukais! – sušniokštė. – Vėliausiai prie skardžio jį sučiupsim.

Simoną apsupo tankus kėnių miškas. Figūros nebematė, bet girdėjo. Priešakyje vis lūžinėjo šakos, spygliais nuklota žeme greitai tolo slopūs žingsniai. Retsykiais jis manėsi tarp šakų įžiūrįs siluetą. Vyras, ar kad ir kas tai būtų, bėgo palinkęs ir kažkaip... keistai. Simonas pastebėjo, kad kvėpuoti darosi vis sunkiau. Burnoje pajuto metalinį prieskonį. Jau seniai nebuvo taip ilgai ir greitai bėgęs. Jei gerai atsiminė, pastarąjį kartą tai darė vaikystėje. Papratęs namuose prie kavos puodelio skaityti knygas, bėgimą smarkiai apleido. Išskyrus tuos kelis kartus, kai teko sprukti nuo piktų tėvų, turinčių gražias dukteris. Bet ir šitai nutiko jau senokai.

Figūra vis labiau tolo nuo Simono, šakos traškėjo vis tyliau. Staiga dešinėje ėmė skilinėti medis. Veikiausiai tai korikas, lyg šernas šuoliuojantis per nuvirtusius kamienus.

Po kelių akimirkų medikas pasiekė slėnio dugną. Priešais kilo status šlaitas. Kažkur už jo prasidėjo Lecho skardis. Vietoj kėnių čia augo žemi, susiraizgę krūmai, kone visai užtveriantys praėjimą. Simonas įsikabino į vieną krūmokšnį, bet vos prisitraukęs aukštyn keikdamasis vėl pasileido. Čiuptelėjo tiesiai į gervuogių krūmą – dešinę ranką nusėjo maži dygliukai. Įsiklausė, bet išgirdo tik skylantį medį sau už nugaros. Tada išvydo iš ten atskuodžiantį koriką. Peršokęs per supuvusį medžio kamieną, Kuizelas galiausiai sustojo priešais.

– Ir ką? – paklausė. Jis taip pat užduso nuo persekiojimo, nors ir nepalyginti mažiau nei medikas. Simonas palenkė dieglių šone kamuojamą kūną į priekį ir papurtė galvą.

– Manau, jį pametėme, – sušnopavo.

– Po paraliais, – nusikeikė korikas. – Neabejoju, kad tai vienas vyrų, nusiaubusių statybvietę.

– Tai kodėl jis grįžo? – vis dar šnopštuodamas pasidomėjo jaunuolis.

Jakobas Kuizelas gūžtelėjo pečiais.

– Nežinau, gal norėjo pažiūrėti, ar statybvietė apleista. Gal ketino ten dar kartą nueiti. O gal norėjo paieškoti savo gerojo tabako.

Pylė kuoka į nudžiūvusią eglutę.

– Tiek to. Vis vien dabar jį paleidom, – nužvelgė statų šlaitą. – Šiaip ar taip, jis, matyt, gana stiprus, jei sugebėjo čia užsikarti į viršų. Ne kiekvienam pavyktų.

Tuo metu medikas, prisėdęs ant samanoto kamieno, kamavosi iš delno traukydamas gervuogės dyglius. Begalė mažų uodelių sukdamiesi virš jo galvos ieškojo tinkamos vietos kraujui siurbti.

– Dinkime iš čia, – pasiūlė rankų mostais mėgindamas nuginti uodus.

Korikas linktelėjo ir paėjėjo keletą žingsnių tolyn. Staiga sustojo ir parodė į žemę. Priešais riogsojo su šaknimis išrautas medis. Toje vietoje, kur anksčiau į žemę skverbėsi šaknys, liko drėgnas molio podirvis. Pačiame viduryje puikavosi du aiškūs aulinių pėdsakai. Ne toks ryškus kairysis baigėsi šliūžele.

– Šlubis, – sukuždėjo Jakobas Kuizelas. – Tai iš tikrųjų vienas tų samdomų karių.

– Bet kodėl jie nusiaubė raupsuotųjų prieglaudą? Ir ką bendro tai turi su negyvais vaikais? – nesuprato Simonas.

– Netrukus tai sužinosime, visai netrukus, – sumurmėjo korikas. Jo žvilgsnis dar kartą nuslydo šlaito viršūne. Akimirką manėsi viršuje išvydęs figūrą, bet tuo metu vėl užslinko miglos tumulai. Jis išsitraukė iš apsiausto kišenės mažąjį tabako maišelį ir ėmė eidamas kimštis pypkę.

– Bent skonį velnias turi, – tarė. – Dėl to prie to šunsnukio neprikibsi.

Velnias stovėjo šlaito viršuje ir pasislėpęs už buko stebėjo dvi mažas figūrėles apačioje. Greta rėpsojo didžiulis riedulys. Iš pradžių ketino akmenį nuridenti. Krisdamas šis būtų išjudinęs ir kitus akmenis, pasipylusi žvyro, uolos luitų bei sausų šakų griūtis galbūt palaidotų tuodu apačioje. Jo blyškiai kaulinei rankai jau artinantis prie riedulio, aukštesnioji figūra staiga grįžtelėjo jo pusėn. Vieną akimirką jis žvelgė į vyro akis. Ar korikas pastebėjo ir jį? Vėl užsiglaudęs už medžio kamieno, pakeitė planą. Tas vyras pernelyg stiprus ir sumanus. Jis išgirstų atriedant akmenų griūtį ir atšoktų į šoną. Mažasis šundaktaris problemų nekėlė, pasitaikius artimiausiai progai, tam šniukštinėtojui reikės kuriame nors tamsiame miesto užkampyje perpjauti gerklę. Bet korikas...

Padarė klaidą čia grįždamas. Tik ne dienos šviesoje. Buvo aišku, kad jie kada nors ateis apžiūrėti statybvietės. Bet jis pametė savo tabako maišelį – šis pėdsakas galėjo užvesti ant jo pėdų. Be to, jį kankino įtarimas. Todėl nusprendė pats išsiaiškinti padėtį. Tik kiti neturėjo nieko įtarti. Jie laukė, kol velnias parneš atlyginimą. Jei darbininkai vėl pradės statyti, jie grįš ir viską sugriaus iš naujo – tokia buvo užduotis. Bet velniui pakako gudrumo, kad iškart sumestų, jog už viso to slypi kažkas daugiau. Todėl ir grįžo. Apmaudu, kad kaip tik tuo metu, kai pasirodė ir mažasis landūnas su koriku. Bet jam pavyko pasprukti, o kitą kartą tiesiog pabandys atslinkti naktį.

Kitiems liepė žvalgytis mergiotės, tačiau šie tik nenoromis ėmėsi vykdyti jo įsakymą. Kol kas dar pakluso iš baimės ir papratimo laikyti jį vadu. Bet prieštaraudavo vis dažniau. Jie nesuvokė, kaip svarbu pašalinti vaikus. Iš pat pradžių pričiupę mažąjį berniuką, manė, kad kiti paskui ims drebinti kinkas. Šie nesuprato, kad reikalus reikia baigti. Užduočiai kilo pavojus, atlygis kabėjo ant plauko! Tie purvini maži rupūžiokai manėsi galintys nuo jo pasprukti. Suskretėlių banda, tiems kvykiantiems paršeliams reikia perpjauti gerkles, kad šaižūs garsai jo galvoje nurimtų.

Skardus varpų aidas, moteriškių raudos, plonas akių obuolius plėšiantis kūdikių riksmas...

Akys vėl apsiblausė, ir jis turėjo įsikibti į medžio kamieną, kad nenusiristų šlaitu žemyn. Prikando lūpą, kol pajuto kraujo skonį, tik tada mintys praskaidrėjo. Iš pradžių reikia nusikratyti mergiotės, tada landūno ir koriko. Dėl pastarojo kils daugiausia sunkumų – tai jo vertas priešininkas. Tada išsiaiškins padėtį statybvietėje. Buvo įsitikinęs, kad pinigų maišas kažką nuo jo nuslėpė. Bet velnio neapgausi. O jei pamėginsi, šis maudysis tavo kraujyje!

Įkvėpė šviežios žemės ir jaunų žiedelių aromato. Viskas gerai. Šypsodamasis nukeliavo kalvos viršūne, kol pranyko miške.

Simonui ir Jakobui Kuizelui grįžus į Šongau, kalbos apie vaiduokliškos figūros pasirodymą jau buvo pasklidusios. Jozefas Bichleris su kitais darbininkais nieko nelaukę nudūmė į turgaus aikštę ir kiekvienam pranešė apie artėjantį velnio atvykimą. Prie prekystalių, išsidėsčiusių aplink prekių sandėlį, ūžė kuštulys, daugelis prie aikštės įsikūrusių amatininkų metę darbus stoviniavo grupelėmis, mieste tvyrojo įtampa. Simonas jautė, jog nedaug trūksta, kad taurė būtų perpildyta. Vienas klaidingas žodis, šaižus klyksmas, ir žmonės įsilaužę į tvirtovę savo rankomis sudegintų Štechlin.

Lydimi nepatiklių turgaus prekiautojų ir amatininkų žvilgsnių, medikas su koriku įžengė pro puošnų parapinės bažnyčios įėjimą. Atsidūrus didžiausiuose mieste Dievo namuose, juos apsupo vėsa. Gydytojo žvilgsnis nuslydo aukštomis kolonomis, nuo kurių luposi tinkas, per aklinus langų stiklus iki choro klauptų. Tamsiose šoninėse navose degė kelios pavienės žvakės, mirgančia liepsna apšviesdamos pageltusias freskas.

Kaip ir pats miestas, Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų parapinė bažnyčia matė ir geresnių laikų. Ne vienas Šongau gyventojas manė, kad prasmingiau būtų leisti pinigus bažnyčiai atnaujinti nei raupsuotųjų prieglaudai statyti. Ypač remonto reikėjo bokštui. Priešais įsikūrusią smuklę miestelėnai tamsiomis spalvomis jau vaizdavosi, kas nutiktų, jei šis bokštas staiga sugriūtų per mišias.

Nūnai, šeštadienį per pietus, bažnyčios klauptuose kumpsojo tik kelios besimeldžiančios bobulės. Retsykiais kuri nors atsistojusi nušlepsėdavo į klausyklą dešinėje, iš kurios išlįsdavo murmėdama ir sudžiūvusiais pirštais varstydama rožinį. Prisėdęs ant tolimiausio bažnyčios klaupto, Jakobas Kuizelas nužvelgė senes. Jį išvydusios, šios suskato dar uoliau murmėti savo maldas ir šlietis prie pat navos sienos skubėdamos pro vyrą.

Korikas nebuvo laukiamas svečias bažnyčioje – jam nuolatinę vietą paskyrė pačiame gale kairėje, komuniją visada priimdavo paskutinis. Vis dėlto Jakobas Kuizelas ir šiandien nepraleido progos itin draugiškai nusišiepti bobelėms. Šios atsakė žegnojimusi ir beregint pranyko iš bažnyčios.

Luktelėjęs, kol paskutinė jų paliks klausyklą, Simonas Fronvyzeris pats įžengė į vidų. Pro tankiai grotuotą medinį langelį atsklido šiltas klebono Konrado Vėberio balsas.

– Misereatur tui omnipotens Deus, et dimissis peccatis tuis, perducat te ad vitam...

– Gerbiamas klebone, – sukuždėjo Simonas. – Neketinu atlikt išpažinties, man tereikia informacijos.

Lotyniškas murmesys nuščiuvo.

– Kas tu? – pasiteiravo klebonas.

– Tai aš, Simonas Fronvyzeris, chirurgo sūnus.

– Retai matau tave klausykloje, nors mane ir pasiekia žinios, kad turėtum tam pagrindo.

– Na, aš... Pasitaisysiu, gerbiamas klebone. Iškart dabar ir atliksiu išpažintį. Bet pirmiausia turiu sužinot kai ką apie raupsuotųjų prieglaudą. Ar tiesa, kad senasis Šrėfogelis paliko sklypą prie Hohenfurcho tako jums, nors iš tikrųjų jau buvo jį pažadėjęs sūnui?

– Kodėl nori tai žinoti?

– Dėl prieglaudos nusiaubimo. Norėčiau išsiaiškinti, kas prie to prikišo nagus.

Klebonas ilgai tylėjo. Galiausiai krenkštelėjo.

– Žmonės kalba, esą tai velnio darbas, – sukuždėjo.

– O jūs, ar tuo tikite?

– Na, velnias gali apsireikšti įvairiausiais būdais, taip pat ir žmogaus pavidalu. Po kelių dienų bus Valpurgijos naktis, kai šėtonas vėl susivienys su keletu bedievių moteriškių. Kalbama, kad tame žemės sklype jau senovėje vykę raganų šokiai...

Simonas krūptelėjo.

– Kas taip sako?

Kunigas padelsė.

– Žmonės taip pasakoja. Ten, kur dabar statoma bažnytėlė, anksčiau esą siautėję kerėtojai ir raganos. Prieš daugelį metų ten jau stovėjo koplyčia, bet sugriuvo, kaip ir ankstesnioji raupsuotųjų prieglauda. Lyg ta vieta būtų prakeikta... – klebono balsas virto šnibždėjimu. – Ten aptikome seną akmeninį pagonių aukurą, kurį, laimei, pavyko sunaikinti. Bažnyčiai tai tapo dar viena priežastimi statyti ten naują raupsuotųjų prieglaudą ir koplyčią. Blogis turi trauktis, nutvieskus jį Dievo šviesai. Visą vietovę apšlakstėme švęstu vandeniu.

– Tai, regis, nedavė vaisių, – murmtelėjo Simonas. Tada klausinėjo toliau: – Ar senasis Šrėfogelis jau buvo užrašęs tą žemės sklypą sūnui? Tai yra ar šis jau buvo įtrauktas į testamentą kaip paveldėtojas?

Kunigas krenkštelėjo.

– Dar atsimeni senąjį Šrėfogelį? Buvo... na, kaip čia pasakius, užsispyręs senas keistuolis. Vieną dieną labai susijaudinęs atėjo pas mane į kleboniją, sako, sūnus nieko nenutuokiąs apie verslą, tad mielai perleistų sklypą prie tako Bažnyčiai. Pakeitėme jo testamentą, probstas pabuvo liudytoju.

– Ir netrukus jis numirė...

– Taip, nuo karštinės, pats suteikiau jam paskutinį patepimą. Net ir mirties patale dar kalbėjo apie tą žemės sklypą, sakė, jog šis suteiks mums dar daug džiaugsmo ir pasitarnaus darant gera. Savo sūnui taip ir neatleido. Paskutinį geidavo pamatyti ne Jakobą Šrėfogelį, o senąjį Matiją Augustiną. Juk juodu draugavo nuo tada, kai pradėjo kartu dirbti miesto taryboje, pažinojo vienas kitą nuo vaikystės.

– Ir netgi mirties patale neatšaukė dovanojimo?

Dvasininko veidas kone prigludo prie medinių grotelių.

– Ką man reikėjo daryti? – paklausė jis. – Atkalbėti senį? Aš taip džiaugiausi pagaliau galėdamas įgyti tą žemės sklypą, neišleidęs nė guldeno. Vieta lyg sutverta raupsuotųjų prieglaudai. Pakankamai toli nuo miesto ir vis tiek šalia gatvės...

– Kaip manote, kas taip nusiaubė statybvietę?

Klebonas Konradas Vėberis nutilo. Kai Simonas jau manėsi atsakymo nebesulauksiąs, vėl išgirdo jo balsą. Tiesa, labai tyliai.

– Jei taip griaunama bus ir toliau, savo sprendimo statyti raupsuotųjų prieglaudą apginti taryboje nesugebėsiu. Pernelyg daug prieštaraujančiųjų. Net ir probstas mano, kad tokia statyba – ne mūsų kišenei. Teks žemės sklypą parduoti.

– Kam?

Vėl tyla.

– Kam, gerbiamas kunige?

– Lig šiol noro dar niekas nepareiškė. Bet galėčiau įsivaizduoti, kad neilgai trukus mano klebonijoje pasirodys jaunasis Šrėfogelis...

Simonas atsistojo ankštoje klausykloje ir pasisuko eiti.

– Labai jums ačiū.

– Simonai?

– Taip, gerbiamas klebone?

– Išpažintis.

Atsidusęs vaikinas vėl atsisėdo ir ėmė klausytis monotoniško klebono murmesio.

– Indulgentiam, absolutionem et remissionem peccatorum tuorum tribuat tibi omnipotens et misericors Dominus...

Diena bus ilga.

Simonui galiausiai išėjus iš klausyklos, Konradas Vėberis akimirką sudvejojo. Jautėsi, lyg būtų kažką pamiršęs. Kažką, kas prieš tai sukosi jam ant liežuvio galo ir ko dabar niekaip negalėjo prisiminti. Kiek palaužęs galvą, vėl susitelkė į maldas. Gal prisimins vėliau.

Atsidusęs gydytojas išnėrė iš tamsios bažnyčios į lauką. Saulė jau buvo pakilusi virš stogų. Jakobas Kuizelas papsėdamas pypkę murksojo ant suolelio greta kapinių. Užsimerkęs mėgavosi šiltais pavasario spinduliais ir statybvietėje aptiktu puikiu tabaku. Jau prieš kurį laiką buvo palikęs vėsią bažnyčią. Išgirdęs ateinant Simoną, sumirksėjo.

– Ir ką?

Jaunuolis prisėdo šalia jo ant suolo.

– Manau, turime pėdsaką, – tarė. Tada apsakė pokalbį su klebonu.

Jakobas susimąstęs kramtė pypkę.

– Tuos tauškalus apie raganas ir kerėtojus laikau absurdu. Bet faktas, kad senasis Šrėfogelis iš sūnaus beveik atėmė palikimą, vertas apmąstymų. Tad tu manai, jog jaunasis Šrėfogelis sužlugdė statybas, kad atgautų žemės sklypą?

Simonas linktelėjo.

– Įmanoma. Juk ketino ten statyti antrą plytų degyklą, pats man sakė. O jis ambicingas.

Staiga jam į galvą šovė mintis.

– Rėzel, Zėmerio užeigos tarnaitė, man juk pasakojo apie samdomus karius, susitikusius su kažkuo antrame aukšte, – šūktelėjo. – Sakė, kad vienas jų šlubavęs. Tai veikiausiai velnias, kurį šiandien matėme. Galbūt su velniu ir kitais samdomais kariais užeigos viršuje susitiko Jakobas Šrėfogelis.

– O ką bendro tai turi su stoginės gaisru, ženklais ir negyvais vaikais? – klausimu atsakė Jakobas Kuizelas toliau traukdamas pypkę.

– Galbūt nieko. Galbūt stoginė ir vaikai tikrai gula ant augsburgiečių sąžinės. O jaunasis puodžius tik išnaudojo sujudimą nepastebimai sugriauti statybvietę.

– Kai tuo metu grobiama jo globotinė? – stodamasis papurtė galvą korikas. – Juk visa tai – nesąmonė! Mano nuomone, čia per daug sutapimų vienu metu. Gaisras, vaikai, ženklai, sugriauta prieglauda – visa tai kažkaip turi sutikt, tik mes dar nenumanome kaip...

Simonas pasitrynė smilkinius. Nuo lotyniško klebono murmesio ir smilkalų jam įsiskaudėjo galvą.

– Nežinau, ką daryti, – tarė, – o laikas spaudžia. Kaip ilgai Štechlin dar neatgaus sąmonės?

Korikas pakėlė galvą į bažnyčios bokštą, saulė jau buvo prakeliavusi pro jo šelmenį.

– Daugiausia dar dvi dienas. Tada jau netrukus atvyks ir grafas Zandicelis, kurfiursto pavaduotojas. Jei ligi tol nerasim tikrojo kaltininko, jie ilgai nesiterlios – ims už pakarpos pribuvėją. Kad tik kuo greičiau atsikratytų grafo ir jo palydos, kurie tik pinigus kainuoja.

Simonas pakilo nuo suolo.

– Einu pas Jakobą Šrėfogelį, – prakalbo. – Tai vienintelis pėdsakas, kurį turime. Esu tikras, kad kažkas toje prieglaudoje ne taip.

– Gerai, – suniurnėjo Kuizelas. – Aš dar valandėlę parūkysiu velnio tabaką. Nėra nieko tinkamesnio apmąstymams.

Vėl užmerkęs akis, budelis įtraukė Naujojo Pasaulio aromato.

Teismo darbuotojas Johanas Lechneris žingsniavo iš savo raštinės į prekių sandėlį. Praeidamas su nedideliu nepasitenkinimu aikštėje pastebėjo besikuždančias moteriškes ir murmančius amatininkus. Tai vienam, tai kitam niuktelėjęs ar plekštelėjęs sušuko:

– Grįžkite prie darbo! Viskas gerai, viską išsiaiškinsime. Tęskite darbus, miestiečiai! Arba turėsiu įsakyti vieną kitą pasodinti!

Žmonės nuspūdino atgal į savo dirbtuves, turgaus prekiautojos toliau rūšiavo prekes. Bet Johanas žinojo, kad vos tik nusuks nugarą, tauškalai vėl prasidės. Reikės pasiųsti į aikštę keletą sargybinių, kad užkirstų kelią sąmyšiui. Jau pats laikas pagaliau baigti šią nemalonią istoriją. Ir būtent šiuo metu neįmanoma prakalbinti prakeiktos pribuvėjos! Tarybos nariai sėdėjo jam ant sprando reikalaudami rezultatų. Na, galbūt jau netrukus galės juos pateikti. Juk rankoje turi dar vieną kozirį.

Raštininkas prekių sandėlio laiptais nuskubėjo prie mažo kambarėlio užsklęstomis durimis antrame aukšte. Čia uždarydavo gerbiamus miestiečius, kurių nedrįsdavo kišti į skylę kalėjimo bokšte ar belangę tvirtovėje. Priešais duris stovintis sargybinis linktelėjo Lechneriui, prieš šiam atrakinant milžinišką spyną ir atitraukiant skląstį.

Augsburgo vežikų vadovas Martinas Hiuberis, drybsodamas nišoje už mažo staliuko, stebeilijosi pro išgaubtus apskritų langų stiklus į aikštę. Išgirdęs ateinant teismo darbuotoją, atsisuko ir nusišiepė:

– A, teismo raštininkas! Pagaliau sugrįžote į protą? Paleiskite mane, ir daugiau apie šią istoriją nė žodžiu nebeužsiminsime.

Jis atsistojo ir pasuko durų link, bet Johanas jas užtrenkė šiam prieš pat nosį.

– Man atrodo, įvyko nesusipratimas. Martinai Hiuberi, tu įtariamas kartu su savo vežikais padegęs stoginę.

Kaltinamasis išraudo.

– Juk žinote, kad tai netiesa! – tvojo plačiu delnu į stalą.

– Nėra prasmės viską neigti, tave su vyrais matė keletas Šongau sielininkų.

Lechneris melavo nė nemirktelėdamas. Nekantriai laukė augsburgiečio reakcijos.

Hiuberis giliai atsikvėpė, atsisėdęs ant plačios krūtinės sukryžiavo rankas ir nutilo.

Raštininkas nenusileido:

– Ką dar ten vakare galėjote pamesti? Savo krovinį buvote iškrovę jau po pietų. Užsidegus stoginei, staiga atsidūrėte čia pat, taigi turėjote kaip tik prieš tai dar šlaistytis aplinkui.

Vežikų vadovas tebetylėjo. Johanas grįžo prie durų ir suėmė rankeną.

– Na, gerai. Pažiūrėsime, ar taip tylėsi ir kankinamas, – tarė nuspausdamas rankeną. – Dar šiandien liepsiu nuvest tave į tvirtovę. Su koriku jau susipažinai sielių prieplaukoje. Jis su malonumu sulaužys tau porą kaulų.

Lechneris matė, kaip dirba vežikų vadovo galva. Martinas prikando lūpą. Galiausiai neišlaikė.

– Tai tiesa, mes ten buvome! – riktelėjo. – Bet juk ne tam, kad sudegintume stoginę! Juk ten laikėme ir savo prekes!

Johanas vėl pasisuko į stalą.

– Tai? Ko ten norėjote?

– Duoti pylos Šongau sielininkams, štai ko! „Auksinėje žvaigždėje“ jūsų vežikas Jozefas Grimeris taip prikūlė vieną mūsiškių, kad šis niekada negalės dirbti! Ketinome jums prideramai įpliekti, kad taip daugiau neatsitiktų, bet dėl Dievo, nepadegėme stoginės! Prisiekiu!

Vežikų vadovo akyse pasirodė baimė. Lechneris pajuto pasitenkinimą: kažką nujautė, bet nemanė, kad augsburgietis palūš taip greitai.

– Hiuberi, tavo popieriai prasti, – įspėjo. – Ar žinai ką nors, kas įrodytų tavo nekaltumą?

Martinas kiek pamąstęs linktelėjo.

– Kaipgi, kai ką žinau. Sielių prieplaukoje matėme nubėgančius keturis ar penkis vyrus. Manėme, jog tai jūsiškiai. Neilgai trukus stoginė suliepsnojo.

Teismo raštininkas nelyginant tėvas, be galo nusivylęs sūnumi, liūdnai pakraipė galvą.

– Kodėl to nepasakei mums anksčiau? Galėjai išvengti daug nemalonumų.

– Bet juk tada būtumėt sužinoję, kad jau prieš tai ten sukiojomės, – atsiduso Hiuberis. – Be to, dar visai neseniai iš tikrųjų maniau, jog tai jūsų žmonės. Jie atrodė kaip miesto sargybiniai!

– Kaip miesto sargybiniai?

Augsburgo vežikų vadovas nerado tinkamų žodžių.

– Šiaip ar taip, panašūs. Jau temo, o jie buvo toli. Nelabai ką įžiūrėjau. Dabar greičiau manau, kad tai samdomi kariai.

Johanas sutrikęs pažvelgė į jį.

– Samdomi kariai...

– Taip, margaspalviais drabužiais, ilgais auliniais, skrybėlėmis. Man atrodo, vienas ar du turėjo kardus. Aš... aš nesu tikras.

– O turėtumei, Hiuberi.

Raštininkas vėl patraukė prie durų.

– Turėtumei būti tikras, antraip privalėsime tau pagelbėti. Duodu dar vieną naktį pamąstyti. Rytoj atsinešiu plunksną ir pergamento, tada viską užfiksuosime raštu. Jei vis dar kils neaiškumų, ilgai nelaukdami juos išsklaidysime. Korikas šiuo metu sėdi be darbo.

Sulig šiais žodžiais užvėrė duris sau už nugaros ir paliko susimąsčiusį vežikų vadovą vieną. Johanas Lechneris šyptelėjo. Pažiūrėsime, kas pernakt augsburgiečiui dar ateis į galvą. Net jei iš tikrųjų pasirodys esąs nekaltas dėl stoginės gaisro, jo prisipažinimas vis tiek vertas aukso. Fugerių vežikas – sąmokslo prieš Šongau vežikus kurstytojas! Augsburgiečiams per tolesnes derybas teks nuleisti sparnus. Galbūt taip pavyks net padidinti mokesčius už Augsburgo prekių sandėliavimą. Galų gale juk reikės už didelius pinigus atstatyti stoginę. Viskas klojosi puikiai. Teliko sulaukti pribuvėjos prisipažinimo, ir viskas vėl stos į savo vėžes. Tas šundaktaris Fronvyzeris sakė, kad rytoj, vėliausiai poryt, moteris atsipeikės ir apklausą bus galima tęsti.

Teks apsišarvuoti kantrybe.

Šrėfogeliai gyveno Valstiečių gatvėje, Pilies vartų kvartale, netoli pilies. Šioje vietovėje stūksojo aristokratų namai, keturaukščiai puošnūs pastatai raižytais balkonais ir tapytais fasadais. Kvepėjo pastebimai maloniau visų pirma dėl to, kad buvo gyvenama toli nuo dvokiančių kailių dirbyklų, įsikūrusių prie Lecho. Tarnaitės balkonuose purtė antklodes, prekiautojai keliavo nuo durų prie durų aprūpindami virėjas prieskoniais, rūkyta mėsa ir peštomis žąsimis. Simonas žalvariniu belstuku pabarškino į aukštas duris. Jau po kelių sekundžių pasigirdo žingsniai. Atidariusi duris, tarnaitė nuvedė jį į vestibiulį. Netrukus plačių sraigtinių laiptų viršuje pasirodė Jakobas Šrėfogelis. Susirūpinęs pažvelgė žemyn į mediką.

– Ar turite naujienų apie mūsų Klarą? – paklausė. – Mano serganti žmona tebeguli lovoje. Jokiu būdu nenoriu jos be reikalo jaudinti.

Simonas papurtė galvą.

– Šiandien ryte buvome prie Hohenfurcho tako. Raupsuotųjų prieglaudos statybvietė visiškai nusiaubta.

Jakobas atsiduso.

– Apie tai jau žinau, – tarė mostelėdamas gydytojui sėstis ant kėdės, o pats įsitaisydamas minkštame vestibiulio fotelyje. Paėmęs iš dubens meduolį, ėmė lėtai kramtyti. – Kas taip elgiasi? Turiu omenyje: žinoma, taryboje buvo prieštaraujančiųjų statyboms, bet dėl to griauti visą prieglaudą...

Simonas nutarė su aristokratu kalbėti atvirai.

– Ar tiesa, kad jau buvote tvirtai suplanavęs tame žemės sklype statyti antrą degimo krosnį, prieš tėvui jį užrašant Bažnyčiai? – paklausė.

Šrėfogelis suraukė kaktą ir padėjo meduolį atgal į dubenį.

– Juk apie tai jums jau pasakojau. Po ginčo tėvas veikiai pakeitė testamentą, ir planus vėl teko palaidoti.

– O netrukus ir savo tėvą.

Aristokratas kilstelėjo antakius:

– Kur link sukate, Fronvyzeri?

– Mirus tėvui, praradote galimybę jį įkalbėti dar kartą pakeisti testamentą. Dabar žemės sklypas priklauso Bažnyčiai. Norėdamas šį susigrąžinti, turėtumėte perpirkti.

– Suprantu, – nusišypsojo Jakobas. – Įtariate mane tol žlugdysiant statybas, kol Bažnyčia pati pasiduos ir grąžins man žemę. Bet pamirštate, kad taryboje visuomet palaikiau raupsuotųjų prieglaudos statybą.

– Tik ne šiame žemės sklype, kuris jums toks svarbus, – nutraukė jį Simonas.

Aristokratas gūžtelėjo pečiais.

– Jau deruosi dėl kito sklypo. Antrą degimo krosnį įrengsiu, tik kitur. Vieta prie tako man ne tokia svarbi, kad dėl to ant kortos statyčiau savo reputaciją.

Vaikinas įdėmiai pažiūrėjo Šrėfogeliui į akis. Neįžvelgė nė kruopelytės melo.

– Kam, jei ne jums, galėtų būti naudingas prieglaudos sunaikinimas? – galiausiai paklausė.

Šeimininkas nusijuokė:

– Statyboms priešinosi pusė tarybos: Holtshoferis, Piuchneris, Augustinas, o visų priešakyje ir pats pirmasis burmistras Karlas Zėmeris.

Bet veikiai surimtėjo.

– Nors, žinoma, nė vieno jų tuo nekaltinu.

Aristokratas atsistojo ir ėmė vaikštinėti patalpoje pirmyn atgal.

– Nesuprantu jūsų, Fronvyzeri, – stebėjosi. – Mano Klara dingo, du vaikai negyvi, stoginė sunaikinta, o jūs kvočiate mane dėl sudegintos statybvietės! Ką tai reiškia?

– Šiandien ryte kai ką pamatėme prie raupsuotųjų prieglaudos, – tarstelėjo Simonas.

– Ką?

– Velnią.

Aristokratui gaudant orą, Simonas pridūrė:

– Šiaip ar taip, asmenį, žmonių čia jau imtą vadinti velniu. Veikiausiai tai raišas samdomas karys. Tas pats, kuris pagrobė jūsų Klarą, prieš kelias dienas kartu su kitais samdiniais trainiojosi Zėmerio smuklėje ir užeigos pasitarimų kambaryje susitiko su, matyt, svarbiu asmeniu iš miesto.

Jakobas Šrėfogelis vėl atsisėdo.

– Iš kur žinote, kad jis Zėmerio smuklėje su kažkuo susitiko? – paklausė.

– Užsiminė tarnaitė, – glaustai atsakė Simonas. – Pats burmistras dėjosi nieko apie tai nežinąs.

Šrėfogelis linktelėjo.

– O iš ko sprendžiate, kad tas asmuo svarbus?

Gydytojas gūžtelėjo.

– Samdomų karių profesija – būti nusamdytiems. O kad išgalėtum sumokėti keturiems vyrams, reikia turėti daug pinigų. Klausimas, kam jie buvo pasamdyti?..

Jaunuolis palinko prie aristokrato.

– Ką jūs veikėte praeitos savaitės penktadienį? – tyliai paklausė.

Jakobas išliko ramus ir atrėmė mediko žvilgsnį.

– Einate klaidingu keliu, jei manote, jog su tuo turiu ką nors bendra, – sušnypštė. – Pagrobta mano duktė, nepamirškite to.

– Ką veikėte?

Aristokratas atsilošė ir, rodos, trumpam susimąstė.

– Buvau degykloje, – galiausiai atsakė. – Ligi išnaktų valėme užsikimšusį kaminą. Galite pasiklausti mano amatininkų.

– O tą vakarą, kai degė stoginė? Kur buvote tada?

Šrėfogelis taip trenkė į stalą, kad meduolių dubuo suvirpėjo.

– Jūsų įtarinėjimai man jau įkyrėjo! Dingo mano vaikas – tai viskas, kas svarbu. Jūsų suniokota statybvietė manęs nedomina nė per nago juodymą! O dabar palikite mano namus, tučtuojau!

Simonas pamėgino sušvelninti situaciją:

– Juk teseku kiekvienu pėdsaku, kurį tik pavyksta rasti. Aš taip pat nežinau, kaip visa tai susiję. Bet kažkaip viskas siejasi, ir velnias – viso to jungiamoji grandis.

Kažkas pabeldė į duris.

Jakobas jau ir taip buvo pašokęs ant kojų, tad žengė tuos kelis žingsnius iki durų ir staigiai jas virstelėjo.

– Ko? – atžariai paklausė.

Priešais stovėjo mažas, maždaug aštuonerių berniukas. Simonas pažinojo jį iš matymo. Tai buvo vienas Ganghoferio, Vištų gatvės kepėjo, vaikų. Užvertęs galvą šis baugščiai žvilgtelėjo į aristokratą.

– Ar jūs tarybos narys Jakobas Šrėfogelis? – nedrąsiai pasiteiravo.

– Tai aš, kas yra? Paskubėk!

Šeimininkas taisėsi uždaryti duris.

– Klaros Šrėfogel tėvas? – toliau kamantinėjo berniukas.

Aristokratas stabtelėjo.

– Taip, – sukuždėjo.

– Turiu jums pranešti, kad jūsų dukrai viskas gerai.

Jakobas atlapojo duris ir prisitraukė berniuką prie savęs.

– Iš kur tai žinai?

– Aš... aš... negaliu išduot. Prižadėjau!

Aristokratas sugriebė mažylį už dėmėtos marškinių apykaklės ir kilstelėjo į savo akių aukštį.

– Ar ją matei? Kur ji?! – riktelėjo jam į veidą. Berniukas suspurdėjo mėgindamas ištrūkti iš vyro rankų.

Priėjo Simonas. Iškėlė žibančią monetą ir ėmė vartyti ją tarp pirštų. Vaikas sustingo ir lyg užhipnotizuotas nusekė monetą žvilgsniu.

– Tavo pažadas nebūtinai tave saisto, juk tai nebuvo krikščioniška priesaika, ar ne? – nuramino šis mažylį.

Berniukas papurtė galvą. Atsargiai jį nuleidęs, Šrėfogelis viltingai dirsčiojo tai į mediką, tai į vaiką.

– Taigi, – toliau klausinėjo Simonas, – kas tau pasakė, kad Klarai viskas gerai?

– Zo... Zofi, – sukuždėjo vaikiūkštis nepaleisdamas iš akių monetos. – Ta raudonplaukė mergaitė. Ką tik pasakė man prie sielių prieplaukos. Už tai, kad perduodu, gavau obuolį.

Gydytojas ramindamas paglostė berniukui galvą.

– Gerai padarei. Ar Zofi užsiminė, kur Klara dabar?

Mažasis baikščiai papurtė galvą.

– Tai viskas, ką ji pasakė. Prisiekiu švenčiausiąja Dievo Motina!

– O raudonplaukė? Kur dabar ji? – įsiterpė Jakobas.

– Ji... ji iškart vėl nudūmė per tiltą miško link. Kai pastebėjo, jog seku ją žvilgsniu, sviedė mano pusėn akmenį. Tada iškart atlėkiau pas jus.

– Manau, jis sako tiesą, – pašnairavo į Šrėfogelį Simonas.

Jakobas linktelėjo.

Medikui taisantis mažyliui įduoti monetą, aristokratas jį sustabdė ir kyštelėjo ranką į savo piniginę. Ištraukęs žvilgantį sidabrinį pfenigą, padavė berniukui.

– Jis tavo, – tarė. – Ir dar tiek pat, jei išsiaiškinsi, kur tūno Zofi arba mano Klara. Nelinkime Zofi nieko blogo, supranti?

Mažylis stvėrė monetą ir sugniaužė ją dešiniajame kumštelyje.

– Ki... kiti vaikai sako, kad Zofi – ragana ir netrukus bus sudeginta kartu su Štechlin... – sumurmėjo.

– Netikėk viskuo, ką sako kiti vaikai, – kumštelėjo jam Jakobas Šrėfogelis. – O dabar skuosk. Ir nepamiršk, tai mūsų paslaptis, gerai?

Berniukas kinktelėjo. Po kelių sekundžių su savo lobiu pranyko už artimiausio namo kampo.

Šeimininkas uždarė duris ir pažiūrėjo į Simoną.

– Ji gyva, – sukuždėjo. – Mano Klara gyva! Turiu tuoj pat pranešti apie tai žmonai. Atsiprašysiu.

Jis nuskubėjo aukštyn. Laiptų viduryje dar kartą stabtelėjo ir pažvelgė žemyn į gydytoją.

– Gerbiu jus, Fronvyzeri, – patikino. – Taip pat, kaip ir iki šiol. Raskite velnią, ir aš jums gausiai atlyginsiu. – Šypsodamasis pridūrė: – Pasitaikius progai, mielai galite pasidairyti nedidelėje mano namų bibliotekoje. Manau, ten yra kelios knygos, galinčios jus sudominti.

Tada nuskubėjo į miegamąjį pas žmoną.

10

Šeštadienis,

1659-ųjų Viešpaties metų balandžio 28 d.,

vidudienis

Gerą pusę minutės Simonas lyg suparalyžiuotas stovėjo aristokrato namų vestibiulyje. Galvoje sukosi mintys. Galiausiai apsisprendęs išbėgo į lauką ir pasileido Valstiečių gatve iki turgaus aikštės. Užkliudęs keletą prekeivių, kone nuvertęs prekystalį su duonos kepalais, nekreipdamas dėmesio į riksmus ir plūdimąsi nėrė pro prekių sandėlį Lecho vartų link. Po kelių minučių pasiekė tiltą per upę, nuskuodė juo kairėje palikdamas sudegusią stoginę ir patraukė vieškeliu, besidriekiančiu nuo sielių prieplaukos į Peitingą.

Jau netrukus pribėgo pamiškę. Šiuo metu, apie pietus, gatvė it išmirusi – dauguma vežimų kelią iki upės sukorė jau ankstų rytą. Tyliai čiulbėjo paukščiai, retsykiais miško gilumoje trakštelėdavo šaka, o šiaip buvo ramu.

– Zofi!

Tyloje Simono balsas nuskambėjo dusliai ir silpnai, tarytum miškas jau už kelių metrų jį būtų prarijęs.

– Zofi, ar girdi mane?!

Prakeikė už tokį sumanymą pats save. Mergaitė, galimas daiktas, nubėgo šia kryptimi į mišką prieš mažiau nei pusę valandos, bet kad dabar jį dar išgirs – nelabai tikėtina. Galėjo būti jau toli toli. Be to, kas gi sakė, kad ji nori išgirsti? Visai įmanoma, kad būtent dabar stebi jį įsitaisiusi kur nors ant šakos. Zofi – bėglė, įtariama kartu su pribuvėja užsiiminėjusi raganystėmis. Labai tikėtina, kad našlaitė, neturinti reputacijos ir jos naudai pasisakančių liudytojų, paklius ant laužo drauge su Štechlin, nors ir tesulaukusi vos dvylikos metų. Medikas buvo girdėjęs apie procesus, per kuriuos kaip raganos sudeginti ir daug jaunesni vaikai. Tad kodėl Zofi turėtų atsiliepti?

Atsidusęs Simonas apsisuko ant kulno.

– Lik ten!

Balsas atsklido kažkur iš miško gilumos. Gydytojas sustojo ir grįžtelėjo per petį. Jam į šoną cvaktelėjo akmuo.

– Oi! Prakeikimas, Zofi...

– Neatsisuk, – vėl suskambo balsas. – Tau nebūtina matyti, kur aš.

Simonas pasiduodamas gūžtelėjo pečiais. Vietą, į kurią pataikė žvirgždukas, pragariškai skaudėjo. Visai netroško būti sužeistas antro akmens.

– Berniukas įskundė, ar ne? – paklausė Zofi. – Išpliurpė, kad jį pasiunčiau aš.

Vaikinas linktelėjo.

– Nepyk ant jo, – paprašė. – Vis tiek būčiau atspėjęs.

Jis įsistebeilijo į tašką kažkur miško tankmėje priešais save. Tai padėjo kalbėtis su nematoma mergaite.

– Kur Klara, Zofi?

– Saugi. Daugiau pasakyti negaliu.

– Kodėl?

– Nes jie mūsų ieško. Klarai ir man gresia pavojus, mieste taip pat. Antoną su Pėteriu jie jau nutvėrė. Turite pažiūrėti Johaneso Štraserio pas Altenštato smuklininką...

– Jis dingęs, – nutraukė mergaitę Simonas.

Ši ilgai tylėjo. Gydytojas manėsi girdįs tylų kūkčiojimą.

– Zofi, kas tą naktį nutiko? Juk jūs visi buvote kartu, ar ne? Pėteris, tu, Klara, kiti našlaičiai... Kas nutiko?

– Aš... aš negaliu pasakyti.

Mažylės balsas drebėjo.

– Viskas iškils aikštėn. Mes sudegsime, visi mes sudegsime!

– Zofi, duodu tau žodį, aš tave apginsiu, – bandė nuraminti ją Simonas. – Niekam nenutiks nieko blogo. Niekas...

Trakštelėjo šaka. Garsas atsklido ne iš užpakalio, kur spėjamai stovėjo ar sėdėjo Zofi, o iš priekio. Įkypai į kairę nuo jaunuolio už gerų dvidešimties žingsnių kūpsojo sukrauta šakų šūsnis.

Už jos kažkas sujudėjo.

Simonas sau už nugaros išgirdo dribtelėjimą ir skubiai tolstančius žingsnius. Mergaitė papustė padus.

Vos po akimirkos iš už krūvos staiga išdygo figūra. Ji dėvėjo apsiaustą ir plačiakraštę skrybėlę. Sekundę Fronvyzeris pamanė, kad tai korikas. Bet tada figūra iš po apsiausto išsitraukė kardą. Šis blykstelėjo pro miško tankmę trumpam akimirksniui prasiskverbusios saulės spinduliuose. Figūrai pro siaurutį šviesos ruoželį lekiant Simono link, kažkas subaltavo.

Kaulinė velnio ranka.

Gydytojui staiga pasirodė, kad laikas ėmė lipniai varvėti. Kiekvienas mostas, kiekviena smulkmena tvirtai įsirėžė į jo atmintį. Pėdos prilipo prie žemės, lyg grimzdėtų klampynėje. Tik velniui priartėjus per dešimt žingsnių, vėl įstengė pasijudinti. Jis apsisuko ir vejamas mirties baimės nuskuodė pamiškės link. Sau už nugaros girdėjo velnio žingsnius – ritmišką žvirgždo ir žemės grikšėjimą. Netrukus išgirdo ir persekiotojo alsavimą. Šis artėjo.

Simonas nedrįso atsigręžti būgštaudamas, kad dėl to atstumas dar labiau sumažės. Bėgo ir bėgo, kol burnoje pajuto metalinį kraujo prieskonį ir suprato, kad ilgai nebeištemps. Vyras jam už nugaros bėgti buvo įpratęs, jis alsavo ramiai ir tolygiai, greitai pasivys. O pamiškės vis dar nematyti, priešaky tik tankmė ir tamsa.

Alsavimas dar labiau priartėjo. Medikas keikė save už sumanymą trenktis į mišką vienam. Velnias matė vaikiną su koriku prie statybvietės, juodu jį persekiojo. Suerzino jį. O dabar velnias lipa ant kulnų jam. Simonas neapgaudinėjo savęs. Pasivijęs vyriškis jį nužudys, taip greitai ir atsainiai, kaip užmušama įkyri musė.

Galiausiai priešakyje prašviesėjo. Jaunuolio širdis suspurdėjo. Tai turi būti pamiškė! Prieš nusidriekdamas iš miško iki upės, kelias leidosi į klonį. Pro medžių viršūnes skverbėsi šviesa, šešėliai traukėsi. Nukepėstavus dar kelis metrus, Simoną apgaubė žėrintys saulės spinduliai. Jis pasiekė miško pakraštį. Nusvirduliavęs per kalvą, po savimi išvydo sielių prieplauką. Ant kranto stoviniavo žmonės, miško link vežimą įkalnėn traukė jaučiai. Tik dabar išdrįso atsigręžti. Figūra už jo buvo pranykusi. Pamiškė nelyginant juodas kaspinas vingiavo vidudienio saulėje.

Dar nesijautė saugus. Giliai atsikvėpęs, nukrypavo keliu iki prieplaukos. Vis gręžiojosi atgal. Vėl pasukęs galvą miško pusėn, susidūrė su kažkuo priešakyje.

– Simonai?

Tai buvo Magdalena. Rankoje laikė kraitę, pilną lauko žolelių. Nustebusi pažiūrėjo į jį:

– Kas gi nutiko? Atrodai, tarytum išvydęs vaiduoklį.

Nustūmęs ją tuos kelis metrus iki prieplaukos, vaikinas prisėdo ant sienojų rietuvės. Tik čia, triūsliame sielininkų ir vežikų šurmulyje, pasijuto tikrai saugus.

– Jis... jis mane persekiojo, – galiausiai išlemeno kiek atgavęs kvapą.

– Kas gi? – susirūpino Magdalena sėsdamasi šalia.

– Velnias.

Mergina nusijuokė, bet jos juokas skambėjo dirbtinai.

– Simonai, netaukšk nesąmonių, – galiausiai tarė. – Tu gėrei vidury dienos!

Gydytojas papurtė galvą. Tada papasakojo viską, kas įvyko nuo pat ryto. Apie nusiaubtą statybvietę, guitynes su jos tėvu miške, pokalbius su klebonu, Šrėfogeliu ir Zofi, galiausiai bėgimą iki sielių prieplaukos. Jam baigus Magdalenos akyse pasirodė nerimas.

– Bet kodėl velnias kėsinasi į tave? – paklausė. – Juk tu neturi su visu tuo nieko bendro, ar ne?

Simonas gūžtelėjo pečiais.

– Greičiausiai dėl to, kad lipame jam ant kulnų. Dėl to, kad jį kone pričiupome.

Vaikinas rimtai pažvelgė į Magdaleną.

– Tavo tėvui taip pat gresia pavojus.

Mergina šyptelėjo:

– Norėčiau pamatyt, kaip velnias jam uždrožia. Mano tėvas – korikas, nepamiršk to.

Simonas pakilo nuo medienos rietuvės.

– Magdalena, tai ne juokai, – šūktelėjo. – Tas vyras, ar kad ir kas būtų, greičiausiai nužudė keletą vaikų! Ketino nudėti mane, o dabar galbūt mus stebi.

Mergina apsižvalgė. Tiesiai priešais juos vežikai ant dviejų sielių krovė ir tvirtino dėžes bei statines. Toliau keletas vyrų stumdė į šonus apanglėjusius stoginės likučius. Vienoje vietoje jau kilo nauji sienojai. Retsykiais kuris nors dirstelėdavo jų pusėn ir kažką sušnibždėdavo kaimynui.

Gydytojas girdėjo, apie ką jie kuždasi. Koriko paleistuvė ir jos meilužis... Mediko sūnus, lipantis į lovą su koriko mergiote ir nenorintis pripažinti, kad Šongau siautėja velnias ir kad pribuvėja turi sudegti.

Simonas atsiduso. Magdalenos reputacija, šiaip ar taip, buvo sužlugdyta, vėliausiai dabar savosios neteko ir jis. Priglaudęs merginai prie skruosto ranką, įdėmiai pažvelgė į akis.

– Tavo tėvas man sakė, kad miške radai mandragorą, – tarė. – Tikriausiai ja išgelbėjai Štechlin gyvybę.

Magdalena šyptelėjo:

– Taip ir turi būt. Juk andai ji dovanojo man manąją. Per gimdymą buvusi tikra bėda, sako mama. Gulėjau apsisukusi ir nenorėjau išlįst. Jei ne Marta, manęs nebūtų. Dabar jai už tai atsilyginu.

Galiausiai vėl surimtėjo.

– Turime įspėti tėvą, – sumurmėjo. – Galbūt jam šaus mintis, kaip galėtume sučiupti velnią.

Simonas papurtė galvą.

– Pirmiausia turime išsiaiškinti, su kuo tas vadinamasis velnias ir kiti samdomi kariai susitiko Zėmerio smuklėje. Esu tikras, kad tas asmuo – atsakymas į visus klausimus.

Abu susimąstę nutilo.

– Kodėl velnias sugrįžo?

– Ką? – pabudo iš susimąstymo jaunuolis.

– Kodėl jis sugrįžo į statybvietę? – pakartojo klausimą Magdalena. – Jei jis su savo vyrais tikrai atsakingas už sugriovimą, kodėl vėl ten pasirodė? Juk viskas buvo atlikta.

Vaikinas suraukė kaktą.

– Gal todėl, kad kažką pametė? Tabako maišelį, kurį aptiko tavo tėvas. Nenorėjo, kad jį suradus prasidėtų spėlionės.

Mergina papurtė galvą.

– Nemanau. Ant maišelio nebuvo jokios monogramos – nieko, kas galėtų jį išduot. Tai turi būti kas nors kita...

– Galbūt ko ieškojo? – spėliojo Simonas. – Ko nors, ko pirmą kartą nerado.

Magdalena paskendo mintyse.

– Kažkas jį traukia į statybvietę, – pratarė. – Daubenberger man pasakojo, kad toje vietoje anksčiau šokusios raganos. O jau netrukus Valpurgijos naktis... Gal tai tikrai velnias.

Abu vėl nutilo. Bemaž per kaitri balandžio mėnesiui saulė šildė sienojų rietuvę, ant kurios juodu sėdėjo. Iš tolumos atsklido sielininkų, plaukiančių upe Augsburgo link, šūkčiojimai. Vanduo blizgėjo nelyginant skystas auksas. Staiga vaikinas pajuto, kad jam visko per daug: tas bėgimas, nuolatinis klausinėjimas, galvos sukimas, baimė...

Jis pašoko, čiupo Magdalenos kraitelę ir nudūmė prieš srovę.

– Kur bėgi? – šūktelėjo ši.

– Rinkt žolelių su tavimi. Eikš, saulė šviečia, o aš žinau jaukią vietelę.

– O mano tėvas?

Simonas nusišypsojo mojuodamas krepšeliu.

– Palauks. Juk pati sakei, kad jam nė velnias nebaisus.

Lydima nepatiklių vežikų žvilgsnių, mergina nuliuoksėjo jam pridurmui.

Prieblanda tiesė savo pirštus iš vakarų pusės užguldama miškus, supančius Šongau. Hohenfurcho takas driekėsi visiškoje tamsoje, tad tarp krūmų kirtimo pakraštyje vos galėjai įžiūrėti iš vakarų besiartinantį vyrą. Nusprendęs neiti gatve, šis skverbėsi pro aukštą tankynę greta. Taip užtruko veik dvigubai ilgiau, bet galėjo būti tikras, kad niekas jo nepamatys. Miesto vartai užsivėrė jau prieš pusvalandį, tad tikimybė tokiu metu ką nors dar sutikti už miesto sienų buvo be galo menka. Bet rizikuoti vyras nenorėjo.

Nuo nešamo kastuvo maudė pečius, per kaktą upeliais sruvo prakaitas. Prie apsiausto kimbantys spygliai ir dagiai kur ne kur jau praplėšė skylutes. Vyras nusikeikė. Jėgų jam teikė tik žinojimas, kad netrukus visa tai baigsis. Tada galės daryti viską, ko tik širdis įsigeis, ir niekas jam nenurodinės. Kada nors, tolimoje ateityje, papasakos apie tai vaikaičiams, ir tie jį supras. Įvertins, kad jis visa tai ant savo pečių prisiėmė tik dėl jų – jų giminės, dinastijos tęsėjų. Kad išgelbėjo šeimą. Staiga jam smilktelėjo, kad nueita jau per toli. Niekam nebegalės apie tai pasakyti – nutiko per daug nešvarių ir kruvinų dalykų. Turės nusinešti paslaptį į kapus.

Tamsoje trakštelėjo šaka, pasigirdo plasnojimas. Vyras sustojo, jam užėmė kvapą. Atsargiai ištiesęs mažą žibintą, lig tol slėptą po apsiaustu, pašvietė garso kryptimi. Virš kirtimo nusklendė netoliese į orą pakilusi pelėda. Jis nusišypsojo. Baimės akys didelės.

Paskutinį kartą apsidairęs į visas puses, įžengė į statybvietę ir nuskubėjo prie pastato viduryje.

Kur turėtų pradėti? Dairydamasis kokios nors nuorodos, apėjo sugriautus pamatus. Nieko neradęs, persiropštė per plytų krūvą į pastato vidų ir padaužė akmenines grindų plokštes kastuvu. Metalinis garsas persmelkė jį ligi kaulų smegenų. Atrodė, tarytum nuaidėjo net iki Šongau. Vyras bematant liovėsi barškinęs.

Galiausiai užsilipo ant mūrinės pertvarėlės greta pagrindinio pastato ir apžvelgė kirtimą. Raupsuotųjų prieglauda, koplyčia, sienojų rietuvė, šulinys, greta jo kalkių maišai, keli parversti kibirai...

Žvilgsnis užkliudė seną liepą proskynos viduryje. Jos šakos kone siekė žemę. Dėl kažkokių priežasčių darbininkai jos nenukirto. Galbūt todėl, kad Bažnyčia norėjo išsaugoti ją kaip būsimą pavėsio ligoniams ir raupsuotiesiems teikėją?

Galbūt todėl, kad taip nurodė senis?

Skubiais žingsniais nužirgliojo prie liepos, pasilenkęs prasibrovė po šakomis ir įniko kasti. Žemė buvo kieta kaip molis, nuo medžio visomis kryptimis šakojosi tankios šaknys. Vyras keikdamasis kasė tol, kol po apsiaustu upeliais ėmė tekėti prakaitas. Abiem delnais suėmęs kastuvą už koto, rumžė jo ašmenimis rankos storumo šaknis, kol šioms sutrūkus, atsitrenkė į naujas. Tokių pat vaisių davė ir bandymas kitoje vietoje prie medžio. Šnopuodamas ir kūkčiodamas vis greičiau kapojo žemę bei medieną, kol galiausiai gaudydamas orą sustojo ir pasirėmė į kastuvo kotą. Tai veikiausiai ne ta vieta, čia nieko neužkasta.

Žibintu apšvietė liepą ieškodamas drevių. Po pirmąja šaka, kaip tik rankomis nebepasiekiamame aukštyje, išvydo vyro kumščio dydžio išdubą. Pasidėjęs žibintą, prisitraukė prie šakos. Pirmąjį kartą šlapi nuo prakaito delnai nuslydo, bet galiausiai jis kilstelėjo savo sunkų kūną aukštyn. Lėtai nuslinko kamieno link, kol dešine ranka pasiekė drevę. Tarp drėgnų šiaudų užčiuopė kažkokį šaltą kietą daiktą. Akivaizdžiai iš metalo.

Jo širdis suspurdėjo.

Ūmai ranką nusmelkė aštrus skausmas, ją ištraukęs tą pat akimirką išvydo nuskrendant kažkokį didelį, juodą, niršiai protestuojantį padarą. Plaštakos viršumi driekėsi smarkiai kraujuojantis piršto ilgumo pjūvis. Keikdamasis plačiu lanku sviedė tolyn nuo savęs surūdijusį šaukštą, kurį vis dar mėšlungiškai buvo sugniaužęs delne, ir nuslydo žemėn. Nusileidęs ėmė laižyti iš žaizdos kraują, skruostais riedėjo skausmo ir nevilties ašaros. Ausis pasiekė šarkos pasipiktinimas, skambantis lyg pašaipa.

Viskas veltui.

Niekada neras. Senis nusinešė paslaptį į kapus. Dar kartą žvilgsniu apmetė statybvietę. Mūrinės sienos, koplyčios pamatai, šulinys, medienos rietuvė, liepa, keletas kreivų eglių proskynos pakraštyje. Tai turi būti kažkas, kas jau ir prieš tai čia buvo, kažkas, ką galima gerai įsidėmėti, kad vėl rastum. O gal darbininkai nė nenujausdami šį orientyrą jau pašalino?

Jis papurtė galvą. Žemės sklypas per didelis. Ištisomis naktimis galėtų čia kasinėti ničnieko nerasdamas. Bet tada jį apėmė užsispyrimas – nevalia taip greitai pasiduoti. Dar ne dabar. Per daug pastatyta ant kortos. Taigi, naujas planas... Reikia veikti nuosekliai: suskirsčius teritoriją į mažesnius sklypelius apieškoti vieną po kito. Bent dėl vieno nekilo abejonių – ieškomas daiktas yra čia. Prireiks kantrybės, bet galiausiai viskas atsipirks.

Netoliese, atsišliejęs į medžio kamieną greta kirtimo, kasantį vyrą stebėjo velnias. Nulydėjo žvilgsniu į nakties dangų išpūstą dūmų žiedą, kylantį mėnulio link. Taip ir žinojo, kad statybvietė dar kažką slepia. Jam nemeluojama. Apgaulė jį siutina. Tiesą sakant, netvėrė noru tarp sienų kumpsančiam vyrui tuoj pat perrėžti gerklę ir nutaškyti proskyną jo krauju. Bet tada dvejopai susigadintų sau malonumą: negautų atlygio už tolesnį statybų žlugdymą ir niekada nesužinotų, ko taip įnirtingai vyriškis ieško. Taigi teks pakentėti. Kai šis ras, ko ieškojęs, vis dar bus galima nubausti jį už melą. Taip, kaip dar ketino nubausti mediką su koriku už tai, kad šie jį persekiojo. Šį vieną kartą šundaktariui pavyko pasprukti, bet daugiau tai nepasikartos.

Velnias išpūtė į nakties dangų dar vieną debesėlį. Tada įsitaisė minkštose samanose prie kėnio kamieno ir ėmė atidžiai stebėti kasantį vyrą. Gal šis ims ir ką nors ras.

11

Sekmadienis,

1659-ųjų Viešpaties metų balandžio 29 d.,

6 val. ryto

Simoną pažadino girgžtelėjimas – tylus garsas, įsismelkęs į jo sapnus. Po sekundės jau buvo visiškai žvalus. Šalia giliai ir kietai miegojo Magdalena. Ji ramiai alsavo, lūpose žaidė šypsena, lyg sapnuotų kažką gražaus. Jaunuolis vylėsi, kad mergina sapnuoja praėjusią naktį.

Rinkti žolelių juodu patraukė palei upę. Simonas stengėsi nė žodžiu neužsiminti apie pastaruosius Šongau įvykius. Troško bent kuriam laikui užsimiršti, nebenorėjo galvoti apie velniu vadinamą vyrą, ketinantį jį nužudyti. Nenorėjo mąstyti apie vis dar be sąmonės tysančią pribuvėją kalėjimo tvirtovėje, netroško prisiminti ir negyvų vaikų. Buvo pavasaris, šiltai kepino saulė ir tyliai sau čiurleno Lecho vanduo.

Už geros mylios lankų giraitėmis, plytinčiomis upės krantuose, juodu pasiekė mėgstamiausią vaikino vietelę – mažą žvyruotą užutėkį, neįžiūrimą nuo kelio pusės. Pro įlankėlę gaubiančių didelio gluosnio šakų lapelius mirgėjo upė. Pastaraisiais metais jis dažnai čia prisiglausdavo norėdamas pamąstyti. Dabar į upę žvelgė kartu su Magdalena. Juodu aptarė paskutinę turgaus dieną, kai šoko vienas su kitu, o žmonės prie aplinkinių stalų plakė liežuviais. Pasakojosi vaikystės išgyvenimus: Simonas – apie laikus, kai lydėjo kariuomenę, o Magdalena – apie karštligę, septynerių ilgoms savaitėms prikausčiusią ją prie patalo. Tuo metu ji ir išmoko skaityti iš tėvo, dieną naktį nesitraukusio nuo jos lovos. Nuo tada padėjo jam ruošti tinktūras, trinti žoleles ir vis sužinodavo ko nors naujo, vartydama knygas.

Gydytojui tai atrodė nelyginant stebuklas. Ši mergina buvo pirmoji moteris, su kuria galėjo pasikalbėti apie knygas! Pirmoji moteris, skaičiusi Johaneso Skulteto Chirurgo arsenalą ir susipažinusi su Paracelso veikalais. Tik retsykiais nudiegdavo širdį prisiminus, kad ji niekada negalės tapti Simono žmona. Koriko duktė laikyta negarbinga, miestas niekad neleistų jos vesti. Jiems tektų traukti svetur: koriko mergšė ir keliaujantis felčeris, gyvenantys iš elgetavimo gatvėse. O kodėl ne? Tą akimirką merginą mylėjo taip stipriai, kad įmanęs būtų visko dėl jos atsisakyti.

Kalbėjosi visą popietę ir vakarą, kol staiga išgirdo parapijos bažnyčią mušant šešias. Po pusvalandžio miesto vartai užsivers – juodu suprato, kad niekaip nebespės sugrįžti laiku. Tad netoliese susirado apleistą daržinę, kurioje Simonui jau teko nakvoti ankstesniais kartais, ir pasiliko ten nakčiai. Šnekėjosi toliau, juokdamiesi iš senų vaikiškų išdaigų. Šongau su savo liežuvaujančiais miestiečiais ir jų abiejų tėvai atsidūrė toli toli. Retkarčiais vaikinas paglostydavo Magdalenos skruostą ar perbraukdavo jai per plaukus, bet kaskart jo pirštams priartėjus prie merginos korseto, ši šypsodamasi juos nustumdavo. Dar nenorėjo jam atsiduoti, jaunuoliui ir to pakako. Galiausiai užmigo vienas šalia kito tarytum du vaikai.

Auštant Simonas pakirdo iš snaudulio girgžtelėjus daržinės vartams.

Savo guolį juodu buvo įkūrę pastogėje, iš ten iki daržinės grindų leidosi kopėčios. Medikas atsargiai žvilgtelėjo pro šiaudų ryšulį žemyn. Išvydo, jog vartai šiek tiek praverti, vidun krito pirmoji apyaušrio šviesa. Neabejojo, kad iš vakaro vartus uždarė, jau vien dėl šalčio. Tyliai užsitempė kelnes ir metė paskutinį žvilgsnį į dar miegančią Magdaleną. Tiesiai po juo, užstojami medinių palėpės grindų, brūkšėjo žingsniai. Jie artinosi prie kopėčių. Simonas šiauduose susirado savo peilį, tobulai išgaląstą stiletą, kurį jau buvo naudojęs skrosti bei amputuoti. Tvirtai sugniaužęs jo kotą dešinėje rankoje, kairiąja iki pat palėpės krašto nustūmė itin didelį šiaudų ryšulį.

Po juo išniro figūra. Akimirką luktelėjęs, nurito ryšulį ant jos. Šaižiai rėkdamas iš paskos metėsi ir pats, tvirtai pasiryžęs parblokšti svečią ant grindų ir reikalui esant suvaryti jam į nugarą peilį.

Nė nežvilgtelėjęs aukštyn, vyras pasisuko į šoną, ir ryšulys, šlumštelėjęs ant žemės greta jo, suiro dulkių ir šiaudų debesyje. Tą patį akimirksnį pašalietis kilstelėjo į viršų rankas ir atrėmė gydytojo antpuolį. Medikas pajuto, kaip stiprūs pirštai tartum spaustuvai surakina jo riešus. Šnopštelėjęs iš skausmo, paleido peilį. Tada figūra taip žiebė jam keliu į šakumą, kad jaunuolis nuvirto ant grindų. Akyse aptemo.

Apakintas skausmo ėmė šliaužioti grindimis ieškodamas peilio. Jo dešinę ranką iš pradžių švelniai primynęs aulinis batas spaudė vis stipriau. Išgirdęs brakštelint riešą, Simonas žioptelėjo gaudydamas orą. Staiga skausmas nuslūgo. Figūra, kurią teįžiūrėjo lyg pro rūką, patraukė pėdą nuo jo rankos.

– Jei dar kartą suvedžiosi mano dukterį, sulaužysiu tau abi rankas ir paguldysiu ant tempimo suolo, supratai mane?

Susiėmęs už šakumo, jaunuolis iššliaužė iš pavojingos zonos.

– Aš jos nė... nepaliečiau, – suvaitojo. – Ne taip, kaip turit omeny. Bet mes... mylim vienas kitą.

Jo ausis pasiekė sausas juokas.

– Nusispjaut! Ši mergina – koriko duktė, ar pamiršai? Ji negarbinga! Nori ir toliau versti ją žmonių pajuokos objektu tik todėl, kad nesugebi suimti savęs į rankas?

Atsistojęs greta Simono Jakobas Kuizelas batu apvertė jį ant nugaros, kad galėtų pažvelgti tiesiai į akis.

– Džiaukis, kad iškart neiškastravau, – iškošė pro dantis. – Būčiau apsaugojęs tave ir daugelį miesto merginų nuo nemalonumų!

– Palik jį ramybėj, tėve! – suskambo Magdalenos balsas iš viršaus. Pažadinta kovos triukšmo, ji apsnūdusi ir šiauduotais plaukais žvelgė žemyn. – Jei apskritai čia kas nors ką nors suvedžiojo, tai aš Simoną, o ne jis mane. Be to, jei jau ir taip esu negarbinga, tai ir tas papildomas truputis nepakenks.

Budelis pagrūmojo iškeltu kumščiu.

– Ne tam tave mokiau skaityt ir gydyt, kad leistum sau užsitaisyt vaiką ir būtum gėdingai išmesta iš miesto. To tetrūko, kad savo dukrai turėčiau uždėt gėdos kaukę!

– Aš... aš galiu pasirūpinti Magdalena, – vėl prabilo Simonas tebesitrindamas strėnas. – Galėtume iškeliauti į kitą miestą ir ten...

Į nepridengtą šoną ties inkstais tvieskė dar vienas smūgis, vėl privertęs jį supūtavus susiriesti.

– Šlamštą jūs darysit! Norit eit elgetaut, ar ką? Jau sutarta, kad Magdalena ištekės už mano pusbrolio iš Šteingadeno. O dabar leiskis žemyn!

Jakobas Kuizelas papurtė kopėčias. Duktės veidas nublyško.

– Už ko turėsiu tekėti? – paklausė kimiu balsu.

– Už Hanso Kuizelo iš Šteingadeno, gera partija, – suniurzgė korikas. – Vos prieš kelias savaites su juo tai aptariau.

– Ir tai tiesiog taip sakai man į akis?

– Kada nors vis tiek būčiau pasakęs.

Budeliui į galvą pataikė kitas šiaudų ryšulys, jis susvirduliavo ir tik vargais negalais išsilaikė ant kojų. Šįkart to nesitikėjo. Nors skaudėjo, jaunuolis neišlaikęs šyptelėjo. Magdalena paveldėjo tėvo vikrumą.

– Už nieko netekėsiu! – riktelėjo iš viršaus. – Ir jau tikrai ne už storulio Hanso iš Šteingadeno. Jo žabtai dvokia, ir jis nebeturi dantų! Liksiu su Simonu, taip ir žinok!

– Užsispyrusi merga, – burbtelėjo korikas. Bet bent jau atrodė atsisakęs ketinimo dukrą namo parsivesti jėga. Pasuko išėjimo link. Jam pravėrus daržinės vartus, vidun įspindo ryto saulė. Trumpai stabtelėjo šviesoje.

– Beje, Johanesą Štraserį aptiko negyvą vienoj Altenštato daržinėj, – murmtelėjo išeidamas. – Jis taip pat pažymėtas tuo ženklu. Sužinojau iš Štraserio smuklės tarnaitės. Keliauju jo apžiūrėt. Jei tik nori, gali eit kartu, Simonai.

Tada žengė į vėsų rytą. Vaikinas akimirką svyravo. Metė žvilgsnį į Magdaleną, bet ta kūkčiojo įsikniaubusi į šieną.

– Mes... mes dar pasikalbėsime, – sukuždėjo jos pusėn. Tada nuklibikščiavo korikui iš paskos.

Ilgą laiką juodu žingsniavo tylėdami. Perėję prieplauką, kur tuo metu jau švartavosi pirmieji sieliai, pasuko kairėn Naterno taku, vedančiu iki Altenštato gatvės. Sąmoningai vengė kelio per miestą – geidavo būti vieni. Čia, siaurame takelyje, besidriekiančiame palei miesto sieną, nematyti nė gyvos dvasios.

Tik dabar Simonas prabilo. Prieš tai ilgai mąstė apdairiai rinkdamas žodžius.

– A... atsiprašau, – pradėjo užsikirsdamas, – bet tai tiesa, myliu jūsų dukterį. Ir galiu ja pasirūpint – aš studijavau, nors studijų ir nebaigiau. Man pritrūko pinigų. Bet to pakanka, kad pragyvenčiau kaip keliaujantis chirurgas. Kartu su tuo, ką žino Magdalena...

Korikas stabtelėjo ir nuo kalvos nužvelgė slėnį, iki pat horizonto apaugusį miškais.

– Ar apskritai žinai, ką reiškia kasdien rūpintis duona? – nutraukė nenukreipdamas žvilgsnio nuo kraštovaizdžio.

– Jau esu klajojęs su tėvu, – atšovė Simonas.

– Jis rūpinosi tavimi, ir už tai turėtum būti amžinai dėkingas, – tarė Jakobas. – Šįsyk būtum vienas, turėtum pasirūpinti žmona ir vaikais. Iš mugės į mugę keliaujantis šundaktaris, giriantis savo pigias tinktūras kaip puodžius kiaurus puodus, apmėtomas supuvusiais kopūstų lapais ir pašiepiamas valstiečių, nė velnio nenutuokiančių apie gydymo meną. Mokyti miestų gydytojai pasirūpintų tuo, kad tave išvarytų, vos koją įkėlus į jų teritoriją. Tavo vaikai išmirtų badu. Ar to nori?

– Bet su tėvu visuomet turėdavome iš ko pragyventi...

– Taip buvo per karą, – nusispjovė korikas. – Vykstant karui, darbo visuomet atsiranda. Pjaustyt galūnes, pilstyt ant žaizdų aliejų, tampyt negyvėlius ir barstyt juos kalkėm. Dabar karas nevyksta. Nėra armijos, su kuria galima keliaut. Ir aš dėkoju už tai Dievui!

Kuizelas vėl pajudėjo. Simonas sekė atsilikęs per keletą žingsnių.

– Meistre, – paklausė po kelių minučių tylos. – Ar galiu jūsų kai ko paklausti?

Jakobas ėjo toliau. Neatsisukdamas tarė:

– Ko nori?

– Girdėjau, kad ne visada gyvenote Šongau. Palikote šį miestą, kai buvote mano amžiaus. Kodėl? Ir kodėl sugrįžote?

Korikas vėl stabtelėjo. Juodu jau kone apėjo miestą. Dešinėje išniro gatvė, vedanti į Altenštatą, ja lėtai dramblojo jaučių kinkinys. Toliau iki pat horizonto driekėsi miškai. Jakobas Kuizelas tylėjo taip ilgai, kad Simonas jau manė nebesulauksiąs atsakymo. Pagaliau korikas prabilo:

– Nenorėjau profesijos, pasmerkiančios mane žudyti, – atsakė.

– Ir ką darėte vietoj to?

Budelis tyliai nusijuokė:

– Tik dar daugiau žudžiau. Nesirinkdamas. Be tikslo. Vyrus. Moteris. Vaikus. Lyg apsvaigęs.

– Jūs buvote... samdomas karys? – atsargiai pasiteiravo vaikinas.

Prieš atsakydamas korikas ilgai tylėjo.

– Prisijungiau prie Tilio (Johann t’Serclaes von Tilly – karvedys Trisdešimties metų kare (1618–1648) – Red. past.) kariuomenės. Nenaudėlių, kelio plėšikų, bet ir tiesių vyrų bei nuotykių ieškotojų, koks buvau ir aš...

– Kartą užsiminėte lankęsis Magdeburge... – toliau klausinėjo Simonas.

Korikas krūptelėjo. Baisingi pasakojimai apie tolimo šiaurės miesto žlugimą pasiekė net ir Šongau. Karvedžio Tilio vadovaujami katalikų padaliniai beveik sulygino vietovę su žemėmis. Žudynes išgyveno tik nedaugelis gyventojų. Simonas buvo girdėjęs, kad samdyti kariai skerdė vaikus lyg ėriukus, o moteris, išprievartavę, prikaldavo vinimis prie jų namų durų nelyginant Išganytoją. Net jei tik pusė tų istorijų buvo tiesa, kitos pusės pakako, kad Šongau gyventojai melstųsi dėkodami už tai, jog išvengė tokių skerdynių.

Jakobas Kuizelas nužygiavo toliau. Pagreitinęs žingsnį, Simonas pasivijo jį Altenštato gatvėje. Jautė, kad nuėjo per toli.

– Kodėl sugrįžote? – pasiteiravo po valandėlės tylos.

– Nes reikia koriko, – murmtelėjo budelis. – Kitaip viskas ritas velniop. Jei jau turiu žudyt, tai bent jau tinkamai, pagal įstatymą. Tad grįžau namo į Šongau įvest tvarkos. O dabar patylėk, turiu pamąstyt.

– Ar apsigalvosite dėl Magdalenos? – paskutinį kartą pamėgino vaikinas.

Piktai į jį pašnairavęs, Jakobas nužingsniavo taip greitai, kad Simonui teko pavargti norint jį prisivyti.

Gerą pusvalandį juodu keliavo vienas šalia kito, kol priešais išniro pirmieji Altenštato namai. Iš kelių per tą laiką Kuizelo ištartų sakinių Simonas sužinojo, kad Johanas Štraseris šiandien anksti ryte rastas negyvas savo patėvio tvarte. Užeigos tarnaitė Jozefa aptiko jį tarp šiaudų ryšulių. Vos tik pranešusi apie tai smuklininkui Štraseriui, tuojau nulėkė pas Šongau koriką pirkti jonažolių. Supintos į vainiką, šios turėjo apsaugoti nuo piktųjų dvasių. Tarnaitė buvo įsitikinusi, kad berniuką pasiėmęs velnias. Davęs Jozefai žolių, korikas išklausė jos pasakojimą ir netrukus pats leidosi į kelią, nepamiršęs pakeliui gerai iškaršti kailio dukters mylimajam. Apyaušriu tiesiog pasekė jų pėdsakais ir daržinę rado be didelių sunkumų.

Juodu pasiekė Altenštato smuklę, kurioje Simonas lankėsi vos prieš kelias dienas. Atėjo ne jie vieni. Aplink greitosiomis iš lentų sukaltus neštuvus aikštėje priešais smuklę kuždėdamiesi spietėsi keletas vietos valstiečių ir vežikų. Kai kurios moterys rankose laikė rožinius, neštuvų galvūgalyje, linguodamos pirmyn atgal, klūpomis meldėsi dvi tarnaitės. Medikas pastebėjo ir Altenštato kaimo kleboną. Ausis pasiekė lotyniškai murmamos eilės. Išvydę besiartinantį budelį, kai kurie gyventojai persižegnojo. Kunigas nutraukė savo litaniją ir priešiškai dėbtelėjo į juos.

– Ką čia pametė Šongau korikas? – nepatikliai paklausė. – Čia tau nėra ką veikt! Velnias savo darbą jau atliko!

Jakobas Kuizelas nesuglumo:

– Girdėjau, kad nutiko nelaimė. Gal galiu padėt?

Klebonas papurtė galvą.

– Juk jau sakiau, daryt nebėra ko. Berniukas negyvas. Velnias jį pasiėmė ir išdegino savo žymę.

– Leiskite korikui prieiti! – suskambo smuklininko Štraserio balsas. Simonas pastebėjo jį prie neštuvų stovinčių valstiečių būryje. – Tegu pamato, ką ta ragana padarė mano berniukui. Kad pasirūpintų itin lėta jos mirtimi!

Akys išbalusiame smuklininko Štraserio veide tiesiog liepsnojo neapykanta, lakstydamos nuo budelio prie negyvo įsūnio.

Jakobas Kuizelas smalsiai prisiartino prie neštuvų. Juo pasekė ir Simonas. Sukaltas lentas dengė žabai ir šviežios kėnių šakos. Sakingas kvapas sunkiai tenuslėpė tvaiką, skleidžiamą lavono. Ant Johaneso Štraserio kūno galūnių jau ryškėjo juodos dėmės, aplink veidą zirzė musės. Kažkas dviem monetomis maloningai uždengė išgąstingai išplėstas akis, besistebeilijančias į dangų. Po smakru žiojėjo gilus pjūvis, bemaž siekiantis nuo vienos ausies ligi kitos. Berniuko marškinius tepė sukrešėjęs kraujas, čia taip pat spietėsi musės.

Simonas nejučiomis krūptelėjo. Kas taip daro? Vaikui buvo sukakę daugiausia dvylika metų. Greičiausiai didžiausią nuodėmę jis iki šiol padarė nugvelbdamas iš įtėvio kepalą duonos ar ąsotį pieno. O dabar tyso čia, išblyškęs ir šaltas, pernelyg trumpą, nelaimingą gyvenimą užbaigus kruvinai mirčiai. Tik pakenčiamas, niekad nemylėtas, atstumtasis net ir po mirties. Ir dabar neatsirado nė vieno, kuris nuoširdžiai jį apverktų. Suspaustomis lūpomis prie neštuvų kumpsantis smuklininkas Štraseris, tiesa, siuto, kupinas neapykantos žudikui, bet iš esmės nesielvartavo.

Korikas atsargiai pavertė Štraserio įsūnį ant šono. Po mente puikavosi violetinis ženklas, apsitrynęs, bet vis dar gerai įžiūrimas. Apskritimas su kryžiumi apačioje.

– Velnio žymė, – žegnodamasis sukuždėjo klebonas. Tada pradėjo „Tėve mūsų“: – Pater noster, qui est in caelis, sanctificetur nomen tuum...

– Kur jį radot? – neatitraukdamas žvilgsnio nuo lavono pasiteiravo Jakobas Kuizelas.

– Pačiame tvarto gale, paslėptą po keliais šiaudų ryšuliais.

Simonas apsidairė. Kalbėjo Francas Štraseris, pagiežingai spygsodamas į tai, kas kadaise buvo jo globotiniu.

– Veikiausiai tysojo ten visą laiką. Jozefa šiandien anksti ryte patikrino dėl smarvės. Manė, ten voliojas gyvūno dvėsena. Bet paaiškėjo, kad tai Johanesas... – sumurmėjo jis.

Mediką nukrėtė šaltukas. Šis pjūvis nesiskyrė nuo sudarkiusio mažojo Antono Kraco kūnelį prieš keletą dienų. Pėteris Grimeris, Antonas Kracas, Johanesas Štraseris... O kas nutiko Zofi su Klara? Ar ir jiedvi velnias jau pričiupo?

Korikas pasilenkė ir ėmė apžiūrinėti kūną. Pačiupinėjo žaizdą, paieškojo papildomų sužeidimų. Nieko neaptikęs, pauostė lavoną.

– Trys dienos, ne daugiau, – nustatė. – Žudikas išmano savo amatą. Nepriekaištingas gerklės perpjovimas.

Į jį piktai pašnairavo klebonas.

– Pakaks, Kuizelai, – amtelėjo. – Gali eiti. Tai Bažnyčios užduotis. Verčiau pasirūpink ragana savo mieste, ta Štechlin! Juk tai ji už viską atsakinga!

Šalimais stovintis smuklininkas linktelėjo.

– Johanesas dažnai pas ją lankydavosi. Kartu su kitais globotiniais ir ta raudonplauke Zofi. Ragana jį užkeikė, ir mažųjų vaikelių sielas dabar grobsto velnias!

Pasigirdo visuotinis murmesys ir maldos. Štraseris įsidrąsino.

– Pranešk aukštiesiems miesto ponams, kad jei greitu metu nepadarys tai raganos išperai galo, pribaigsime ją patys! – nuo įtūžio išraudusiu veidu aprėkė koriką. Triukšmingai pritariant keletui valstiečių, pridūrė: – Pakabinsime ant aukščiausio stogo kraigo ir sukursime po ja lauželį. O tada pamatysime, kas dar eina išvien su ja!

– Iš dalies jis teisus, – lėtai linktelėjo kunigas. – Negalime stebėti, kaip mūsų vaikai vienas po kito atitenka velniui, neužkirsdami tam kelio. Ant laužo raganas!

– Raganas? – pasitikslino Simonas.

Klebonas gūžtelėjo pečiais.

– Juk akivaizdu, kad tai ne vienos vienintelės raganos darbas. Velnias santykiauja su daugeliu. Be to... – iškėlė smilių tarytum pateikdamas paskutinį logiškos argumentų sekos įrodymą. – Juk Štechlin tvirtovėje, ar ne? Taigi veikiausiai yra dar viena kaltininkė! Jau netrukus Valpurgijos naktis! Greičiausiai šėtono meilužės jau dabar naktimis trypia girioje su velniu bučiuodamos jam išangę. O tada nuogos ir apkvaitusios traukia į miestą gerti nekaltų vaikelių kraujo.

– Juk pats tuo netikite! – kiek netvirtai įsiterpė Fronvyzeris. – Juk tai tik siaubo istorijos, nieko daugiau!

– Štechlin savo namuose turėjo skraidymo tepalų ir raganų seilių! – riktelėjo atokiau stovintis valstietis. – Man apie tai pasakojo Berchtholtas. Jis dalyvavo kankinimuose. Dabar pribuvėja pasivertė nualpusia, kad nereikėtų išduoti savo draugužių! O Valpurgijos nakčiai jos pasigrobs dar daugiau vaikų!

Francas Štraseris pritardamas linktelėjo.

– Johanesas dažnai bastydavosi miške. Greičiausiai anos jį ten viliodavo. Jis vis tauzydavo apie kažkokią slėptuvę.

– Slėptuvę? – perklausė Jakobas Kuizelas.

Pastarąsias minutes korikas tylomis apžiūrinėjo lavoną, atidžiau patikrindamas netgi kruvinus plaukus ir pirštų nagus. Pakartotinai nužvelgė ir žymę. Regis, tik dabar vėl susidomėjo pokalbiu.

– Kokią slėptuvę?

Užeigos šeimininkas gūžtelėjo.

– Juk jau minėjau medikui, – sumurmėjo. – Kažkur miške. Veikiausiai koks urvas ar kas nors panašaus. Visuomet grįždavo visas purvinas.

Budelis dar kartą apžiūrėjo sustingusius berniuko pirštus.

– Ką turi omenyje sakydamas „purvinas“? – paklausė.

– Na, toks lyg ir molėtas. Atrodė, tarsi būtų kur šliaužiojęs...

Jakobas užsimerkė.

– Kad tave kur devynios, aš kvailas per visą pilvą, – sumurmėjo. – Taip akivaizdu, o aš nesupratau.

– Kas... kas yra? – sukuždėjo greta stovintis Simonas, vienintelis išgirdęs keiksmą. – Ko nesupratote?

Kuizelas griebė gydytoją už rankos ir nutempė šalin nuo minios.

– Aš... vis dar nevisiškai tikras, – paaiškino. – Bet manau, kad dabar žinau, kur vaikų slėptuvė.

– Kur?

Simono širdis ėmė plakti greičiau.

– Prieš tai turime dar kai ką patikrinti, – sušnibždėjo korikas skubėdamas gatve Šongau link. – Bet reikės palaukti, kol sutems.

– Praneškit aukštiesiems ponams, kad nebeilgai liksim stebėtojai! Ant laužo raganą! – riktelėjo jiems pavymui Francas Štraseris. – Ir tos raudonosios Zofi patys paieškosim miške! Su Dievo pagalba rasim slėptuvę, o tada išrūkysim tą raganų lizdą!

Pasigirdo riksmai ir plojimas. Juos nustelbė laibas klebono balsas, užtraukęs lotynišką giesmę. Ausis pasiekė žodžių nuotrupos:

– Dies irae, dies illa. Solvet saeclum in favilla...

Simonas prikando lūpą. Rūstybės dienos iš tikrųjų nebetoli.

Teismo raštininkas Johanas Lechneris, pūstelėjęs smėlio ant ką tik parašytų eilučių, suvyniojo pergamento ritinėlį. Linktelėjo sargybiniui nurodydamas atidaryti mažojo kambarėlio duris. Stodamasis dar kartą kreipėsi į Augsburgo vežikų vadovą:

– Jei pasakėte teisybę, nėra ko nuogąstauti. Muštynės mūsų nedomina... bent jau kol kas ne, – pridūrė. – Tenorime išsiaiškinti, kas padegė stoginę.

Martinas Hiuberis linktelėjo nepakeldamas akių. Jo galva karojo virš stalo, oda buvo visiškai išblyškusi. Vienos nakties karceryje vaizduojantis galimus kankinimus pakako andai tokiam išdidžiam vežikų vadovui paversti į tikrą vargo įsikūnijimą.

Johanas Lechneris nusišypsojo. Jeigu artimiausiomis dienomis tikrai pasirodys pasipiktinę Fugerių pasiuntiniai, reikalaudami išlaisvinti vežiką, jie ras atgailaujantį nusidėjėlį. Lechneris kilniadvasiškai įsakys jį paleisti. Visai įmanoma, kad ir tolimajame Augsburge Hiuberiui dar teks patupėti kalėjime. Jau vien tam, kad išpirktų kaltę už viršininkams padarytą gėdą... Johanas neabejojo, kad kitą kartą Augsburgo pirkliai elgsis gerokai santūriau.

Iš esmės Martinas prisipažino dėl visko, apie ką jau vakar buvo užsiminęs. Prieš mažiau nei dvi savaites keletas jo vyrų įsivėlė į muštynes smuklėje „Auksinė žvaigždė“, per kurias Jozefas Grimeris vieną jų prikūlė taip, kad teko gabenti į ligoninę. Antradienio vakarą jie su gauja sėbrų nusėlino į sielių prieplauką duoti pylos sargybą einantiems Šongau gyventojams. Jiems pasiekus stoginę, ši jau degė. Hiuberis išvydo nubėgant keletą figūrų, primenančių samdomus karius. Visgi jie buvo per toli, kad vežikas įstengtų įžiūrėti daugiau. Muštynės vis dėlto įvyko, bet tik todėl, kad miestiečiai įtarė juos padegimu.

– Tad kas, tavo manymu, padegė stoginę? – dar kartą paklausė Lechneris jau stovėdamas tarpduryje.

Martinas gūžtelėjo.

– Tai buvo svetimi kareiviai, ne vietiniai, dėl to nė kiek neabejoju.

– Tik keista, kad jų nepastebėjo nė vienas Šongau sargų, tik jūs, augsburgiečiai, – nenusileido raštininkas.

Vežikas vėl pratrūko aimanuoti:

– Švenčiausioji Mergele Marija, juk jau sakiau jums! Dėl to, kad miestelėnai buvo labai užsiėmę gesinimu. Be to, per dūmus, šiaip ar taip, vos galėjai ką nors įžiūrėti!

Johanas perskrodė įtariamąjį žvilgsniu.

– Tesergsti tave Išganytojas nuo melo, – sumurmėjo. – Kitaip pakibsi kilpoje, ir man nė per nago juodymą nerūpės, ar tu Fugerių, ar tegu ir paties imperatoriaus vežikas.

Raštininkas pasisuko eiti.

– Duokite kaliniui šiltos sriubos ir žiauberę duonos, dėl Dievo! – šūktelėjo sargybiniui jau leisdamasis laiptais į prekių sandėlį. – Juk mes ne išgamos!

Karcerio durys girgždėdamos užsivėrė jam už nugaros.

Lechneris dar kartą stabtelėjo ant numindžiotų pakopų ir apžvelgė miesto sandėlį iš viršaus. Nors sienojai išėsti kinivarpų ir luposi dažai, sandėlis tebebuvo Šongau pasididžiavimas. Vilnos, audinių ir aukščiausios kokybės prieskonių ryšulių rietuvės iš dalies siekė lubas. Dvelkė gvazdikėliais. Kam galėtų būti naudinga šiuos turtus paleisti dūmais? Jei tai tikrai samdomų karių darbas, vadinasi, yra ir užsakovas. Bet kas? Kažkas iš miesto? Svetimšalis? Visgi augsburgiečiai? Ar galų gale čia iš tikrųjų pasidarbavo velnias? Raštininkas suraukė kaktą. Veikiausiai kažkas prasprūdo jam pro akis, o to atleisti negalėjo pats sau. Jis buvo tobulumo siekiantis žmogus.

– Pone! Mane siunčia sargybinis Andrėjas iš kalėjimo tvirtovės!

Johanas pažvelgė žemyn, kur pro duris ką tik įlėkė berniokas medinėmis kurpėmis ir sunešiotais drobiniais marškiniais. Jis gaudė kvapą, o akys spindėjo.

– Sargybinis Andrėjas? – smalsiai pasitikslino Johanas Lechneris. – Ko jis nori?

– Jis sako, kad Štechlin vėl pabudo, žliumbia ir dejuoja nelyginant dešimt furijų!

Berniokas jau stovėjo ant žemiausios laiptų pakopos. Neturėjo nė keturiolikos metų. Viltingai įsistebeilijo į raštininką:

– Ar dabar jau greitai ją sudeginsite, pone?

Lechneris maloniai pažiūrėjo į jį.

– Na, pažiūrėsime, – tarė sprausdamas vaikiui į delną keletą kreicerių. – Tik tuojau pasižvalgyk mediko, kad paliudytų gerą Štechlin savijautą.

Berniokui jau išdūmus, dar kartą pasišaukė jį atgal.

– Bet pakviesk senąjį mediką, ne jaunąjį! Ar supratai?

Šis linktelėjo.

– Jaunasis kiek per... – kiek padelsęs Johanas nusišypsojo. – Na, juk visi mes trokštame kuo greičiau išvysti raganą ant laužo, ar ne?

Vaikėzas linktelėjo. Jo akys plieskė tokia ugnimi, kad Lechneris kone truputį išsigando.

Martą Štechlin pažadino ritmiškas tvinksėjimas, tarytum į duris nepaliaujamai daužytų sunkus kūjis. Pramerkusi akis pajuto, kad šis kūjis šėlsta jos kūne. Dešinę ranką vienodais laiko tarpais nusmelkdavo skausmas, kokio lig tol dar niekad nebuvo patyrusi. Pažvelgusi žemyn, išvydo beformę, mėlynai juodą pūslę. Prireikė laiko, kad suvoktų, jog ši pūslė – jos ranka. Korikas neblogai pasidarbavo gniaužtuvais. Pirštai ir išorinė plaštakos pusė ištino daugiau nei dvigubai.

Neaiškiai prisiminė, kaip keliais gurkšniais išgėrė Jakobo Kuizelo įbruktą gėrimą. Pajutusi kartų skonį numanė, iš ko šis pagamintas. Pribuvėja nutuokė apie preparatus iš durnaropės, kurpelės ar mandragoros šaknies. Mažomis dozėmis jau ne kartą naudojo juos per gimdymus kaip skausmą malšinančius vaistus. Savaime suprantama, niekam nebuvo galima apie tai žinoti – šie augalai laikyti raganų žolėmis.

Budelio duotas gėrimas buvo toks stiprus, kad tolesnius įvykius prisiminė tik miglotai. Ją kankino, bet raštininkas, liudytojai ir korikas atrodė keistai nutolę, jų balsai skambėjo tartum nutylantis aidas. Moteris nejautė jokio skausmo, tik malonią šilumą rankoje. Tada užplūdo juoduma ir galiausiai šis ritmiškas tvinkčiojimas, nuožmiai sugrąžinęs ją iš ano pasaulio, kuriame neegzistuoja baimė ir kančios. Skausmas sruveno į ją it vanduo į tuščią dubenį, visiškai užpildydamas kūną. Pribuvėja ėmė klykti sveikąja ranka purtydama grotų virbus.

– Na, ragana, jau jauti ugnį? – šūktelėjo jai Georgas Rygas iš gretimos kameros.

Jis su sielių prieplaukos sargu tebekalėjo šalimais. Štechlin klyksmas tapo mielai laukiamu paįvairinimu.

– Išsilaisvink kerais, jei gali, ar velnias paliko tave likimo valiai?! – šaipėsi Rygas.

Kartu kalintis sargas sulaikė jį už peties.

– Liaukis, Georgai, – įspėjo. – Moteriai skauda, verčiau turėtume pakviesti sargybinį.

Bet to neprireikė. Tą pat akimirką, kai vežikas jau taisėsi pradėti naują neapykantos tiradą, tvirtovės duris atrakino sargybinis Andrėjas. Riksmas pažadino jį iš pokaičio miego. Vos išvydęs Martą purtant grotas, vėl išskubėjo laukan. Jos rauda ir dejonės nulydėjo jį ligi pat gatvės.

Už pusvalandžio jau buvo pranešta liudytojams Berchtholtui, Augustinui bei Šrėfogeliui ir liepta atvykti į kalėjimo tvirtovę. Ten jų laukė raštininkas Johanas Lechneris su mediku.

Senasis Fronvyzeris pasirodė esąs naudingas miesto parankinis. Jis kaip tik stovėjo palinkęs prie pribuvėjos ir vyniojo jai ant ištinusios rankos drėgną skarulį. Dėmėtas skuduras dvokė taip, tarytum prieš tai jau būtų dengęs tam tikras kitas kūno dalis.

– Ir kaip? – paklausė raštininkas, žvelgdamas į kalinę taip susidomėjęs, lyg ta būtų retas, išdraskytas vabzdys. Jos riksmas perėjo į nuolatinę dejonę, panašią į vaiko.

– Paprasčiausia kraujosruva, ir tiek, – atsakė Bonifacas užrišdamas skarulį mazgu. – Tiesa, nykštys ir didysis pirštas greičiausiai lūžę. Uždėjau jai arnikos ir ąžuolo žievės kompresą. Tai sumažins tinimą.

– Noriu žinoti, ar ją galima apklausti? – nenusileido Johanas.

Medikas nuolankiai linktelėjo kišdamas į maišą tiglius su tepalais, aprūdijusius peilius ir kryželį su Kristumi.

– Vis dėlto per tolesnius kankinimus imčiau kitą ranką. Antraip gresia pavojus, kad vėl nualps.

– Dėkoju tau už vargą, – tarė Lechneris sprausdamas Fronvyzeriui į delną visą guldeną. – Dabar gali pasišalinti. Lik netoliese, pakviesime tave, jei dar kartą prireiks.

Lankstydamasis gydytojas atsisveikino ir išskubėjo į gatvę. Lauke pakraipė galvą. Taip ir nesuprato, kodėl jau kartą nukankintus asmenis vėl reikia gydyti. Jei jau kankinimai prasidėdavo, vargšai nusidėjėliai, šiaip ar taip, kone visada atsidurdavo ant laužo ar, tarytum sulaužytos lėlės, ant rato. Pribuvėja bet kuriuo atveju turės mirti, nors jo sūnus Simonas ir neabejojo jos nekaltumu. Na, dabar Štechlin dėka Bonifacas bent jau užsidirbo. O kas žino? Visai įmanoma, kad jį pašauks ir antrą kartą.

Čiupinėdamas kišenėje guldeną, patenkintas patraukė į turgaus aikštę nusipirkti šilto mėsos pašteto. Gydymas sukėlė jam apetitą.

Kankinimų rūsyje liudytojai su raštininku jau sėdėjo ant kėdžių. Laukė, kol atvedęs pribuvėją korikas privers šią nusileisti. Johanas buvo liepęs visiems padėti vyno, duonos ir šalto kepsnio, mat šiandien apklausa galėjo užtrukti. Lechneris Štechlin laikė užsispyrusia. Tiek to, jiems liko dar mažiausiai dvi dienos, kol iš miesto kišenės teks išlaikyti atvykusį kurfiursto vietininką su visa palyda. Ligi tol Marta prisipažins, dėl to Johanui abejonių nekilo.

Tačiau be budelio pradėti negalėjo. Raštininkas nekantriai barbeno pirštais į stalą.

– Kuizelui pranešta, taip? – paklausė vieno sargybinių. Šis linktelėjo.

– Greičiausiai ir vėl girtas, – užgiedojo liudytojas Berchtholtas, pats atrodantis taip, lyg būtų ištrauktas ne iš kepyklos, o iš kurios nors smuklės už turgaus aikštės. Drabužius tepė miltų ir alaus dėmės, plaukai stirksojo sulipę kuokštais, nuo jo atsidavė tuščia statine. Godžiai išmaukęs vyno taurę, įsipylė dar.

– Valdykitės, – perspėjo Jakobas Šrėfogelis. – Čia ne nuolatinių užeigų lankytojų draugija, o kankinimų procesas.

Slapčiomis jis vylėsi, kad korikas parodė padus ir todėl kankinimai negalės įvykti. Nors ir suprato, kad tai mažai tikėtina. Jakobas Kuizelas prarastų vietą, o po kelių dienų čia stovėtų Augsburgo ar galbūt Šteingadeno budelis. Bet ir atidėjimo kelioms dienoms galbūt pakaktų rasti tikrajam žudikui ar žudikams. Puodžius nebeabejojo, kad Štechlin už grotų sėdi nekaltai.

Liudytojas Georgas Augustinas siurbčiodamas vyną tvarkėsi baltą nėrinių apykaklę.

– Galbūt korikas nežino, kad neturime begalės laiko. Šios apklausos man kaskart atsieina krūvą guldenų. – Nuobodžiaujančiu žvilgsniu permetęs kankinimo prietaisus pridūrė: – Jei nuolat neragini, mūsų vežikai trina užpakalius „Auksinėje žvaigždėje“. O popierizmas taip pat nesusitvarko pats savaime. Tad, meldžiamieji, pradėkime pagaliau!

– Esu tikras, kad ragana šiandien ar vėliausiai rytoj prisipažins, – nuramino jį Johanas Lechneris. – Tada viskas vėl stos į savo vėžes.

Jakobas Šrėfogelis tyliai susijuokė:

– Savo vėžes? Turbūt pamiršote, kad mieste bastosi velnias, jau nužudęs tris vaikus. O mano mylima Klara dievažin kur...

Aristokrato balsas užlūžo, jis nusibraukė akies kamputyje pasirodžiusią ašarą.

– Tik jau nereikia visko taip išpūsti, – amtelėjo Georgas Augustinas. – Kai ragana nusibaigs, iš jos išlindęs velnias pradings ten, iš kur atėjo. Ir jūsų Klara tikrai atsiras.

– Amen, – sušvebeldžiavo liudytojas Berchtholtas ir garsiai atsirūgo. Pradėjo jau trečią taurę. Stiklinėmis akimis stebeilijosi į tuštumą.

– Ir apskritai, – pridūrė vežikas, – jei būtų mano tėvo valia, šią apklausą būtume pradėję jau daug anksčiau. Tada Štechlin jau degtų ant laužo, ir viskas būtų baigta!

Puodžius dar neužmiršo praeito pirmadienio tarybos posėdžio, per kurį aklasis Augustinas aukštiesiems ponams priminė apie didįjį Šongau raganų procesą prieš septyniasdešimt metų, spirdamas kuo greičiau priimti sprendimą. Nuo tada praėjo penkios dienos. Šrėfogeliui jos atrodė kaip visa amžinybė.

– Nutilkite! – užsipuolė raštininkas aklojo vežiko sūnų. – Pats žinote, kad negalėjome tęsti anksčiau. Jei jūsų vietoje sėdėtų tėvas, mums nereikėtų klausytis tokių paikų kalbų!

Išgirdęs šią pastabą, Georgas krūptelėjo. Akimirką, regis, ketino kažką pasakyti, tada nusitvėrė taurės ir vėl nukreipė žvilgsnį į kankinimo prietaisų pusę.

Garbiesiems ponams besiginčijant apačioje, korikas tyliai įsliūkino į Štechlin kamerą. Akylai stebint dviem sargybiniams, nuėmė kūkčiojančiai pribuvėjai grandines ir ją pakėlė.

– Klausyk, Marta, – sušnibždėjo. – Privalai išlikti stipri. Nedaug trūksta, kad rasčiau tikrąjį kaltininką, o tada ištrūksi iš čia, prisiekiu Dievu. Bet šiandien turėsiu tau dar kartą sukelti skausmo. Ir šįkart negaliu duoti gėrimo, jie tai pastebėtų. Supranti?

Švelniai ją krestelėjo. Nustojusi kūkčioti, moteris linktelėjo. Jakobo Kuizelo veidas palinko visai prie pat josios, tad sargybiniai nieko negalėjo girdėti.

– Tik jokiu būdu neprisipažink, Marta. Jei prisipažinsi, viskas bus baigta.

Didžiulėmis letenomis suėmė jos smulkų, pelenų pilkumo veidą.

– Ar girdi? – paklausė dar kartą. – Neprisipažink...

Pribuvėja vėl linktelėjo. Budelis tvirtai ją spustelėjo, tada jie nusileido laiptais į kankinimų rūsį.

Nuogoms Štechlin pėdoms ėmus tapsėti laiptais žemyn, liudytojų galvos akimoju pasisuko jos pusėn. Pokalbiai nuščiuvo. Reginys galėjo prasidėti.

Pasodinę kaltinamąją ant kėdės patalpos viduryje, du sargybiniai supančiojo moterį piršto storumo kanapinėmis virvėmis. Jos akys baugščiai lakstė nuo vieno aukštojo pono prie kito, kol galiausiai sustojo ties Jakobu Šrėfogeliu. Net ir iš savo vietos už stalo šis matė, kaip karštligiškai kilnojasi jos krūtinė, pernelyg greitai – tartum jauno paukščio, apimto mirtinos baimės.

– Paskutinį kartą buvome sustabdyti, – pradėjo apklausą Johanas Lechneris, – todėl norėčiau vėl pradėti nuo pradžių.

Išvyniojęs priešais save pergamento ritinėlį, panardino plunksną į rašalinę.

– Pirmas punktas, – paskelbė. – Ar nusikaltėlė turi raganiškų žymių, galinčių tapti įrodymais?

Sargybiniams Martai Štechlin per galvą nuvelkant rudą ašutinę, kepėjas Berchtholtas apsilaižė lūpas.

– Kad išvengtume ginčų kaip praeitą kartą, šįkart apžiūrą atliksiu pats, – nusprendė raštininkas.

Centimetras po centimetro jis apžiūrėjo pribuvėjos kūną. Žvilgtelėjo po pažastimis, ant sėdynės ir tarp šlaunų. Marta akis laikė užmerktas. Ašaroti nepradėjo net vyrui su pasidygėjimu tikrinant jos tarpukojį. Galiausiai Lechneris baigė.

– Žymė ant mentės man atrodo labiausiai įtartina. Atlikime bandymą. Korike, adatą!

Jakobas Kuizelas padavė jam piršto ilgumo adatą. Teismo raštininkas nedelsdamas susmeigė ją giliai į mentę. Štechlin suklykė taip garsiai, kad budelis krūptelėjo. Kankinimai prasidėjo, o jis nieko negali paveikti.

Johanas susidomėjęs stebėjo dūrio vietą, galiausiai patenkintas nusišypsojo.

– Taip ir maniau, – tarstelėjo grįždamas prie rašomojo stalo ir sėsdamasis prie savo rašymo reikmenų. Garsiai kalbėdamas ėmė rašyti: – Nusikaltėlė nurengta. Mano paties rankomis jai įdurta adata. Nustatyta vieta, iš kurios nebėga kraujas...

– Bet juk tai ne įrodymas! – nutraukė jį Jakobas. – Kiekvienas vaikas žino, kad virš peties kaulo bemaž nekraujuojama! Be to...

– Tarėjau Šrėfogeli, – įsiterpė Lechneris, – ar atkreipėte dėmesį, kad ši žymė lygiai toje pačioje vietoje, kur pažymėti ir vaikai? Ir kad ji, nors ir ne visai tokia pati, bet vis dėlto labai panaši.

Puodžius papurtė galvą.

– Apgamas, ir tiek. Kurfiursto vietininkui to nė už ką nepakaks!

– Na, juk mes dar nebaigėme, – atkirto raštininkas. – Korike, gniaužtuvus pirštams. Šįkart imsimės kitos rankos.

Martos Štechlin riksmas iš kankinimų rūsio pro siaurus tvirtovės langelius išsiveržė į miestą. Aplinkiniai trumpam liovėsi dirbę ir persižegnojo ar sukalbėjo „Sveika, Marija“. Tada toliau traukė savo keliais.

Miestiečiai neabejojo: ragana gavo ko nusipelniusi. Kol kas dar aikštijasi, bet jau netrukus išklos savo darbelius jų prakilnybėms tarėjams, o tada viskas pagaliau baigsis. Ji prisipažins meilinusis velniui ir apsakys su juo praleistas siautulingas naktis, per kurias jie gėrė nekaltų vaikelių kraują ir degino jiems velnio žymes. Papasakos apie ištvirkėliškus šokius, kaip bučiuodavusi velniui sėdynę ir jam atsiduodavusi. Išklos viską apie kitas raganas, kartu skraidžiusias ore ant šluotų, sužadintas ant tarpukojų užsitepto aitriai tvoskiančio raganų tepalo. Gašlios bobos, visos kaip viena! Ir ne vienam doram Šongau gyventojui apie tai pagalvojus burnoje rinkosi seilės. Ir ne viena miestietė jau dabar numanė, kas tos kitos raganos: kaimynė piktu žvilgsniu, elgeta Monetų gatvėje, tarnaitė, bėgiojanti dorovingam sutuoktiniui iš paskos...

Prie vieno prekystalio turgaus aikštėje Bonifacas Fronvyzeris kaip tik suleido dantis į šiltą paštetą, kai jo ausis pasiekė Štechlin klyksmas. Staiga mėsa įgavo pasenusį puvėsių skonį. Nusviedęs likučius besiriejančių šunų gaujai, patraukė namo.

Klarą apsėdęs velnias nepaliko jos ramybėje. Mergaitė vartėsi savo žagarų guolyje nuo vieno šono ant kito. Jos kaktą pylė šaltas prakaitas, veidas atrodė vaškinis lyg lėlės. Per miegus vis kažką murmėjo, retsykiais taip garsiai riktelėdama, kad Zofi tekdavo užimti jai burną. Kaip tik šiuo metu velnias, rodos, vėl tykojo netoliese.

– Jis... jis čiumpa. Ne! Eik šalin! Eik šalin! Pragaro gniaužtai... širdį iš kūno... Taip sopa, taip sopa...

Švelniai privertusi savo mažąją draugę vėl atsigulti, Zofi šlapiu skuduru perbraukė karštą šios kaktą. Karštis nenukrito, priešingai, vis labiau kilo. Klara degė lyg maža krosnelė. Zofi jai sugirdytas gėrimas pagelbėjo tik trumpam.

Raudonplaukė budėjo čia jau tris naktis ir keturias dienas. Tik retsykiais išlįsdavo pasirinkti uogų ir žolelių ar iš vienos kurios aplinkinių sodybų nugvelbti ko nors valgomo. Vakar pagavo vištą, ją papjovė ir naktį išvirė ligonei karštos sriubos. Bet išsigandusi, kad kas nors pastebės ugnį, netrukus vėl įšliaužė atgal. Nuojauta jos neapgavo. Naktį visai šalia slėptuvės išgirdo žingsnius, paskui jie vėl nutolo.

Kartą nusliūkinusi prie sielių prieplaukos paprašė vieno berniuko pranešti tarybos nariui Šrėfogeliui, kad jo įdukra laikosi gerai. Iš pradžių manė, kad tai gera mintis. Bet paskui miške pasirodžius tam medikui, prakeikė už tai pati save. Juolab kai ūmai lyg iš niekur nieko išdygo pats velnias. Mergaitė žaibiškai metėsi į krūmais apaugusią daubą, ir vyras kauline ranka prabėgo pro ją gydytojo link. Nuo tol nė nenumanė, ar jaunasis daktaras negyvas, ar jam vis dėlto pavyko pasprukti. Težinojo, kad vyrai mina joms ant kulnų.

Pastarąją naktį ne kartą svarstė, ar neturėtų nuėjusi į miestą visko išpasakoti. Galbūt medikui, jei šis dar gyvas, ar korikui. Abu jie rodėsi esantys jos pusėje. Galėtų viską apsakyti, ir Klara būtų išgelbėta. Galimas daiktas, jie tepririštų pribuvėją prie gėdos stulpo arba jų įtėviams tereikėtų sumokėti baudą už tai, kad jų globotiniai įsivėlė į svetimus reikalus. Gal gautų į kailį, ir tiek. Galbūt viskas dar gali baigtis gerai.

Bet aiški nuojauta, kuria pasižymėjo nuo gimimo ir dėl kurios kiti vaikai jai pakluso, kuždėjo, kad jomis niekas nepatikėtų, kad viskas nuėjo per toli ir kelio atgal nebėra.

Šalimais per miegus vėl klyktelėjo Klara. Zofi prikando lūpą. Molėtu veidu ritosi ašaros. Nebematė jokios išeities.

Staiga tolumoje pasigirdo riksmai. Juokas ir šūksniai atsklido iki pat slėptuvės. Pakštelėjusi draugei į kaktą, raudonplaukė leidosi ten, iš kur galėjo apžvelgti mišką.

Tarp medžių šmėkščiojo šešėliai. Dėl prieblandos iš pradžių gerai neįžiūrėjo figūrų. Netrukus pasigirdo ir šunų skalijimas. Zofi atsargiai pasislinko dar per kelis centimetrus aukštyn. Dabar ji atpažino vyrus – tai buvo Altenštato valstiečiai. Tarp jų ir Francas Štraseris, Johaneso įtėvis. Už pavadžio smuklininkas laikė didelį šunį, tempiantį jį slėptuvės link. Skubiai pritūpusi, mergaitė nušliaužė ten, kur jos nebematyti. Vyrų balsai skambėjo keistai slopiai, tarytum ilgo tunelio gale.

– Liaukimės, Francai! – šūktelėjo vienas vyriškių. – Ieškome jau visą dieną. Netrukus sutems. Vyrai pavargę ir alkani, jie nori namo. Tęskime tos slėptuvės paieškas rytoj.

– Luktelkite, dar tik šičia! – atsišaukė Štraseris. – Šuo kažką užuodžia!

– Ką jau jis ten gali užuost, – nusijuokė pirmasis. – Raganą? Zepo Španerio kalę, štai ką užuodžia, ana kaip tik rujoja. Nematai, kaip jį ten traukia?

– Bukagalvi tu! Čia kažkas kita. Žiū, jis visai išprotėjo...

Balsai priartėjo. Zofi sulaikė kvėpavimą. Jie atsidūrė tiesiai virš jos. Šuo pasiuto loti.

– Kažkas čia turi būti, – sumurmėjo smuklininkas. – Dar apžiūrėkim šią vietą ir tada baigsim.

– Na, gerai, dar šičia. Šuo tikrai kaip išprotėjęs...

Zofi išgirdo riksmus, kiti valstiečiai ėmė nekantrauti. Žvirgždu viršum jos aukštyn žemyn grikšėjo žingsniai. Šuo lekavo taip, kad atrodė, jog tuoj uždus. Matyt, taip smarkiai traukė pavadį, kad bemaž pats pasismaugė.

Tą akimirką Klara vėl ėmė klykti. Tai buvo pratisas baimės riksmas: ją vėl užpuolė tamsybių šešėliai ilgais nagais draskydami švelnią vaikišką odą. Vos išgirdusi riksmą, Zofi akimoju metėsi prie ligonės ir užspaudė jai burną ranka. Bet jau buvo per vėlu.

– Girdėjai? – susijaudino smuklininkas Štraseris.

– Ką? Tavo šuo lekuoja ir skalija, daugiau nieko negirdėti.

– Prakeiktas šunpalaiki, nutilk pagaliau!

Pasigirdo spyris, tada unkštimas. Šuo pagaliau nurimo.

– Kažkas šaukė, tai vaikas.

– Et, šuo stūgtelėjo. Tau velnias jau ausin prišiko.

Juokas. Riksmai aptilo.

– Dar ko! Ten tikrai vaikas...

Klara muistėsi stipriose Zofi rankose. Ši vis dar laikė užspaudusi jai burną, nors ir baiminosi, kad mergaitė uždus. Bet ligonei dabar nevalia rėkti. Tik ne dabar.

Staiga viršuje pasigirdo išgąstingas šnopavimas.

– Žiū, šuo! – šūktelėjo Francas. – Jis ima kasti! Ten kažkas yra!

– Tiesa, jis kasa... Įdomu, ką šis...

Pirmojo vyro balsas virto garsiu kvatojimu.

– Kaulą, jis iškasė idiotišką kaulą! Cha cha, tai, be abejonės, velnio kaulas!

Štraseris pratrūko plūstis:

– Kvailas šunėke, ką čia dirbi? Palik ramybėj, nes užmušiu!

Vėl spyriai ir inkštimas. Tada žingsniai nutolo. Po valandėlės stojo tyla. Zofi delnas tebegniaužė Klaros burną, tarytum spaustuvais surakinęs mažą galvelę. Sergančios mergaitės veidas pamėlynavo. Pagaliau draugė ją paleido. Klara keletą kartų žioptelėjo it skęsdama, tada jos alsavimas vėl aprimo. Šešėliai pasitraukė. Ji paniro į ramų miegą.

Kiūtodama greta jos, Zofi patyliukais verkė. Kone pasmaugė savo bičiulę. Ji tikrai ragana, žmonės teisūs. Dievas nubaus ją už kaltes.

Tuo metu, kai vyko Štechlin kankinimai, Simonas Fronvyzeris sėdėjo koriko namuose ir virė kavą. Mažame maišelyje prie diržo visuomet nešiodavosi saują egzotiškųjų pupelių. Sumalęs jas budelio žolelių grūstuvėje, ant ugnies pastatė puodą vandens. Vandeniui ėmus kunkuliuoti, alaviniu šaukšteliu įbėrė šiek tiek juodų miltelių į puodą ir išmaišė. Namuose beregint pasklido aštrus, aromatingas kvapas. Prikišęs nosį prie pat puodo, jaunuolis įkvėpė. Aromatas prašviesino galvą. Galiausiai įsipylė viralo į puodelį. Laukdamas, kol milteliai nusės, permąstė praėjusias valandas.

Po trumpo apsilankymo Altenštate jis dar palydėjo Jakobą Kuizelą namo, bet korikas nenorėjo išduoti, ką reiškia mįslingi žodžiai, jo ištarti baigiantis viešnagei pas smuklininką Štraserį. Net ir keletą kartų perklausus, teliepė Simonui naktį būti pasirengus – neva jie gerokai priartėję prie įminimo. Tai sakydamas šiaip jau toks niaurus budelis šyptelėjo. Pirmą kartą per šias dienas Simonas pajuto, kad Jakobas visiškai patenkintas savimi.

Ši laimė ūmai buvo sutrikdyta jiedviem pasiekus koriko namus Lecho kvartale. Prie durų jau laukiantys du sargybiniai Kuizelui pranešė, kad Štechlin vėl pasirengusi apklausai.

Koriko veidas akimoju papilkėjo.

– Jau dabar? – sumurmėjo. Nuėjęs vidun, netrukus sugrįžo nešinas reikalingomis priemonėmis. Tada pasivadinęs Simoną į šalį, šnibžtelėjo šiam į ausį:

– Dabar mums telieka tikėtis, kad Marta išliks stipri. Šiaip ar taip, šiąnakt, išmušus dvylika, būk pas mane.

Tada nukėblino paskui sargybinius į miestą, ant kupros užsimetęs maišą, pilną gniaužtuvų pirštams bei kojoms, virvių pančiams ir degtukų, uždegamų pakišus po nagais. Korikas dūlino itin lėtai, bet po kurio laiko visgi dingo už Lecho vartų.

Netrukus priešais namus užtikusi Simoną, vis dar neryžtingai besistebeilijantį į tolimą tašką ties vartais, Ana Marija Kuizel pakvietė jį vidun. Įpylusi taurę vyno, paglostė jam galvą ir su abiem mažyliais išėjo į turgų pirkti duonos. Gyvenimas tęsėsi, nors trys vaikiukai buvo negyvi, o veikiausiai nekalta moteris kaip tik tą akimirką kentėjo neapsakomas kančias.

Su garuojančiu gėrimu užsidaręs mažajame koriko kambarėlyje, medikas nesirinkdamas ėmė vartyti knygas. Bet niekaip neįstengė susikaupti, raidės vis liejosi prieš akis. Kone dėkingas atsigręžė, durų girgžtelėjimui pranešus apie lankytoją. Tarpduryje pasirodė Magdalena užverktu veidu, susivėlusiais, nešukuotais plaukais.

– Kaip gyva netekėsiu už Šteingadeno koriko, – sukūkčiojo ji. – Verčiau nusiskandinsiu!

Simonas krūptelėjo. Per siaubingus pastarųjų valandų įvykius visai pamiršo Magdaleną! Užvertęs knygą, apkabino merginą.

– Tavo tėvas niekada taip nepasielgtų, tik ne be tavo sutikimo, – pamėgino paguosti.

Mergina jį atstūmė.

– Ką jau tu žinai apie mano tėvą! – riktelėjo. – Jis – korikas, kankina ir žudo, o radęs laisvą minutę pardavinėja meilės gėrimus senėms ir nuodus jaunoms panelėms, kad šios pribaigtų pyplius savo pilvuose. Mano tėvas – pabaisa, išgama! Ištekins mane už kelis guldenus ir degtinės butelį nė nemirktelėjęs! Spjoviau į savo tėvą!

Tvirtai spausdamas glėbyje Simonas pažvelgė jai į akis.

– Neturi teisės taip kalbėti! Pati žinai, kad tai netiesa. Tavo tėvas – korikas, bet, dievaži, kas nors turi tuo užsiimti! Jis – stiprus ir protingas vyras. Ir myli savo dukterį!

Paplūdusi ašaromis ji įsikibo į Simono liemenę vis purtydama galvą.

– Tu jo nepažįsti. Jis – pabaisa, pabaisa...

Taip stovėdamas vaikinas tuščiu žvilgsniu stebeilijosi pro langą į vaistažolių sodelį, kur rudoje žemėje jau budo pirmoji žaluma. Jautėsi toks bejėgis. Kodėl juodu negali tiesiog būti laimingi kartu? Kodėl vis atsiranda žmonių, nurodinėjančių jiems, kaip turėtų elgtis? Jo tėvas, Magdalenos tėvas, visas prakeiktas miestas...

– Kalbėjau su tavo tėvu... Apie mus, – netikėtai prabilo.

Mergina liovėsi kūkčioti ir klausiamai pakėlė į jį akis:

– Ir? Ką jis sakė?

Jos žvilgsnyje atsispindėjo tokia viltis, kad Simonas spontaniškai nutarė meluoti.

– Jis... sakė, kad pagalvos. Kol kas norėtų pažiūrėti, ar aš kam nors tinkamas. Kai baigsis visa ši Štechlin istorija, jis nuspręs. Sakė, kad visiškai atmest negali.

– Bet... juk tai puiku!

Nusišluosčiusi nuo veido ašaras, Magdalena nusišypsojo jam užtinusiomis akimis.

– Vadinasi, tau tereikia padėti jam išlaisvinti Martą iš kalėjimo.

Sulig kiekvienu žodžiu jos balsas vis tvirtėjo.

– Kai supras, kad turi galvą ant pečių, patikės tau ir savo dukterį. Tai viskas, kas mano tėvui svarbu. Turėti galvą ant pečių. Ir tu jam tai įrodysi!

Vaikinas linktelėjo vengdamas pažvelgti jai į akis. Tuo metu Magdalena suėmė save į rankas. Įsipylusi taurę vyno, vienu gurkšniu ją ištuštino.

– Ką šiandien ryte išsiaiškinot? – paklausė atgalia ranka nusišluosčiusi burną.

Simonas jai papasakojo apie Štraserio įsūnio mirtį ir kad pribuvėja vėl atgavo sąmonę. Taip pat išsitarė apie jos tėvo užuominas ir sutartą pasimatymą šiąnakt. Mergina atidžiai klausėsi, retsykiais trumpai ką nors pasitikslindama.

– Sakai, smuklininkas teigė, dažnai matęs Johanesą išsitepusį moliu?

Vaikinas linktelėjo.

– Taip jis pasakė. O tada tavo tėvas taip keistai žvilgtelėjo.

– Ar apžiūrėjai mirusio vaikiuko nagus?

Jis papurtė galvą.

– Ne. Bet man rodos, tai padarė tavo tėvas.

Magdalena nusišypsojo. Simonui staiga pasirodė, kad žiūri į jos tėvo veidą.

– Ko taip išsiviepei? Sakyk pagaliau!

– Man atrodo, jau žinau, ką tėvas dar ketina šiąnakt su tavim nuveikt.

– Ką gi?

– Na, greičiausiai jis nori dar kartą apžiūrėti ir kitų vaikiukų nagus.

– Bet juk anie jau seniai Šv. Sebastijono kapinėse!

Mergina išsišiepė it vilkas.

– Dabar supranti, kodėl judu iškeliausite tik naktį, išmušus dvylika.

Jaunuolio veidas išblyško. Turėjo prisėsti.

– Tu... tu manai?..

Magdalena įsipylė dar vieną taurę vyno. Nugėrusi didelį gurkšnį, pridūrė:

– Telieka tikėtis, kad abu vaikiukai tikrai negyvi. Paskum dar paaiškės, jog juos iš tikrųjų apsėdęs velnias. Verčiau pasiimkit kryželį su Kristumi. Maža kas...

Tada pakštelėjo jam į lūpas. Jis pajuto vyno ir žemės skonį. Tai buvo geriau ir už kavą.

12

Sekmadienis,

1659-ųjų Viešpaties metų balandžio 29 d.,

6 val. vakaro

Miestą pamažu supo prieblanda. Nors kelius ir laukus dar apšvietė saulė, po tankia ąžuolų ir bukų lapija jau subrėško vakaras. Šešėliai čiupnojo proskyną, atsivėrusią anksčiau čia iškirtus dalį miško. Keturi vyrai sėdėjo aplink spragsintį laužą, virš jo sukosi du ant iešmo pamauti kiškiai. Į žarijas lašantys taukai skleidė kvapą, nuo kurio burnose rinkosi seilės. Visą dieną jie nieko nevalgė, išskyrus kelis kąsnius duonos ir keletą lauko žolelių. Buvo suirzę.

– Kiek dar turėsime trinti sėdynes šiame prakeiktame kaime? – suniurzgė tas, kuris virš ugnies suko iešmą. – Traukime toliau į Prancūziją. Ten dar ieško tokių kaip mes, ten tebevyksta karas.

– O kaip dėl pinigų, a? – atkirto antras, besiraivantis ant samanotos miško žemės. – Penkiasdešimt guldenų pažadėjo mums, kad sulygintume statybvietę su žemėmis. Ir dar penkiasdešimt, kai Braunšveigeris nugalabys tuos mažus rupūžiokus. Kol kas regėjome vos ketvirtį sumos. Nors mes savo užduotį atlikome.

Jis pašnairavo į vyrą, atsišliejusį į medį atokiau. Užkalbintasis nė galvos nepakėlė užsiėmęs savo ranka. Regis, kažkas buvo negerai, mat jis ją spaudinėjo, masažavo ir minkė. Ant galvos buvo užsidėjęs plačiakraštę skrybėlę su keliomis margomis gaidžio plunksnomis, vilkėjo kraujo raudonumo liemenę, juodą apsiaustą, avėjo dviem nunešiotais odiniais auliniais ligi šlaunų. Priešingai nei kitų, jo barzda buvo kruopščiai pakirpta ir atidengė blyškų veidą kumpa nosimi ir ilgu randu. Vyriškis buvo nedidelis, bet treniruotas ir raumeningas.

Pagaliau susitvarkęs, šypsodamasis iškėlė ranką, ši subaltavo laužo šviesoje. Nuo alkūnės iki pirštų galiukų ši susidėjo iš kaulų: atskirų dalių, daugelyje vietų pergręžtų kiaurai ir sujungtų varinėmis vielomis. Atrodė tarytum skeleto ranka. Tik dabar velnias pažvelgė į sėbrus.

– Ką sakei? – tyliai paklausė.

Kareivis prie laužo sunkiai nurijo seilę. Bet vis tiek paaiškino:

– Sakiau, kad mes savo dalį įvykdėm, juk tu būtinai norėjai pyplius išgalabyt vienas pats. Jie dar tebesivalkioja aplink laisvi, o mes vis dar laukiam savo pinigų...

Atsargiai dirstelėjo į vyrą kauline ranka.

– Trys negyvi, – sukuždėjo velnias. – Likusios dvi – kažkur šiose vietovėse. Čia, miške. Tikrai jas rasiu.

– Taip, kai ateis ruduo, – nusijuokė prie laužo trečiasis, atsargiai traukdamas kiškius nuo iešmo. – Bet tiek čia nebelauksiu. Iškeliausiu, ir, beje, jau rytoj. Man gana savo dalies, o tavęs, tavęs man jau seniai gana! – nusispjovė medžio pusėn.

Akimoju atsiradęs prie vyriškio, velnias išplėšė jam iš rankų iešmą. Prikišo smaigalį tiesiai samdomam kariui prie gerklės, jų veidus vieną nuo kito skyrė vos keli centimetrai. Pirmajam nurijus seilę, jo Adomo obuolys prisilietė prie įkaitusio iešmo smaigalio. Jis garsiai riktelėjo, kaklu nubėgo plona kraujo srovelė.

– Kvaili galvijai! – sušnypštė velnias neatitraukdamas iešmo nė per milimetrą. – Kas gi surado jums užsakymą, a? Kas jus iki šiol aprūpino ėdalu ir gėralu? Jei ne aš, jau seniai būtumėt mirę badu ar kadaruotumėt kur nors ant šakos. Dar pričiupsiu tas mažas rupūžes, nesijaudinkit, o ligi tol liksim čia! Gaila būtų pinigų!

– Paleisk Andrė, Braunšveigeri! – lėtai atsistojo antrasis vyras prie laužo. Skersai augaloto plačiapečio veidą driekėsi randas. Išsitraukęs kardą, nukreipė jį velnio pusėn. Tik atidžiai įsižiūrėjęs, jo akyse galėjai išvysti baimę. Ginklą laikanti ranka virptelėjo.

– Pakankamai ilgai sekiojome tau iš paskos, – sušnypštė jis. – Tavo žiaurumas, kraujo troškimas, kankinimai man kelia pasibjaurėjimą! Nereikėjo tau žudyti berniuko, dabar mus persekioja visas miestas!

Velnias, jų vadinamas Braunšveigeriu, gūžtelėjo pečiais.

– Jis slapta mūsų klausės, kaip ir kiti. Būtų mus įdavęs, o tada gražius pinigėlius matytume kaip savo ausis. Be to... – plačiai nusišypsojo. – Juk mūsų net neieško, jie mano, kad vaikelius nudėjo ragana. Galbūt jau rytoj ji sudegs. Tad, Hansai, nuleisk kardą. Juk nenorim ginčų.

– Pirmiausia patrauk nuo Andrė iešmą, – sušnibždėjo vyras vardu Hansas. Raumeningas samdomas karys nė sekundės neišleido žemesniojo vyro iš akių. Žinojo, koks pavojingas Braunšveigeris, nors ir ne itin įspūdingo ūgio. Greičiausiai galėtų čia, proskynoje, visus tris papjauti jiems nespėjus suduoti nė kirčio.

Šypsodamasis velnias nuleido iešmą.

– Puiku, – tarė. – Dabar pagaliau galiu pranešti apie savo radinį.

– Radinį? Kokį radinį? – susidomėjo ketvirtasis vyras, ligi tol lūkuriavęs samanose. Jį vadino Kristofu Holcapfeliu. Kaip ir kiti trys vyrai, jis anksčiau buvo kareivis. Jau kone dvejus metus jie keliavo drauge. Paskutinę savo tarnybą vos galėjo prisiminti. Nuo tada vertėsi žudydami, plėšdami ir padeginėdami, nuolatiniai bėgliai, ne geresni už laukinius žvėris. Bet giliai jų viduje teberuseno padorumo kibirkštėlė – kažkoks kadaise motinos prieš miegą pasakotų istorijų ir kaimo klebono įkaltų maldų palikimas. Ir jie visi jautė, kad tos kibirkštėlės vyrui, jų vadinamam Braunšveigeriu, trūksta. Jis buvo toks pats šaltas kaip kaulinė, jam po amputacijos pagaminta ranka. Naudingas protezas, nors ir netinkamas ginklui valdyti. Jis skleidė baimę ir siaubą – tai, ką labiausiai mėgo.

– Apie kokį radinį kalbi? – dar kartą paklausė Kristofas Holcapfelis.

Velnias nusišypsojo. Suprato, kad vėl atgavo viršų. Patenkintas įsitaisė samanose, nuplėšė kiškiui šlaunelę ir ją kramtydamas ėmė pasakoti:

– Pasekiau pinigų maišą norėdamas sužinot, ką slepia statybvietė. Vakar naktį jis vėl grįžo ten, taip pat ir aš... – nusišluostė nuo lūpų taukus.

– Ir ką? – nekantravo Andrė.

– Kažko ten ieško. Veikiausiai ten kažkas paslėpta.

– Lobis?

Velnias gūžtelėjo pečiais.

– Visai įmanoma. Bet juk jūs ketinat išvykt. Ką gi, paieškosiu vienas.

Samdomas karys Hansas Hohenleitneris išsišiepė:

– Braunšveigeri, tu – didžiausias kraugerys ir šunsnukis, kokį man teko pažinti. Bet bent jau gudrus šunsnukis...

Pasigirdus garsui, visi staigiai grįžtelėjo. Nors šakos traškėjo tyliai, bet nepakankamai tykiai keturių patyrusių samdomų karių ausims. Davęs ženklą tylėti, Braunšveigeris šmurkštelėjo į krūmus. Netrukus pasigirdo riksmas. Lūžo šakos, sklido aimanos ir šnopavimas, tada velnias į proskyną atitempė besimuistantį gniužulą. Nubloškus jį prie laužo, samdomi kariai išvydo vyrą, davusį jiems užduotį.

– Ėjau pas jus, – sudejavo šis. – Kaip drįstate su manimi taip elgtis?

– Tai ko sėlini, pinigų maiše? – burbtelėjo Kristofas.

– Aš... aš nesėlinau. Turiu su jumis pasikalbėt. Man reikia jūsų pagalbos. Turite man padėti kai ką rasti. Dar šiąnakt. Vienas nesugebėsiu.

Kurį laiką tvyrojo tyla.

– Pasidalysime? – galiausiai paklausė Braunšveigeris.

– Pusė jums, duodu žodį.

Tada glaustai apsakė savo ketinimus.

Samdomi kariai linktelėjo. Jų vadas ir vėl pasirodė teisus. Jie jam paklus. Apie dalybas galima pakalbėti ir vėliau.

Išnirus iš alpulio Martą Štechlin lyg smūgis pritrenkė skausmas. Sutraiškę visus jos pirštus, galiausiai po nagais dar prikišo degtukų. Pribuvėja užuodė svylančią savo pačios mėsą. Bet tylėjo. Lechneris klausinėjo ir klausinėjo, visus klausimus žodis žodin pažymėdamas protokole.

Ar nužudei vaikiukus Pėterį Grimerį, Antoną Kracą ir Johanesą Štraserį? Ar išraižei nekaltų vaikelių odoje velnio ženklą? Ar sudeginai stoginę? Ar dalyvavai raganų puotose ir gabenai velniui kitas moteris? Ar kerais užmušei kepėjo Berchtholto veršelį?

Ji kaskart atsakydavo neigiamai. Net ir Jakobui Kuizelui uždėjus jai kojų gniaužtuvus, išliko stipri. Galiausiai liudytojams su grafinu vyno pasitraukus pasitarti, visai prie pat jos ausies palinko korikas. „Ištverk, Marta! – šnibždėjo jis. – Nieko nesakyk, tuoj visa tai baigsis.“

Tarėjai iš tikrųjų nusprendė apklausą tęsti tik kitą rytą. Nuo tol moteris vėl leipėjo savo kameroje. Protarpiais išgirsdavo bažnyčios varpus. Netgi Georgas Rygas kameroje šalimais liovėsi plūdęsis. Buvo be kelių minučių dvylikta nakties.

Nepaisydama skausmo ir baimės, Marta Štechlin mėgino mąstyti. Iš budelio pasakojimų, apklausų ir kaltinimų bandė susidaryti įvykių vaizdą. Negyvi jau trys vaikai, du pradingę. Visi naktį prieš pirmąją žmogžudystę svečiavosi pas ją. Jakobas Kuizelas užsiminė apie keistą ženklą, rastą ant jų kūnelių. Be to, prapuolė jos mandragoros šaknis. Kažkas veikiausiai ją pavogė.

Kas?

Pirštu kalėjimo grindų dulkėse nubraižė ženklą ir beregint jį nuvalė būgštaudama, kad kas nors ją užtiks. Tada nubraižė dar kartą.

Tai iš tikrųjų vienas raganiškų ženklų. Kas jį išraižė vaikams? Kas apie jį žinojo?

Kas tikroji ragana mieste?

Staiga jai kilo siaubingas įtarimas. Nuvaliusi ženklą, lėtai išbraižė jį trečią kartą. Ar tai gali būti tiesa?

Nors ir kankinama skausmo, neištvėrusi tyliai nusijuokė. Taip paprasta. Visą laiką tiesa badė akis, o jie vis tiek nepamatė.

Apskritimas su kryžiumi apačioje... Raganų ženklas...

Į kaktos vidurį jai žiebė akmuo. Akimirką aptemo akyse.

– Pričiupau tave, ragana! – nuaidėjo Georgo Rygo balsas. Kitoje tamsios patalpos pusėje už grotų ji išvydo neryškią jo figūrą vis dar po metimo iškelta ranka. Šalimais knarkė areštuotas sielių prieplaukos sargas. – Dar ir šlykščiai sau juokiesi! Tai per tave vis dar čia sėdim! Prisipažink pagaliau, kad padegei stoginę ir nužudei vaikus. Tada mieste vėl pagaliau įsivyraus ramybė! Užsispyrusi kerėtoja! Kokius ženklus ten braižai?

Į dešinę ausį pataikė dar vienas kumščio dydžio akmuo. Marta susmuko ant žemės. Dar beviltiškai mėgino nuvalyti ženklą, bet rankos jos neklausė. Alpulys įtraukė ją į naktį.

Tikroji ragana... Turiu pranešti Kuizelui...

Bažnyčios bokšto laikrodžiui mušant dvylika, Marta Štechlin paplūdusi kraujais nuvirto ant kalėjimo grindų. Kaip Georgas Rygas šaukia sargybą, moteris negirdėjo.

Parapinės bažnyčios varpas dusliai gaudė virš Šongau stogų. Jam mušant dvylika kartų, dvi į apsiaustus susisupusios figūros leidosi per rūką į Šv. Sebastijono kapines. Sargybą prie Lecho vartų Jakobas Kuizelas papirko buteliu degtinės. Senajam sargybiniui Aloizui, šiaip ar taip, buvo nė motais, ką korikas su jaunuoju mediku tokiu metu dar veikia gatvėse. O šaltomis balandžio naktimis vienas kitas gurkšnis tik pagelbės. Tad mostelėjo jiems įeiti ir vėl rūpestingai užrakino vartus. Vos tik ėmėsi butelio, skrandyje pasklido maloni degtinės šiluma.

Mieste budelis su gydytoju pasirinko siaurą nuošalų kelią Vištų gatvele. Taip vėlai nė vienas miestietis neturėjo teisės išeiti į lauką. Nors tikimybė sutikti vieną iš dviejų panaktinių buvo ne itin didelė, juodu vis tiek vengė turgaus aikštės ir plačios Monetų gatvės, kur dienomis ir vakarais šurmuliuodavo didžioji dauguma gyventojų.

Žibintus nešėsi po apsiaustais, kad neskleistų jokios pastebimos šviesos. Vyrus supo visiška tamsa. Kelis kartus Simonas užkliuvo už nutekamojo griovio ar derksančios atliekų krūvos. Tyliai keikdamasis tik vargais negalais išsilaikė ant kojų. Vėl įmynus į naktipuodžio turinį ir jau taisantis pradėti keiksmažodžių tiradą, jo petį tvirtai suėmė atsisukęs korikas.

– Patylėk, dėl Dievo! Ar nori, kad visi aplinkiniai suuostų, jog mudu – kapų plėšikai?

Nurijęs pyktį, jaunuolis toliau žlibino per tamsą. Girdėjo, esą tolimajame Paryžiuje kai kurios gatvės apšviestos žibintais. Visas miestas naktimis virstąs šviesų jūra. Jis atsiduso. Prabėgs dar daug metų, kol ir Šongau bus galima sutemus išeiti į gatvę, neįlipant į mėšlo krūvą ar aklomis neatsitrenkiant į namo sieną. Tyliai keikdamasis nuklupinėjo toliau.

Nei jis, nei budelis nepastebėjo tam tikru atstumu juodu sekančios figūros.

Ši stabčiojo prie namų kampų, gūžėsi nišose ir šmėsčiojo tolyn tik tuomet, kai pajudėdavo ir korikas su mediku.

Pagaliau Simonas priešakyje išvydo mirgančią šviesą. Pro Šv. Sebastijono bažnyčios langus spingsėjo tebedeganti maldos žvakė. Šviesos kaip tik pakako susiorientuoti. Greta maldos namų į kapines vedė sunkūs grotuoti vartai. Nuspaudęs aprūdijusią rankeną, Jakobas Kuizelas susikeikė. Zakristijonas pasistengė: vartai buvo užrakinti.

– Teks lipti, – sukuždėjo korikas.

Švystelėjo po apsiaustu atsineštą mažą kastuvėlį per žmogaus dydžio mūrinę tvorą. Tada prisitraukęs prie jos persirito į kitą pusę. Vaikinas išgirdo minkštą dunkstelėjimą. Giliai atsikvėpęs ir pats kilstelėjo savo veikiau liauną kūną aukštyn. Mūro akmenys nubruožė jo brangią liemenę, galiausiai raitomis įsitaisė viršuje ir apžvelgė kapines.

Ant kai kurių pasiturinčių miestiečių kapų degė žvakelės, toliau dūlavo kryžiai ir kapų kauburiai. Kampe prie miesto sienos spaudėsi maža koplytėlė.

Tą akimirką viename Vištų gatvelės name užsižiebė šviesa. Girgždėdamos prasivėrė langinės. Simonas metėsi nuo sienos ir dusliai riktelėjęs nudribo ant šviežiai sukasto kapo. Atsargiai žvilgtelėjo viršun. Apšviestame lange stovėjo tarnaitė plačiu lanku tuštindama naktipuodį. Regis, jo nepastebėjo. Jau netrukus langinės vėl užsidarė. Vaikinas nusikratė nuo liemenės drėgną žemę. Bent jau nukrito minkštai.

Juodu atsekusi figūra įsispraudė į vartų arką ir ėmė stebėti abu vyrus kapinėse.

Prie pat miesto sienos įkurtos Šv. Sebastijono bažnyčios kapinės pradėjo veikti visai neseniai. Dėl maro ir karų senųjų kapinių šalia parapijos maldos namų ėmė neužtekti. Tarp krūmų ir dygliuotų krūmokšnių pavienių kapų link vedė pažliugęs takelis. Atskirus kapus puoštomis antkapinėmis plokštėmis sau leisti galėjo tik turtingieji. Jie amžino poilsio atguldavo prie pat sienos. O šiaip didelėje aukštojo kalnelio teritorijoje, kur bepasisuksi, iš beformių žemės kalvelių kyšojo kreivi mediniai kryžiai. Ant daugumos matyti kelios pavardės. Nedidelį plotelį po žeme buvo pigiau dalytis su kitais.

Kalvelė dešinėje, netoli koplytėlės, atrodė dar visai nauja. Vos vakar rytą, po dvi dienas trukusių šermenų namuose, čia palaidojo Pėterį Grimerį ir Antoną Kracą. Laidotuvių ceremonija truko neilgai – miestas stengėsi išvengti tolesnių neramumų. Klebono sukalbėta lotyniška malda siaurame šeimos būryje, šiek tiek smilkalų, paguodos žodžių – ir artimuosius išsiuntė namo. Tiek Pėterio Grimerio, tiek Antono Kraco šeima neturėjo pakankamai lėšų atskiram kapui, pinigų užteko tik bendrai kapavietei.

Jakobas Kuizelas nukėblino ten pirmas. Sustojęs prie kryžiaus su kastuvu rankoje susimąstęs pažvelgė į mirusiųjų vardus.

– Netrukus čia atguls ir Johanesas. Ir Zofi su Klara, jei nepaskubėsime.

Suvarė kastuvą giliai į gruntą. Persižegnojęs Simonas baugščiai dirstelėjo į tamsius namus Vištų gatvelėje.

– Ar tikrai būtina? – sukuždėjo. – Juk tai lavonų išniekinimas! Jei mus nutvers, greit galėsite kankinti ir sudeginti pats save!

– Verčiau padėtum man, nekalbėjęs.

Jakobas Kuizelas parodė į koplyčią, palaimintą vos prieš kelias savaites. Prie durų šliejosi kastuvas. Kraipydamas galvą gydytojas paėmė įrankį ir įniko rausti žemę greta koriko. Dėl visa ko dar kartą persižegnojo. Ne itin tikėjo prietarais, bet jei Dievas apskritai ką nors baudžia nutrenkdamas žaibu, tai tikrai bekasant vaikų lavonėlius.

– Nereikės kasti giliai, – sušnibždėjo Jakobas Kuizelas. – Kapas buvo jau beveik pilnas.

Iš tikrųjų jau už gero metro juodu prisikasė iki balto kalkių sluoksnio. Po juo pasirodė mažas karstelis ir toks pats mažas drobės ryšulėlis.

– Taip ir maniau! – bakstelėjo kastuvu sustingusį ryšulėlį korikas. – Antono Kraco atveju neužteko nė karstui. Nors šeima pinigų turi. Bet juk globotinius galima pakast it nustipusius gyvulius!

Pakraipęs galvą, stipriomis rankomis iškėlė ryšulėlį ir karstą ant pievos greta duobės. Jo didžiulėse letenose vaiko karstelis atrodė kone kaip maža įrankių dėželė.

– Štai! – ištiesė Simonui audinio skiautę. – Apsirišk, jie jau dvoks.

Apsivyturiavęs veidą skaruliu medikas stebėjo, kaip korikas plaktuku ir kaltu vieną po kitos trauko vinis. Jau netrukus medinis dangtis šlumštelėjo į šoną.

Tuo metu gydytojas peiliu išilgai perrėžė drobinį maišą. Beregint pasklidęs šleikščiai saldus tvaikas privertė daktarą sužiaukčioti. Gyvenime buvo matęs ir užuodęs daug lavonų, bet šiuodu vaikiukai buvo negyvi jau daugiau nei tris dienas. Nors ir užsirišęs skarelę, turėjo nusigręžti – toks stiprus sklido dvokas. Kilstelėjęs skudurėlį nusivėmė, tada šnopuodamas nusivalė burną. Vėl atsisukęs, išvydo išsišiepusį koriką.

– Taip ir žinojau, – tarė šis.

– Ką? – sugergždė Simonas. Jis dirstelėjo į negyvus vaikus, jau nusėtus juodomis dėmėmis. Mažojo Pėterio veidu šmėstelėjo vėdarėlis.

Kuizelas patenkintas išsitraukė pypkę ir prisidegė ją nuo žibinto. Keletą kartų giliai truktelėjęs, parodė į mirusiųjų pirštus. Jaunuoliui vis dar nereaguojant, peiliu pakrapštė Antono Kraco panages ir kyštelėjo įrankį medikui po nosimi. Iš pradžių šis nieko neįžiūrėjo, bet kilstelėjęs žibintą prie pat peilio, ant smaigalio įžvelgė smulkias raudonas dulkes. Klausiamai pakėlė akis į budelį:

– Ir ką?

Jakobas Kuizelas prikišo peilį taip arti jo nosies, kad vaikinas išsigandęs žingtelėjo atgal.

– Na, ar nematai, kvailas bukagalvi? – sušnypštė korikas. – Žemė raudona! Pėterio ir Johaneso panagėse taip pat. Visi trys prieš pat mirtį rausėsi raudonoj žemėj! O kokia žemė raudona? A, kokia raudona?

Sunkiai nurijęs seilę, Simonas sukuždėjo:

– Molis... molis raudonas.

– O kur šiose vietovėse yra tiek molio, kad galėtum į jį įsikasti?

Gydytoją tarytum žaibas trenkė suvokimas. Atrodė, lyg būtų sutapusios dvi vieno daikto skeveldros.

– Kasykloje prie plytų trobelės, iškart už Kailiadirbių kvartalo! Ten, kur žiedžiamos molinės plytos! Tad... tad galbūt vaikų slėptuvė ten?

Jakobui tiesiai jam į veidą išpūtus pypkės dūmus, medikas ėmė kosėti. Bet dūmai bent jau išsklaidė lavonų tvaiką.

– Gudrus šundaktaris, – paplekšnojo kosinčiam Simonui per petį korikas. – Būtent ten dabar ir keliausime aplankyti mergiūkščių.

Budelis paskubomis vėl užkasė kapą. Tada pasičiupęs kastuvą ir žibintą nubėgo prie kapinių tvoros. Užsikabinęs už akmenų jau taisėsi kilstelėti sunkų kūną, kai viršuje išdygo figūra. Ji iškišo liežuvį.

– Cha, pričiuptas apiplėšiant lavonus! Atrodai kaip pati giltinė, tik truputį riebesnis...

– Magdalena, prakeikimas, aš...

Kuizelas siektelėjo dukters kojos, norėdamas nusitraukti ją žemyn, bet ši vikriai atšoko į šoną ir išdidžiai nukrypavo mūrinės tvoros viršumi. Pašaipiai nužvelgė abu kapų plėšikus.

– Taip ir maniau, kad ketinat eit į kapines. Manęs neapmulkinsit! Ir ką, tėve? Vaikiukų panagėse radai tokio pat purvo kaip ir po Johaneso nagais?

Korikas piktai dėbtelėjo į Simoną:

– Bene tu jai?..

Medikas ramindamas iškėlė rankas.

– Ne! Užsiminiau tik apie Johanesą... ir kad įdėmiau apžiūrėjot jo nagus.

– Avigalvis! Moteriškėms nevalia nieko pasakoti, juolab mano dukteriai! Ta viską supranta iš pusės žodžio.

Jakobas dar kartą siektelėjo Magdalenos kojos, bet ši ir vėl nusvyravo tvora kelis žingsnius bažnyčios link. Korikas nuskubėjo jai pridurmui.

– Tuojau pat nusileisk! Pažadinsi visus aplinkinius, o tada užeis velniava! – kimiai sušnibždėjo.

Mergina išsišiepusi nužvelgė tėvą iš viršaus.

– Nulipsiu, bet tik jei išduosit, ką ligi šiol išsiaiškinot. Aš ne kvaila, pats žinai, tėve. Galiu jums padėti.

– Pirmiausia nulipk, – suniurzgė Kuizelas.

– Pažadi?

– Taip, po velnių.

– Prisieki švenčiausiąja Mergele Marija?

– Visais šventaisiais ir velniais, jei reikia!

Žvitriai stryktelėjusi nuo mūro, Magdalena nusileido tiesiai šalia Simono. Korikas grasindamas iškėlė ranką, bet atsidusęs vėl ją nuleido.

– Ir dar kai kas, – sušnibždėjo duktė. – Kai kitą kartą atsidursite priešais užrakintus vartus, tiesiog truputį pasižvalgykite aplinkui. Kartais taip galima aptikti tikrų nedidelių lobių.

Jos rankoje sužvilgo didelis raktas.

– Iš kur šitą ištraukei? – nustebo vaikinas.

– Iš nišos vartų arkoje. Mama namų raktą taip pat visada slepia sienoje.

Vikriais piršteliais įkišusi raktą į spyną, kartą pasuko, ir grotos tyliai girgžtelėjusios prasivėrė. Budelis tylomis prasispraudė pro dukterį ir nuskubėjo Lecho vartų pusėn.

– Na, paskubėkit! – sušnypštė. – Laikas spaudžia!

Simonas neišlaikęs išsišiepė. Stvėręs Magdaleną už rankos, nudūmė jam įkandin.

Zofi sulaikė kvapą vėl išgirdusi pro pat jų slėptuvę praeinančius žingsnius. Ją ir jau ramiai snaudžiančią Klarą pasiekė balsai. Po paskutinio sunkaus karštligės priepuolio šiandien per pietus ligonės alsavimas vis tolygėjo. Atrodė, kad jos sveikata gerėja. Zofi pavydėjo draugei miego. Jau keturias naktis ji pati nesudėjo nė bluosto. Vis baiminosi, kad jas aptiks. O dabar viršuje ir vėl pasigirdo žingsniai ir balsai. Aplinkui tapsėjo vyrai. Jie, rodos, taip pat kažko ieškojo. Bet šįkart tai buvo kiti vyrai.

– Juk visa tai neturi prasmės, Braunšveigeri! Galime čia kasinėti, kol ateis šventasis Niekada, sklypas pernelyg didelis!

– Užčiaupk srėbtuvę ir ieškok toliau. Kažkur čia kūpso krūva pinigų, neleisiu jiems supūt.

Balsai ir vėl suskambėjo tiesiai viršum jų. Mergaitė sukluso. Atpažino vieną jų. Baimė iš pilvo lėtai užšliaužė gerkle aukštyn. Vargais negalais nurijo klyksmą.

Šiems dviem vyrams šūktelėjo dar vienas, stovintis kiek atokiau.

– Ar jau apžiūrėjote koplyčią? Jis turi būti kažkur čia! Dairykitės įėjimo, plyšio, galbūt nepritvirtintos grindų plokštės...

– Tuoj! – suskambo balsas virš jos. Staiga jis pritilo. Vyras, rodos, šnekėjosi su stovinčiuoju greta.

– Tingus pinigų maišas! Kvankso sau po liepa ir vaidina prievaizdą. Bet tik palauk, vos rasim lobį, pats perrėšiu jam gerklę ir krauju nušlakstysiu koplyčią!

Zofi rankomis užsispaudė burną, tik taip susiturėjo garsiai nesurikusi. Pažinojo ir antrą, tolimesnį, vyro, sėdinčio po liepa, balsą. Abiejų niekada nepamirš.

Ji prisiminė.

– Mažas rupūžiokas, ir ko jam reikėjo slapta mūsų klausytis. Dabar jo kraują plempia žuvys. Eime ieškoti kitų...

– Švenčiausioji Mergele Marija, ar tai buvo būtina? Ar buvo būtina? Pažiūrėk, kokia kiaulidė! Berniuko ieškos!

– Et, upė viską nuplaus. Verčiau eime gaudyti kitų. Negalime leisti, kad jie paspruktų.

– Bet... juk tai tik vaikai!

– Ir vaikai gali išplepėti. Ar nori, kad jie tave išduotų? Nori to?

– Ne... žinoma, ne.

– Tai nevaidink šventuolio. Prakeikti pinigų maišai, užsidirba turtus liedami kraują, bet negali ištverti jo vaizdo. Tai tau dar atsieis!

Prakeikti pinigų maišai... Zofi krūtinė karštligiškai kilnojosi. Ten velnias, visai arti, tiesiai viršum jų. Tris jis jau pričiupo. Liko tik ji ir Klara. O dabar jis pagaus ir jiedvi. Pasprukti neįmanoma. Šis tikrai jas suuos.

– Palauk, turiu mintį, kur galėtų būti lobis, – ataidėjo balsas. – Ką manai, jei?..

Tą akimirką lauke pasigirdo riksmas. Tolėliau kažkas sudejavo iš skausmo.

Netrukus užvirė tikras pragaras. Užsikimšusi ausis Zofi tikėjosi, kad visa tai – tik blogas sapnas.

Simonas ir vėl slystelėjo ant klampaus kasyklos dugno ir nusikeikęs drėbėsi į rausvą košę. Jo kelnės buvo išterliotos moliu, tik vargais negalais pavykdavo ištraukti nuolat klimpstančius aulinius. Prie kasyklos krašto, klausiamai žvelgdami žemyn, stovėjo korikas su dukterimi.

– Ir kaip?! – šūktelėjo Jakobas Kuizelas į kelių metrų gylio kasyklą. Apšviestas deglo jo veidas visiškoje tamsoje žėravo tarytum švytintis taškas. – Yra kokių nors urvų ar nišų?

Vaikinas nusikratė nuo liemenės bent didžiąją dalį purvo.

– Nieko! Nė pelės urvelio.

Dar kartą deglu nušvietė kasyklą. Šviesa jam leido apžvelgti vos kelis metrus, visa kita prarijo tamsa.

– Ar girdite mane, vaikai?! – šūktelėjo dar kartą. – Jei esate kažkur čia, atsiliepkite! Viskas bus gerai! Mes jūsų pusėje!

Kažkur tesigirdėjo siauro upeliūkščio čiurlenimas, o šiaip tvyrojo tyla.

– Po paraliais! – nusikeikė Simonas. – Kas per kvaila mintis ieškoti vaikų molio kasykloje vidury nakties?! Mano auliniai jau virto dviem nešvariais purvo gabalais, o liemenę veikiausiai galiu išmesti!

Jakobas nusišiepė, išgirdęs jaunojo mediko keiksmus.

– Nevaidink nuskriaustojo, pats žinai, kad laikas spaudžia. Verčiau dar apžiūrėkime degyklą.

Jis prilaikė kopėčias, vaikinui slidžiomis pakopomis lipant aukštyn. Gydytojui pasiekus viršų, priešais išniro Magdalenos veidas. Ji deglu pašvietė tiesiai jam į akis.

– Iš tikrųjų atrodai kiek... nukentėjęs, – sukikeno. – Ir ko ten griuvinėjai kas minutę?

Prijuostės krašteliu suskato valyti molį Simonui nuo kaktos. Beviltiškas sumanymas. Molžemis tvirtai laikėsi ant veido nelyginant raudoni dažai. Mergina nusišypsojo:

– Gal geriau paliksiu šiek tiek purvo tau ant veido. Vis tiek atrodai toks pablyškęs aplink nosį.

– Nutilk, kitaip imsiu svarstyti, kodėl, tiesą sakant, turėjau rabždintis į tą prakeiktą kasyklą.

– Nes tu jaunas, ir keletas dribtelėjimų į klampynę tau nepakenks. Priešingai, – suskambo koriko balsas. – Be to, juk tikrai nebūtum leidęs, kad į tokį purvyną liptų jauna trapi mergaitė.

Kuizelas buvo jau nukėblinęs iki degyklos. Pastatas stūksojo kirtimo pakraštyje, už jo dūlavo miškas. Kur bepažvelgsi, proskynoje riogsojo žmogaus aukščio malkų rietuvės. Pats namas buvo sumūrytas iš plytų, stogo viduryje kyšojo aukštas kaminas. Tarp miško ir upės įkurdintą degyklą nuo Kailiadirbių kvartalo skyrė geras ketvirtis mylios. Vakaruose Simonas protarpiais išvysdavo blykstelint nuo miesto atsklindančią žibintų ar deglų šviesą. Bet šiaip juos supo visiška tamsa.

Plytų degykla buvo vienas svarbiausių Šongau pastatų. Po kelių praeityje įvykusių didelių gaisrų miestiečius imta raginti statyti namus iš plytų ir vietoj šiaudų dengti čerpėmis. Žaliavas keramikos dirbiniams ir krosnių statybai iš čia vežėsi ir puodžių gildijos amatininkai. Dieną virš proskynos beveik nuolat virto tiršti dūmai. Jaučių kinkiniai plytas gabeno ir į Altenštatą, Peitingą bei Rotenbuchą – vyko nuolatinis judėjimas. Bet naktį čia nematyti nė gyvos dvasios, į degyklos vidų vedančios sunkios durys buvo užrakintos. Jakobas Kuizelas nužingsniavo išilgai fasado, kol aptiko langą kreivai vyriuose kabančiomis sąvaromis. Ryžtingu trūktelėjimu nuplėšęs dešiniąją sąvarą, pašvietė deglu į vidų.

– Vaikai, jums nėra ko bijot! – riktelėjo į tamsią patalpą. – Čia aš, Kuizelas iš Kailiadirbių kvartalo. Žinau, kad su žmogžudystėm neturit nieko bendra.

– Jos tikrai išlįs, išgirdusios šaukiant koriką, – sušnypštė Magdalena. – Leiskite mane. Manęs jos nebijo.

Pasikaišiusi sijoną, persiropštė per žemą palangę į vidų.

– Deglą, – šnibžtelėjo.

Simonas tylomis ištiesė jai deglą. Tada mergina pranyko tamsoje. Vyrai girdėjo, kaip jos žingsniai slenka iš vienos patalpos į kitą. Galiausiai sugirgždėjo pakopos. Magdalena lipo laiptais aukštyn.

– Prakeikta šėtono išpera, – bambtelėjo budelis papsėdamas užgesusią pypkę. – Visai kaip motina. Tokia pat užsispyrusi akiplėša. Laikas tekinti, kad kas nors užkištų jai snukį.

Medikas jau norėjo paprieštarauti, bet tą akimirką viršuje pasigirdo triukšmas ir riktelėjimas.

– Magdalena! – šūktelėjo Simonas kabarodamasis vidun, kur skausmingai dribtelėjo ant akmeninių grindų. Tuojau pat atsistojęs, čiupo deglą ir nukurnėjo laiptų pusėn. Korikas sekė jam iš paskos. Jie perbėgo degimo krosnies patalpą ir nuskubėjo laiptais į palėpę. Kvepėjo dūmais ir pelenais.

Užlipę į viršų, pasinėrė į raudonų dulkių debesį, per kurį net su deglais nieko negalėjo įžiūrėti. Iš dešiniojo kampo atsklido tyli dejonė. Dulkėms lėtai nusėdus, gydytojas įžvelgė ant grindų rėpsančias sudužusių plytų krūvas. Prie sienos sukrautos plytų rietuvės siekė lubas. Vienoje vietoje žiojėjo tarpas. Ant žemės greičiausiai nuvirto geri du centneriai degto molio. Po viena itin didele krūva kažkas sujudėjo.

– Magdalena! – riktelėjo Simonas. – Ar viskas gerai?

Mergina atsistojo tarytum raudonas vaiduoklis, nuo galvos ligi kojų padengta smulkiomis plytų dulkėmis.

– Atrodo... nieko, – kostelėjo. – Norėjau stumtelėti plytas. Maniau, slėptuvė už jų...

Vėl nusikosėjo. Smulkios raudonos dulkės jau nudažė ir Simoną su koriku.

Jakobas Kuizelas papurtė galvą.

– Kažkas čia ne taip, – suniurnėjo. – Kažką praleidau pro akis. Raudona žemė... jos aptikom panagėse! Bet vaikai ne čia. Tada kur?

– O kur gabenamos plytos? – paklausė ant vienos didesniųjų duženų krūvų įsitaisiusi Magdalena, jau greitosiomis nusipurčiusi dulkes. – Galbūt vaikai ten?

Budelis papurtė galvą.

– Jų panagėse ne plytų dulkės. Tai molžemis, drėgnas molis. Veikiausiai jie jame kapstėsi... Kur dar yra tiek daug molio?

Ūmai gydytoją lyg verdančiu vandeniu nutvilkė.

– Statybvietė! – riktelėjo jis. – Statybvietėje!

Korikas išsigandęs pabudo iš susimąstymo.

– Ką sakai?

– Raupsuotųjų prieglaudos statybvietė! – pakartojo jaunuolis. – Ten stūkso didžiulės molžemio krūvos. Jie tinkuoja juo sienas!

– Simonas teisus! – pašoko nuo duženų krūvos Magdalena. – Pati mačiau, kaip darbininkai vienračiais vežiojo ten molžemį. Šiuo metu prieglauda – vienintelė didelė statybvietė Šongau!

Kuizelo paspirta plyta atsimušusi į sieną subyrėjo į gabalėlius.

– Velniai rautų, jūsų tiesa! Kaipgi galėjau būt toks kvailas, kad pamirščiau statybvietę? Juk patys ten buvom ir matėm molį! – Jis nuskubėjo laiptais žemyn. – Greitai į prieglaudą! – šūktelėjo bėgdamas. – Dieve padėk, kad dar nebūtų per vėlu!

Nuo plytų degyklos Hohenfurcho taką pėsčiomis galėjai pasiekti per gerą pusvalandį. Trumpiausias kelias vedė mišku. Jakobas Kuizelas pasirinko siaurutį praėjimą, panašesnį į žvėrių taką. Pro kėnių tankynę tik protarpiais švystelėdavo mėnulis, o šiaip vyravo veik neperregima juoduma. Simonas neįsivaizdavo, kaip korikas, lekiantis priešais, randa kelią. Kartu su Magdalena jaunuolis klupinėjo Kuizelo deglui iš paskos. Jų veidus čaižė kėnių šakos, retsykiais gydytojas manėsi visai šalia, tankmėje, girdintis traškėjimą. Bet jo paties alsavimas buvo pernelyg garsus, kad galėtų pasakyti, ar tai tėra vaizduotės vaisius, ar iš tikrųjų žingsniai. Jau netrukus jis ėmė šnopuoti. Lygiai kaip prieš keletą dienų, kai teko sprukti nuo velnio, taip ir dabar pajuto, kad tokiems miško žygiams trūksta patyrimo. Juk jis – medikas, po šimts pypkių, ne medžiotojas ar kareivis! Magdalena žvitriai šuoliavo greta. Dėl jos jaunuolis pamėgino apsimesti, kad viskas gerai.

Staiga miškas baigėsi, toliau driekėsi ražiena. Susiorientavęs korikas lauko pakraščiu leidosi kairėn.

– Į rytus, ir prie ąžuolų – staigiai į dešinę! – šūktelėjo jis. – Tuoj būsime ten.

Iš tiesų, jau netrukus jie perbėgo ąžuolų giraitę ir atsidūrė nemažo kirtimo pakraštyje. Priešais dūlavo pastatų siluetai. Bėgikai pasiekė statybvietę.

Simonas sunkiai alsuodamas sustojo. Jo apsiaustas buvo apkibęs šakelėmis, dagiais ir kėnių spygliais. Skrybėlę nuo galvos pasiglemžė tankmė.

– Kai kitą kartą bėgsit per mišką, praneškit man iš anksto, – sudejavo. – Kad apsirengčiau tinkamai. Skrybėlė kainavo pusę florino, o auliniai...

– Cit, – dideliu delnu užspaudė jam burną Jakobas. – Liaukis tauškęs. Verčiau žvilgtelk ten.

Jis parodė į statybvietės kontūrus. Ten pirmyn atgal klaidžiojo maži šviesos taškeliai. Jų ausis pasiekė balsų nuotrupos.

– Mes ne vieninteliai, – sukuždėjo Kuizelas. – Suskaičiau keturis ar penkis deglus. Lažinuos iš savo subinės, kad mūsų draugas taip pat tenai.

– Turi omenyje vyrą, kurį praėjusį kartą persekiojote? – sušnibždėjo Magdalena.

Korikas kinktelėjo.

– Tą patį, kuris tavo Simonui vos neperrėžė gerklės. Tą, kurį jie vadina velniu. Bet šįkart jį pričiupsime.

Jis mostelėjo medikui prieiti.

– Deglai išsisklaidę po visą statybvietę, – tarė. – Rodos, jie kažko ieško.

– Bet ko gi? – paklausė vaikinas.

Budelis plačiai išsišiepė:

– Netrukus tai išsiaiškinsime.

Pakėlęs nuo žemės sunkią ąžuolo šaką, aplaužė šakeles ir pasvėrė ją rankoje.

– Imsimės kiekvieno atskirai. Vieną po kito.

– Mes?

– Žinoma, – linktelėjo korikas. – Vienas nesusitvarkysiu. Jų per daug. Ar pasiėmei peilį?

Simonas pasičiupinėjo diržą. Virpėdamas kilstelėjo į mėnulio šviesą stiletą.

– Gerai, – murmtelėjo Kuizelas. – Magdalena, dumk į miestą ir perspėk Lechnerį pilyje. Pasakyk, kad vėl griaunama statybvietė. Mums kuo greičiau reikia pagalbos.

– Bet... – sukruto protestuoti duktė.

– Jokių kalbų, arba jau rytoj ištekėsi už Šteingadeno koriko. O dabar skuosk!

Mergina papūtė lūpą. Tada pradingo miško tamsoje.

Jakobas davė vaikinui ženklą ir pasilenkęs nukurnėjo pamiške. Simonas nuskubėjo jam iš paskos. Už gerų dviejų šimtų žingsnių juodu pasiekė rąstų rietuvę, darbininkų sukrautą netoli miško. Vienas rietuvės galas kyšojo proskynoje. Naudodamiesi rąstų priedanga, korikas su mediku prisėlino prie pusiau baigto pastato. Įžiūrėjo, kad su žibintais ir deglais kažko, rodos, ieškantys vyrai iš tikro penkiese. Vienas jų kiurksojo ant riedulio šalia liepos proskynos viduryje, du šliejosi prie šulinio, o kiti du pavieniui klaidžiojo po statybvietę.

– Gal jau gana čia tamsoje šalti sėdynes! – riktelėjo vienas vyrų, vaikštinėjantis dideliame sienų keturkampyje. – Ieškome jau bemaž visą naktį. Verčiau sugrįžkime rytoj, dienos šviesoje!

– Dieną čia knibždėte knibžda amatininkų, avigalvi tu, – sušnypštė vienas vyrų nuo šulinio. – Kaip manai, kodėl visu šiuo šlamštu užsiimam naktį? Kodėl viską griovėm tik sutemus? Ieškom toliau, o jei pinigų maišas pamelavo ir čia nieko neužkasta, suskaldysiu jam kaukolę tiesiai čia, prie šulinio, it žalią kiaušinį!

Simonas sukluso. Čia kažkas užkasta. Kas?

Korikas kumštelėjo jam į petį.

– Negalime laukti sargybinių, – sušnibždėjo šis. – Kas žino, kiek dar laiko anie čia užtruks. Nubėgęs prie šoninės sienos, pribaigsiu vieną jų. Tu lik čia. Jei pastebėsi, kad kuris nors artinasi prie manęs, švilptelėk kaip kėkštas. Moki?

Gydytojas papurtė galvą.

– Prakeikimas, tada sušvilpk paprasčiausiai, lyg tau snapas būtų užaugęs. Jie tikrai nesupras.

Jakobas Kuizelas paskutinį kartą apsidairė, dideliais žingsniais nudriuokė prie sienos ir pasislėpė už jos. Vyrai nieko nepastebėjo.

Vėl nuaidėjo šūksniai, šįkart tolėliau, todėl Simonas sunkiai tegalėjo suprasti. Matė, kaip korikas susilenkęs neria palei sieną tiesiai prie vyro, sienų keturkampyje statiniu kilnojančio grindų plokštes. Kuizelas jau prisiartino vos per kelis žingsnius. Staiga vyriškis grįžtelėjo, kažkas privertė jį sunerimti. Budelis metėsi ant žemės. Medikas sumirksėjo. Kai vėl pravėrė akis, Jakobą buvo prarijusi tamsa.

Jau norėjo atsikvėpti, kai priekyje kažką išgirdo. Antrasis vyras, vos ką tik dar dūlinėjęs po statybvietę, staiga išdygo jam tiesiai priešais nosį. Atrodė lygiai toks pats nustebęs, kaip ir Simonas. Vyras, matyt, kitoje rietuvės pusėje ieškojo slėptuvės. Suktelėjęs už kampo, galima sakyti, užlipo ant Fronvyzerio.

– Kas, po velnių?..

Daugiau vyriškis neištarė nė žodžio, mat jaunuolis stvėrė šalia besivoliojančią lazdą ir drožė jam per kojas. Vyras šlumštelėjo ant šono. Jam dar nespėjus pasikelti, Simonas puolė ant jo ir ėmė kumščiuoti. Barzdotą priešininko veidą bjaurojo randai. Smūgiai, rodos, atsimušė į jį kaip į uolą. Staigiu judesiu nutvėręs mediką, kilstelėjo ir nubloškė jį šalin. Tuo pat metu dešine ranka atsivėdėjo smūgiui.

Kirtis šonu pataikė gydytojui į galvą, jam aptemo akyse. Kai atsipeikėjo, vyras įsitaisęs jam ant krūtinės abiem rankomis lėtai gniaužė gerklę. Jo veidą perkreipė bjaurus vypsnis. Simonas įžiūrėjo apipuvusius dantų likučius ir barzdos šerius, tokius raudonai ir rudai juodus nelyginant nupjautas laukas spalį. Iš vyro nosies ant mediko varvėjo kraujas. Vaikinas staiga kiekvieną detalę išvydo taip ryškiai, kaip dar niekada ligi tol. Bergždžiai gaudė orą: jautė, kad artinasi paskutinioji. Galvoje pašėlusiai sukosi minčių ir prisiminimų nuotrupos.

Turiu... iš už diržo išsitraukti... peilį.

Grabaliojant stileto, jį vėl palengva ėmė supti tamsa. Pagaliau apčiuopė kotą. Prieš pat galutinai netekdamas sąmonės, išsitraukė stiletą ir dūrė. Pajuto, kaip ašmenys sminga į kažką minkšto.

Riksmas grąžino Simoną į realybę. Nusiritęs į šoną, ėmė žiopčioti gaudydamas orą. Greta tysantis barzdotasis trynėsi šlaunį. Ant kelnių plėtėsi kraujo dėmė. Gydytojas pataikė jam į koją, bet sužeidė aiškiai nesunkiai. Vyriškis jau vėl išsišiepęs spygsojo į jį. Atsistojo pasiruošęs naujam puolimui. Akies kampučiu išvydęs ant žemės gulintį akmenį, pasilenkė jo. Veidą tenukreipė vienai akimirkai, ir būtent tą sekundę Simonas metėsi ant jo su peiliu. Vyras nustebęs riktelėjo. Tikėjosi, kad liaunas jaunuolis mėgins sprukti, staigus puolimas jį nustebino. Raitomis įsitaisęs ant plačios priešininko krūtinės, Fronvyzeris dešine ranka iškėlė peilį. Priešininko akys prisipildė siaubo, jis vėl pratrūko rėkti. Simonas suvokė privaląs durti tuojau pat, jei nenori rizikuoti, kad kiti vyrai juos išgirs. Prakaituotais pirštais čiuopė kietą medinį peilio kotą rankoje. Jautė, kaip vyras po juo muistosi, žvelgdamas į akis neišvengiamai mirčiai.

Vaikino ranka apsunko it pripilta švino. Jis... neįstengė smogti. Dar niekad nebuvo žudęs. Neįstengė įveikti šio slenksčio.

– Pasala! – riktelėjo vyras po juo. – Aš čia, čia, už rąstų...

Pro pat Simoną prašvilpė ąžuolinė kuoka ir skėlė vyrui tiesiai į kaktą. Antram smūgiui suknežinus kaukolę, ištryško kraujas, sumišęs su balta mase. Veidas virto raudona koše. Stipri ranka nutraukė vaikiną nuo lavono.

– Prakeikimas! Kodėl jo nepribaigei, kol neėmė rėkauti? Dabar jie žino, kur mes.

Korikas švystelėjo kruviną baslį šalin ir nuvilko gydytoją už rietuvės. Medikas negalėjo atsakyti. Mirusiojo veidas tartum paveikslas įsirėžė į jo atmintį.

Jau netrukus suskambo balsai. Jie artėjo.

– Andrė, ar tai tu? Kas nutiko?

– Turime nešdintis, – sukuždėjo korikas. – Jie vis dar keturiese ir greičiausiai patyrę samdomi kariai. Jie įgudę kovoti.

Sugriebęs pusiau sąmonę praradusį Simoną, nusitempė jį iki pamiškės. Ten juodu sukrito į krūmus ir ėmė stebėti įvykių eigą.

Jau netrukus vyrai aptiko lavoną. Šūksniai tapo garsesni, kažkas suklykė. Tada vyrai išsisklaidė. Stebėdamas deglus jaunuolis suprato, kad jie laikosi vis po du. Žygiuodami pamiške mėgino nušviesti tamsą. Kartą prabėgo vos per keletą žingsnių nuo jų krūmo. Bet buvo pernelyg tamsu, jie nieko neįstengė įžiūrėti. Galiausiai vėl visi susirinko prie lavono. Simonas jau norėjo atsikvėpti, kai pastebėjo, kad vienas šviesos taškų vėl artinasi prie jų slėptuvės. Vyras buvo vienas. Iš eisenos suprato, kad šis raišuoja.

Miško pakraštyje, netoli jų krūmo, jis sustojo ir kilstelėjo nosį. Atrodė, lyg uostinėtų. Jų ausis pasiekė aiškus balsas.

– Žinau, kad tai tu, korike, – sušnypštė šlubis. – Ir žinau, kad ten kažkur tūnai. Patikėk, aš atkeršysiu. Nurėšiu tau nosį, ausis ir lūpas. Kančios, kurias per kankinimus kėlei kitiems, – niekis palyginti su kančiomis, kurias patirsi pats. Dar melsi, kad suknežinčiau tau kaukolę taip, kaip tu pasielgei su Andrė.

Tada vyras staigiai nusisuko. Jį prarijo tamsa.

Tik po valandėlės Simonas išdrįso garsiai atsikvėpti.

– Kas... kas tai buvo? – paklausė.

Budelis atsistojo ir nusipurtė nuo apsiausto lapus.

– Velnias. Ir jis nuo mūsų paspruko. Nes tu ėmei drebinti kinkas!

Gydytojas nevalingai nuo jo nusisuko. Jautė, kad bijo ne tik velnio, bet ir vyriškio šalimais.

– Aš... aš negaliu žudyti, – sukuždėjo. – Aš – medikas. Mokiausi gydyti žmones, ne juos galabyti.

Kuizelas liūdnai šyptelėjo:

– Matai, bet mes turim tai galėt. O kai paskui tai darom, tada jums baisu. Kvaili padugnės, juk jūs visi vienodi.

Jis nukėblino į mišką. Simonas beregint liko vienas.

Magdalena smarkiai baladojo į mažuosius vartelius pėstiesiems šalia Lecho vartų. Anga buvo kaip tik tokio pločio ir aukščio, kad pro ją tilptų vienas žmogus. Dėl to sargams nereikėdavo vėlyviems sugrįžėliams atidarinėti visų vartų, taip rizikuojant užpuolimu.

– Dabar vidurnaktis! Sugrįžk rytoj, išmušus šešias vartai vėl atsivers, – iš anapus suniurzgė balsas.

– Aloizai, čia aš! Magdalena Kuizel. Atidaryk, tai svarbu!

– Kaip tai? Iš pradžių įleidžiu jus vidun, tada vėl laukan, o dabar vėl norit vidun. Ne ne, Magdalena, iki rytojaus ryto pro čia daugiau niekas neįžengs į miestą.

– Aloizai, statybvietė prie Hohenfurcho tako vėl niokojama. Ten pašaliečiai! Mano tėvas su Simonu stengiasi juos užlaikyti, bet ilgai jiems tai nepavyks! Mums reikia sargybinių!

Varteliai girgždėdami prasivėrė. Į ją žvelgė pavargęs sargas. Nuo jo trenkė degtine ir miegu.

– Tai ne man spręsti. Turėsi eiti pas Lechnerį.

Neilgai trukus mergina jau stovėjo priešais hercogo pilies vartus. Nors sargyba ją įleido, bet teismo raštininką žadinti uždraudė. Ji rėkė ir plūdosi, kol galiausiai antrame gyvenamojo namo aukšte atsidarė langas.

– Ką reiškia tas triukšmas apačioje, velniai rautų?

Lange mieguistai markstėsi Johanas, apsivilkęs chalatu. Magdalena pasinaudojusi proga keliais žodžiais apsakė raštininkui, kas nutiko. Baigus pasakojimą, šis linktelėjo.

– Tuoj nusileisiu, palauk.

Galiausiai kartu su panaktiniais ir vartų sargyba jie patraukė Augsburgo gatve iki Hohenfurcho tako. Sargybiniai buvo ginkluoti ietimis ir dviem šautuvais. Pavargę veidai nekėlė įspūdžio, kad jų didžiausias troškimas – dar net neišaušus vaikytis keletą plėšikaujančių samdomų karių. Johanas Lechneris buvo tik greitosiomis užsimetęs liemenę ir apsiaustą, iš po tarybos nario kepuraitės styrojo susitaršę plaukai. Jis nepatikliai pašnairavo į Magdaleną.

– Tikiuosi, sakai tiesą. Kitaip judu, tu ir tėvas, galite ruoštis nemalonumams. Ir apskritai, ką tokiu metu prie tako pametė korikas? Padorūs miestiečiai lieka namuose! Pastaruoju metu tavo tėvas man kiek per daug įžūlus. Turėtų kankinti ir karti, o šiaip srėbtuvę laikyti užčiauptą, Viešpatie Dieve aukštybėse!

Magdalena nuolankiai nuleido galvą.

– Mes... mes miške rinkome žoleles. Gegužlinius ir kiečius. Juk žinote, juos skinti galima tik mėnulio šviesoje.

– Velnio pramanai! O ką ten veikia Fronvyzerio sūnus? Netikiu nė vienu tavo žodžiu, Kuizelo dukterie!

Tuo metu jau pradėjo aušti. Jiems prisiartinus prie ūkanoto kirtimo netoli nuo gatvės, sargybiniai užgesino žibintus. Tolėliau ant medienos rietuvės murksojo korikas su mediku.

Johanas nutapojo iki jų.

– Ir? Kur jūsų sabotuotojai? Nieko nematau. Ir statybvietė tebeatrodo taip pat kaip vakar!

Jakobas pakilo.

– Jie paspruko, nespėję nieko sugriaut. Vienam jų vožtelėjau per snukį.

– Ir? Kur jis dabar? – nenusileido raštininkas.

– Jis... nebeatrodė itin gerai. Kiti pasiėmė jį su savimi.

– Kuizelai, nurodyk man nors vieną priežastį, kodėl turėčiau patikėti šia istorija.

– Nurodykite man nors vieną priežastį, kodėl dar turėčiau kviestis jus vidury nakties.

Korikas prisiartino prie raštininko.

– Jų buvo penki, – primygtinai ištarė. – Keturi jų – samdomi kariai. Penktasis... kažkas kitas. Užsakovas, spėju. Ir manau, kad jis iš miesto.

Raštininkas nusišypsojo.

– Atsitiktinai jo neatpažinai?

– Buvo per tamsu, – įsiterpė Simonas. – Bet apie jį kalbėjo kiti. Vadino jį pinigų maišu. Vadinasi, veikiausiai turtingas miestietis.

– Ir kodėl toks turtingas miestietis turėtų pavesti keliems samdomiems kariams suniokoti raupsuotųjų prieglaudos statybvietę? – nutraukė jį Lechneris.

– Jie jos neniokojo. Jie kažko ieškojo, – atsakė gydytojas.

– Kaip tai? Tad jie niokojo statybvietę ar kažko ieškojo? Iš pradžių sakėte, kad norėjo suniokoti.

– Prakeikimas, Lechneri, – bambtelėjo Jakobas Kuizelas. – Nejau taip sunku suprasti! Kažkas pavedė tiems vyrams apversti čia viską aukštyn kojomis. Sustabdyti statybos darbus, kad užsakovas ramiai galėtų ieškoti to, kas čia paslėpta!

– Bet juk tai nesąmonė, – paprieštaravo Johanas. – Juk griovimu jie nieko nelaimėjo. Ir toliau buvo statoma.

– Bet statybos užsitęsė, – mestelėjo Simonas.

Jakobas tylėjo. Raštininkas jau norėjo nusisukti, kai korikas staiga vėl prabilo:

– Pamatai.

– Ką?

– Užsakovas veikiausiai spėja, kad lobis, ar kad ir kas tai būtų, paslėptas po pamatais. Kai statybos darbai baigsis, nebegalės jo pasiekti. Tada čia stūksos tvirti pastatai iš plytų – viskas bus sutvirtinta ir sumūryta. Tad jam telieka žlugdyti statybas, o per tą laiką išraus kiekvieną žemės lopinėlį, kol ras tai, ko ieško.

– Tiesa! – šūktelėjo Simonas. – Mums lankantis čia pirmą kartą, prie dalies pamatų žiojėjo duobės, gilumo ligi kelių. Kažkas tvarkingai į šalis išstumdė akmenines plokštes. Taip pat ir šiąnakt vienas vyrų kilnojo jas basliu!

Johanas Lechneris papurtė galvą.

– Istorijos apie lobių medžiotojus ir paslaptingą paiešką vidurnaktį... Ir tuo turėčiau patikėti? – Mostelėjo ranka į kirtimą. – Kas jau tokio gali čia slypėti? Sklypas priklauso Bažnyčiai, patys žinote. Jei galėtum čia ką nors surasti, klebonas jau seniai būtų aptikęs tai savo užrašuose. Kiekvienas Bažnyčios žemės sklypas tiksliai aprašomas. Planas, išdėstymas, priešistorė...

– Tik ne šis, – nutraukė jį Jakobas. – Šį žemės sklypą Bažnyčia tik neseniai gavo dovanų iš senojo Šrėfogelio, kuris taip išsuko sau vietą rojuj. Bažnyčia apie jį nieko nežino, visiškai nieko.

Korikas apmetė proskyną žvilgsniu. Mažosios koplytėlės, prieglaudos pamatai, šulinys, liepa, būsimo tvarto sienojų karkasas, medienos rietuvė...

Kažkas čia paslėpta.

Teismo raštininkas švelniai šyptelėjo:

– Kuizelai, Kuizelai, užsiimk tuo, ką sugebi, o visa kita palik tarybos nariams. Supratai mane? Antraip kada nors atidžiau pasižvalgysiu tavo namuose. Kuždamasi, esą pardavinėji meilės gėrimus ir kitokias raganiškas smulkmenas...

Simonas įsiterpė:

– Bet, pone, juk jis teisus, šis žemės sklypas...

Johanas grįžtelėjęs piktai į jį dėbtelėjo:

– O tu, Fronvyzeri, užčiaupk savo įžūlią srėbtuvę, gerai? Tavo meilužiavimas su koriko mergše... – Jis žvilgtelėjo į Magdaleną, kuri tuoj pat nusuko akis. – Toks draudžiamas elgesys – gėda ne tik tavo tėvui. Taryboje jau girdėti balsų, kurie mielai išvystų judu prie gėdos stulpo. Tai vaizdelis! Korikas savo dukteriai uždeda gėdos kaukę! Kol kas dar laikiausi nuošalyje dėl tavo tėvo ir dėl budelio, kurį lig šiol vertinau.

Nuskambėjus žodžiams „koriko mergšė“, Jakobas Kuizelas pašoko, bet Magdalena jį sulaikė.

– Nekreipk dėmesio, tėve, – sušnibždėjo ji. – Dar įstumsi mus į nelaimę.

Lechneris nužvelgė vietovę ir mostelėjo sargybiniams sukti atgal.

– Pasakysiu jums, ką manau, – tarė neatsigręždamas. – Manau, kad čia iš tikrųjų trainiojosi samdomi kariai. Netgi patikėčiau, kad kažkoks pamišęs Šongau aristokratas jiems pavedė sugriauti raupsuotųjų prieglaudą. Mat baiminosi, kad antraip keliautojai ims vengti miesto. Bet netikiu jūsų pasakomis apie lobį. Ir nepageidauju sužinoti, kas tas aristokratas. Sukelta jau pakankamai triukšmo. Nuo šiol kasnakt čia stovės sargybiniai. Statybos darbai tęsis, kaip tarybos ir nuspręsta. O tu, Kuizelai... – tik dabar pasisuko į koriką. – Keliausi su manimi ir darysi tai, kam tave Dievas sukūrė. Toliau kankinsi Štechlin, kol ši prisipažins nužudžiusi vaikus. Mat tai iš tikro svarbu. O ne keletas niekingų samdomų karių sugriuvusioje statybvietėje.

Pasisukus eiti, jam už rankovės timptelėjo vienas sargybinių. Tai buvo Benediktas Kostas, šiąnakt ėjęs sargybą tvirtovėje.

– Pone, Štechlin... – pradėjo jis.

Lechneris stabtelėjo.

– Na, kas jai?

– Ji... ji be sąmonės ir sunkiai sužeista. Vidurnaktį ant belangės grindų braižė ženklus, ir Georgas Rygas sviedė į ją akmenį, o dabar ji nė necypteli. Pasiuntėme senąjį Fronvyzerį, kad ją atgaivintų.

Johano veidas lengvai raustelėjo.

– O kodėl apie tai sužinau tik dabar? – sušnypštė.

– Mes... mes nenorėjom jūsų žadint, – išspaudė Benediktas Kostas. – Manėm, tai gali palaukt rytojaus. Ketinau pranešt jums šiandien ryte...

– Palaukti rytojaus?

Raštininkui sunkiai sekėsi suramdyti balsą.

– Po vienos ar dviejų dienų atkeliauja kurfiursto vietininkas su visa palyda, tada čia užvirs velniava. Jei iki tol neturėsime kaltininkės, pats imsis paieškų. O tada vargas mums! Jis atras ne tik vieną raganą, patikėkite manimi!

Staigiai apsisukęs nuskubėjo link gatvės, vedančios atgal į Šongau. Sargybiniai patraukė jam iš paskos.

– Kuizelai! – riktelėjo Johanas Lechneris jau nuo gatvės. – Keliauji kartu, kiti taip pat! Ištrauksim iš Štechlin prisipažinimą. Jei reikės, šiandien prakalbinsiu net mirusiąją!

Lėtai sklaidėsi ryto migla.

Statybvietei ištuštėjus, iš kažkur atsklido tyli rauda.

Marta Štechlin vis dar tysojo be sąmonės, tad apklausti ją buvo neįmanoma. Bonifacui Fronvyzeriui, priglaudusiam prie jos krūtinės ausį, klausantis širdies, ši murmėjo per miegus kamuojama aukštos temperatūros.

– Ženklas... vaikai... visa tai klaida... – girdėjosi žodžių nuotrupos.

Senasis medikas papurtė galvą. Nuolankiai žvilgtelėjo į Johaną, atsišliejusį į kalėjimo duris ir su augančiu nekantrumu stebintį apžiūrą.

– Ir kaip? – paklausė Lechneris.

Bonifacas gūžtelėjo.

– Atrodo nekaip. Ši moteris sunkiai karščiuoja. Greičiausiai numirs taip ir nebeatgavusi sąmonės. Nuleisiu jai krau...

Lechneris numojo ranka.

– Liaukis su tomis nesąmonėmis. Taip ji tik dar anksčiau numirs. Pažįstu jus, šundaktariai. Ar nėra kitų priemonių, kurios ją bent trumpam atgaivintų? Prisipažinusi ji dėl manęs gali sau mirti, bet pirmiausia man reikalingas jos prisipažinimas!

Fronvyzeris susimąstė.

– Yra tam tikrų priemonių, kurių aš, deja, neturiu.

Johanas nekantriai barbeno į grotų virbus.

– O kas turi tų tam tikrų priemonių?

– Na, budelis, spėju. Bet tai velnio pramanai. Tereikia gerai nuleisti kraują, ir pribuvėja...

– Sargyba!

Raštininkas jau žingsniavo į lauką.

– Atveskite man koriką. Tegul atgaivina Štechlin, ir greitai. Tai įsakymas!

Skubūs žingsniai nutolo Kailiadirbių kvartalo kryptimi.

Bonifacas Fronvyzeris atsargiai prisiartino prie Lechnerio.

– Ar galiu jums dar kuo nors padėti?

Paskendęs mintyse Johanas tik krestelėjo galvą.

– Eik, pašauksiu, jei vėl tavęs prireiks.

– Pone, atleiskite, bet mano atlygis...

Atsidusęs raštininkas įspraudė medikui į delną keletą monetų. Tada sugrįžo į tvirtovę.

Pribuvėja sunkiai alsuodama tysojo ant kalėjimo grindų. Šalimais puikavosi jau veik nebeįžiūrimas ženklas.

– Velnio pati, – sušnypštė Lechneris. – Pasakyk, ką žinai, o tada keliauk į pragarą.

Jis taip spyrė moteriai į šoną, kad ši dejuodama apsivertė ant nugaros. Tada raštininkas nuvalė raganišką ženklą ir persižegnojo.

Už jo kažkas papurtė grotų virbus.

– Mačiau, kaip ji braižė tą ženklą! – šūktelėjo Georgas Rygas. – Bemat galvon sviedžiau akmenį, kad mūsų neužburtų. Cha, Rygu galima pasikliaut! Teisybė, pone?

Johanas Lechneris grįžtelėjo:

– Kirmine nelaimingas! Per tave dar sudegs visas miestas! Jei nebūtum jos sužeidęs, jau dabar giedotų savo giesmelę apie velnią, ir pagaliau stotų ramybė! Bet ne, pirmiausia juk turi atvykti vietininkas. Nors miestas ir taip nebeturi pinigų. Kvailas avigalvis!

– Aš... nesuprantu.

Bet teismo darbuotojas jo nebegirdėjo. Jau buvo išėjęs į gatvę. Jei korikas iki pietų neišgydys Štechlin, teks sušaukti tarybos posėdį. Našta pamažu darėsi per sunki jo pečiams.

13

Pirmadienis,

1659-ųjų Viešpaties metų balandžio 30 d.,

8 val. ryto

Magdalena su kraitele rankoje žingsniavo stačia gatve į turgaus aikštę. Iš galvos neišėjo pastarosios nakties įvykiai. Nors nesudėjo nė bluosto, buvo visiškai žvali.

Išvydęs, kad pribuvėja iš tiesų be sąmonės ir sunkiai sužeista, Johanas Lechneris pasiutusiai keikdamasis išsiuntė koriką su mediku namo. Nūn juodu sėdėjo budelio namuose, pavargę, alkani ir sutrikę. Kad pakeltų jiems nuotaiką, Magdalena pasisiūlė nupirkti turguje alaus, duonos ir rūkytos mėsos. Nučiupusi turgaus aikštėje kepalą ruginės duonos ir gerą paltį lašinių, nužingsniavo link smuklės už prekių sandėlio. „Auksinės žvaigždės“ vengė, mat Karlas Zėmeris, savininkas ir pirmasis miesto burmistras, nemėgo jos tėvo. Kiekvienas žinojo, kad korikas stojo raganos pusėn. Tad alaus nužygiavo į „Saulės alinę“.

Kai nešina putojančiais bokalais vėl išėjo į gatvę, už nugaros išgirdo kuždesį ir krizenimą. Apsidairė. Baugščiai smalsiomis akimis ją sekė prie užeigos įėjimo susispietusi grupelė vaikų. Merginai skinantis kelią pro vaikų būrį, keletas balsų už nugaros ėmė dainuoti dainelę. Užgauliose eilutėse nuskambėjo jos vardas.

– Koriko mergšė Magdalena su ženklu ant kaktos gyvena. Kiekvieną vyrą nusičiups, jeigu tik anas nespės pasprukt!

Įsiutusi atsigręžė.

– Kuris? Rėžkit!

Keletas vaikų paspruko. Bet dauguma lūkuriavo rodydami dantis.

– Kuris? – pakartojo ji.

– Apkerėjai Simoną Fronvyzerį, kad visur sekiotų paskui tave kaip šunelis, o su ragana Štechlin taip pat eini išvien! – prabilo maždaug dvylikametis išblyškęs berniokas kreiva nosimi.

Magdalena jį pažinojo. Tai buvo kepėjo Berchtholto sūnus. Jis atkakliai spitrijosi jai į akis, bet rankos virpėjo.

– Šit kaip, ir kas taip sako? – ramiai paklausė mergina mėgindama nusišypsoti.

– Mano tėvas, – sušnypštė mažasis. – Ir dar jis sako, kad tu būsi antroji, kuri pateks ant laužo!

Magdalena provokuojamai apsidairė.

– Ar dar kas nors tiki šiuo šlamštu? Jei taip, tegul neša kudašių, antraip gaus į kaulus.

Staiga jai toptelėjo mintis. Ji kyštelėjo ranką į kraitelę ir ištraukė saują cukruotų vaisių, pirktų turguje broliukui su sesute. Šypsodamasi pridūrė:

– O kitiems galbūt turiu kai ką skanaus, jei man šį tą papasakos.

Vaikai prisiartino prie jos.

– Nieko neimkit iš raganos! – riktelėjo Berchtholto sūnus. – Tie vaisiai tikrai užburti ir susargdins!

Keletas vaikų baikščiai susižvalgė, bet apetitas juos įveikė. Išplėtę akis sekė kiekvieną merginos judesį.

– Koriko mergšė Magdalena su ženklu ant kaktos gyvena... – pakartojo mažasis Berchtholtas. Bet jam niekas nepritarė.

– Ak, užčiaupk srėbtuvę, – nutraukė jį berniukas, neturintis visos eilės priekinių dantų. – Nuo tavo tėvo kas rytą trenkia degtine, kai perku iš jo duoną. Galas žino, ką išsigalvoja prisilakęs. O dabar nešdinkis!

Verkdamas ir plūsdamasis kepėjo sūnus pasitraukė. Keletas pasekė juo, o kiti apspito Magdaleną tarytum užhipnotizuoti stebeilydamiesi į cukatas jos rankoje.

– Taigi, – pradėjo ši, – nužudyti vaikiukai, Klara ir ta Zofi. Kuris žino, ką jie veikdavo pas pribuvėją? Kodėl jie nežaisdavo su jumis?

– Tie suskretėliai buvo gyvas vargas, – tarė berniukas, stovintis priešais. – Čia jų niekas nepasigenda. Niekas nenorėjo su jais turėt reikalų.

– O kodėl? – pasidomėjo Magdalena.

– Juk jie pavainikiai: globotiniai ir našlaičiai! – įsiterpė maža šviesiaplaukė mergaitė tokiu tonu, lyg koriko duktė būtų apykvailė. – Be to, jie ir su mumis netroško turėt nieko bendra. Visą laiką valkiojosi su ta Zofi. O ji kartą iki mėlynumo primušė mano brolį, ta ragana!

– Bet juk Pėteris Grimeris – ne globotinis. Šis dar turėjo tėvą... – mestelėjo Magdalena.

– Zofi jį apkerėjo! – sušnibždėjo švarplėtasis berniukas. – Jis lyg persimainė, susidėjęs su ja. Juodu bučiuodavosi ir rodydavo vienas kitam savo plikas subines! Kartą Pėteris mums pasakojo, kad globotiniai sudarę susitarimą ir vos panorėję galį visų kitų vaikų veidus užleisti karpomis ir susargdinti raupais. Vos po savaitės mažasis Matijas mirė nuo raupų!

– O iš Štechlin jie mokėsi raganauti! – sušuko atokiau stypsantis mažas berniukas.

– Jie nuolat tūnodavo jos namuose, o dabar velnias pasiėmė savo mokinius! – sušnypštė antras.

– Amen, – sumurmėjo Magdalena. Tada paslaptingai nužvelgė vaikus. – Aš taip pat moku burti, – tarė patyliukais. – Tikite manimi?

Klausytojai baugščiai žingtelėjo atgal.

Mergina nutaisė sąmokslininkės veidą ir mostelėjo ranka keletą mįslingų ženklų. Tada sukuždėjo:

– Galiu padaryti, kad iš dangaus lytų cukatomis.

Švystelėjo saldumynus aukštai į orą. Klykiantiems vaikams besipešant dėl vaisių, ji pradingo už artimiausio namo kampo.

Nepastebėjo, kad saugiu atstumu paskui ją seka figūra.

– Manau, šiandien išgersiu puodelį tavo velnio gėralo.

Korikas parodė į mažą maišelį, kadaruojantį Simono pašonėje. Medikas linktelėjęs subėrė kavos miltelius į virš ugnies kabantį puodą su verdančiu vandeniu. Pasklido aštrus gaivinantis kvapas. Įtraukęs jo nosimi, Jakobas Kuizelas pritariamai linktelėjo:

– Kvepia visai neblogai, turint omeny, kad tai neva velnio myžalai.

Gydytojas šyptelėjo:

– Ir tai padės mums aiškiau mąstyti, patikėkite manimi.

Pripylė korikui alavinį puodelį. Tada atsargiai siurbtelėjo iš savojo. Sulig kiekvienu gurkšniu nuovargis galvoje vis labiau traukėsi.

Vienas priešais kitą įsitaisę prie didelio aptrinto stalo budelio pirkioje, vyrai mąstė apie praėjusios nakties įvykius. Supratusi, kad juodu geidauja pabūti vieni, Kuizelo žmona Ana Marija su dvynukais nuėjo prie Lecho skalbti. Kambaryje tvyrojo tyla.

– Lažinuosi iš savo sėdynės, kad Klara ir Zofi vis dar toje statybvietėje, – galiausiai suniurnėjo korikas barbendamas pirštais į stalviršį. – Kažkur ten turi būti slėptuvė, ir gera. Antraip ją jau seniai būtume aptikę mes arba kiti.

Simonas krūptelėjo. Nusidegino į karštą puodelį.

– Galimas daiktas, bet patikrinti nebegalime, – galiausiai tarė apsilaižęs lūpas. – Dieną ten amatininkai, o naktį jau stovės sargyba, pasiųsta raštininko. Pastebėję vaikus, praneš Lechneriui...

– Ir Zofi pateks ant laužo kartu su Marta, – pridūrė korikas. – Po perkūnais, lyg būtų užkeikta!

– Netarkite šio žodžio, – išsišiepė Simonas, tačiau bemat surimtėjo. – Apibendrinkime viską dar kartą, – pasiūlė. – Vaikai greičiausiai slepiasi kažkur statybvietėje. Be to, ten dar kažkas užkasta. Kažkas, ko labai trokšta turtingas vyriškis. Todėl sumokėjo keliems samdomiems kariams. Zėmerio smuklės tarnaitė Rėzel užsiminė, kad šie samdomi kariai praeitą savaitę su kažkuo susitiko antrame užeigos aukšte.

– Greičiausiai su užsakovu.

Korikas nuo balanos prisidegė pypkę. Lyg palapinė abu vyrus apgaubę tabako dūmai sumišo su kavos aromatu. Kostelėjęs Simonas tęsė:

– Samdomi kariai žlugdo raupsuotųjų prieglaudos statybas, kad galėtų ilgiau ieškoti. Čia viskas aišku. Bet kodėl, dėl Dievo, vienas jų skerdžia našlaičius? Juk tai neturi prasmės!

Budelis susimąstęs traukė pypkę. Jo akys buvo nukreiptos į tolimą tašką. Galiausiai prabilo:

– Veikiausiai šie kažką pamatė. Kažką, kas jokiais būdais negali iškilti aikštėn...

Medikas pliaukštelėjo delnu sau per kaktą. Ant stalo išsiplėtė rudas išlaistytų kavos likučių klanas. Bet dabar jam tai buvo nė motais.

– Užsakovą! – šūktelėjo. – Jie pamatė sabotažo užsakovą!

Jakobas linktelėjo.

– Tai paaiškintų ir stoginės gaisro priežastį. Prie daugumos liudytojų velnias prieiti galėjo lengvai. Pėterį pričiupo paupyje. Nemylimi globotiniai Antonas ir Johanesas taip pat tapo lengvu grobiu. Tik Klara Šrėfogel, aristokratų vaikas, buvo gerai apsaugota. Velnias veikiausiai kažkaip sužinojo, jog ji serga ir guli namuose...

– Ir tada jo sėbrai padegė stoginę, kad išviliotų šeimą bei tarnus, kol jis pagrobs vaiką, – sudejavo gydytojas. – Šrėfogelis turėjo ką prarasti. Ir jis stoginėje laikė prekių. Buvo aišku, kad skubės prie upės.

Korikas vėl prisidegė pypkę.

– Tik serganti Klara liko gulėti lovoje namuose. Bet ji paspruko. Ir Zofi taip pat...

Vaikinas pašoko:

– Turime tuojau pat rasti vaikus, kol jų neaptiko velnias. Statybvietė...

Kuizelas trūktelėjo jį atgal ant kėdės.

– Ramiai, ramiai. Neskubėk. Išgelbėti reikia ne tik vaikus, bet ir Martą. Faktas, kad negyvi vaikai buvo pažymėti raganiškais ženklais. Ir kad prieš tai vaikai visi kartu svečiavosi pas pribuvėją. Galbūt jau rytoj atvyks kurfiursto vietininkas, ir Lechneris iki tol nori išgauti prisipažinimą. Netgi galiu jį suprasti. Mat vietininkui kartą jau įkišus nosį, viena ragana apsiribota nebus. Taip nutiko ir per paskutinį didįjį Šongau raganų procesą. Viskas baigėsi tuo, kad šiose vietovėse sudegė daugiau nei šešiasdešimt moterų.

Korikas įdėmiai pažvelgė Simonui į akis:

– Pirmiausia turime išsiaiškinti, ką reiškia tie ženklai. Ir jau labai greitai.

Medikas atsiduso:

– Tie prakeikti ženklai. Mįslė po mįslės.

Į duris pabeldė.

– Kas ten? – suniurzgė budelis.

– Aš, Benediktas Kostas, – pasigirdo baugštus balsas už durų. – Lechneris mane pasiuntė pakviest tavęs. Turi pasirūpint ragana. Ana nė necypteli, o juk šiandien dar turi duot parodymus. Tad privalai ją išgydyt. Raštininkas sako, kad turi priemonių ir knygų, kurių senajam medikui trūksta.

Jakobas nusijuokė:

– Iš pradžių liepiate ją skriausti, o tada vėl gydyti, kad galiausiai sudeginčiau. Jūs pakvaišot.

Atvykėlis krenkštelėjo:

– Lechneris sako, kad tai įsakymas.

Kuizelas atsiduso.

– Palauk, tuoj ateinu.

Jis nužingsniavo į kamarėlę, skubriai susirinko keletą buteliukų bei tiglių, susidėjo viską į maišą ir leidosi į kelią.

– Eikš, – tarė Simonui. – Kad nors kartą išmoktum ko nors prideramo. Ne vien universiteto dabitų, padalijančių žmogų į keturis skysčius ir manančių, kad jau viskas, rašliavos.

Užtrenkęs jiems už nugarų duris, nulapojo pirmas. Sargybinis su vaikinu nusekė jam iš paskos.

Magdalena lėtai žingsniavo pro prekių sandėlį turgaus aikštėje. Aplinkui moterys triukšmingai liaupsino pirmąsias pavasario daržoves: svogūnus, kopūstus ir mažas gležnas ropeles. Nosį kuteno keptos duonos ir šviežiai pagautos žuvies kvapas. Bet ji nieko negirdėjo ir neužuodė. Mintys vis dar sukosi apie pokalbį su vaikais. Staiga kažką sumaniusi apsisuko ir patraukė į vakarus Karvių vartų link. Jau netrukus riksmus ir triukšmą paliko sau už nugaros, priešakyje išnirdavo vis mažiau žmonių. Greitai pasiekė savo tikslą.

Pribuvėjos namas atrodė siaubingai. Vyriuose kreivai kabojo išdaužyti langai. Kažkas išlaužė duris. Priešais įėjimą mėtėsi molio šukės ir medžio skeveldros. Mažas kambarėlis aiškiai jau ne kartą tapo plėšikų taikiniu. Magdalena neabejojo, kad viduje neliko nieko vertingo, jau nekalbant apie nuorodą į tai, kas čia dėjosi prieš savaitę. Vis dėlto įžengė vidun ir apsidairė.

Patalpa, tiesiogine to žodžio prasme, buvo apversta aukštyn kojomis. Katilas, žarsteklis, skrynia, taip pat ir gražiosios alavinės taurės bei lėkštės, kurias mergina prisiminė iš ankstesnių apsilankymų, dingo. Kažkas išlaužęs vištų narvą po suolu pasiėmė naminius paukščius. Ištuštino netgi Viešpaties altorėlį su kryželiu ir Mergelės Marijos statulėle. Iš Martos Štechlin turto teliko suskaldytas stalas ir begalė molio šukių, besivoliojančių ant grindų. Ant kai kurių puikavosi alcheminiai ženklai. Magdalena prisiminė, kad kadaise juos galėjai išvysti ant molinių tiglių, pribuvėjos statytų į nišą greta krosnies.

Atsistojusi patalpos viduryje, koriko duktė pamėgino nekreipti dėmesio į jos tuštumą ir įsivaizduoti, kaip vaikai vos praeitą savaitę čia žaidė su pribuvėja. Galbūt Štechlin jiems sekė siaubo pasakas, o gal perteikė savo slaptas žinias, rodė žoleles ir miltelius. Atrodo, tokiais dalykais itin domėjosi Zofi.

Magdalena koridoriumi išėjo į sodelį. Nors moteris buvo suimta vos prieš kelias dienas, merginai pasirodė, kad sodas jau kone sulaukėjo. Plėšikai išrovė pirmąsias gležnas pavasario daržoves iš lysvių ir suniokojo puikų vaistažolių sodelį. Magdalena pakraipė galvą. Tiek neapykantos ir godumo, beprasmio smurto!

Staiga jai užėmė kvapą. Greitai sugrįžo į kambarį kai ko patikrinti. Tik įėjus tai tuojau pat krito jai į akis.

Vos nesusijuokė, kad neatkreipė dėmesio anksčiau. Pasilenkusi sugniaužė radinį delne ir išskubėjo laukan. Ten jai ėmus iš tikrųjų kikenti, į merginą baugščiai sužiuro keletas miestiečių.

Jau prieš tai jie numanė, kad koriko duktė – išvien su ragana. Nūnai, regis, pateiktas galutinis įrodymas!

Magdalena nesileido įbauginama žvilgsnių. Vis dar juokdamasi, spontaniškai nutarė namo keliauti ne pro Lecho, o pro Karvių vartus. Žinojo siaurą, nuošalų takelį, besidriekiantį palei miesto sieną iki upės. Praėjus vartus, veidą sušildė balandžio saulė. Pasisveikinusi su sargybiniu, nupėdino tarp bukų.

Viskas taip paprasta. Kaip anksčiau nesusiprato? Visą laiką tai badė akis, o jie tiesiog nematė! Koriko duktė vaizdavosi, kaip praneš apie tai tėvui. Radinį tvirtai spaudė kumštyje. Galimas daiktas, kad pribuvėja jau šiandien išeis į laisvę. Na, galbūt ne į laisvę, bet kankinimus tikrai nutrauks ir bylą nagrinės iš naujo. Magdalena neabejojo, kad dabar viskas pakryps į gera.

Gavusi šaka tiesiai per pakaušį, nusirito į purvą.

Vos pamėginusi pasikelti, sprandu staiga pajuto kumštį, spustelėjusį ją atgal į purvyną. Veidas grimzdėjo baloje. Pabandžiusi įkvėpti, tepajuto pliurzės ir nešvaraus vandens skonį. Spurdėjo nelyginant žuvis, išmesta į krantą, bet užpuolikas laikė jos galvą prispaustą veidu žemyn. Kai akyse jau aptemo, ranka ūmai vėl trūktelėjo ją aukštyn. Tiesiai prie dešinės ausies išgirdo balsą:

– Nagi pažiūrėsime, ką dar su tavimi nuveiksiu, koriko mergše. Kartą Magdeburge vienai merginai nupjoviau krūtis ir priverčiau jas suryt. Patinka, hm? Bet pirmiau man reikalingas tavo tėvas, ir tu, tu man padėsi, mieloji.

Per galvą skambtelėjo antras smūgis. Magdalena nejautė, kaip velnias ištraukė ją iš vandens ir nuvilko šlaitu iki upės.

Daiktas iš jos rankos nugrimzdo balos dugne ir palengva apsinešė dumblu.

Jakobas Kuizelas kovojo dėl nualpusios, prieš tai jo paties kankintos pribuvėjos gyvybės. Išvalęs galvos žaizdą, uždėjo ąžuolo žievės kompresą. Ištinusius pirštus sutepė tirštu geltonu tepalu. Vis sugirdydavo tinktūros iš mažo buteliuko. Bet Martai Štechlin sunkiai sekėsi ryti. Nutekėjusios lūpomis, tamsiai rudos sultys lašėjo ant grindų.

– Kas tai? – pasidomėjo Simonas rodydamas į butelėlį.

– Jonažolių, šunvyšnių ir kai kurių kitų, tau nežinomų augalų nuoviras. Apramins dvasią, bet ne daugiau. Jie turėjo galvos žaizdą išvalyti iškart, velniai rautų! Dabar jau prasidėjo uždegimas. Tavo tėvas – prakeiktas šundaktaris!

Simonas sunkiai nurijo seilę, bet paprieštarauti negalėjo.

– Iš kur jūs tiek visko žinote? Turiu omenyje, juk niekada nestudijavote...

Korikas garsiai nusikvatojo, apžiūrinėdamas begalę kraujosruvų ant pribuvėjos kojų.

– Studijavote, cha! Jūs, abejotini daktarai, manot, kad savo šaltuose universitetuose priartėsit prie tiesos. Bet ten nieko nėra! Tik protingos protingų vyrų knygos, nurašytos nuo kitų protingų vyrų. O tikrasis gyvenimas, tikrieji ligoniai – jie čia. Skaityk juos, ne knygas, tai duos daugiau naudos nei visa Ingolštato universiteto biblioteka!

– Bet juk jūs namuose taip pat turite knygų, – įsiterpė vaikinas.

– Taip, bet kokių knygų? Knygų, kurias uždraudėte arba nekreipiate į jas dėmesio, mat jos nedera su jūsų apdulkėjusiomis teorijomis! Skultetas, Parė ar senasis Dioskoridas! Štai tikrieji mokslininkai! Bet ne, jūs nuleidinėjate kraują, apžiūrinėjate myžalus ir toliau tikite savo dvokiančiais skysčiais. Kraujas, gleivės ir tulžis – tai viskas, iš ko, jūsų manymu, susideda žmogaus kūnas. Jei tik man kada leistų laikyt medicinos egzaminą viename jūsų universitetų... – Nutilęs papurtė galvą. – Bet ko aš jaudinuos? Turiu išgydyt pribuvėją, o tada ją nužudyt, daugiau nieko.

Pagaliau Jakobas baigė kankinės apžiūrą. Suplėšęs kelias drobės atraižas juostomis, suvilgė jas geltonuoju tepalu ir apvyturiavo kojas, atrodančias it viena didelė mėlynė. Tai darydamas vis kraipė galvą.

– Tikiuosi, sužeidžiau ją ne per stipriai. Bet sunkiausia žaizda – galvos. Artimiausiomis valandomis paaiškės, ar karštis nukris, ar kils. Jei ir toliau kils, bijau, kad ateinanti naktis Martai bus paskutinė šioj žemėj.

Jis atsistojo.

– Šiaip ar taip, teks pasakyti Lechneriui, kad šiandien prisipažinimo neišgaus. Tai reiškia, kad gavome laiko.

Kuizelas dar kartą palinko virš pribuvėjos ir paguldė jos galvą ant ryšulio šviežių šiaudų. Tada pasuko prie durų. Jaunuoliui neryžtingai tebestovint prie ligonės, nekantriai mostelėjo jam išeiti.

– Daugiau šiuo metu negalime nieko paveikti. Gali bažnyčioje sukalbėti maldą ar tegu ir rožinį. Aš pats dabar su gera pypke pamąstysiu savo sode. Tai Štechlin pagelbės labiau.

Nė neatsigręždamas išdrožė iš kalėjimo tvirtovės.

Simonui parėjus namo, jo tėvas sėdėjo svetainėje su vyno taure ir atrodė labai patenkintas. Netgi išspaudė šypseną sūnui įžengus. Vaikinas suprato, kad jis mažumėlę išgėręs.

– Gerai, kad tu vėl čia. Man reikės pagalbos. Mažoji Denglerio Marija susirgo raupsais, o Zepas Bichleris...

– Nesugebėjai jai padėti, – staiga nutraukė jį Simonas.

Bonifacas Fronvyzeris nesupratęs pažvelgė į jį:

– Ką sakai?

– Nesugebėjai jai padėti. Tu suklydai, o kai nebežinojai, ką daryti, liepei pakviesti koriką.

Iš senojo mediko akių teliko maži plyšeliai.

– Neprašiau jo pakviesti, dėl Dievo, – sušnypštė šis. – Taip norėjo Lechneris. Jei būtų mano valia, tas šundaktaris jau seniai būtų pažabotas. Negalima leisti, kad tokie abejotini šarlatanai kaip jis maišytų mūsų amatą su purvais. Nemokytas vyriškis, juokinga!

– Šundaktaris? Šarlatanas? – vos suvaldė balsą sūnus. – Tas vyras supranta ir žino daugiau nei visi jūsų Ingolštato padugnės kartu paėmus! Jei Štechlin išgyvens, tai tik jo dėka, o ne dėl to, kad turbūt nuleidai jai kraują ar pauostei myžalus!

Gūžtelėjęs Bonifacas siurbtelėjo vyno.

– Raštininkas man vis vien neleido elgtis taip, kaip norėjau. Prasideda su tuo šarlatanu, kas galėjo pagalvoti...

Tada jo veidą nušvietė šypsena, turinti pasirodyti taikiai.

– Pinigų vis tiek gavau. Ir, patikėk manim, jei pribuvėja iškeliaus į amžinybę dabar, taip bus geriausia jai pačiai. Vis tiek turės mirt. Taip bent išvengs tolesnių kankinimų ir ugnies.

Simonas atsivėdėjo ranka tarytum smūgiui. Tik vargais negalais susivaldė.

– Tu prakeiktas...

Nespėjus daugiau nieko pasakyti, kažkas smarkiai pabeldė į duris. Lauke stovėjo Ana Marija Kuizel. Ji šnopavo ir atrodė išblyškusi, lyg visą kelią nuo Lecho vartų kvartalo būtų bėgte bėgusi.

– Ja... Jakobas, – išlemeno. – Jam tavęs reikia. Liepė ateit tuoj pat. Ką tik grįžau su vaikais nuo upės, o jis ten sėdi ant suolo it akmuo. Dar niekad jo tokio nemačiau. O Dieve, tikiuos, nieko blogo...

– Kas nutiko?! – šūktelėjo Simonas. Išbėgdamas pasičiupo skrybėlę ir apsiaustą.

– Nenori man pasakyt. Bet kažkas Magdalenai.

Jaunasis medikas skuodė. Nebematė, kaip tėvas purtydamas galvą rūpestingai uždaro duris. Atsisėdęs senis Fronvyzeris toliau gurkšnojo vyną. Nors už tris kreicerius gavo ir ne paties geriausio, bet bent jau užsimiršti šis padėjo.

Paskendęs mintyse Jakobas pėdino per Kailiadirbių kvartalą prie upės. Pagrindine gatvele iki jo namų teliko keletas šimtų metrų. Prieš tai dar perdavė Lechneriui žinią, kad pribuvėjos apklausti neįmanoma. Teismo raštininkas įsistebeilijo į jį tuščiu žvilgsniu, tada linktelėjo. Nepriekaištavo budeliui, kone atrodė, kad to ir tikėjosi.

Galiausiai vis dėlto metė į koriką skvarbų žvilgsnį:

– Žinai, kas dabar bus, Kuizelai, ar ne?

– Nesupratau, jūsų malonybe?

– Atvykus kurfiursto vietininkui, turėsi dar daug darbo. Būk pasiruošęs.

– Jūsų malonybe, manau, kad mes jau labai arti atsakymo...

Bet raštininkas jau buvo nusisukęs. Panašu, kad pašnekovas jo nebedomino.

Pasukęs už keleto gervuogių krūmų, korikas išvydo savo sodą, besidriekiantį nuo gatvelės iki tvenkinio. Karklas paupyje svyrojo apkibęs kačiukais. Drėgnose pievose švytėjo pavasariniai erančiai ir saulutės. Neseniai perkasta žolelių lysvė garavo saulėje. Pirmą kartą šiandien budelio lūpose žaidė šypsena.

Staiga jo veidas sustingo.

Ant suolo priešais namą sėdėjo vyras, atsukęs veidą saulės spinduliams. Jo akys buvo užmerktos. Išgirdęs Jakobą prie sodo vartų, sumirksėjo, tarytum pabudęs iš gražaus sapno. Jis dėvėjo skrybėlę, puoštą gaidžio plunksnomis, ir kraujo raudonumo liemenę. Akinančiai blykstelėjo balta ranka, dengianti jo veidą nuo saulės.

Išvydęs Kuizelą, velnias nusišypsojo:

– A, korikas! Nuostabų sodą čia turi! Turbūt jį prižiūri tavo žmona arba mažoji Magdalena, teisybė?

Budelis sustojo prie sodo vartų. Lyg tarp kitko paėmė nuo mūrinės tvoros akmenį ir slapta pasvėrė jį rankoje. Tikslus svydis...

– Ak taip, mažoji Magdalena, – tęsė velnias. – Šėtono išpera. Bet tikra gražuolė, kaip ir motina. Ar jos speneliai sukietėja, į ausį šnibždant nepadorius žodžius? Reikės pamėgint.

Jakobas taip stipriai sugniaužė akmenį rankoje, kad jo briaunos įsirėžė į delną.

– Ko tu nori? – sumurmėjo.

Velnias pakilo ir žengtelėjo prie palangės, ant kurios stovėjo puodelis vandens. Lėtai kilstelėjo jį prie lūpų ir ėmė gerti dideliais gurkšniais. Lašai ritosi jo pakirpta barzda ir krito ant žemės. Ištuštinęs puodelį ligi dugno, ranka persibraukė burną.

– Ko aš noriu? Svarbesnis klausimas, ko nori tu. Nori vėl išvysti savo dukterį visą? Ar mieliau padalytą perpus it galviją, kai nurėšiu jos plepančias lūpas?

Kuizelas mostelėjo ranka, akmuo nuskriejo tiesiai velniui į kaktą. Kone nebepastebimu judesiu šis pasisuko į šoną, ir akmuo atsimušė į duris.

Akimirką velnias, atrodo, išsigando. Tada vėl nusišypsojo.

– Tu greitas, korike, man tai patinka. Ir žudyti moki gerai, visai kaip aš.

Staiga jo veidą perkreipė žvėriškas vypsnis. Akimirksnį budelis manė, kad vyras priešais jį išeis iš proto. Bet tada velnias vėl susitvardė. Jo veidas tapo bereikšmis.

Kuizelas ilgai į jį žiūrėjo. Jis... pažinojo šį vyrą. Tik neprisiminė, iš kur. Sunkiai rausėsi atmintyje ieškodamas veido. Kur jau buvo jį matęs? Kare? Mūšio lauke?

Jo mintis ūmai nutraukė molinio puodelio džerkštelėjimas. Velnias atsainiai švystelėjo jį sau per petį.

– Pakaks tauškalų, – sušnibždėjo. – Štai mano pasiūlymas. Parodyk man, kur lobis, ir grąžinsiu dukterį tau. Jeigu ne...

Jis lėtai brūkštelėjo sau per lūpas.

Jakobas papurtė galvą.

– Nežinau, kur lobis.

– Tai sužinok! – sušnypštė velnias. – Juk šiaip visada toks gudrus. Tad sugalvok ką nors. Perkasėme visą žemės sklypą ir nieko neradome. Bet lobis privalo ten būti!

Kuizelo burna išdžiūvo, jis stengėsi išlikti ramus. Reikėjo velnią užlaikyti. Jei tik galėtų prieiti prie jo arčiau...

– Nė negalvok apie tai, korike, – sukuždėjo velnias. – Mažąją dukrelę saugo mano draugai. Jei negrįšiu per artimiausią pusvalandį, jie padarys būtent tai, ką liepiau. Jie dviese, ir tai suteiks jiems daug malonumo.

Jakobas ramindamas kilstelėjo rankas.

– O kaip dėl sargybinių? – paklausė, siekdamas laimėti laiko. Jam ėmė kutenti gerklę. – Statybvietė dieną naktį saugoma.

– Tai tavo problema.

Velnias pasisuko eiti.

– Rytoj tuo pačiu metu vėl būsiu čia. Turėsi lobį, arba...

Kone atsiprašydamas gūžtelėjo. Tada nupėdino tvenkinio link.

– Kaip dėl jūsų užsakovo?! – jam pavymui dar šūktelėjo korikas. – Kas už viso to slepiasi?!

Atvykėlis paskutinį kartą atsigręžė.

– Tikrai nori žinot? Juk jūsų mieste jau pakanka nemalonumų, nemanai? Galbūt pasakysiu tau, kai atiduosi man lobį. Bet galimas daiktas, tas vyras tuo metu jau bus negyvas.

Jis nužygiavo žaliomis drėgnomis pievomis, peršoko mūrinę tvorą ir jau netrukus išnyko lankų giraitės tankmėje.

Jakobas Kuizelas atsisėdo ant suolo ir įsistebeilijo į tolį. Tik po keleto minučių pastebėjo, kad iš delno sunkiasi kraujas. Spaudė akmenį taip stipriai, kad kampai ir briaunos nelyginant peilis įsirėžė į minkštimą.

Lechneris tvarkė popierius ant savo stalo viršutiniame prekių sandėlio aukšte. Ruošėsi artėjančiam tarybos susirinkimui, veikiausiai paskutiniam artimiausiu metu. Raštininkas neapgaudinėjo savęs. Į miestą atvykus jo prakilnybei kurfiursto vietininkui grafui Zandiceliui, Johano galia baigsis. Jis čia veikė tik kaip pavaduotojas. Grafas Zandicelis darydamas tvarką viena ragana neapsiribos. Jau dabar gatvėse netilo šurmulys. Pačiam Lechneriui jau ne vienas žmogus tvirtino galįs prisiekti Dievu, kad Štechlin užkeikusi jo veršelius, užleidusi krušą ant derliaus ir atėmusi žmonai vaisingumą. Vos šįryt jį gatvėje už rankovės sulaikiusi Agnesė Šteingadener kvėptelėjo į ausį vyno tvaiku, kad ir jos kaimynė Marija Kolhas esanti ragana. Vakar naktį neva mačiusi ją ant šluotos jojant į dangų. Johanas Lechneris atsiduso. Jei nutiks blogiausia, korikas iš tiesų turės daug darbo.

Į prikūrentą patalpą įžengė pirmieji tarybos nariai brangiomis mantijomis bei kailinėmis kepuraitėmis ir susėdo ant jiems skirtų kėdžių. Burmistras Karlas Zėmeris svarstydamas pašnairavo į Johaną. Nors ir ėjo pirmojo burmistro pareigas, tarnybos reikaluose visiškai pasikliovė raštininku. Bet šįkart Lechneris, rodos, nuvylė. Smuklės šeimininkas timptelėjo jam už rankovės.

– Ar yra naujienų apie Štechlin? – sušnibždėjo. – Ar ji pagaliau prisipažino?

– Tuojau, – apsimetė turįs pasirašyti dar vieną dokumentą Johanas.

Raštininkas neapkentė šių riebių piniguočių, tų marionečių, kažko pasiekusių tik dėl savo kilmės. Lechnerio tėvas taip pat buvo raštininkas, kaip ir jo senelio brolis, bet nė vienam teismo raštininkui iki jo nepavyko įgyti tiek galios. Teisėjo vietos jau ilgai niekas neužėmė, o kurfiursto vietininkas tik retai pasirodydavo mieste. Johanui pakako proto leisti aristokratams manyti, jog tai jie valdą Šongau, bet iš tikrųjų valdė jis, raštininkas. Nūnai jo galia, rodos, susvyravo, ir tarybos nariai tai juto.

Lechneris vis dar tvarkė savo popierius. Tada pakėlė akis. Aristokratai viltingai žvelgė į jį. Jam iš kairės bei dešinės sėdėjo keturi burmistrai ir ligoninės valdytojas, o už jų – kiti vidinės ir išorinės tarybos nariai.

– Norėčiau iš karto eiti prie reikalo, – pradėjo raštininkas. – Sušaukiau šį tarybos posėdį, nes miestui kilo sunkumų. Deja, mums ligi šiol nepavyko priversti Martos Štechlin kalbėti. Šįryt ragana vėl nualpo. Georgas Rygas pataikė jai į galvą akmeniu ir...

– Kaip tai įmanoma? – nutraukė jį senasis Augustinas. Jo aklos akys žybtelėjo Lechnerio pusėn. – Juk Rygas pats įkalintas dėl sudegusios stoginės. Kaip jis sugebėjo mesti į Štechlin akmenį?

Johanas atsiduso:

– Tiesiog taip atsitiko, nesigilinkime. Šiaip ar taip, ji nebeatsigauna. Galimas daiktas, velnias ją pasiims dar nespėjus prisipažinti savo darbelių.

– O jei tiesiog paskelbtume žmonėms, esą ji prisipažinusi? – sumurmėjo burmistras Zėmeris šilkine skarele šluostydamasis nuo plikės prakaitą. – Ji numirs, o mes sudeginsime ją dėl miesto gerovės.

– Gerbiamieji, – sušnypštė Lechneris, – tai melas Dievui ir jo prakilnybei pačiam kurfiurstui! Kiekvienoje apklausoje dalyvauja liudytojai! Ar jie visi turėtų melagingai prisiekti?

– Ne ne, tik pamaniau, kad... kaip jau sakiau, dėl Šongau gerovės... – pirmojo burmistro balsas vis tilo, kol galiausiai visai nuščiuvo.

– Kada turėtume laukti kurfiursto vietininko atvykimo? – pasidomėjo senasis Augustinas.

– Pasiunčiau žygūnus, – atsakė raštininkas. – Atrodo, jo prakilnybė grafas Zandicelis savo atvykimu mus pagerbs jau rytoj prieš pietus.

Tarybos sale nuošė atodūsis. Aristokratai suprato, kas jų laukia. Kurfiursto vietininkas su visa palyda, įsitaisysiantis čia kelioms dienoms ar net savaitėms, brangiai atsieis miestui! Jau nekalbant apie begalines raganavimu įtariamų miestiečių apklausas. Kol nesučiuptas tikrasis ar tikrieji kaltininkai, iš esmės kiekvienas čia galėjo eiti išvien su velniu. Taip pat ir tarybos nariai bei jų sutuoktinės... Per paskutinį didįjį raganų procesą nukentėjo ir kelios gerbiamų miestiečių žmonos. Velnias neskyrė tarnaitės nuo šeimininkės, pribuvėjos nuo burmistro dukters.

– O kaip Augsburgo vežikas, kurį areštavome dėl stoginės padegimo? – pasiteiravo antrasis burmistras Johanas Piuchneris nervingai barbendamas pirštais į stalą. – Ar jis su tuo kaip nors susijęs?

Lechneris papurtė galvą.

– Pats jį apklausiau. Jis nekaltas. Todėl šįryt paleidau, taręs kelis griežtus žodžius. Bent jau augsburgiečiai kuriam laikui duos mums ramybę, mat gavo pipirų. Bet Augsburgo vežikas matė prie stoginės slankiojančius samdomus karius...

– Samdomus karius? Kokius samdomus karius? – perklausė senasis Augustinas. – Ši istorija tampa vis painesnė. Lechneri, prašau paaiškinti!

Johanas akimirką susimąstė, ar nereikėtų papasakoti tarybos nariams apie pokalbį su koriku prie statybvietės. Nusprendė, kad ne. Viskas ir taip pakankamai sudėtinga. Gūžtelėjo.

– Na, atrodo, kad mūsų stoginę padegė keletas plėšikaujančių šunsnukių. Tie patys niekšai sugriovė ir raupsuotųjų prieglaudos statybvietę.

– O dabar valkiojasi žudydami mažus vaikus ir braižydami jiems ant pečių raganiškus ženklus, – įsiterpė senasis Augustinas nekantriai bilsnodamas lazda į brangias vyšnių medienos grindis. – Ar tai norite mums pasakyti? Lechneri, susiimkite! Mes turime raganą, tereikia, kad ji prisipažintų!

– Suprantate mane klaidingai, – nuramino akląjį aristokratą teismo raštininkas. – Tie samdomi kariai veikiausiai sukėlė gaisrus. Tačiau dėl mūsų vaikų mirčių, savaime suprantama, kaltas velnias su savo padėjėja. Įrodymai akivaizdūs. Štechlin namuose radome stebuklingų žolelių, pas ją dažnai lankėsi vaikai, yra miestiečių, paliudijusių, kad ji vaikus mokė raganavimo meno... Mums tereikia jos prisipažinimo. Žinote taip pat gerai, kaip ir aš, kad pagal „Karolinos“ teisyną nuteisti galima tik tą, kuris prisipažino.

– Nereikia man aiškinti imperatoriaus Karolio baudžiamojo teisyno. Pakankamai gerai jį atsimenu, – sumurmėjo Matijas, jo aklos akys nuklydo į tolį, nosies sparneliai išsiplėtė, tartum jausdami tolimą dvoką. – Jau vėl užuodžiu degančią moteriškių mėsą, kaip ir prieš septyniasdešimt metų. Beje, ir teisėjo sutuoktinė andai išleido paskutinį kvapą ant laužo...

Aklasis lyg vanagas grįžtelėjo teismo raštininko pusėn. Šis vėl palinko prie aktų tyliai tardamas:

– Kaip žinote, mano žmona mirė prieš trejus metus ir todėl nekelia jokio įtarimo. Jeigu tai norėjote pasakyti savo užuomina...

– O jei išbandytume raganą vandeniu? – staiga įsikišo ligoninės valdytojas Vilhelmas Hardenbergas. – Taip pasielgta ir Augsburge prieš keletą metų. Raganos nykščiai pririšami prie kojų pirštų, ir ji įmetama į vandenį. Jei vis dėlto išplaukia į paviršių, reiškia, kad jai padeda velnias, ir ji įkaltinama raganavimu. Jei nuskęsta, reiškia, nekalta, ir vis tiek jos nusikratoma...

– Prakeikimas, Hardenbergai, – suriaumojo senasis Augustinas. – Jūs kurčias, ar ką? Štechlin be sąmonės! Ji smigs žemyn kaip akmuo! Kas patikės tokiu išbandymu vandeniu? Kurfiursto vietininkas tai tikrai ne!

Pirmą kartą prabilo jaunasis Jakobas Šrėfogelis:

– Kodėl taip griežtai atmetate mintį, jog vaikus galėjo nužudyti samdomi kariai, Augustinai? Ne vienas liudytojas matė figūrą, iššokusią iš mano namo būtent tą akimirką, kai dingo Klara. Vyriškis dėvėjo kraujo raudonumo liemenę ir skrybėlę su plunksnomis, kokias nešioja visų pirma samdomi kariai. Ir jis raišavo.

– Velnias! – pašoko žegnodamasis kepėjas Berchtholtas, ligi tol, matyt, mėginęs išmiegoti vakarykštės nakties įkaušį. – Mergele Marija, gelbėk mus!

Keli kiti tarybos nariai taip pat žegnodamiesi tyliai sukalbėjo greitą maldą.

– Taip, rinkitės lengviausią kelią kaltindami savo velnią! – perrėkė murmesį Šrėfogelis. – Tai išspręs visas problemas. Bet neabejoju dėl vieno! – Jis atsistojo ir tūžmingai nužvelgė susirinkusiuosius. – Mano Klarą pagrobė ne ožiakojis pabaisa, o gyvas žmogus iš kūno ir kraujo. Velnias negaišta prie durų ir nešokinėja pro langus. Nedėvi pigios kareiviškos skrybėlės ir Zėmerio smuklėje nesusitikinėja su samdomais kariais išgerti bokalo alaus.

– Kaip jums į galvą šovė mintis, kad velnias lankosi mano namuose? – pašoko burmistras Karlas. Jo veidas išraudo, kakta blizgėjo nuo prakaito. – Tai įžūlus melas, už kurį man sumokėsite!

– Man taip sakė jaunasis medikas. Klarą pagrobęs vyras pranyko viename jūsų pasitarimų kambarių viršuje, – ramiai pažvelgė Jakobas užeigos šeimininkui į akis. – Ten jis su kažkuo susitiko. Gal su jumis?

– Užkišiu tam Fronvyzeriui srėbtuvę ir jums kartu! – trenkė kumščiu į stalą Zėmeris. – Neleisiu, kad tokios melų pasakos kenktų mano smuklės vardui.

– Karlai, susiimk ir sėskis, – pasigirdo nors ir tylus, bet neslepiamai griežtas aklojo Augustino balsas.

Zėmeris sutrikęs vėl atsisėdo į savo vietą.

– O dabar sakyk mums, – tęsė Matijas. – Ar šiuose... kaltinimuose yra tiesos?

Burmistras pavartė akis ir nurijo didelį gurkšnį iš vyno taurės. Aiškiai nerado tinkamų žodžių.

– Bene tai tiesa? – pasiteiravo antrasis burmistras Johanas Piuchneris.

Ligoninės valdytojas Vilhelmas Hardenbergas taip pat kreipėsi į gerbiamą smuklės „Auksinė žvaigždė“ savininką:

– Karlai, sakyk mums tiesą! Ar pas tave susitiko samdomi kariai?

Prie tarybos stalo kilo murmesys. Keletas išorinės tarybos narių tolimiausiuose suoluose puolė ginčytis.

– Tai negirdėtas melas! – pagaliau sušnypštė Zėmeris. Prakaitas upeliais sroveno jam už nėriniuotos apykaklės. – Galbūt „Auksinėje žvaigždėje“ ir apsilankė keletas buvusių kareivių, patikrinti negaliu. Tačiau nė vienas jų nepakilo į viršų ir su niekuo nesusitiko.

– Taigi, viskas aišku, – nusprendė Augustinas. – Tad grįžkime prie svarbių reikalų. – Jo aklos akys nukrypo į raštininko pusę. – Ką ketinate daryti, Lechneri?

Johanas pažvelgė į sutrikusius tarybos narių veidus kairėje ir dešinėje.

– Atvirai kalbant, nežinau. Grafas Zandicelis atvyks rytoj prieš pietus. Jei pribuvėja iki tol neprabils, vargas mums. Bijau... šiąnakt visi turėtume pasimelsti.

Jis atsistojo ir susidėjo plunksną bei rašalą. Kiti taip pat neryžtingai pakilo.

– Dabar paruošiu viską grafo sutikimui. Kiekvienam jūsų teks atiduoti savo duoklę. O dėl raganos proceso... mums telieka tikėtis.

Lechneris neatsisveikinęs išskubėjo lauk. Tarybos nariai, susiskirstę į grupeles po du ar tris, ginčydamiesi išėjo paskui jį. Tik du aristokratai pasiliko tarybos salėje. Jiems dar reikėjo išsiaiškinti kelis svarbius dalykus.

Velnias kauline ranka lėtai paglostė Magdalenos suknelę, palietė krūtis ir perbraukė kaklą ligi siauro smakro. Kai pasiekė lūpas, mergina vartydama akis nusigręžė. Velnias nusišypsojęs vėl pasuko jos galvą į save. Supančiota koriko duktė tysojo priešais jį ant miško žemės, jos burna buvo užkimšta purvinu skuduru. Niršiomis akimis sukibirkščiavo į vyriškį virš savęs. Tas pasiuntė jai oro bučinį.

– Gerai, gerai. Ir toliau sau įžūlauk, taip abu vėliau turėsime daugiau malonumo.

Už jų proskynoje išdygo vyras – samdomas karys Hansas Hohenleitneris. Atsargiai sustojęs krenkštelėjo:

– Braunšveigeri, turėtume iš čia dingti. Kristofas buvo mieste. Žmonės kalba, kad rytoj dėl raganos atvyksiąs pats grafas. Tada čia knibždėte knibždės kareivių. Pasismaginkime su mergiote ir nešdinkimės. Jau užtenka, kad Andrė negyvas.

– O lobis, a? Kaip dėl lobio?

Velnias, jų vadinamas Braunšveigeriu, atsigręžė. Jo lūpų kamputis trūkčiojo, tarytum vyriškis nebeįstengtų visiškai suvaldyti veido.

– Turbūt pamiršai lobį! Be to, pinigų maišas mums dar daug skolingas!

– Nusispjaut į pinigus. Vakar sumokėjo mums dar dvidešimt penkis guldenus už sugriautą statybvietę ir padegtą stoginę. Tai daugiau nei pakankamai. Daugiau čia nieko neišpešim.

Prie jo priėjo trečiasis samdomas karys Kristofas Holcapfelis. Jam ant veido karojo ilgi juodi susivėlę plaukai, vyras vogčiomis nužvelgė Magdaleną, besirangančią pančiuose ant žemės.

– Hansas teisus, Braunšveigeri. Keliaukime. Nėra jokio lobio, viską išnaršėme. Visą prakeiktą statybvietę! Kiekvieną akmenį apvertėme! O rytoj čia po mišką galbūt jau šmirinės grafo vyrai.

– Verčiau traukime toliau, – vėl prabilo Hohenleitneris. – Galva man brangesnė už keletą guldenų. Andrė jau gavo galą, tai blogas ženklas. Tesiilsi ramybėje jo prakeikta siela! Bet prieš tai dar norim šiek tiek pasismaginti...

Jis palinko prie Magdalenos. Rauplėtam veidui išnirus tiesiai virš burnos, mergina užuodė degtinės ir alaus tvaiką. Jo lūpas perkreipė šypsena.

– Na, mieloji, ar ir tu jauti maudimą strėnose?

Koriko duktė galva metėsi priekin. Jos kakta pataikė tiesiai Hansui į nosį, kuri pratrūko it prisirpęs vaisius. Trykštelėjo kraujas.

– Prakeikta šliundra!

Samdomas karys verkšlendamas susiėmė už nosies, tada spyrė merginai į pilvą. Magdalena susirietusi nurijo skausmą. Nenorėjo, kad išgirstų ją rėkiant. Dar ne dabar.

Hansui jau taisantis spirti dar kartą, velnias jį sulaikė.

– Liaukis, dar sugadinsi jos gražųjį veidelį. O tada ji teiks tik perpus tiek malonumo, hm? Pažadu, parodysiu jums dalykų, kuriais šlykštisi net pats pragaro kunigaikštis...

– Braunšveigeri, tu nesveikas, – pasibjaurėjęs papurtė galvą Kristofas. – Viskas, ko norime, tai mažumėlę pasismaginti su mergina. Man užteko kiaulidės, kurią palikai Landsberge.

Jis nusisuko.

– Tiek to. Išsišėlk, o tada dinkim iš čia.

Magdalena susirietė. Laukė antro smūgio.

– Dar ne dabar, – sumurmėjo velnias. – Pirmiausia pasiimsime lobį.

– Po paraliais, Braunšveigeri! – įniršo Hohenleitneris tebesilaikydamas už kruvinos nosies. – Nėra jokio lobio! Tavo nesveika galva to nesupranta?

Velnio lūpų kampučiai vėl ėmė trūkčioti. Jis pasukiojo galvą, tarytum mėgindamas atpalaiduoti vidinį įtempimą.

– Daugiau niekada nevadink manęs... nesveiku. Daugiau niekada...

Jo žvilgsnis lakstė nuo vieno samdomo kario prie kito.

– Dabar jums kai ką pasakysiu. Dar vieną naktį liksim čia. Tik vieną naktį. Judu nuvesit merginą į saugią vietelę, o aš iki rytojaus ryto atgabensiu jums lobį. Gausit tiek dukatų, kad jais šiksit. Tada visi drauge imsimės panelės.

– Dar vieną naktį? – pasitikslino Hansas.

Velnias linktelėjo.

– O kaip ketini tą lobį rasti?

– Tai mano rūpestis. Jums tereikia neišleisti iš akių merginos.

Samdomas karys Kristofas Holcapfelis vėl žengtelėjo arčiau.

– O kur mums slėptis, a? Rytoj šiose vietovėse knibždėte knibždės kareivių!

Velnias nusišypsojo:

– Žinau vieną saugią vietą. Ten jie jūsų neras. Ir dar galėsite pasimėgauti gražiu vaizdu.

Įvardijęs vietą, leidosi į miestą. Magdalena prikando lūpą, skruostais riedėjo ašaros. Vargais negalais nusuko veidą į kitą pusę nuo kankintojų. Nenorėjo, kad pamatytų ją verkiant.

Du vyrai, stovintys statybvietės pakraštyje, stebėjo dirbančius amatininkus. Keletas mūrininkų ir dailidžių jiems pamojo. Galbūt šiek tiek stebėjosi, ką vyrai čia pametė, bet jiems nekilo nė menkiausias įtarimas. Abu stovintys pakraštyje buvo gerbiami miestiečiai. Greičiausiai tenorėjo susidaryti vaizdą apie statybos darbus.

Neseniai padarytos žalos neliko bemaž nė pėdsako. Raupsuotųjų prieglaudos mūrai kaip tik buvo naujai keliami, ant koplyčios pamato kūpsojo naujas stogo karkasas. Kirtimo viduryje žaisdami kauleliais laiką leido du sargybiniai, įsitaisę ant šulinio krašto. Teismo raštininkas įsakė saugoti vietovę kiaurą parą. Ir jo nurodymai kaip visada buvo labai nuodugnūs. Specialiai sargybiniams pastatė lentinę užtvarą, kur šie galėjo pasislėpti nuo lietaus. Ant kablių, pritaisytų prie užtvaro laukujės sienos, kabėjo žibintai, šalimais šliejosi dvi alebardos.

– Ir tikrai viską išnaršėte? – paklausė vyresnis vyras.

Jaunesnysis linktelėjo:

– Viską. Netgi kelis kartus. Tikrai nežinau, kur dar galėtume ieškoti. Bet jis privalo būti kažkur čia!

Pirmasis gūžtelėjo pečiais.

– Galbūt senasis šykštuolis pamelavo. Gal mirties patale tiesiog nerišliai pasapaliojo sau po nosimi. Senio kliedesys, o mes patikėjome...

Sudejavęs griebėsi už šono. Kiek susirietė, tada skausmas, rodos, atlėgo. Jis pasisuko eiti.

– Šiaip ar taip, viskas baigta.

– Baigta?

Jaunesnysis pasivijęs kietai suspaudė jo petį ir atsuko į save.

– Ką reiškia „baigta“? Galime tęsti paieškas. Dar ne visai atsiskaičiau su samdomais kariais. Už kelis papildomus guldenus jie sulygins viską su žemėmis ir išknis nelyginant kiaulės. Lobis kažkur čia! Aš... aš tai jaučiu!

– Velniai rautų, viskas baigta!

Vyresnis vyras kone šlykštėdamasis nusimetė jaunesniojo ranką nuo peties.

– Vietovė saugoma. Be to, sukėlei jau pakankamai triukšmo. Lechneris sužinojo apie tavo samdomus karius. Ir dar tau ant kulnų lipa korikas su tuo Fronvyzeriu. Juodu visur šniukštinėja. Aplankė jau net kleboną! Mes pernelyg rizikuojame. Viskas baigta visiems laikams!

– Bet... – antrą kartą sulaikė jį jaunesnysis.

Vyresnis vyras apmaudžiai papurtė galvą ir vėl susiėmė už šono. Garsiai sudejavo.

– Šiuo metu man ir kitų rūpesčių per akis. Per tavo samdomus karius rytoj mieste pasirodys grafas su savo žmonėmis. Ir greičiausiai prasidės didelis procesas. Vėl degs laužai, Šongau nueis šuniui ant uodegos. Ir viskas per tave, tu prakeiktas avigalvi! Man gėda. Dėl tavęs ir dėl mūsų šeimos. O dabar paleisk mane. Noriu eiti.

Šis nukėblino palikdamas jaunesnįjį stovėti statybvietės purve. Nublizgintas odines šio pušnis užliejo pliurė. Jis nepasiduos! Dar parodys tam kitam. Vyrą užplūdo įsiūčio banga.

Kai keli statybininkai jam pamojo, šis atsakė jiems mostu. Darbininkai nematė jo veido, suakmenėjusio iš neapykantos.

14

Pirmadienis,

1659-ųjų Viešpaties metų balandžio 30 d.,

2 val. po pietų

Nubėgę Vištų gatvele iki Lecho vartų, Simonas su Ana Marija Kuizel leidosi per Kailiadirbių kvartalą. Žinia, kad Magdalenai galėjo kažkas nutikti, suteikė medikui ligi tol nepatirtos spartos. Jau netrukus paliko koriko žmoną sau už nugaros. Jo širdis šokinėjo, burnoje juto metalinį prieskonį. Vis dėlto nesustojo, kol pasiekė budelio namus. Išvydo juos apšviestus gražiausios vidudienio saulės, sodo obelyse čiulbėjo kikiliai, iš tolumos sklido sielininkų šūksniai. O šiaip tvyrojo tyla. Suolas priešais namą rėpsojo tuščias, durys į vidų buvo plačiai atlapotos. Vėjyje lėtai siūbavo tuščios sūpuoklės, pakabintos po viena obelų.

– Dieve mano, vaikai!

Ana Marija Kuizel pasivijo Simoną.

– Tik ne dar ir vaikai...

Nebaigusi sakinio, nėrė pro jaunuolį į namo vidų. Gydytojas leidosi jai iš paskos. Kambaryje aptiko du penkiamečius nekaltumo įsikūnijimus, sėdinčius pieno baloje. Šalimais voliojosi sudužusi puodynė. Juodu kaip tik piršteliais kabino medų iš molinio dubens. Nuo galvos iki kojų dvynukus dengė baltos dulkės. Tik dabar Simonas pastebėjo, kad apversta ir miltų statinaitė.

– Georgai ir Barbara, kaip jums šovė į galvą...

Tiesą sakant, Ana Marija Kuizel ketino pradėti barnių tiradą, bet pernelyg didelis palengvėjimas ją apėmė, aptikus dvynukus sveikus ir gyvus. Neišlaikiusi garsiai nusijuokė. Tačiau greitai suėmė save į rankas.

– Greit į lovą. Kad artimiausią valandą nė vieno čia neregėčiau. Tik pažiūrėkite, ko pridirbote!

Vaikai kaltai nukiūtino į viršų. Valydama pieną ir šluodama šukes bei miltus koriko žmona dar kartą glaustai papasakojo vaikinui, kas nutiko.

– Grįžau namo, o jis sėdi ten ant suolo lyg suakmenėjęs. Kai paklausiau, kas atsitiko, tepasakė, esą Magdalena dingusi. Velnias ją pasiėmęs, velnias, Dieve mano...

Atsainiai švystelėjusi šukes į kampą, ranka užsiėmė burną. Akys paplūdo ašaromis. Turėjo prisėsti.

– Simonai, pasakyk man, ką visa tai reiškia!

Medikas netardamas nė žodžio ilgai žiūrėjo į ją. Galvoje siautė begalė minčių. Norėjo pašokti ir veikti, bet nežinojo, ko griebtis. Kur Magdalena? Ir kur korikas? Nusekė paskui ją? Galbūt Kuizelas žino, kur velnias nusitempė jo dukterį? Ir ko tam vyrui reikia iš merginos?

– Aš... aš tiksliai pasakyti negaliu, – galiausiai sumurmėjo. – Bet manau, kad Magdaleną pagrobė vyras, kaltas dėl vaikų mirties.

– O Dieve! – paslėpė veidą delnuose Ana Marija. – Bet kodėl? Kodėl? Ko jam reikia iš mano mažylės?

– Manau, nori šantažuoti tavo vyrą. Siekia, kad liautumės jį persekioję. Kad paliktume ramybėje.

Budelio žmona viltingai pažvelgė į jį.

– Ir jei jo paklausysite, Magdaleną paleis?

Simonas mielu noru būtų linktelėjęs, ją paguodęs ir patikinęs, kad duktė greitai sugrįš, bet negalėjo. Tad atsistojęs patraukė prie durų.

– Ar jis ją paleis?

Kuizel balsas įgavo maldavimo gaidelę. Ji kone rėkė. Gydytojas neatsisuko.

– Nemanau. Tas vyras nesveikas ir blogas. Nužudys ją, jei nespėsime rasti laiku.

Vaikinas nuskubėjo per sodą atgal į miestą. Išgirdo, kaip jam už nugaros ėmė verkti dvynukai. Jie slapčiomis klausėsi pasislėpę ant laiptų. Nors ir nieko nesuprato, bet jautė, kad veikiausiai nutiko kai kas labai baisaus.

Iš pradžių Simonas be tikslo bastėsi Kailiadirbių kvartalo gatvelėmis ir palei upę. Lėtas Lecho čiurlenimas padėjo jam susirikiuoti mintis. Turėjo dvi galimybes. Arba rasti slėptuvę, kurioje velnias laiko Magdaleną, arba išsiaiškinti, kas velnią pasamdė. Jei sužinotų, kas užsakovas, galbūt šis galėtų pagrobimą atšaukti. Tuo atveju, jei Magdalena dar gyva...

Jaunuolį nukrėtė šiurpas. Mintis, kad jo mylimąją perpjauta gerkle galbūt neša upė, neleido mąstyti. Nevalia taip galvoti. Be to, tai neturėtų prasmės. Mergina tapo velnio įkaite, taip greitai šis jos neatsižadės.

Simonas nė nenutuokė, kur grobikas slepia Magdaleną, bet turėjo pėdsaką, kur tūno vaikai, galintys įvardyti jam užsakovą. Kažkur statybvietėje. Tik kur?

Kur, po velnių?

Nutarė dar kartą aplankyti Jakobą Šrėfogelį. Juk žemės sklypas anksčiau priklausė jo tėvui. Galbūt jis žino apie galimą slėptuvę, kuri jiedviem, korikui su mediku, dar neatėjo į galvą.

Po pusvalandžio vėl atsidūrė turgaus aikštėje. Prekystaliai gerokai aptuštėjo. Ankstyvą popietę miestiečiai baigė apsipirkinėti. Turgaus prekeivės krovė į krepšius likusias daržoves ir rūpinosi savo zyziančiais vaikais, visą dieną turėjusiais kartu murksoti prie prekystalių. Ant žemės, tarp arklio obuolių ir jaučių mėšlo, voliojosi suvytę salotų lapai ir supuvę kopūstai. Žmonės skubėjo namo. Rytoj gegužės pirmoji – daugeliui šis šventadienis prasidėjo jau dabar. Be to, reikėjo pasiruošti šventei. Kaip ir daugelio kitų Bavarijos kaimų bei miestų, taip ir Šongau gyventojai rytoj švęs vasaros pradžią. Ši naktis priklausė įsimylėjėliams. Simonas užsimerkė. Tiesą sakant, ketino gegužinėje dalyvauti kartu su Magdalena. Gerklėje įstrigo gniužulas. Kuo daugiau mąstė, tuo labiau ėmė baimė.

Staiga jam vėl toptelėjo, kad šiąnakt bus švenčiama ir visai kas kita. Kaip galėjo tai pamiršti! Naktis iš balandžio trisdešimtos į gegužės pirmąją – tai Valpurgijos naktis! Giriose šoka ir su velniu poruojasi raganos, ir nemažai žmonių ginkluojasi nuo blogio apsauginiais kerais, ženklais ant langų ir druska prieduriuose. Ar siaubingos žmogžudystės ir keistos žymės vis dėlto susijusios su Valpurgijos naktimi? Nors Simonas tuo ir abejojo, bet baiminosi, kad kai kuriems miestiečiams ši naktis gali tapti dingstimi padaryti galą menamai raganai tvirtovėje. Laiko liko vis mažiau.

Praėjęs pro pilį, pasuko į Valstiečių gatvelę ir jau netrukus atsidūrė priešais Šrėfogelių namus. Balkone stovėjo tarnaitė. Nepatikliai nužvelgė gydytoją. Jau buvo pasklidusios kalbos apie jo meilužiavimą su koriko dukterimi. Simonui davus ženklą, ji nepasisveikinusi pranyko viduje pranešti savo jaunajam ponui.

Netrukus pats asmeniškai atidaręs duris, jį vidun pakvietė Jakobas.

– Simonai, koks džiaugsmas! Tikiuosi, įtarimai dėl manęs išsisklaidė. Ar turite naujienų apie Klarą?

Vaikinas trumpai susimąstė, kiek aristokratui galima patikėti. Vis dar nebuvo tikras, koks šiuose įvykiuose Šrėfogelio vaidmuo. Todėl apsiribojo keliais glaustais sakiniais.

– Manome, kad samdomi kariai vaikus nužudė, mat šie išvydo kažką, ko matyti nederėjo. Bet nežinome, kas tai galėtų būti.

Šeimininkas linktelėjo.

– Taip spėju ir aš. Tačiau taryba nenori jumis tikėti. Vos šiandien priešpiet vėl buvome susirinkę. Aukštieji ponai nori padaryti tvarką! Ragana su velniu jiems parankesni, ypač dabar, kai laikas spaudžia. Jau rytoj atvyksta kurfiursto vietininkas.

Simonas krūptelėjo.

– Jau rytoj? Tad turime dar mažiau laiko, nei tikėjausi.

– Be to, burmistras Zėmeris neigia, kad samdomi kariai su kažkuo susitiko jo viršutiniuose kambariuose, – pridūrė Jakobas.

Medikas sausai nusijuokė.

– Melas! Juk man apie tai sakė Rėzel, Zėmerio tarnaitė. Ji tiksliai apibūdino samdomus karius. Ir jie užlipo į viršų!

– O jei ši apsiriko?

Simonas papurtė galvą.

– Ji nė kiek neabejojo. Greičiau meluoja burmistras. – Atsiduso. – Jau visai nebežinau, kuo tikėti... Bet atėjau kitu reikalu. Turime idėją dėl Klaros ir Zofi slėptuvės vietos.

Jakobas Šrėfogelis pribėgęs sučiupo vaikiną už pečių.

– Kur? Sakykite, kur? Padarysiu viską, kad ją rasčiau!

– Na, mūsų manymu, jos gali slėptis raupsuotųjų prieglaudos statybvietėje.

Aristokratas nepatikliai sumirksėjo.

– Statybvietėje?

Simonas linktelėjo ir ėmė neramiai vaikštinėti vestibiulyje pirmyn atgal.

– Negyvų vaikų panagėse aptikome molio pėdsakų. Molio, kuris, galimas daiktas, ten pateko iš raupsuotųjų prieglaudos statybvietės. Visai įmanoma, kad vaikai iš ten esančios slėptuvės kažką pamatė ir apimti baimės nedrįsta išlįsti. Kita vertus, jau viską apieškojome ir nieko neradome. – Jis atsigręžė į aristokratą. – Gal nujaučiate, kur galėjo pasislėpti vaikai? Ar jūsų miręs tėvas nieko neminėjo? Ola? Urvas po pamatais? Gal žemės sklype anksčiau stovėjo kitas pastatas, kurio rūsys galėtų būti išlikęs? Klebonas pasakojo apie seną aukurą dar iš pagonybės laikų...

Jakobas klestelėjo į fotelį greta židinio ir ilgai mąstė. Galiausiai papurtė galvą.

– Kiek prisimenu, ne. Tas žemės sklypas jau daugelį kartų̃ priklauso mūsų šeimai. Manau, dar mano proseneliai jame ganė karves ir avis. Kiek žinau, prieš daugelį metų ten jau yra stovėjusi koplytėlė ar bažnyčia. Neva ir aukojimo akmuo ar kažkas panašaus. Tačiau praėjo jau labai daug laiko. Niekada per daug nesidomėjome tuo žemės sklypu, kol nesumaniau statyti ten degimo krosnies. – Staiga jo akys žybtelėjo. – Miesto knygos... Ten tokie dalykai turėtų būti pažymėti!

– Miesto knygos? – perklausė Simonas.

– Na, apie kiekvieną sutartį, kiekvieną pirkinį, taip pat ir kiekvieną dovaną padaromas įrašas miesto knygose. Kaip tik Johanas Lechneris, kaip teismo raštininkas, itin rūpinasi tvarka. Mano tėvui užrašius žemės sklypą Bažnyčiai, buvo išduotas oficialus dovanojimo dokumentas. Ir, kiek atsimenu, prie šio dokumento pridėtas senas žemės sklypo planas, turėtas mano tėvo.

Simonui išdžiūvo burna. Jautėsi visiškai priartėjęs prie atsakymo.

– O kur saugomos tos... miesto knygos?

Aristokratas gūžtelėjo pečiais.

– Na, kurgi? Žinoma, prekių sandėlyje. Raštinėje šalia tarybos salės. Ten, spintoje, Lechneris laiko viską, kas reikšminga miestui. Galite jo paklausti, ar leistų užmesti akį.

Gydytojas linktelėjo ir pasisuko į duris. Prie jų dar kartą atsigręžė.

– Labai man padėjote, ačiū.

Šrėfogelis nusišypsojo:

– Nereikia dėkoti. Grąžinkite man Klarą, tokios padėkos bus gana.

Tarybos narys ėmė lipti plačiais laiptais į viršų.

– O dabar atsiprašysiu. Mano žmona vis dar serga. Pažiūrėsiu, kaip ji laikosi. – Ūmai stabtelėjo. Rodos, apie kažką susimąstė. – Dar kai kas...

Simonas viltingai pažvelgė į jį.

– Na, – tęsė šeimininkas, – mano tėvas per savo gyvenimą sutaupė daug pinigų, labai daug. Kaip žinote, mudu prieš pat jo mirtį susiginčijome. Visada maniau, kad po ginčo jis visą savo turtą paliko Bažnyčiai. Bet kalbėjau su klebonu...

– Ir ką? – paklausė Simonas.

– Na, viskas, ką turi Bažnyčia – tai tas žemės sklypas. Jau išgriozdžiau visus mūsų namus, bet pinigų niekur neradau.

Svečias jo veik negirdėjo. Jau buvo atsidūręs gatvėje.

Greitu žingsniu medikas nudrožė į prekių sandėlį. Puikiai suprato, kad teismo raštininkas jam nė už ką neleis žvilgtelėti į miesto knygas. Šįryt statybvietėje jis Simonui su koriku labai aiškiai leido suprasti, ką mano apie šių įtarimus – ogi visiškai nieko. Johanui Lechneriui reikėjo ramybės mieste, o ne gydytojo, besirausiančio jo knygose ir galbūt aptinkančio paslaptį, galinčią vienam ar kitam aristokratui kainuoti galvą. Bet vaikinas jautė, kad privalo pamatyti tą sutartį. Klausimas tik, kaip...

Priešais įėjimą į prekių sandėlį dykinėjo du sargybiniai su alebardomis, stebėdami paskutiniąsias turgaus prekeives, tvarkančias prekystalius. Dabar, po pietų, jie vieninteliai dar ėjo tarnybą. Simonas žinojo, kad nei prekių, nei tarybos narių čia nebelikę. Posėdis vyko vidurdienį. Aristokratai jau seniai išsiskirstė į namus pas savo šeimas, o teismo raštininkas sėdi pilyje. Prekių sandėlis stūksojo tuščias. Tereikėjo prasmukti pro šiuos du sargybinius.

Šypsodamasis prisiartino prie jų. Vieną buvo gydęs.

– Na, Georgai, kaip tavo kosulys? Pagerėjo nuo tada, kai daviau liepžiedžių užpilui?

Sargybinis papurtė galvą. Lyg patvirtindamas kelis kartus garsiai sukrankštė.

– Deja, ne, pone. Veikiau pablogėjo. Dabar dar ir krūtinėj duria. Vos įstengiu eit tarnybą. Jau tris kartus sukalbėjau rožinį, bet ir tai nepagelbėjo.

Medikas nutaisė susimąsčiusią miną. Staiga jo veidas nušvito.

– Na, galbūt turiu kai ką, kas galėtų tau padėti. Miltelių iš Vest Indijos...

Išsitraukęs maišelį, neramiai žvilgtelėjo į dangų.

– Bet juos reikia gerti šviečiant vidudienio saulei. Tad jau kone per vėlu.

Nusikosėjęs dar kartą, sargybinis Georgas siektelėjo maišelio.

– Imu, pone. Tuoj pat. Kiek kainuoja?

Simonas padavė jam vaistus.

– Kaip tau, tik penki kreiceriai. Tiesa, turi ištirpdyti juos degtinėje, kitaip nesuveiks. Degtinės turi?

Georgas ėmė laužyti galvą. Medikas jau manė turėsiąs užvesti jį ant kelio, kai sargybinio veidas vis dėlto nušvito.

– Galiu gauti degtinės. Smuklėje.

Gydytojas linktelėjęs paėmė pinigus.

– Gera mintis. Greit lėk ten. Juk tuoj sugrįši.

Georgas leidosi į kelią, palikęs antrąjį sargybinį svyruoti poste. Simonas susimąstęs nužvelgė vyriškį.

– Ar tave taip pat kankina kosulys? – pasiteiravo. – Atrodai toks išblyškęs. Maudžia krūtinę?

Vyras, rodos, trumpai pasvarstė, tada žvilgtelėjo į savo kolegą, kaip tik dingstantį užeigoje. Galiausiai linktelėjo.

– Tada vykis jį, kad parūpintų daugiau degtinės, – tarė vaikinas. – Miltelius kiekvienas turite ištirpinti bent vienoje stiklinėje, geriau dviejose.

Sargybinis svyravo tarp pareigos ir perspektyvos išlenkti vieną ar dvi stiklines degtinės, ir dar medicinos tikslais. Pagaliau nulapojo draugui iš paskos.

Simonas išsišiepė. Jau šio to išmoko iš koriko. Koks, pasirodo, naudingas gali būti toks molžemio maišelis!

Medikas akimirką luktelėjo, kol tuodu dingo iš akiračio. Tada atsargiai apsidairė. Turgaus aikštė buvo tuščia. Greitai virstelėjęs dideles duris, įsmuko vidun.

Tvokstelėjo prieskoniais ir suplėkusia drobe. Pro didelius grotuotus langus siauromis juostomis krito saulės šviesa. Sandėlyje jau temo. Šešėliuotuose pasieniuose lyg beformiai snaudžiantys milžinai drybsojo į krūvas sukrauti maišai ir dėžės. Šmukštelėjusi iš už dėžės tamsoje pradingo pabaidyta žiurkė.

Simonas plačiais laiptais užsėlino viršun ir priglaudė ausį prie posėdžių salės durų. Nieko neišgirdęs, atsargiai jas pravėrė. Patalpa buvo tuščia. Didelį ąžuolinį stalą, nustatytą puspilniais vyno grafinais ir krištolinėmis taurėmis, supo atstumtos kėdės. Kampe stūksojo didžiulė žalių, iš dalies tapytų koklių krosnis. Jaunuolis prikišo ranką – krosnis dar skleidė karštį. Atrodė, lyg tarybos nariai kambarį paliko tik trumpai pertraukėlei ir kiekvieną akimirką gali sugrįžti.

Sėlindamas per patalpą Simonas stengėsi negirgždinti grindų. Ant rytinės sienos kabėjo pageltęs aliejiniais dažais tapytas paveikslas, vaizduojantis prie ąžuolinio stalo susirinkusius Šongau tarybos narius. Įsižiūrėjo atidžiau. Iš pirmo žvilgsnio sumetė, kad darbas nenaujas. Vyrai jame dėvėjo rauktas apykakles, kokios nešiotos prieš kelis dešimtmečius. Iki kaklo užsegioti standūs juodi švarkai. Rimti, bereikšmiai veidai griežtai pakirptomis smailiomis barzdelėmis. Visgi manėsi vieną vyrų atpažinęs. Viduryje stovintis tarybos narys skvarbiomis akimis ir vos žymia šypsena greičiausiai buvo Ferdinandas Šrėfogelis. Simonas prisiminė, kad senasis Šrėfogelis kažkada ėjo pirmojo miesto burmistro pareigas. Aristokratas rankoje laikė smulkiai prirašytą dokumentą. Vyras greta jo vaikinui taip pat pasirodė pažįstamas. Tik iš kur? Kad ir kaip laužė galvą, pavardės prisiminti nepavyko. Neabejojo, kad neseniai jį kažkur matė, tiesa, jau gerokai pasenusį.

Staiga turgaus aikštėje suskambo balsai ir juokas. Sargybiniai aiškiai laikėsi jo recepto. Jis išsišiepė. Visai įmanoma, kad vaistų netgi kiek perdozavo.

Simonas toliau slinko per posėdžių salę. Praeidamas pro vitražais puoštus langus pasilenkdavo, kad jo nesimatytų iš lauko. Pagaliau pasiekė mažas archyvo dureles. Nuspaudė rankeną.

Užrakintos.

Tyliai keikdamasis išplūdo save už kvailumą. Kaip galėjo taip naiviai manyti, kad šios durys bus atviros? Žinoma, teismo raštininkas jas užrakino! Juk tai kelias į jo šventovę.

Jau ketino sukti atgal, kai vėl susimąstė. Johanas Lechneris pasižymėjo patikimumu. Tad veikiausiai pasirūpino, kad net ir jam nesant į archyvą galėtų patekti bent jau keturi burmistrai. Ar kiekvienas šių burmistrų gavo po raktą? Vargu. Daug labiau tikėtina, kad raštininkas raktą kitiems saugojo čia. Tik kur?

Gydytojo žvilgsnis nuslydo kedrinės pušies lubose išdrožinėtais raštų ritinėliais, stalu, kėdėmis, vyno grafinais... Neišvydo nei spintos, nei skrynios. Vienintelis didesnis kambario apstatymo daiktas buvo gremėzdiška, mažiausiai dviejų žingsnių pločio koklių krosnis, kone siekianti lubas. Simonas priėjęs apžiūrėjo ją atidžiau. Tapytų koklių eilė krosnies viduryje vaizdavo kaimo gyvenimo sceneles. Valstietis su plūgu, sėjėjas, kiaulės ir karvės, žąsiaganė... Viena plytelė eilės viduryje atrodė kitaip nei visos. Ji vaizdavo vyrą tarybos nariui būdinga plačia skrybėle ir raukta apykakle, kiurksantį ant naktipuodžio, iš kurio veržėsi pergamento ritinėliai. Vaikinas pabarbeno į koklį.

Pasigirdo duslus garsas.

Medikas įspraudė peilį į tarpelį ir kilstelėjo koklį. Šis lengvai nuslydo jam į ranką. Už jo atsivėrusioje mažytėje nišoje kažkas sužvilgėjo. Simonas nusišypsojo. Kiek atsiminė, šią krosnį senasis Šrėfogelis pastatydino dar savo burmistravimo laikais. Puodžių gildijoje jis laikytas tikru menininku. Nūn dar kartą pasitvirtino ir tai, kad šis turėjo humoro jausmą. Tarybos narys, besituštinantis aktais... Kažin Johano Lechnerio tėvas, tuometinis teismo raštininkas, piešinyje atpažino save?

Ištraukęs varinį raktą, gydytojas įstatė koklį, vaizduojantį tarybos narį, atgal ir grįžo prie durų, skiriančių jį nuo archyvo. Įkišo raktą į spyną ir pasuko. Durys tyliai girgždėdamos atsivėrė į vidų.

Patalpa atsidavė dulkėmis ir senu pergamentu. Į turgaus aikštę težvelgė mažas grotuotas langelis. Daugiau durų nematyti. Pro langelį įspindusios popiečio saulės šviesoje pleveno dulkelės. Patalpa buvo bemaž tuščia. Prie užpakalinės sienos stovėjo paprastas ąžuolinis stalelis su išklibusia kėde. Visą kairiąją pusę užstojo milžiniška spinta, kone siekianti lubas. Iš begalės stalčiukų virto dokumentai. Didesnėse lentynose glaudėsi sunkūs foliantai odiniais viršeliais. Taip pat ir ant stalo gulėjo keletas knygų, palaidų lapų, šalia jų voliojosi puspilnė rašalinė, žąsies plunksna ir sudegusi žvakė.

Simonas tyliai sudejavo. Atsidūrė teismo raštininko karalystėje. Anam visa tai, be abejo, turėjo savo tvarką, o medikui tai tebuvo painus pergamento ritinėlių, dokumentų ir foliantų jovalas. Vadinamosios miesto knygos pasirodė esančios visai ne knygos, o milžiniška kartoteka. Kaip reikės čia rasti žemės sklypo planą?

Simonas prisiartino prie spintos. Tik dabar pastebėjo, kad stalčiai sužymėti raidėmis. Iš pažiūros šios atrodė išdėstytos be jokios tvarkos. Sutrumpinimai suprantami turbūt tik raštininkui ir galbūt dar vidinės tarybos nariams. RE, MO, ST, CON, PA, DOC...

Ties pastaruoju sutrumpinimu Simonas stabtelėjo. Oficialūs raštai lotyniškai vadinasi Documentum. Gal čia laikoma ir dovanojimo sutartis? Jis ištraukė stalčių. Šis buvo prigrūstas užantspauduotų vokų. Jau iš pirmo žvilgsnio suprato, kad nesuklydo. Ant visų vokų puikavosi miesto antspaudas ir aukšto rango miestiečių parašai. Rado testamentų, pirkimo–pardavimo ir dovanojimo sutarčių, tarp jų: dėl pinigų, žemės ūkio produktų ir žemės sklypų, priklausiusių miestiečiams, mirusiems bevaikiams. Po jais pasirodė naujesni dokumentai, visi adresatu nurodė parapijos bažnyčią. Simoną išmušė karštis, jis jautė, kad priartėjo prie tikslo. Pastaruoju metu Šongau bažnyčia gavo daugybę dovanų, ypač dėl naujųjų Šv. Sebastijono kapinių statybų. Kiekvienas, jaučiantis artėjant mirtį ir siekiantis užsitikrinti amžinojo poilsio vietą prie pat miesto sienos, šiuo metu užrašydavo Bažnyčiai bent dalį savo turto. Dovanojami buvo itin vertingi krucifiksai, šventųjų paveikslai, kiaulės ir galvijai, taip pat ir žemės sklypai. Simonas sklaidė toliau. Galiausiai pasiekė stalčiaus dugną. Jokios sutarties dėl žemės sklypo prie Hohenfurcho tako...

Medikas nusikeikė. Žinojo, kad paslapties įminimas greičiausiai slypi kažkur čia. Tiesiog jautė! Įtūžęs grįžo su stalčiumi prie spintos, ketindamas įstumti jį atgal ir išsitraukti kitą. Stodamasis užkliudė popierius, jau prieš tai gulėjusius ant stalo. Šie nupleveno ant grindų. Simonas skubiai juos pakėlė. Staiga stabtelėjo. Vieno rankoje laikomo dokumento kraštas buvo išdraskytas, tarsi kažkas paskubomis būtų nuplėšęs jo dalį. Antspaudas taip pat kuo skubiausiai perlaužtas. Gydytojas užmetė žvilgsnį į dokumentą.

Donatio civis Ferdinand Schreevogl ad ecclesiam urbis Anno Domini MDCLVIII...

Vaikinas krūptelėjo. Dovanojimo sutartis! Tiesa, tik pirmasis jos puslapis, kita dalis buvo kruopščiai atskirta. Permetė akimis aktus ant stalo, paieškojo ir ant grindų. Nieko. Kažkas ištraukė dokumentą iš spintos, perskaitė ir pasiėmė jam svarbią dalį, tikriausiai žemės sklypo planą. Tiesa, jis, rodos, neturėjo daug laiko, bent jau nepakankamai, kad įdėtų dokumentą atgal į stalčių. Vagis tik skubriai pakišo popierių po kitų dokumentų šūsnimi ant stalo...

...ir sugrįžo į tarybos posėdį.

Simoną nukrėtė šiurpas. Jei šį dokumentą kažkas pavogė, tai tegalėjo būti tas, kas žinojo apie raktą už koklio. Taigi, pats Johanas Lechneris... arba vienas keturių burmistrų.

Jaunuolis sunkiai nurijo seiles. Pastebėjo, kad dokumentą tebelaikanti ranka truputį virpa. Ką jam prieš tai apie posėdį užsiminė aristokratas Jakobas Šrėfogelis?

Burmistras Zėmeris neigia, kad samdomi kariai su kažkuo susitiko viršutiniuose jo kambariuose.

Nejau į vaikų istoriją įsivėlęs pats pirmasis burmistras? Simono širdis ėmė plakti greičiau. Staiga prisiminė, kaip užeigos šeimininkas prieš kelias dienas savo paties smuklėje jį kvotė, o galiausiai patarė nesikišti į šį reikalą. Ir ar ne Zėmeris nuolat pasisakydavo prieš raupsuotųjų prieglaudos statybas dėl, kaip pats sakydavo, išimtinai miesto interesų? Nes raupsuotieji priešais prekybinio miesto vartus nedaro gero įspūdžio? O kas, jei Karlas norėjo užvilkinti statybos darbus tik todėl, kad tarė žemės sklype esant lobį? Lobį, apie kurį jam prieš pat mirtį papasakojo artimas draugas, vidinės tarybos narys Ferdinandas Šrėfogelis?

Simono mintys vijo viena kitą. Velnias, negyvi vaikai, raganiški ženklai, pagrobta Magdalena, pradingęs korikas, burmistras, tampantis virveles neregėtame kruviname sąmoksle... Viskas užplūdo vienu metu. Pamėgino surikiuoti maišalynę smegeninėje pagal svarbą. Visų pirma svarbu išlaisvinti Magdaleną, o tam reikia rasti vaikų slėptuvę žemės sklype. Bet kažkas apsilankė šioje patalpoje anksčiau nei jis ir pasiglemžė žemės sklypo planą! Vaikinui teliko pirmasis puslapis su užfiksuotais pagrindiniais dovanojimo duomenimis. Jau nustojęs vilties Simonas žvilgtelėjo į lotyniškas eilutes popieriaus skiautėje. Paskubomis išvertė.

Ferdinando Šrėfogelio žemės sklypas, 1658 m. rugsėjo 4 d. paskirtas Šongau bažnyčiai, žemės sklypo plotas: 200 x 300 žingsnių, įskaitant du hektarus miško ir šulinį (išsekusį).

Išsekęs?

Gydytojas įsistebeilijo į neilgą žodį pačioje popieriaus lapo apačioje.

Išsekęs.

Medikas pliaukštelėjo ranka sau per kaktą. Pasikišęs pergamento skiautę po marškiniais, išbėgo iš tvankios patalpos. Skubiai užrakino mažąsias dureles ir padėjo raktą atgal į nišą už koklio. Po kelių sekundžių pasiekė prekių sandėlio vartus. Sargybinių nematyti. Matyt, užeigoje rūpinosi vaistų atsarga. Nepaisydamas, ar jį kas nors pamatys, Simonas išėjo iš prekių sandėlio ir nuskuodė per turgaus aikštę.

Pro vieną langą kitoje aikštės pusėje jį kai kas stebėjo. Pamatęs pakankamai, vyras vėl užtraukė užuolaidą ir nužingsniavo prie rašomojo stalo. Greta vyno taurės ir gabalo garuojančio pašteto gulėjo išplėšta pergamento skiautė. Vyrui geriant, jo rankos sudrebėjo. Ant dokumento nuvarvėjo keli lašai, lėtai išsiplėtė raudonos tarytum kraujas dėmės.

Išsitiesęs samanų patale, korikas rūkė pypkę markstydamasis paskutiniuose popiečio saulės spinduliuose. Tolumoje girdėjo statybvietės sargybinių balsus. Dėl rytojaus gegužinės amatininkai į namus išsiskirstė jau vidudienį. Du atsiųsti sargybiniai dykinėjo žaisdami kauleliais ant koplyčios pamatų. Protarpiais Jakobo Kuizelo ausis pasiekdavo juokas. Sargybiniams buvo tekę budėti ir prastesnėmis sąlygomis.

Kairėje pasigirdo naujas garsas. Trakščiojo šakos. Užgesinęs pypkę, Jakobas pašoko ant kojų ir sekundžių greitumu dingo brūzgyne. Simonui sėlinant pro šalį, čiupo jam už kulkšnies ir trūktelėjęs pargriovė. Tyliai riktelėjęs vaikinas tėškėsi ant žemės ir suskato grabaliotis peilio. Tarp šakų išniro vypsantis budelio veidas.

– Bū!

Jaunuolis paleido peilį.

– Dieve mano, Kuizelai, taip išgąsdinote! Kur visą laiką kiurksojote? Visur jūsų ieškojau! Jūsų žmona labai jaudinasi, be to...

Korikas prispaudė prie lūpų pirštą ir parodė į proskyną. Pro šakas šmėkšojo sargybiniai, vis dar murksantys ant mūrelio ir žaidžiantys kauliukais. Simonas pritildęs balsą tęsė:

– Be to, jau žinau, kur vaikų slėptuvė. Ji...

– Šulinyje, – baigė Jakobas ir linktelėjo.

Medikui akimirką užėmė kvapą.

– Bet iš kur jūs žinote? Turiu omenyje...

Budelis nutraukė jį atžariu rankos mostu.

– Atsimeni, kaip pirmą kartą lankėmės statybvietėje? – paklausė. – Pakelės griovyje strigsojo vežimas, prikrautas vandens statinių. Tuo metu man nekilo nė menkiausio įtarimo. Tik pernelyg vėlai susimąsčiau, kodėl kažkas varginasi vežiot vandenį, jei yra šulinys.

Jis mostelėjo į apvalų akmeninį šulinį, kuris atrodė senas ir apiręs. Viršutinėje eilėje trūko kelių akmenų: jie rėpsojo prie krašto, sukrauti lyg maži, natūralūs laipteliai. Sudūlėjusiai medinei konstrukcijai virš akmeninio rentinio trūko grandinės ir kibiro... Simonas sunkiai nurijo seiles. Kokie buvo mulkiai! Atsakymas visą laiką badė akis.

Skubiai apsakė korikui pokalbį su Jakobu Šrėfogeliu ir tai, ką išsiaiškino prekių sandėlio archyve. Jakobas Kuizelas linktelėjo.

– Veikiausiai prieš užeinant švedams, Ferdinandas Šrėfogelis iš baimės savo pinigus užkasė kažkur čia, – suniurnėjo. – Galėjo ir šulinyje paslėpti. Tada susiginčijo su sūnumi ir žemės sklypą su visu lobiu užrašė Bažnyčiai.

Medikas jį nutraukė.

– Dabar vėl prisiminiau, ką man tada per išpažintį sakė klebonas, – šūktelėjo. – Esą Šrėfogelis mirties patale užsiminęs, kad žemės sklypas dar pasitarnausiąs klebonui darant gera. Tuo metu pamaniau, kad jis omeny turėjo raupsuotųjų prieglaudą. Dabar man aišku, jog kalbėjo apie lobį!

– Apie tai suuodė kažkuris tarybos piniguočių, – sumurmėjo budelis. – Greičiausiai senasis Šrėfogelis kažkam prasitarė būdamas girtas arba prieš pat mirtį, ir tas kažkas ėmėsi visų įmanomų priemonių, kad sužlugdytų statybas žemės sklype ir rastų tą prakeiktą lobį.

– Atrodo, burmistras Zėmeris, – tarė Simonas. – Jis turi archyvo raktą, tad galėjo pasiglemžti žemės sklypo planą. Visai įmanoma, kad ir jis žino apie išsekusį šulinį.

– Visai įmanoma, – niurgztelėjo ir Jakobas. – Tuo svarbiau dabar veikti greitai. Mįslės įminimas glūdi šulinyje. Galbūt ten sužinosiu ir apie savo mažąją Magdaleną...

Akimirką stojo tyla. Girdėjosi tik paukščių čiulbėjimas ir protarpiais atsklindantis sargybinių juokas. Gydytojas suprato per visą pastarosios valandos jaudulį trumpam pamiršęs merginą. Susigėdo.

– Manote, kad... – pradėjo, bet pajuto, kad balsas užlūžo.

Korikas papurtė galvą.

– Velnias ją pagrobė, bet nenugalabijo. Ji reikalinga jam kaip įkaitė, kad parodyčiau vaikų slėptuvę. Be to, tai ne jo būdui. Prieš nužudydamas nori... pasismaginti. Jis mėgsta žaisti.

– Skamba, lyg velnią pažinotumėte geriau, – pastebėjo Simonas.

Kuizelas linktelėjo.

– Man atrodo, kad jį pažįstu. Galimas daiktas, jau kartą esu matęs.

Vaikinas pašoko.

– Kur? Šiame krašte? Žinote, kas jis? Jei taip, kodėl nepranešate tarybai, kad suimtų tą nevidoną?

Jakobas nubraukė jaunuolio klausimus rankos mostu, tarytum nuvydamas įkyrią musę.

– Išprotėjai, ar ką? Ne čia! Anksčiau... Tai buvo... jau labai seniai. Bet galiu ir klysti.

– Tai klokite! Galbūt tai mums padės!

Korikas staigiai papurtė galvą.

– Tai nieko neduos.

Klestelėjęs į samanas, paptelėjo užgesusią pypkę.

– Verčiau šiek tiek pailsėkime, kol sutems. Naktis bus ilga.

Sulig šiais žodžiais budelis užsimerkė ir, rodos, beregint užsnūdo. Simonas stebėjo jį bemaž pavydžiai. Kaip šis vyras sugeba išlikti toks ramus! Pats apie miegą nė pagalvoti negalėjo. Neramiai plazdančia širdimi ėmė laukti nakties.

Priglaudusi galvą prie drėgno akmens, Zofi mėgino alsuoti ramiai ir tolygiai. Suvokė, kad jiedvi ilgai čia likti negalės. Stigo oro, mergaitė sulig kiekviena valanda vis labiau ilso. Kaskart įkvėpusi pajusdavo, kaip čia trošku ir slogu. Jau keletą dienų negalėjo išlįsti viršun, gamtos reikalus atlikdavo nišoje šalimais. Dvokė išmatomis ir sugedusiu maistu.

Zofi dirstelėjo į miegančią Klarą. Šios alsavimas vis silpnėjo, ji priminė mirtinai sergantį žvėrelį, nulindusį į urvą gaišti. Išblyškusi, sukritusi, paakiuose ratilai. Pečių ir krūtinės ląstos kaulai atsikišę. Raudonplaukė suprato, kad mažajai draugei reikalinga pagalba. Nors prieš mažne keturias dienas sugirdytas gėrimas ir leido jai miegoti, karštis nenuslūgo. Be to, ligonės dešinioji kulkšnis ištino jau trigubai. Zofi tiesiog regėjo, kaip ši sunkiai pulsuoja. Visa koja iki pat kelio pamėlo. Vargani kompresai neką tegelbėjo.

Jau tris kartus mergaitė šliaužė į šulinio šachtą patikrinti, ar kelias laisvas. Tačiau kaskart išgirsdavo vyrų balsus. Juokas, murmesys, riksmai, žingsniai... Kažkas ten viršuje dėjosi, vyrai nebepaliko jųdviejų ramybėje nei dieną, nei naktį. Bet, ačiū Dievui, dar neaptiko slėptuvės. Zofi stebeilijosi į tamsą. Joms teliko pusė lajinės žvakės. Taupydama šviesą žvakigalio nebuvo uždegusi jau nuo vakar pietų. Nebeištvėrusi juodumos, nušliauždavo iki šulinio šachtos ir žiūrėdavo viršun į dangų. Bet netrukus nuo saulės šviesos įsiskaudėjus akims, tekdavo ropoti atgal.

Klarai tamsa netrukdė. Ji snūduriavo, o kai trumpam nubusdavo paprašyti vandens, Zofi suspaudusi jos ranką glostydavo draugę tol, kol ši vėlei panirdavo į miegą. Kartais dainuodavo jai daineles, nusiklausytas gatvėje. Retsykiais į galvą ateidavo eilutės, dainuotos tėvų, kol dar buvo gyvi. Tačiau iš jų telikę nuotrupos, praeities fragmentai, neaiškiai primenantys draugišką veidą ar šypseną.

Čiūčia liūlia lopšelį, ant stogelio čerpelės, ant stogelio skiedrelės, sergėk, Dieve, vaikelį...

Zofi pajuto, kaip sudrėko skruostai. Vis dėlto Klarai pasisekė. Ji rado mylinčią šeimą. Kita vertus, kas jai iš to dabar? Galuojasi plyšy tarp uolų, taip arti ir kartu taip toli nuo artimųjų namuose.

Laikui bėgant raudonplaukės akys apsiprato su tamsa. Matyti ji nematė, bet skyrė šviesų patamsį nuo tamsaus. Nebeužsigaudavo galvos klupinėdama tuneliais ir įžiūrėdavo kairėje bei dešinėje atsišakojančius takelius. Kartą prieš tris dienas be žvakės pasuko ne ten, kur reikia, ir po keleto žingsnių atsitrenkė į sieną. Akimirką ją pagavo didžiulė baimė, kad neras kelio atgal. Širdis pašėlusiai daužėsi, sukdamasi ratu mergaitė rankomis grabaliojo tuštumą. Bet tada išgirdo Klaros verkšlenimą. Orientuodamasi pagal šį garsą, vėl rado kelią atgal.

Po tokio nuotykio nuardė suknelės apsiuvą ir nuo jųdviejų nišos iki šulinio nutiesė vilnonį siūlą. Nuo tol visuomet tapsėdama iki šachtos basomis jautė šiurkštų siūlą.

Taip slinko jos dienos ir naktys. Zofi maitindavo Klarą, dainuodavo ją migdydama, paskendusi mintyse spoksodavo į tamsą. Retsykiais nušliauždavo į šviesą, kartu ir oro kvėptelėdavo. Kurį laiką svarstė iki šulinio šachtos nuvilkti ir ligonę, kad ši gautų oro bei šviesos. Bet, pirma, mergaitė, nors jos liesumas kėlė nerimą, nešti visgi buvo per sunki, o antra, vis pasikartojantis Klaros verkšlenimas atkreiptų vyrų viršuje dėmesį į jų slėptuvę. Vakarykštis garsus klyksmas mažųjų vos neišdavė. Tad joms teko pasilikti nišoje, giliai po žeme.

Jau ne kartą Zofi spėliojo, kam anksčiau naudoti šie tuneliai, jų aptikti bežaidžiant miške. Slėptuvėms? Susirinkimams? Ar galų gale juos iškasė visai ne žmonės, o nykštukai ir kaukai? Kartais ši girdėdavo kuždesius, tartum iš jos šaipytųsi mažos piktos būtybės. Bet tada paaiškėdavo, jog tai tik vėjas, švilpiantis pro kažkokius tolimus plyšius uolose.

Ir vėl pasigirdo garsas. Ne kuždėjimas, o akmenų bildesys gelmėje. Akmenų, nukritusių nuo šulinio krašto...

Zofi užėmė kvapą: nūn pasigirdo besikuždantys balsai. Kažkas nusikeikė. Balsai sklido ne iš viršaus kaip paprastai, jie suskambo visai arti, sakytum nuo šulinio dugno.

Mergaitė instinktyviai puolė traukti vilnonį siūlą tol, kol pirštais apčiuopė jo galą. Galimas daiktas, neras kelio atgal. Bet šiuo metu svarbiau, kad girdimi vyrai neaptiktų kelio pas jas. Apsikabinusi kelius, suspaudė Klaros ranką. Tada ėmė laukti.

Pradėjus temti, korikas pakilo iš samanų guolio ir žvilgtelėjo pro šakas į abu sargybinius.

– Teks juos supančioti, visa kita pernelyg pavojinga, – sušnibždėjo. – Skaisčiai šviečia mėnulis, o šulinys – pačiame kirtimo viduryje, gerai matomas iš visų pusių. Nelyginant plika subinė kapinėse.

– Bet... kaip ketinate su jais susidoroti? – sulemeno Simonas. – Vis dėlto jie dviese.

Budelis išsišiepė:

– Mudu juk taip pat.

Medikas sudejavo:

– Kuizelai, palikite mane ramybėje. Pastarąjį kartą nekaip pasirodžiau. Aš gydytojas, ne kelių plėšikas. Visai įmanoma, kad vėl viską sugadinsiu.

– Galimas daiktas, tu teisus, – pritarė Jakobas nenuleisdamas akių nuo sargybinių, greta bažnytėlės mūrų susikūrusių lauželį ir leidžiančių ratu degtinės butelį. Galiausiai vėl pasisuko į Simoną. – Gerai, lik čia ir nesijudink. Tuojau sugrįšiu.

Išlindęs iš krūmo, nušliaužė per aukštą pievą statybvietės link.

– Kuizelai! – sušnibždėjo jam pavymui vaikinas. – Neskriauskite jų, gerai?

Korikas dar kartą atsigręžė ir niūriai nusišypsojo. Iš po apsiausto išsitraukė nedidelę nusvidintą maumedžio kuoką.

– Tiesiog paskaudės makaules. Bet jas skaudės ir tada, jei toliau taip laks. Taigi, abiem atvejais baigtis ta pati.

Jis nusėlino iki medienos rietuvės, už kurios praeitą naktį slėpėsi Simonas. Ten susirado kumščio dydžio akmenį ir švystelėjo jį į bažnytėlės mūrus. Atsimušęs į mūrinę sieną akmuo barkštelėjo.

Medikas išvydo, kaip sargybiniai liovėsi gėrę ir suskato šnibždėtis tarpusavyje. Tada vienas jų atsistojo, pasiėmė kalaviją ir apėjo mūrinį pamatą. Už dvidešimties žingsnių jis pranyko iš kolegos akiračio.

Budelis tarytum juodas šešėlis metėsi ant jo. Gydytojas išgirdo duslų smūgį, trumpą dejonę, tada vėl stojo ramybė.

Tamsoje Simonas įžiūrėjo tik koriko siluetą. Jakobas kiūtojo už mūrelio, kol antrasis sargybinis pradėjo nerimauti. Po valandėlės šis ėmė iš pradžių tyliai, paskui vis garsiau šauktis pasigesto draugo. Nesulaukęs atsakymo, vyras atsistojo, pasičiupo ietį bei žibintą ir atsargiai pasuko už bažnytėlės mūro. Jam žingsniuojant pro krūmą, jaunuolis išvydo, kaip plykstelėjęs ūmai užgeso žibintas. Netrukus iš už krūmo išniro korikas ir mostelėjo medikui prieiti.

– Greičiau, turime juos supančioti ir užkimšti burnas, kol neatsigavo, – sukuždėjo jis, Simonui prisiartinus. Kuizelas vypsojo tartum sėkmingai iškrėtęs vaikėzišką pokštą. Iš atsinešto maišo ištraukė virvės ritinį.

– Esu tikras, kad manęs neatpažino, – tarė. – Rytoj jie Lechneriui papasakos apie visą būrį samdomų karių ir kaip didvyriškai juodu kovoję. Gal reikėtų užvožti keletą papildomų smūgių, kad turėtų įrodymų.

Švystelėjo gabalą virvės jaunuoliui. Juodu supančiojo abu sąmonės netekusius sargybinius. To, kurį korikas parbloškė pirmą, pakaušis šiek tiek kraujavo. Kitam ant kaktos jau kilo didžiulis gumbas. Simonas patikrino širdies ir kvėpavimo organų veiklą. Abu buvo gyvi. Palengvėjusia širdimi tęsė darbą.

Galiausiai drobės skiautėmis dar užkimšo abiem sargybiniams burnas ir nuvilko juos už medienos rietuvės.

– Taip juodu mūsų nepamatys net ir atsigavę, – paaiškino Jakobas jau žingsniuodamas prie šulinio. Medikas delsė. Nuskubėjęs atgal prie sargybinių stovyklos, atnešė dvi šiltas antklodes ir juos užklojo. Tada nubėgo paskui budelį. Jie tik gynėsi! Jei kada nors bus iškelta byla, jo rūpestis, reikia tikėtis, atsilieps bausmės sušvelninimui.

Jau patekėjęs mėnulis paskandino statybvietę melsvoje šviesoje. Mažas sargybinių lauželis vos ruseno. Tvyrojo visiška tyla. Net paukščiai liovėsi čiulbėti. Prie sutrūnijusios medinės konstrukcijos virš šulinio kažkada, matyt, buvo pritaisyta grandinė su kibiru. Dėl keleto laipteliais į krūvą sukrautų akmenų galėjai patogiau persiropšti per kraštą. Kuizelas prikišo deglą prie veleno, kėpsančio virš šulinio angos.

– Štai, neseni įbrėžimai, – sumurmėjo braukdamas pirštu per veleną. – Kai kur pro sutrūnijusį paviršių švysčioja šviesi mediena.

Žvilgtelėjęs žemyn, linktelėjo.

– Vaikai per veleną permetė lyną ir juo nusileido.

– O kodėl dabar čia nekabo joks lynas, jeigu jos apačioje? – suabejojo Simonas.

Korikas gūžtelėjo.

– Greičiausiai Zofi nusileidusi lyną pasiėmė, kad niekam nekiltų įtarimų. Norint išlipti, tenka permesti jį per veleną iš apačios. Nepasakysi, kad paprasta, bet tikiu, kad mergaitė tai sugebėtų.

Vaikinas linktelėjo.

– Matyt, taip ji išsiropštė, kai susirado mane miške norėdama papasakoti apie Klarą, – tarė pažvelgdamas žemyn. Duobė buvo juoda kaip juos supanti naktis. Švystelėjęs žemyn keletą akmenų, išgirdo juos atsimušant.

– Išprotėjai? – nusikeikė budelis. – Dabar jos ten apačioje tikrai žino, kad ateiname!

Simonas sumikčiojo:

– Aš... aš tenorėjau patikrinti, koks šulinio gylis. Kuo šulinys gilesnis, tuo ilgiau akmuo krinta. O pagal laiką, praėjusį nuo...

– Avigalvi, – nutraukė jį Jakobas, – šulinys negali būti gilesnis nei dešimt žingsnių. Kitaip Zofi niekaip nepajėgtų permesti lyno iš apačios, norėdama miške aplankyti tave.

Ir vėl Simoną apstulbino nesudėtinga, tačiau nepaneigiama koriko logika. Tuo metu Kuizelas ištraukė iš maišo dar vieną virvę ir ėmė rišti ją prie veleno.

– Leisiuosi pirmas, – tarstelėjo. – Jei apačioje ką nors rasiu, mostelėsiu tau žibintu, kad leistumeisi paskui.

Vaikinas linktelėjo. Korikas stipriai timptelėjo virvę dar kartą tikrindamas veleno tvirtumą. Šis sutraškėjo, bet laikė. Budelis prisirišo žibintą prie diržo, čiupo lyną abiem rankomis ir nuslydo žemyn.

Jau už kelių metrų jį prarijo tamsa. Tik šviesos taškelis teišdavė, kad apačioje ant virvės kadaruoja žmogus. Tas šviesos taškelis leidosi vis giliau ir giliau, kol staiga sustojo. Tada šviesa sutvyksėjo. Korikas mojavo žibintu.

Simonas dar kartą giliai atsikvėpė. Jis taip pat prisirišo žibintą prie diržo ir stvėręs lyną nusirabždino žemyn. Atsidavė drėgme ir pelėsiais. Prieš pat akis žemyn nubyrėjo truputis molingos žemės. Molis, kokį jie rado vaikų panagėse...

Jau už kelių metrų suprato, kad Kuizelas buvo teisus. Už maždaug dešimties žingsnių pasirodė dugnas. Žibintų šviesoje sužvilgėjo keletas vandens balučių, bet šiaip šulinys buvo sausas. Nusileidęs vaikinas sumojo kodėl. Vienoje šachtos pusėje žiojėjo pusiau ovali anga aukštumo ligi kelių, Simonui ji priminė koplyčios vartų arką. Atrodė, tarytum molingoje dirvoje ją būtų iškasę žmonės. Toliau driekėsi žemas tunelis. Greta angos išsišiepęs stypsojo korikas. Mostelėjo į įėjimą žibintu.

– Barzdukų urvas, – sušnibždėjo. – Kas galėjo pamanyti? Nežinojau, kad šiame krašte jų apskritai yra.

– Kas? – nesuprato gydytojas.

– Požeminiai tuneliai. Kartais žmonės juos dar vadina „nykštukų urvais“ arba „kaukelių olomis“. Karo metais daug jų teko regėti. Juose slėpdavosi valstiečiai užėjus kareiviams. Kartais neišlįsdavo dienų dienas. – Budelis pašvietė deglu į tamsų tunelį. – Šias olas iškasė žmonės, – tyliai pridūrė. – Jos labai senos, ir niekas nežino, kam jų reikėjo. Kai kurie tiki, kad jas iškasė kaip slėptuves. Bet mano senelis pasakojo, kad čia ramybę atrandančios mirusiųjų sielos. Dar kiti tvirtina, jog tai pačių nykštukų darbas.

Simonas atidžiau įsižiūrėjo į pusovalį. Jis iš tiesų priminė įėjimą į nykštukų olą.

Arba pragaro vartus...

Jaunuolis krenkštelėjo:

– Klebonas pasakojo, neva seniau čia susitikinėdavę burtininkai ir raganos. Pagoniška vieta jų pragaištingoms šventėms. Ar tai galėtų būti susiję su šiuo... barzdukų urvu?

– Šiaip ar taip, – atsiklaupė Jakobas Kuizelas, – teks lįsti vidun. Tad pirmyn.

Medikas užsimerkęs sukalbėjo greitą maldą debesuotam dangui, niūrančiam už dešimties žingsnių virš jų. Tada paskui koriką įšliaužė į siaurą urvą.

Viršuje, prie šulinio krašto, velnias kilstelėjo nosį. Užuodė kerštą ir atpildą. Kiek luktelėjęs, nusileido virve žemyn.

Vos įlindęs Simonas sumojo, kad tai nebus malonus pasivaikščiojimas. Jau už keleto metrų tunelis susiaurėjo. Norint prasibrauti, vienoje vietoje teko kone šonu šliaužti pasiremiant pečiais. Gydytojas jautė, kaip aštriabriauniai akmenys raižo jo veidą ir kūną. Vėliau urvas vėl praplatėjo, nors ir nedaug. Vaikinas susilenkęs metras po metro stūmėsi pirmyn, vienoje rankoje nešdamas žibintą, kita remdamasis į drėgną molio sieną šone. Mėgino negalvoti apie tai, kaip dabar išrodo jo kelnės ir liemenė. Tamsoje vis tiek nematyti.

Vienintelis jo orientyras buvo priešais mirgantis koriko žibintas. Jakobas Kuizelas akivaizdžiai vargo sprausdamas raumeningą, platų kūną pro šią adatos ąselę. Nuo lubų jam už apykaklės vis byrėjo žemė. Lubos buvo išgaubtos nelyginant kalnakasių šachtoje. Vienodais atstumais sienose pasirodydavo plaštakos didumo aprūkusios nišos. Atrodė, kad kadaise jose stovėjo žvakės ar aliejinės lempos. Šios nišos leido Simonui matuoti tunelio ilgį. Vis dėlto jau po kelių minučių jis prarado bet kokį laiko pojūtį.

Virš jų slūgsojo tonos uolienos ir žemės. Medikas trumpai susimąstė apie tai, kas nutiktų, jei šlapias molis virš jo staiga įgriūtų, ar dar spėtų ką pajusti? Ar uola maloningai sulaužytų jam sprandą, ar lėtai uždusintų? Pastebėjęs, kad širdis ima daužytis, pamėgino mintis nukreipti į ką nors gražesnio. Mąstė apie Magdaleną, jos juodus plaukus, tamsias besijuokiančias akis, putlias lūpas... Aiškiai išvydo jos veidą priešais akis, kone pasiekiamą ranka. Ūmai šios išraiška pasikeitė, atrodė, lyg norėtų jam kažką sušukti. Burna sužiopčiojo be garso, akyse žybtelėjo didžiulė baimė. Kai mergina visiškai atsigręžė, fantazija susprogo tarytum muilo burbulas. Tuneliui staigiai pasisukus, priešais atsivėrė žmogaus aukščio patalpa.

Korikas atsitiesęs apšvietė ją žibintu. Greitosiomis nusipurtęs nuo kelnių purvą, Simonas taip pat apsižvalgė.

Daugmaž kvadratinės patalpos plotis ir ilgis buvo apie trys žingsniai. Šonuose išsidėsčiusios nedidelės nišos ir laipteliai priminė lentynas. Kitoje pusėje kiek nuožulniai leidosi dar du tuneliai. Tokios pat ovalios formos, kaip ir pirmasis. Kairiajame patalpos kampe atremtos kopėčios vedė prie urvo lubose. Jakobas apšvietė jas žibintu. Blyškioje šviesoje vaikinas išvydo žalsvus sutrešusius kopėčių skersinius. Du jų buvo visiškai perlūžę. Gydytojas suabejojo, ar šios kopėčios apskritai dar gali ką nors išlaikyti.

– Šios tikrai čia stovi jau amžių amžius, – nusprendė Kuizelas ir tikrindamas pabarbeno į medieną. – Šimtą, galbūt du šimtus metų?.. Velnias žino, kur jos veda. Man regis, čia prakeiktas labirintas. Turėtume šūktelėti vaikams. Jeigu jiems pakanka proto, mums atsakys, ir slėpynės pagaliau baigsis.

– O jeigu mus... išgirs kas nors kitas? – baugščiai paklausė Simonas.

– Pf, kas gi? Mes taip giliai po žeme, kad kone apsidžiaugčiau, jei mūsų riksmai prasiskverbtų į išorę, – korikas išsišiepė. – Galgi mus užgrius ir prireiks pagalbos. Visa tai neatrodo itin tvirtai, ypač siaurasis įėjimo tunelis...

– Kuizelai, prašyčiau. Tokiais dalykais nejuokaujama.

Medikas vėl pajuto virš jų galvų slūgsančias tonas žemės. Tuo metu budelis pašvietė į priešais besidriekiantį urvą. Šūktelėjo į tamsą:

– Vaikai, tai aš, Jakobas Kuizelas! Jums nėra ko bijoti! Jau žinome, kas nori jums pakenkti! Su mumis būsite saugūs. Tad išlįskit, būkit geri!

Jo balsas nuskambėjo keistai dusliai ir tyliai, tarsi juodu supantis molis sugertų žodžius nelyginant vandenį. Atsakymo nesigirdėjo. Kuizelas pamėgino dar kartą:

– Vaikai! Ar girdite mane?! Viskas bus gerai! Pažadu, kad išgabensiu jus iš čia sveikus! Ir kiekvienam, kas palies nors plaukelį, sulaužysiu visus kaulus!

Vis dar jokio atsakymo. Tik tyliai kažkur tekšeno upeliūkštis. Staiga korikas taip tvojo delnu į molinę sieną, kad nuo šios atskilo keli grumstai.

– Po perkūnais, judinkitės pagaliau, prakeikta suskretėlių šutve! Arba taip iškaršiu jums subines, kad tris dienas nepaeisit!

– Nemanau, kad toks tonas paskatins jas išlįsti, – pastebėjo Simonas. – Gal turėtumėte...

– Cit.

Jakobas priglaudė prie lūpų pirštą ir parodė į priešais žiojinčią angą. Pasigirdo tylus verkšlenimas. Kone begarsis. Gydytojas užsimerkė mėgindamas nustatyti, iš kur jis sklinda. Jam nepavyko. Negalėjo tiksliai pasakyti, ar veikiau iš viršaus, ar iš šono. Atrodė, lyg balsas skverbtųsi kiaurai žemę.

Budeliui, rodos, taip pat kilo sunkumų. Šis vis dairėsi tai aukštyn, tai į šoną. Galiausiai gūžtelėjo.

– Turėsime išsiskirti. Aš kopėčiomis lipsiu viršun, tu keliauk toliau vienu iš tunelių. Kas jas randa – garsiai šaukia.

– O jei nerasime? – pasidomėjo Simonas, kuriam vien nuo minties, jog vėl teks šliaužti siauru urvu, bemaž darėsi bloga.

– Ieškodamas skaičiuok iki penkių šimtų. Jei ligi tol nieko nerasi, grįžk. Vėl čia susitikę, sugalvosime ką nors kita.

Vaikinas linktelėjo. Kuizelas užlipo nuo jo svorio pavojingai braškančiomis kopėčiomis. Dar kartą žvilgtelėjo žemyn į jaunuolį.

– Ak ir, Fronvyzeri...

Simonas viltingai pakėlė akis:

– Taip?

– Nepasiklysk. Kitaip tave ras tik paskutinę teismo dieną.

Korikas vypsodamas pranyko lubų angoje. Kurį laiką gydytojas dar girdėjo jį patalpoje virš savęs, tada stojo tyla.

Atsidusęs medikas leidosi prie įėjimų į tunelius. Abu buvo vienodo dydžio ir vienodai tamsūs. Į kurį turėtų lįsti? Iš pradžių ketino į pagalbą pasitelkti skaičiuotę, bet tada vis dėlto spontaniškai pasirinko dešiniąją angą.

Pašvietęs vidun pastebėjo, kad vos juosmenį siekiantis urvas leidžiasi kiek nuožulniai. Molinga žemė buvo virtusi drėgna terlyne. Šonuose žemyn sruveno mažyčiai upeliūkščiai. Simonas atsiklaupė ir nuropojo į priekį. Labai greitai pajuto, kad žemė po juo gliti it vandens augalai. Pabandė delnais atsiremti į šonus. Bet dėl dešinėje rankoje laikomo žibinto nuslydęs vis atsitrenkdavo į kairiąją sieną. Galiausiai nebeįstengė išsilaikyti. Teko apsispręsti, ar paleisti žibintą ir įsikibti, ar tiesiog čiuožti žemyn. Pasirinko čiuožimą.

Tunelis, kuriuo šliuožė, darėsi vis statesnis. Už kelių metrų staiga pajuto, kad žemė po juo išnyko. Jis lėkė oru! Nespėjęs net riktelėti, vėl nusileido. Trenkiantis į kietą priemolį iš rankos išsprūdęs žibintas nuriedėjo į kampą. Akimirką Simonas dar įžiūrėjo uolėtą patalpą, panašią į ankstesniąją, tada žibintas užgeso.

Jį prarijo juoduma.

Tamsa buvo tokia aklina, kad atrodė, jog vaikinas atsitrenkė į sieną. Praėjus pirmajai baimei, apgraibomis nuropojo ta kryptimi, kur spėjo nukritus žibintą. Jo ranka grabinėjo akmenis ir molio grumstus, trumpai paniro į šaltą balos vandenį ir galiausiai užčiuopė šiltą metalą.

Ketindamas vėl įžiebti žibintą palengvėjusia širdimi siektelėjo dėželės su pintimi kelnių kišenėje.

Jos nebebuvo.

Apsičiupinėjo kišenes, pirmiausia kairiąją, tada dešiniąją. Galiausiai išrausė vidinę liemenės kišenę. Nieko. Veikiausiai dėželė su pintimi išslydo arba krintant, arba jau anksčiau, šliaužiant tuneliais. Mėšlungiškai spausdamas benaudį žibintą, kita ranka klūpomis, aklai, nesiorientuodamas grabaliojo pamestos dėželės. Neilgai trukus pasiekė priešinę sieną. Apsigręžęs vėl nuropojo atgal. Pakartojęs tai tris kartus, pasidavė. Dėželės su pintimi čia neras.

Simonas stengėsi išlikti ramus. Aplinkui tebetvyrojo juoduma. Jautėsi tarytum palaidotas gyvas, jo kvėpavimas padažnėjo. Atsirėmęs į šlapią sieną, riktelėjo korikui:

– Kuizelai! Aš nuslydau! Mano žibintas užgeso! Turite man padėti!

Tyla.

– Po paraliais, Kuizelai! Tai nejuokinga!

Nesigirdėjo nieko, išskyrus dažną jo paties alsavimą ir atsitiktinį tekštelėjimą. Ar gali būti, kad visus garsus čia apačioje sugeria molis?

Atsistojęs apčiuopomis nuslinko palei sieną. Už kelių metrų jaunuolio ranka grybštelėjo tuštumą. Aptiko kelią į viršų! Palengvėjusia širdimi apčiupinėjo išėjimą. Maždaug rankos pločio anga prasidėjo sulig krūtine. Pro ją įkrito į šią patalpą. Jeigu pavyktų vėl užšliaužti į viršų, tiesą sakant, neišvengiamai turėtų sutikti koriką. Nors ir neskaičiavo iki penkių šimtų, atrodė, kad užtruko čia amžinybę. Budelis jau tikrai bus sugrįžęs.

Bet kodėl tada šis neatsiliepė?

Simonas susitelkė ties tuo, kas jo laukė. Sukandęs žibintą dantimis, kilstelėjo kūną aukštyn ir jau ketino stumtis urvu į viršų, kai pastebėjo vieną dalyką.

Urvas nežymiai leidosi žemyn.

Bet kaip tai įmanoma? Juk į patalpą šlumštelėjo iš viršaus. Tad tunelis turi kilti!

O gal tai kitas tunelis?

Medikas pasibaisėjęs suvokė, kad pasiklydo. Jau ketino grįžti atgal į patalpą ir ieškoti reikiamo išėjimo, kai išgirdo garsą.

Verkšlenimą.

Jis sklido iš tunelio, vedančio žemyn, visai arti.

Vaikai! Ten, apačioje, vaikai!

– Zofi! Klara! Ar girdit mane? Tai aš, Simonas! – šūktelėjo žemyn.

Verksmas liovėsi. Vietoj jo pasigirdo Zofi balsas:

– Ar tai tikrai tu, Simonai?

Jaunuolį apėmė palengvėjimas. Bent jau vaikus rado! Galbūt korikas jau pas juos? Žinoma! Nieko nepešęs viršutinėje patalpoje, nulipo žemyn ir pasirinko antrąjį tunelį. O dabar kartu su vaikais bando iškrėsti jam pokštą!

– Ar Kuizelas pas jus?! – paklausė.

– Ne!

– Tikrai ne?! Turit man pasakyt, vaikai! Tai jau nebe žaidimas!

– Prisiekiu švenčiausiąja Mergele Marija, ne! – suskambo raudonplaukės balsas. – O Dieve, aš taip bijau! Girdėjau žingsnius, o juk negaliu pasitraukti dėl Klaros...

Jos balsą nustelbė rauda.

– Zofi, tau nėra ko bijoti! – pabandė nuraminti ją Simonas. – Juk tai buvo mūsų žingsniai! Ištrauksime jus iš čia! Kas Klarai?!

– Ji... ji serga! Karščiuoja ir negali paeiti!

„Na, puikumėlis, – pamanė medikas. – Mano žibintas užgesęs, pats pasiklydau, korikas pragaišęs, o dabar dar teks vieną vaikų išnešti!“ Akimirką jį apėmė troškimas verkti kaip Zofi, bet susivaldė.

– Mums... mums tikrai pavyks, Zofi! Be jokios abejonės! Ateinu pas tave!

Sukandęs žibintą dantimis, nučiuožė tuneliu žemyn. Šįkart buvo pasirengęs kristi. Nulėkęs vos pusę metro, bemaž minkštai šlumštelėjo į ledinio molingo vandens balą.

– Simonai?!

Zofi balsas atsklido iš kairės. Jam pasirodė, jog tamsoje regi jos šešėlį. Kiek juodesnė vieta lėtai svyravo pirmyn atgal. Vaikinas pamojavo. Tik tada jam dingtelėjo, kad tamsoje tai beprasmiška.

– Aš čia, Zofi. Kur Klara? – sukuždėjo.

– Ji guli šalia manęs. Kur vyrai?

– Kokie vyrai?

Kalbėdamas jaunuolis šliaužė šešėlių link. Užčiuopė akmeninį laiptelį, nuklotą samanomis ir šiaudais.

– Na, vyrai, kuriuos girdėjau viršuje. Ar jie dar ten?

Simonas pirštais kilo laipteliu aukštyn. Jis buvo tokio ilgio ir pločio kaip lova. Pajuto tysantį vaiko kūnelį. Vėsi oda, maži kojų piršteliai, skaruliais apvyturiuotos pėdos.

– Ne, – atsakė. – Jų... nebėra. Galite nesibaimindamos išlįsti.

Zofi šešėlis atsidūrė visai čia pat. Medikas siektelėjo jo. Užčiuopė suknelę. Jį nutvėrė ranka ir suspaudė glėbyje.

– O Dieve, Simonai! Aš taip bijau!

Apkabinęs mažą kūnelį, vaikinas jį paglostė.

– Viskas bus gerai. Viskas bus gerai. Dabar tereikia...

Jam už nugaros pasigirdo gremžimas. Kažkas pro angą lėtai stūmėsi į patalpą.

– Simonai! – suklykė Zofi. – Ten kažkas yra! Matau jį. O, Dieve, matau jį!

Gydytojas atsigręžė. Vienoje vietoje netoli nuo jų juoduma atrodė tamsesnė nei kitur. Ir ta juoduma artėjo.

– Ar turi čia šviesos?! – suriaumojo Simonas. – Žvakę?! Ką nors?!

– Tu... turiu pinties ir titnago. Turi kažkur čia mėtytis... Dėl Dievo meilės, Simonai! Kas... kas tai?

– Zofi, kur pintis? Atsakyk!

Raudonplaukė pratrūko klykti. Jaunuolis skėlė jai antausį.

– Kur pintis?! – dar kartą riktelėjo į tamsą.

Antausis gelbėjo. Zofi bemat nutilo. Kurį laiką pagrabinėjusi aplinkui, ištiesė jam pluoštinį pinties gabalėlį ir vėsų titnagą. Gydytojas išsitraukė iš už diržo peilį ir puolė lyg pašėlęs daužyti akmenį į šaltą plieną. Šoktelėjo kibirkštys. Pintis ėmė gruzdėti. Jo delne plykstelėjo mažytė liepsnelė. Bet nuo rusenančių plaušų bedegdamas žibintą, už nugaros pajuto dvelktelėjimą. Šešėlis juos puolė.

Prieš žibintui užgęstant antrą kartą, Simonas blėstančioje šviesoje dar išvydo besileidžiančią ranką. Paskui užgriuvo tamsa.

Tuo metu korikas praėjo dar dvi patalpas, bet vaikų nerado nė pėdsako. Kambarėlis, į kurį pateko užlipęs kopėčiomis, buvo tuščias. Ant žemės voliojosi seno ąsočio šukės ir keletas sutrūnijusių statinės šulų. Kampuose išsidėsčiusios nugludintos akmeninės nišos atrodė taip, lyg jose būtų baugščiai kiūtoję jau šimtai žmonių. Iš šios patalpos tolyn į tamsą taip pat vedė du tuneliai.

Jakobas Kuizelas nusikeikė. Pasirodo, šis barzdukų urvas – iš tiesų labirintas! Visai įmanoma, kad jis po žeme nusidriekia iki pat bažnytėlės mūrų. Galbūt klebono vaiduoklių istorijose visgi yra tiesos. Kokios slaptos apeigos galėjo čia vykti? Kiek barbarų ir kareivių ordų pražygiavo, giliai po žeme užkariautojų žingsnių ir balsų baugščiai klausantis vyrams, moterims ir vaikams? Niekada to nesužinos.

Virš įėjimo į kairįjį tunelį buvo išbraižyti keli ženklai, kurių Jakobas nesuprato. Linijas, kreives ir kryžius išrėžti galėjo tiek gamta, tiek žmogus. Ir čia pro siaurą landą teko grūste prasigrūsti. Kažin istorijose, prieš beveik trisdešimt metų jam pasakotose vienos senos pribuvėjos, yra tiesos? Praėjimai tyčia palikti tokie siauri, kad kūnas motinėlei žemei atiduotų visa, kas negera, visas ligas, visas blogas mintis?

Prasispraudęs pro siaurą plyšį, atsidūrė dar vienoje patalpoje. Lig šiol didžiausioje. Budelis galėjo stovėti stačias, iki priešinės sienos buvo mažiausiai keturi žingsniai. Joje žiojėjo siaura anga, vedanti tiesiog tolyn, dar viena vėrėsi tiesiai virš Kuizelo galvos. Per veidą brūkštelėjo iš siauros šachtos nutįsusios gelsvos piršto storumo šaknys. Aukštai aukštai viršuje korikas manėsi įžiūrįs neryškų spindulėlį. Mėnulio šviesa? Ar tik iliuzija, sukurta šviesos išsiilgusių akių? Pamėgino apskaičiuoti, per kokį atstumą jau nutolo nuo šulinio. Galimas daiktas, kad stovi tiesiai po liepa proskynos viduryje. Liepa nuo seno laikyta šventu medžiu, milžiniškas egzempliorius statybvietėje tikrai skaičiavo ne pirmą šimtą metų. Galbūt seniau liepos kamieną su šia sielų poilsio vieta jungė tunelis?

Jakobas pabandė timptelėti už šaknų, šios pasirodė besą pakankamai tvirtos, kad išlaikytų tam tikrą svorį. Kurį laiką svarstė, ar neprisitraukus jomis aukštyn, kad galėtų patikrinti, ar tai tikrai liepa. Bet paskui vis dėlto nusprendė pasirinkti horizontalų tunelį. Jeigu ten nieko neras, grįš atgal. Mintyse vis dar skaičiavo. Jau netrukus pasieks su Simonu sutartus penkis šimtus.

Pasilenkęs įropojo į siaurą tunelį. Lig šiolei siauriausią. Pečius gremžė molis ir akmenys. Išdžiūvusioje burnoje jautė dulkių ir purvo skonį. Jam pasirodė, kad tunelis vis siaurėja it piltuvas. Akligatvis? Jau taisėsi ropoti atgal, kai žibinto šviesoje pastebėjo, jog už kelių metrų tunelis vėl praplatėja. Sunkiai pasistūmė į priekį. Tarytum kamštis, ištrauktas iš butelio, pagaliau atsidūrė dar vienoje patalpoje.

Ji buvo tokia žema, kad stovėti įstengė tik susilenkęs. Jau už dviejų žingsnių stūksojo drėgna molio siena. Daugiau angų nematyti. Tai aiškiai labirinto pabaiga. Teks grįžti.

Besigręždamas į siaurą landą, akies kampučiu pastebėjo kai ką, kas prikaustė jo dėmesį.

Kažkas kairėje patalpos pusėje, krūtinės aukštyje, buvo kažką išraižęs molyje. Šįkart tai ne paprasti brūkšneliai ar keverzonės, kaip virš ankstesniojo įėjimo. Tai buvo užrašas ir, atrodo, ne itin senas.

F. S. hic erat XII. Octobris, MDCXLVI.

Jakobui Kuizelui užėmė kvapą.

F. S...

Ši santrumpa veikiausiai reiškia „Ferdinandas Šrėfogelis“! Jis lankėsi čia 1646 metų spalio 12 dieną ir, rodos, troško, kad būsimosios kartos apie tai sužinotų.

Korikas greitai paskaičiavo. 1646 metais Šongau užėmė švedai. Miesto nepaleido pelenais tik dėl to, kad miestiečiai sumokėjo nemažą išpirką. Vis dėlto per kitus dvejus metus liepsnų grobiu pavirto visos Šongau apylinkės: Altenštatas, Nyderhofenas, Zojenas ir Hohenfurchas taip pat. Kuizelas susimąstė. Jo žiniomis, Šongau švedams atiduotas 1646 metų lapkritį. Taigi senojo Šrėfogelio apsilankymas čia dar tų pačių metų spalį, tiesą sakant, galėjo turėti tik vieną priežastį.

Jis labirinte paslėpė savo turtą.

Vyro mintys vijo viena kitą. Turbūt senis visada žinojo apie barzdukų urvą – sena šeimos paslaptis, kurią galiausiai nusinešė į kapus. Užėjus švedams, ją prisiminė ir didžiąją dalį pinigų užkasė čia. Jakobas Šrėfogelis Simonui minėjo, kad pinigų tėvas testamentu beveik nepaliko. Nūn korikas suprato kodėl.

Senis visą tą laiką lobį laikė čia, turbūt būsimiems sunkesniems laikams! O susivaidijęs su sūnumi, nusprendė žemės sklypą su visu lobiu užrašyti Bažnyčiai. Tiesa, šiai apie tai prasitarė tik užuominomis. Ką ten Šrėfogelis sakė klebonui?

Žemės sklypas jums dar pasitarnaus darant gera...

Kas žino, gal jis klebonui dar ketino viską papasakoti, bet staiga mirė. O galbūt vis dėlto norėjo nusinešti paslaptį į kapus. Juk Ferdinandas Šrėfogelis visada garsėjo kaip keistuolis. Tačiau kažkas, matyt, paslaptį žinojo ir ėmėsi visų priemonių lobiui rasti. Nepažįstamojo planus iš pradžių sužlugdė raupsuotųjų prieglaudos statyba. O tada šis pasikvietė samdomus karius, kuriems liepė žlugdyti statybas, kad pats galėtų ilgiau ieškoti nepastebėtas.

Nepažįstamasis neišsigando net trijų žmogžudysčių. Vaikų žmogžudysčių...

Jakobas Kuizelas susimąstė. Matyt, vaikai kažką pamatė, kažką, kas vyriškį galėjo išduoti. Ar vis dėlto jie žinojo apie lobį, ir šis mėgino tą paslaptį iš jų išgauti?

Korikas žibintu apšvietė molingą žemę. Ten kūpsojo krūva šiukšlių. Viename kampe šliejosi aprūdijęs kastuvėlis. Kuizelas išrausė atliekas rankomis. Nieko neradęs, čiupo įrankį ir įniko kasti. Vieną akimirką pamanė tolumoje išgirdęs kažkokį garsą, lyg ir tylų riksmą. Sustojo. Nieko daugiau neišgirdęs, darbavosi toliau. Patalpą užpildė kastuvo džerškėjimas ir sunkus jo paties alsavimas. Kasė kasė, kol galiausiai atsimušė į kietą uolieną. Lobio nė pėdsako. Nei skeveldrų, nei tuščios dėžutės – visiškai nieko. Gal vaikai jau anksčiau čia apsilankė ir pasiėmė lobį?

Jo žvilgsnis dar kartą nuslydo užrašu ant sienos.

F. S. hic erat XII. Octobris, MDCXLVI...

Nustebęs žengė prie sienos. Aplink užrašą ji atrodė šviesesnė nei kitur. Rankos ilgio kvadratas buvo paskubomis užglaistytas moliu, stengiantis nuslėpti skirtumą nuo kitos sienos dalies.

Korikas čiupo kastuvą ir iš visų jėgų trenkė į užrašą. Moliui nutrupėjus pasirodė raudonos plytos. Jis smogė dar kartą. Plytos suskilo, susidarė plyšys. Iš pradžių vos kumščio dydžio, bet budeliui trenkus dar tris kartus prasiplėtė atverdamas užmūrytą nišą.

Nišoje kiūksojo užvaškuota molinė puodynė.

Jakobas skėlė į ją kastuvu. Puodynei sudužus, į nišą pasipylė auksinių ir sidabrinių monetų srovė. Jos žvilgėjo žibinto šviesoje, lyg vos vakar nublizgintos.

Ferdinando Šrėfogelio lobis... Kuizelas jį rado.

Kiek korikas įžiūrėjo, tai buvo sidabriniai pfenigai ir auksiniai Reino guldenai, visi puikiai išsilaikę ir nepriekaištingo svorio. Per daug, kad skaičiuotum. Vyras apytikriai nustatė, kad monetų daugiau nei šimtas. Už šiuos pinigus galėjai pasistatyti naują namą mieste arba nusipirkti tvartą su grynaveisliais žirgais! Dar niekada gyvenime budelis nebuvo matęs tiek pinigų vienoje krūvoje.

Virpančiais pirštais surinko monetas ir susipylė jas į maišą. Pasigirdo žvangesys, ir maišas gerokai pasunkėjo. Galiausiai įsikandęs maišą į dantis siauru tuneliu nuslinko į patalpą šalimais.

Vargais negalais paršliaužęs atgal, Jakobas Kuizelas suplukęs atsitiesė, nusipurtė nuo apdaro molio dulkes ir leidosi į pirmąją patalpą. Išsišiepė. Jaunasis Simonas turbūt jau seniai pargrįžęs ir baugščiai laukia tamsoje jo pasirodymo. Arba jau rado vaikus. Ar prieš tai negirdėjo tylaus šūksnio? Šiaip ar taip, jaunuolio laukia graži staigmenėlė...

Nuožmiai šypsodamasis korikas praėjo pro šaknis, kadaruojančias iš plyšio viršuje.

Jam kilo įtarimas.

Kodėl jos juda?

Nuo tada, kai praeidamas brūkštelėjo per šaknis, prabėgo nemažai laiko. Vis dėlto jos vis dar palengva siūbavo. Vėjo čia apačioje nebuvo. Tad arba šaknis išjudino kažkas, nužingsniavęs per proskyną tiesiai virš jo, arba...

Kažkas prisilietė prie jų iš apačios.

Nejau pro čia praėjo dar kas nors? Tačiau kas? Ir kur? Patalpa turėjo tik du išėjimus. Iš vieno jis išlindo prieš tai, o kitas baigėsi akligatviu.

Aišku, neskaitant šachtos viršuje.

Korikas atsargiai prisiartino prie angos ir žvilgtelėjo aukštyn. Gelsvos šaknys nelyginant pirštai brūkštelėjo jam per veidą.

Tą akimirką iš šachtos ant jo šoko kažkas didelis ir juodas tarytum milžiniškas šikšnosparnis. Kuizelas instinktyviai metėsi į šoną ir skaudžiai susitrenkė petį į priemolį. Vis dėlto jam pavyko nepaleisti degančio žibinto. Karštligiškai apsičiupinėjo diržą, už kurio kyšojo maumedžio kuoka. Akies kampučiu išvydo figūrą, vikriai nusiritusią žeme ir vėl besistojančią ant kojų. Ji vilkėjo kraujo raudonumo liemenę. Skrybėlė su gaidžio plunksna per šuolį nuslydo nuo galvos. Kaulo baltumu šviečianti dešinioji ranka laikė deglą, kairioji gniaužė kardo rankeną.

Velnias nusišypsojo:

– Geras šuolis, korike. Bet nejau tikrai manai, kad tai padės tau nuo manęs pasprukti?

Jis parodė į kuoką Kuizelo rankoje. Budelis, jau pašokęs ant kojų, lingavo didžiuliu kūnu pirmyn atgal laukdamas puolimo. Kuoka jo dešinėje letenoje iš tikrųjų atrodė kaip žaisliukas.

– Tokiam kaip tu daugiau ir nereikia, – atšovė. – Kai su tavimi susidorosiu, motina nebepažins. Jei apskritai kada tokią turėjai.

Tebesišypsodamas Jakobas mintyse nusikeikė. Kvailys! Parodė samdomam kariui kelią pas vaikus! Juk buvo aišku, kad velnias juos seks. Lyg asilai pakliuvo į jo spąstus!

Akies kampučiu bandė įžiūrėti tunelį sau už nugaros. Velnias teisus. Jau vien dėl didesnio pasiekiamumo prieš vyrą, ginkluotą kardu, jis neturi nė menkiausios galimybės. Be to, priešais stovi įgudęs kovotojas. Jau vien iš to, kaip valdo kardą, Kuizelas galėjo spręsti, kad reikalų turi su mažų mažiausiai lygiaverčiu priešininku. Šioks toks raišavimas samdomam kariui, atrodo, nekliudė. Turbūt negalia pasireikšdavo tik prireikus įveikti didesnius nuotolius. Šiaip ar taip, vyriškis nė iš tolo nekėlė įspūdžio, kad yra nepavojingas. Priešingai, samdomas karys tryško kovingumu.

Jakobas mintyse persijojo jam likusias galimybes. Atsitraukimas neįmanomas. Siauru tuneliu, vedančiu šulinio link, pasprukti nepavyks, velniui prieš tai nesukapojus jo į gabalėlius. Telieka tikėtis, kad Simonas laiku pastebės kovą ir ateis jam į pagalbą. Ligi tol teks vilkinti laiką.

– Na, eikš, ar drąsus tik prieš vaikus ir moteris?! – šūktelėjo korikas taip garsiai, kad, jo manymu, gydytojas turėjo išgirsti. Dar kartą vogčiomis žvilgtelėjo į išėjimą.

Velnias užjaučiamai perkreipė lūpas.

– O, tikiesi pagalbos? – pasiteiravo. – Patikėk, šie tuneliai tokie išsišakoję ir gilūs, kad tavo riksmas tepasiekia artimiausią sieną. Pažįstu tokius urvus. Per karą ne vieną jų išrūkiau. Pusiau užtroškusiems valstiečiams išsvirduliavus, ramiai galėdavau juos pribaigt. O dėl mediko...

Mostelėjo į siaurą išėjimą, aukštumo ligi juosmens.

– Jis mielai gali prisijungt. Vos tik iškiš galvą, nukirsiu ją it vištai.

– Prisiekiu, jei palietei nors plauką ant Simono ar Magdalenos galvos, sulaužysiu tau kiekvieną kaulelį, – sukuždėjo budelis.

– O, tai tu, žinoma, moki. Juk galų gale tai tavo profesija, tiesa? – nusišaipė samdomas karys. – Bet nesijaudink, tavo dukterį pasilaikysiu vėlesniam laikui. Nors... Aš, aišku, nežinau, ką dabar su ja veikia mano draugai. Jie jau seniai neturėjo moters, žinai? Dėl to gali šiek tiek... atleisti vadeles.

Jakobui Kuizelui į galvą mušė kraujas. Jį apėmė įniršis. Didžiulis įniršis.

Privalau susiimti. Jis siekia, kad nesivaldyčiau.

Keletą kartų giliai atsikvėpė. Įniršis atlėgo, bet visiškai neišblėso. Korikas atsargiai atsitraukė per keletą žingsnių atgal. Tebekalbėdamas stengėsi kūnu užtverti išėjimą. Jei Simonas išlįs iš tunelio, velniui pirmiausia teks praeiti pro jį. O tada? Liesas studentas ir senas vyras su kuoka prieš įgudusį ginkluotą samdomą karį... Reikia laiko! Laiko pagalvoti!

– Aš... aš tave pažįstu, – tarė. – Jau kartą matėmės, anuomet Magdeburge.

Velnio akyse šmėkštelėjo dvejonė. Veidas atrodė beišsikreipiąs, kaip šįryt Jakobo Kuizelo sode.

– Magdeburge? Ką tu veikei Magdeburge? – galiausiai paklausė.

Korikas ėmė sukioti kuoką.

– Buvau samdomas karys... lygiai kaip ir tu, – atsakė. Jo balsas prikimo. – Niekada nepamiršiu tos dienos. 1631 metų gegužės dvidešimtąją su Tiliu įsiveržėme į miestą. Senis dar ankstų rytą visus magdeburgiečius paskelbė už įstatymo ribų...

Velnias linktelėjo.

– Tiesa. Tad tu iš tiesų ten buvai. Na, tuomet iš tikrųjų turime kažką bendro. Kaip smagu. Tik, deja, nieku gyvu tavęs neprisimenu.

Staiga jo veide virptelėjo suvokimas.

– Tu... tas vyras gatvėj! Namas prie miesto sienos... Dabar vėl prisiminiau!

Budelis trumputę akimirką užsimerkė. Sugrįžo prisiminimai. Šešėliai ir nuotrupos, kuriuos išvydo andai stovėdamas savo sode, įgavo pavidalą. Vaizdai pasipylė nelyginant krušos grūdeliai.

Patrankų ugnis... Išgriauta mūrinė siena. Gatve bėga klykiančios moterys ir vaikai. Kai kurie suklumpa, juos bemat užpuola ir kardais į gabalėlius sukapoja samdomi kariai. Gatvele nusrovena platūs kraujo upeliai, spygauja ant jų paslydę žmonės. Kairėje aristokratų namas, iš jo sklinda rauda ir šaižūs riksmai. Stogas ir antras aukštas jau skęsta liepsnose. Tarpduryje stovi vyriškis it skerdžiamą ėriuką už kojų galva žemyn laikydamas kūdikį. Mažylis klykia taip garsiai, kad riksmas nustelbia patrankų ugnį, kareivių juoką, ugnies spragsėjimą. Ant žemės kraujo baloje tyso vyras. Miestiečio žmona metasi priešais samdomą karį ant kelių ir trūkteli jam už liemenės.

– Pinigai, kur tavo prakeikti pinigai, eretiko kekše, klok!

Moteris raudodama įstengia tik purtyti galvą. Kūdikis nesiliauja klykęs. Tada vyriškis iškelia besiraivantį vaiką ir žiebia į durų staktą. Kartą, du, tris. Klyksmas nuščiūva. Kirtis kardu, ir moteris susmunka pašonėje. Samdomas karys žvilgteli į kitą gatvelės pusę. Jo akyse žybteli pamišimas. Pašaipi kibirkštėlė, burna trūkčioja lyg tampoma spazmų. Iškėlęs ranką pamoja. Ranka balta, lenkti kauliniai pirštai kviečia kartu maudytis kraujyje. Tada vyras dingsta namo viduje.

Iš viršaus atsklinda riksmai. Bėgi jam įkandin, peršoki vyrą, moterį ir kūdikį, liepsnojančiais laiptais aukštyn, kairėje kambarys. Samdomas karys stovi priešais jauną merginą. Ši tyso ant valgomojo stalo tarp sudužusių indų ir suskilusių vyno grafinų, kruvina suknelė užversta iki kelių. Samdomas karys nusišypso ir kviesdamas mosteli. Mergina iš baimės plačiai išplėstomis akimis stebeilijasi į tuštumą. Išsitrauki kardą ir užsimoji ketindamas smogti vyriškiui. Tačiau šis išsilenkia ir nulekia į balkoną. Kai išskubi paskui jį, šoka iš trijų metrų aukščio į gatvę. Nesėkmingai nusileidęs pargriūna. Tada nušlubuoja į skersgatvį. Prieš pradingdamas parodo į tave kauline ranka, tartum norėdamas persmeigti pirštais...

Švilpimas.

Jakobo Kuizelo prisiminimus ūmai nutraukė tiesiai į jo galvą atūžiantis velnio kardas. Paskutinę akimirką korikas atšoko į šoną, tačiau kirtis kliudė kairįjį petį sukeldamas maudžiantį skausmą. Jakobas nusvirduliavo prie užpakalinės sienos. Deglas apšvietė neapykantos perkreiptą velnio veidą, nuo ausies iki burnos krašto besidriekiantis ilgas randas nervingai trūkčiojo.

– Tai buvai tu, korike! Tu kaltas dėl mano šleivos kojos. Per tave raišuoju! Prisiekiu, tavo mirtis bus skausminga. Mažų mažiausiai tokia skausminga kaip tavo dukters!

Samdomas karys sugrįžo į pradinę poziciją. Stovėdamas patalpos viduryje laukė, kol priešininkas vėl atsidengs. Kuizelas keikdamasis pasitrynė žaizdą petyje. Ranką ištepė kraujas. Greitai nusivalė ją į apsiaustą ir vėl susitelkė į samdomą karį. Žibinto šviesoje sunkiai jį įžiūrėjo. Tik pagal priešininko deglą budeliui pavyko orientuotis, kur smogti. Atlikęs klaidinantį judesį dešinėn, metėsi ant velnio iš kairės. Samdomas karys staiga žingtelėjo į šoną praleisdamas koriką, šis nusvirduliavo ligi kitos sienos. Paskutinę akimirką Jakobas užsimojo kuoka. Nors kietas maumedis ir nepataikė priešininkui į pakaušį, kaip buvo sumanyta, bet bent jau drožė į mentę. Riktelėjęs iš skausmo, velnias atšoko atgal, taip pat atsiremdamas į sieną. Nūn abu sunkiai alsuodami stovėjo vienas priešais kitą nugaromis į sieną, šaltai stebeilydamiesi į priešininką.

– Neblogai, korike, – sušnopavo velnias. – Bet aš taip ir žinojau. Jau Magdeburge supratau, kad esi lygiavertis varžovas. Tavo kova su mirtim suteiks man malonumo. Girdėjau, jog Vest Indijos salose laukiniai suryja stipriausių savo priešų smegenis, kad perimtų jų jėgą. Manau, taip pasielgsiu ir su tavim.

Be išankstinio įspėjimo velnias šoko tiesiai ant Kuizelo. Oru stačiai į jo gerklę nušvilpė kardas. Korikas instinktyviai kilstelėjo kuoką ir ašmenis atmušė. Maumedis įskilo, tačiau nesulūžo.

Taip suvaręs velniui į pilvą alkūnę, kad tas išsigandęs žioptelėjo, budelis nubėgo prie priešinės sienos. Juodu susikeitė pusėmis. Ant sienų šokinėjo šešėliai, žibintas ir deglas panardino patalpą į rausvai blykčiojančią šviesą.

Kone geismingai dejuodamas samdomas karys susirietė dešine ranka susiėmęs už pilvo. Vis dėlto nė sekundei iš akių neišleido koriko, kuris pasinaudojęs proga apžiūrėjo savo žaizdą. Liemenėje sulig kairiuoju žastu žiojėjo platus pjūvis. Iš jo sunkėsi kraujas. Tačiau žaizda atrodė esanti negili. Sugniaužęs kumštį, Kuizelas judino petį, kol pajuto aštrų skausmą. Skausmas buvo geras ženklas, jis reiškė, kad ranka dar funkcionuoja.

Tik dabar Jakobas rado laiko atidžiau įsižiūrėti į kaulinę priešininko ranką, kritusią jam į akį dar Magdeburge. Ji iš tiesų atrodė sudaryta iš atskirų kaulinių pirštų narelių, sujungtų varine viela. Prie vidinės pusės buvo pritvirtintas metalinis žiedas, kuriame palengva siūbavo įkištas liepsnojantis deglas. Korikas spėjo, kad prie šio žiedo galima prikabinti ir kitokius daiktus. Per karą jam teko matyti įvairiausių protezų, dauguma jų buvo gana grubiai išdrožti iš medžio. Mechaninės kaulinės rankos, kaip ši, dar niekad nebuvo regėjęs.

Velnias, rodos, pastebėjo jo žvilgsnį.

– Patinka mano rankytė, hm? – pasiteiravo mostelėdamas ranka kartu su visu deglu. – Man taip pat. Tai mano paties kaulai, žinai? Šautuvo kulka sutraiškė man kairiąją ranką. Apėmus gangrenai, ją teko amputuoti. Iš kaulų pasidirbdinau šį dailų prisiminimą. Kaip matai, ji puikiai atlieka savo paskirtį.

Jis kilstelėjo ranką į viršų, deglas nušvietė jo blyškų veidą. Budelis prisiminė, kad samdomas karys prieš tai buvo pasislėpęs šachtoje prie lubų. Tik dabar suvokė: vyriškis turėjo užsikarti aukštyn naudodamasis vien tik sveikąja ranka! Kokios jėgos snaudžia šiame kūne? Jis neturi nė menkiausios galimybės. Kur pasidėjo Simonas, po velnių!

Vilkindamas laiką, klausinėjo toliau:

– Gavot užduotį žlugdyt statybas, tiesa? Bet ją vykdant jus pastebėjo vaikai ir todėl turėjo mirt.

Velnias papurtė galvą:

– Ne visai, korike. Vaikams nepasisekė. Jie slėpėsi čia, kai gavome užduotį ir pirmąją atlygio dalį. Pinigų maišas išsigando, kad anie jį atpažino. Liepė mums užčiaupti vaikams burnas.

Kuizelas nežymiai krūptelėjo.

Vaikai pažinojo užsakovą! Jie žino, kas už viso to slepiasi!

Nieko nuostabaus, kad nedrįsta sugrįžti į miestą. Tai veikiausiai labai įtakingas vyras, kažkas, ką mergaitės pažįsta ir supranta, jog juo būtų tikima labiau nei jomis. Kažkas, kieno reputacijai kilo grėsmė.

Laikas. Reikia daugiau laiko.

– Stoginės gaisro tereikėjo nukreipt dėmesiui, tiesa? – nesiliovė klausinėti. – Tavo draugai mažumėlę pažaidė su ugnim, kol pats nusėlinai į miestą grobt Klaros...

Velnias gūžtelėjo pečiais:

– Kaip kitaip būčiau galėjęs prie jos prieiti? Prieš tai pasiklausinėjau. Berniukai tapo lengvu grobiu, tie maži varliūzai juk bastėsi lauke. Raudonplaukę mergiotę taip pat būčiau anksčiau ar vėliau pričiupęs. O štai mažoji Klara sirgo, persišaldė bešniukštinėdama mažutė ir turėjo likti viduje... – Užjaučiamai palingavęs pridūrė: – Tad teko ką nors sugalvoti, kad mieloji Šrėfogelių šeimyna savo globotinę namuose paliktų vieną. Žinojau, kad aristokratas stoginėje laiko prekes. Kilus gaisrui, jis su visais tarnais bemat ir nuskuodė tenai. Deja, mažylė tąkart nuo manęs paspruko, bet dabar ją pasičiupsiu. Tai yra... kai susidorosiu su tavim.

Vyras atliko klaidinamą judesį kardu, tačiau liko stovėti kur stovėjęs. Lyg siektų išsiaiškinti dar vieną silpnąją priešininko vietą.

– O raganiški ženklai? Kam jų reikėjo? – lėtai tebeklausinėjo Kuizelas, nesijudindamas iš vietos priešais išėjimą. Reikia vilkinti laiką. Kalbėti, kalbėti, kalbėti, kol Simonas pagaliau ateis į pagalbą.

Velnio veidu šmėkštelėjo sumišimo šešėlis.

– Raganiški ženklai? Kokie dar prakeikti raganiški ženklai? Netaukšk niekų, korike.

Budelis nustebo, bet to neparodė. Ar gali būti, kad samdomi kariai su ženklais neturi nieko bendro? Gal jie visą laiką ėjo neteisingu keliu? Nejau Štechlin vis dėlto užkerėjo vaikus?

Ar pribuvėja jam melavo?

Vis dėlto Jakobas klausinėjo toliau:

– Vaikai ant peties turėjo ženklą. Ženklą, kurį naudoja ir raganos. Ar tai jūs juos išbraižėt?

Kurį laiką tvyrojo tyla. Tada velnias pratrūko šaižiai kvatoti.

– Dabar suprantu! – prunkštelėjo. – Todėl įkalinot tą raganą! Todėl niekas mūsų neieškojo! Mat manėtės reikalų turintys su burtais! Kas jūs, pinigų maišai, per mulkių pulkas! Cha, ragana sudegs, ir vėl viskas bus gerai. Amen. Ir dar trys „Tėve mūsų“. Geriau nė nebūtume sumanę.

Korikas susimąstė. Kažkur padarė klaidą. Jautėsi visai priartėjęs prie sprendimo. Dar vienas mozaikos gabalėlis, ir viskas susidėlios į vietas.

Tik koks?

Tačiau šiuo metu turėjo kitų problemų. Kurgi užtruko Simonas? Ar jam kas nutiko? Gal pasiklydo?

– Jei jau vis tiek turėsiu keliauti pragaran, – klausinėjo toliau, – tai juk iš karto gali man atskleisti, kas jus pasamdė.

Velnias vis dar kvatojo.

– Mielai sužinotum, ką? Tiesą sakant, galėčiau ir pasakyti, bet... – jis išsišiepė kaip vilkas, tarsi staiga sumanęs kažką šmaikštaus. – Juk išmanai kankinimo meną, tiesa? Ar tai ne tam tikra kankynė, kai nerandi ieškomo atsakymo? Kai netgi merdėdamas dar tikiesi sužinoti tiesą ir vis dėlto nesulauki išganymo? Ką gi, toks mano būdas – kankinti. O dabar mirk.

Tebesijuokdamas velnias atliko vieną apgaulingą judesį, antrą, ir staiga atsidūrė prie pat koriko. Paskutinę akimirką Kuizelas kuoka atrėmė kardą. Vis dėlto ašmenys vis labiau artėjo prie jo gerklės. Stovint nugara į sieną jam nieko daugiau neliko, kaip tik atremti spaudimą. Varžovas buvo neregėtai stiprus. Jo veidas vis artėjo prie Jakobo, o su veidu – ir ašmenys. Centimetras po centimetro.

Budelis užuodė vyno tvaiką. Dirstelėjęs velniui į akis, už jų teišvydo tuščią apvalkalą. Karas šį samdinį iščiulpė. Galbūt jis jau ir prieš tai buvo pamišęs, bet karas galutinai perpildė taurę. Jakobas Kuizelas įžvelgė neapykantą ir mirtį, daugiau nieko.

Ašmenys atsidūrė vos per pirštą nuo jo gerklės. Reikėjo ko nors griebtis.

Korikas metė šalin žibintą ir kaire ranka atlošė samdomo kario galvą atgal. Labai lėtai ašmenys atsitraukė.

Negaliu... pasiduoti... Magdalena...

Riktelėjęs sutelkė paskutines jėgas ir bloškė velnią į priešinę sieną, kur šis susmuko ant žemės nelyginant sulaužyta lėlė.

Samdomas karys pasipurtė ir vėl pašoko ant kojų, rankose laikydamas kardą ir deglą, pasiruošęs naujam puolimui. Jakobo narsa visai subliuško. Šis vyras neįveikiamas. Jis kaskart atsistos. Neapykanta išlaisvino jo energiją, nepasiekiamą paprastiems mirtingiesiems.

Budelio žibintas voliojosi kampe. Laimei, neužgeso.

Laimei?

Korikui toptelėjo mintis. Kodėl tai anksčiau neatėjo jam į galvą? Sumanymas rizikingas, bet turbūt vienintelė galimybė. Neišleisdamas velnio iš akių siektelėjo žibinto, tebešvyksančio ant žemės. Vėl suspaudęs jį rankose, nusišypsojo priešininkui.

– Truputį neteisinga, ar ne? Tu su kardu, aš tik su kuoka...

Velnias gūžtelėjo pečiais.

– Gyvenimas apskritai neteisingas.

– Manau, taip neturi būti, – atkirto Kuizelas. – Jei jau reikia kovoti, tai bent lygiomis sąlygomis.

Tada užpūtė žibintą.

Jo veidą prarijo tamsa. Priešininkui tapo nematomas.

Kitą akimirką sviedė žibintą tiesiai į kaulinę velnio ranką. Samdomas karys riktelėjo. Tokio puolimo nesitikėjo. Dar beviltiškai mėgino patraukti ranką, bet buvo per vėlu. Atsitrenkęs į baltus kaulus, žibintas išstūmė deglą iš laikiklio. Nukritęs ant žemės jis šnypšdamas užgeso.

Juoduma buvo tokia absoliuti, kad korikas pasijuto lyg nugrimzdęs į pelkinio ežero dugną. Atsikvėpė.

Ir visu svoriu metėsi ant velnio.

15

Pirmadienis,

1659-ųjų Viešpaties metų balandžio 30 d.,

11 val. vakaro, Valpurgijos naktis

Magdalena taip pat tematė juodumą. Jos burna prisipildė suplėkusio kamšalo skonio, dėl riešus ir čiurnas veržiančių virvių nejautė nei rankų, nei kojų, nežiūrint silpno dilgčiojimo jose. Galvos žaizdą vis dar skaudėjo, bet kraujavimas, rodos, liovėsi. Purvina drobės atraiža neleido matyti, kur vyrai ją neša. Nelyginant gyvulio dvėsena ji kadaravo ant samdomo kario peties. Negana to, vienodas supimas sukėlė jai jūrligę. Norėjosi vemti.

Paskutinis dalykas, kurį prisiminė: kaip ryte pro Karvių vartus išėjo iš miesto. Kur lankėsi prieš tai? Kažko... ieškojo. Tačiau ko?

Vėl ėmė skaudėti galvą. Jai atrodė, kad prisiminimas įsitaisęs tiesiai po kaukole, bet kaskart pamėginus ką nors iš ten ištraukti, lyg kūju į kaktą žiebdavo galvos skausmas.

Pabudus praėjusį kartą, virš jos palinko vyras, tėvo vadinamas velniu. Jie buvo kažkokioje daržinėje, kvepėjo šiaudais ir šienu. Vyriškis jai ant kaktos uždėjo samanų, kad sustabdytų kraujavimą, ir kairiąja, keistai šalta ranka lėtai perbraukė per suknelę. Ji dėjosi nualpusi, tačiau puikiai girdėjo samdomo kario žodžius. Pasilenkęs šis sušnibždėjo jai į ausį:

– Miegok miegok, mažoji Magdalena. Kai sugrįšiu, melsi, jog tai tebūtų sapnas... Miegok, kol dar gali...

Iš baimės ji vos nesuriko, bet visgi pavyko ir toliau dėtis nualpusiai. Gulėjo kietai užsimerkusi. Galbūt taip pasitaikys galimybė pasprukti?

Viltis išblėso, kai velnias ją supančiojo ir užkimšo burną, o galiausiai dar ir užrišo akis. Matyt, norėjo visais būdais užkirsti kelią tam, kad pabudusi pamatytų, kur nešama. Kurį laiką vilko ją ant savo nugaros per mišką. Ji užuodė pušis ir kėnius, girdėjo ūkaujant pelėdikę. Kažin kiek dabar valandų? Sprendžiant pagal oro vėsumą ir pelėdikės ūkavimą – naktis. Ar prieš paimant ją į nelaisvę nešvietė ryto saulė? Nejau visą dieną buvo praradusi sąmonę?

O gal dar ilgiau?

Merginą apėmė panika. Stengėsi išlikti rami ir nedrebėti. Negalima leisti, kad ją nešantis vyras pastebėtų, jog ji atsigavo.

Galiausiai kalinę šiurkščiai nutėškė ant miško žemės. Po valandėlės pasigirdo besiartinančių vyrų balsai.

– Štai mergina, – tarė velnias. – Neškite ją į sutartą susitikimo vietą ir laukite ten manęs.

Brūkštelėjęs šaka ar kažin kuo panašiu, kažkuris užvertė jos suknelę. Magdalena nė nekrustelėjo.

– Mmm, tavo mergiotė atrodo apetitiška, – suskambo balsas tiesiai viršum jos. – Tai sakai, koriko mergšė? Ir to lieso šundaktario draugužė... Cha, ji apsidžiaugs gavusi progą pabendrauti su tikrais vyrais!

– Palikite ją ramybėje, aišku? – pagrasino velnias. – Ji priklauso man. Tai mano asmeninis kerštas jos tėvui.

– Jos tėvas nudėjo Andrė, – pasigirdo dar vienas žemas balsas. – Pažinojau Andrė penkerius metus, geras draugas... Aš taip pat noriu su ja pasismagint.

– Būtent, – vėl prabilo pirmasis. – Juk tu ją vis tiek papjausi. Tai kodėl negalime prieš tai mažumėlę pasilinksminti? Mes taip pat turime teisę atkeršyti tam šunsnukiui korikui!

Velnio balse suskambo grasinimo gaidelė:

– Sakau, palikite ją ramybėje. Kai grįšiu, pasismaginsime visi, pažadu. Bet ligi tol – šalin rankas! Galimas daiktas, ji žino kai ką, ką norėčiau iš jos išpešti. Vėliausiai auštant pasimatysime sutartoje vietoje. O dabar nešdinkitės!

Miško žeme nučežėjo žingsniai. Velnias pranyko.

– Pakvaišęs šuva, – murmtelėjo vienas samdomų karių. – Nesuprantu, kodėl vis dar su tuo taikstausi.

– Nes bijai, štai kodėl! – paaiškino antrasis. – Mat būgštauji, kad prikuls tave kaip Zepą Štethoferį ar Martiną Landsbergerį! Dieve, pasigailėk jų juodų sielų... Visi mes bijome!

– Pf, baimė! – riktelėjo pirmasis. – Pasakysiu tau, ką darom, Hansai. Imam merginą ir raitom kulnus. Lai Braunšveigeris vienas ieško to prakeikto lobio!

– O jeigu jį vis dėlto ras, kas tada, a? Dar pasilikim iki aušros. Ką prarasim? Jeigu jis nesugrįš – gerai. O jei pasirodys su pinigais – gavę juos, atsuksim jam nugarą. Šiaip ar taip, ilgiau nei iki rytojaus ryto su tuo kraugeriu reikalų turėt neketinu.

– Tu teisus, – suniurnėjo pirmasis.

Tada užsikėlė vis dar nualpusia besidedančią Magdaleną ant nugaros. Supimas tęsėsi.

Tebekadaruodama ant vyro nugaros, mergina suko galvą, kas nutiko prieš velniui ją parbloškiant. Dar atsiminė, kad pėdino į turgų nupirkti Simonui su tėvu valgyti ir gerti. Gatvėje kalbėjosi su vaikais, bet nežino, apie ką. Tolesnių įvykių prisiminė tik nuotrupas. Saulės šviesa. Besikuždantys žmonės gatvėje. Nusiaubtas kambarėlis.

Kieno kambarėlis?

Galvą vėl ėmė skaudėti, ir dar taip stipriai, kad Magdalena akimirką pamanė, jog apsivems. Nurijusi gaižias seiles, pamėgino sutelkti dėmesį į kelią. Kur vyrai ją gabena? Jautė, kad jie kopia įkalniui. Girdėjo, kaip ją nešantis vyras šnopuodamas keikiasi. Sustiprėjo vėjas, matyt, miškas baigėsi. Galiausiai išgirdo juodvarnių krankimą. Vėjyje kažkas tyliai girgždėjo. Jai smilktelėjo nuojauta.

Sustoję vyrai nubloškė ją tarytum žabų ryšulį. Varnai kranksėjo visai čia pat. Magdalena sumojo, kur ji. Matyti nebūtina.

Ji tai užuodė.

Pripuolęs prie Simono, juodasis šešėlis užspaudė jam burną. Jaunuolis suspurdėjo mėgindamas pasipriešinti. Kur jo peilis, po velnių? Vos ką tik dar tebedaužė jį į titnagą, o dabar anas nepasiekiamas voliojasi kažkur tamsoje. Ranka užspaudė burną dar stipriau, medikas vos įstengė kvėpuoti. Šalimais vėl pašėlo klykti Zofi.

Staiga prie pat ausies išgirdo pažįstamą balsą:

– Viešpatie Dieve aukštybėse, nutilkit! Jis visai netoli!

Simonas muistėsi, kol raumeninga ranka jį pagaliau paleido.

– Kuizelai, tai jūs! – šūktelėjo su palengvėjimu. – Kodėl nieko nesakėte?

– Ššš...

Nors ir buvo tamsu, Simonas tiesiai priešais save įžiūrėjo didžiulę koriko figūrą. Ji atrodė keistai susilenkusi.

– Nu... nutvėriau tą beprotį. Bet man atrodo... jis dar gyvas. Turime... laikytis ramiai...

Jakobas žodžius tarė sunkiai, nuotrupomis. Gydytojas ant savo kairiojo žasto pajuto šiltus lašus. Budelis buvo sužeistas, kraujavo, ir pjautinė žaizda neatrodė maža.

– Jūs sužeistas! Ar galiu padėti? – paklausė stengdamasis apčiuopti žaizdą. Bet Kuizelas šiurkščiai nustūmė mediko ranką.

– Neturime... laiko. Velnias gali... pasirodyti kiekvieną akimirką. Ūūūū... – susiėmė už šono.

– Kas nutiko? – sušnibždėjo vaikinas.

– Velnias mus sekė... mes, kvaili asilai. Užgesinau... šviesą ir pasprukau. Prieš tai dar kelis kartus vožtelėjau tam prakeiktam šunsnukiui kuoka! Lai keliauja pragaran, iš kur ir atėjęs...

Koriko kūną supurtė drebulys. Iš pradžių Simonas pamanė, kad jis krūpčioja iš skausmo, bet tada sumojo, kad didysis vyras juokiasi. Staiga budelis nurimo.

– Zofi? – paklausė Jakobas į tamsą.

Mergaitė ligi šiol tylėjo. Jos balsas suskambo visai greta gydytojo:

– Taip?

– Sakyk, mergele, ar yra ir kitas išėjimas?

– Yra... yra tunelis. Jis prasideda šioje patalpoje. Bet užverstas.

Simono manymu, jos balsas dabar skambėjo kitaip nei prieš tai. Tvirčiau. Su tokia našlaite jis susipažino Šongau gatvėse: vedle, sugebančia bent jau kuriam laikui nugalėti baimę.

– Buvome pradėję šalinti akmenis, mat norėjome sužinoti, kur tunelis veda, – tęsė ši. – Tačiau nespėjome baigti...

– Tai darbuokitės... toliau, – liepė korikas. – Ir įžiebkite šviesą, dėl Dievo meilės. Jei tas prakeiktas šunsnukis atsibels apačion, vis dar galėsime užgesinti.

Medikas grabinėjo žemę, kol vėl rado peilį, titnagą ir pintį. Netrukus Zofi lajinė žvakė degė. Nors jos buvo likęs tik mažas galiukas, blausi šviesa po tamsos Simonui pasirodė nelyginant skaisti diena. Apžvelgė kambarėlį.

Patalpa nelabai kuo skyrėsi nuo kitų. Jis įžiūrėjo angą, pro kurią nusileido. Sienose išsidėsčiusios nišos priminė akmeninius krėslus. Buvo ir mažesnių įdubų žvakėms ar panašiai, virš jų matyti vaiko ranka nuteplioti alcheminiai ženklai ir keverzonės. Pailgoje nišoje, panašioje į suolą, tysojo Klara. Mergaitė sunkiai alsavo ir atrodė išblyškusi. Priglaudęs ranką jai prie kaktos, jaunuolis pajuto, kad ši dega karščiu.

Tik dabar jis išvydo koriką, atsišliejusį į akmeninį suolą greta miegančios ligonės. Jis kaip tik dantimis plėšė savo apsiausto skiautę į juostas ir tvarstėsi jomis plačią krūtinę. Jo petys taip pat blizgėjo drėgnu raudoniu. Pastebėjęs susirūpinusį Simono žvilgsnį, tik nusišiepė:

– Neliek ašarų, šundaktari. Kuizelas dar nenukautas, jau ne vienas bandė.

Jis parodė sau už nugaros.

– Verčiau padėk Zofi atlaisvinti tunelį.

Medikas apsidairė. Raudonplaukė buvo dingusi. Tik atidžiau pažvelgęs pastebėjo, kad iš vienos užpakalinių nišų driekiasi dar vienas urvas. Už keleto žingsnių jis baigėsi akmenų krūsnimi. Mergaitė jau vargo tampydama akmenis laukan. Simonui pasirodė, kad pro kumščio dydžio plyšį, atsivėrusį krūvoje, jaučia oro dvelksmą. Kur šis tunelis nuves?

Padėdamas Zofi nešioti akmenis paklausė:

– Mūsų tykantis vyras – tai tas pats, kuris persekiojo ir jus, tiesa?

Mažoji linktelėjo.

– Jis nužudė kitus, nes pastebėjome vyrus statybvietėje, – sušnibždėjo. – O dabar dar nori užmušti ir mus.

– Ką jūs pamatėte?

Zofi stabtelėjo tunelyje ir pažvelgė į jį. Žvakė švietė taip silpnai, kad jis nepajėgė įžiūrėti, ar mergaitė verkia.

– Tai buvo mūsų slapta vietelė, – pradėjo ši. – Niekas apie ją nežinojo. Čia susirinkdavome kitiems vaikams ir vėl mus užpuolus. Čia buvome saugūs. Tą naktį perlipome miesto sieną, kad susitiktume šulinyje.

– Kodėl? – pasidomėjo Simonas.

Zofi jo nepaisė.

– Susitarėm susitikti čia. Staiga pasigirdo balsai. Išlindę išvydom, kaip vienas vyras keturiems kitiems duoda pinigų. Mažą maišelį. Ir išgirdom, ką šis sako.

– Ką jis pasakė?

– Liepė vyrams nusiaubti statybvietę. O jei Šongau amatininkai ją vėl atstatytų – vis griauti, kol jis pasakys, kad užtenka. Bet tada...

Ji užsikirto.

– Kas nutiko tada? – nekantravo vaikinas.

– Tada Antonas užkliudė akmenų krūvelę, ir jie mus pastebėjo. Mes pabėgome, o aš išgirdau už nugaros klykiant Pėterį. Tačiau dūmiau toliau, vis tolyn iki miesto sienos. O Dieve, galėjome jam padėti, palikome jį vieną...

Ji vėl puolė į ašaras. Simonas glostė jos dulkėtus plaukus, kol mergaitė nusiramino.

Perdžiūvusia burna galiausiai ištarė:

– Zofi, tai svarbu. Kas tas vyras, kuris davė kitiems pinigų?

Mažoji tyliai tebeverkė. Gydytojas jautė šlapias ašaras ant jos veido, bet nesiliovė klausinėjęs:

– Kas tas vyras?

– Nežinau.

Iš pradžių Simonas pamanė, kad ne taip suprato. Tik palengva suvokimas prasiskverbė į smegenis.

– Tu... tu nežinai?

Zofi gūžtelėjo.

– Buvo tamsu. Girdėjome balsus. Ir tarp vyrų atpažinau velnią, nes vilkėjo tokią raudoną liemenę, ir mes pamatėme jo kaulinę ranką. Bet to, kuris jam davė pinigus, nepažinome.

Jaunuolis vos nenusikvatojo.

– Bet... bet juk tada viskas šuniui ant uodegos. Visos tos žmogžudystės, slapstymasis... Jūs to vyro nė nepažinote! Šis tik tarė jus jį pamačius! Viso to visai nereikėjo. Tiek kraujo bergždžiai...

Mergaitė linktelėjo.

– Maniau, kad tai tik blogas sapnas, kuris baigsis. Bet kai išvydau velnią mieste, o tada dar žuvo ir mažasis Antonas, supratau, kad jis mus medžios, nesvarbu, ką matėme. Tada pasislėpiau čia. Atėjusi jau radau Klarą. Velnias jos vos nenutvėrė.

Ji vėl ėmė raudoti. Simonas pamėgino įsivaizduoti, ką ši dvylikametė iškentėjo per pastarąsias dienas. Jam nepavyko. Bejėgiškai paplekšnojo jai per skruostą.

– Viskas netrukus baigsis, Zofi. Ištrauksime jus iš čia. O tada viskas paaiškės. Mums tereikia...

Jis norėjo tęsti, bet pajutęs silpną aitrų kvapą stabtelėjo.

Dūmų kvapas. Ir jis stiprėja.

Kažkur virš jų pasigirdo ausį rėžiantis kimus balsas:

– Korike, ar girdi mane?! Aš dar gyvas! O tu? Sukūriau čia viršuje dailų lauželį! Tavo lempos aliejus ir keletas drėgnų baslių labai smarkiai rūksta, nemanai?!

Vyras dirbtinai nusikosėjo.

– Dabar man tereikia luktelėti, kol jūs it žiurkės išlįsite iš urvo. Žinoma, galite užtrokšti ir ten. Kas jums mieliau?

Tuo metu Jakobas įlindo pas juos į tunelį. Jo krūtinę veržė purvinos apsiausto atraižos. Simonas nebeįžiūrėjo kraujo. Korikas prispaudė prie lūpų pirštą.

– Žinai ką, korikėli? – vėl suskambo balsas, šįkart kažkaip arčiau. – Apsigalvojau. Vis dėlto leidžiuosi pas jus. Dūmai dūmais, bet to nepraleisiu...

– Paskubėkit, – sušnypštė Kuizelas. – Einu jo pasitikt. Simonai, tau teks nešt Klarą. Jei nepavyks greit atlaisvint tunelio arba paaiškės, kad tai akligatvis, sekit paskui mane.

– Bet velnias?.. – pradėjo medikas.

Budelis jau ropštėsi į urvą, vedantį iš patalpos.

– Jį aš nugrūsiu atgal į pragarą. Galutinai.

Tada pradingo tunelyje.

Magdalena tysojo ant žemės neįstengdama nė krustelėti. Jos akys vis dar buvo užrištos, kamšalas vos leido kvėpuoti. Į nosį smelkėsi silpnas puvėsių kvapas. Vienodais tarpais pasigirsdavo girgžtelėjimas. Mergina žinojo, kad tai grandinė, ant kurios kabaruoja pakaruoklis. Jos tėvas visuomet rūpestingai sutepdavo grandines, bet keletą mėnesių prabuvusi vėjyje, sniege ir lietuje net ir gerai sutepta grandinė kada nors surūdija.

Kranklių lesalu tapę palaikai priklausė Georgui Brandneriui – vienam iš daugelio plėšikų vadų šiuose kraštuose. Sausio pabaigoje jo gauja pagaliau pateko į landgrafo sargybinių pinkles. Plėšikai su savo išperomis – moterimis ir vaikais – slėpėsi viename Amertalio urvų. Po tris dienas trukusios apgulties galiausiai pasidavė. Išsiderėjo, kad sargybiniai paleistų jų šeimas, o patys už tai nesipriešindami stojo prieš teismą. Jauniesiems plėšikams, visai dar vaikams, nukirto dešinę ranką ir ištrėmė iš šalies. Keturis pagrindinius nusikaltėlius pakorė ant Šongau kartuvių kalnelio. Žiūrovų susirinko nedaug. Buvo pernelyg šalta, ir sniego ligi kelių. Tad mirties bausmės vykdymas praėjo gana oriai. Niekas nemėtė supuvusių vaisių, nuskambėjo tik keletas užgaulių riksmų. Vyrams paeiliui užlipus kopėčiomis, Magdalenos tėvas užnėrė kiekvienam ant kaklo kilpą ir patraukė kopėčias. Plėšikai kiek pasispardė, pričiurškė į kelnes, ir viskas baigėsi. Tris vyrus jų šeimoms leido nusikabinti ir parsigabenti namo. Tik Brandnerį, kaip atgrasantį pavyzdį, paliko kyboti sukaustytą grandinėmis. Tai įvyko kone prieš ketvirtį metų. Iš pradžių šaltis jį gerai užkonservavo. Tačiau dabar jam trūko dešinės kojos, o ir kita dalis ne itin tepriminė žmogų.

Plėšikų vadas mirdamas bent jau galėjo pasigrožėti nuostabiu vaizdu. Kartuvių kalneliu vadino kalvą miesto šiaurėje, nuo kurios esant gražiam orui galėjai apžvelgti didelę Alpių dalį. Ji vieniša stūksojo tarp arimų ir miškų, tad visi keliautojai jau iš tolo matė, kaip Šongau baudžia kelių plėšikus. Plėšikų vado palaikai puikiai atbaidė kitus padugnes.

Magdalena jautė, kaip drabužius taršo vėjas. Netoliese girdėjo vyrų juoką. Jie, rodos, žaidė kauleliais ir gėrė, tačiau mergina nesuprato, apie ką šie šnekučiuojasi. Ji mintyse nusikeikė. Slėptuvė buvo gerai parinkta. Net jeigu artimiausiomis valandomis Šongau tikrai pasirodytų kurfiursto vietininkas su savo kareiviais, samdomi kariai čia neturėtų ko bijoti. Kartuvių kalnelis laikytas prakeikta vieta. Ant jo korė jau nuo seniausių laikų. Čia vaidenosi pakaruoklių sielos, žemė buvo prisisotinusi jų kaulų. Kam nebūtinai reikėjo čia lipti, tas kalno šalinosi.

Ir nors iš tolo gerai matoma, slėptuvė buvo puiki. Pasislėpęs giraitėje vos už keleto metrų nuo viršūnės, galėjai būti tikras, kad greitai tavęs niekas neras.

Magdalena stengdamasi atlaisvinti pančius trynė rankas vieną į kitą. Kiek laiko jau taip plušo? Valandą? Dvi? Sučiulbę pirmieji paukščiai skelbė besiartinantį rytą. Bet kiek dabar tiksliai valandų? Ji visiškai prarado laiko nuovoką.

Palaipsniui pančiai pralaisvėjo ir veržė nebe taip stipriai. Atsargiai pasislinko į šalį, kol po savimi pajuto aštriabriaunį akmenį, ėmusį skausmingai spausti šonus. Pakeitusi kūno padėtį taip, kad akmuo atsidurtų tiesiai po jos riešais, įniko brūžinti į jį lyną. Po valandėlės pajuto, kad kanapinės virvės plaušeliai įtrūko. Jei pakankamai ilgai ir stipriai zulins, pavyks išlaisvinti rankas.

O tada?

Nors dėl užrištų akių samdomų karių dar nebuvo mačiusi, jau vien iš to, kaip ją nešė, sumojo, kad bent vienas, regis, vyras stiprus. Be to, jie tikriausiai turi ginklų ir yra greiti. Kaip reikės nuo jų pasprukti?

Kone pertraukusi virvę išgirdo, kad balsai ūmai nutilo. Priartėjo žingsniai. Ji bemat vėl apsimetė nualpusi. Žingsniams sustojus šalia, jos veidą perliejo šalto vandens srautas. Prunkšdama ėmė gaudyti orą.

– Laimėjau tave, mergele. Lošdamas kauleliais... – pasigirdo žemas balsas virš jos, lydimas spyrio į šoną. – Nagi, budinkis, kad galėtume pasilinksmint. Jei būsi gera, galbūt paleisim tave iki sugrįžtant Braunšveigeriui. Bet prieš tai, žinoma, turėsi pamylėt ir Kristofą...

– Paskubėk, Hansai! – riktelėjo antras balsas atokiau. Jis vogravo sunkiai tardamas žodžius. – Tuoj išauš, tad tas išgama gali pasirodyt čia kiekvieną akimirką. Tada uždrošim jam kartelį ir papustysim padus!

– Būtent, mergele, – pasilenkęs sušnibždėjo jai į ausį Hansas. Nuo jo trenkė degtine ir dūmais. Magdalena suprato, kad jis labai girtas. – Šiandien tau laiminga diena. Padarysim Braunšveigeriui, tam kraugeriui, galą. Tada negalės tavęs suraikyt į gabalėlius. O paskui išsinešdinsim su lobiu. Bet prieš tai dar kaip reikiant tave patvarkysim. Tai bus kas kita nei tavo kaulėto mediko lyžčiojimai...

Vyro ranka palindo jai po sijonu.

Tą akimirką Magdalena nutraukė paskutinį kanapės plaušelį. Daug negalvojusi žiebė dešiniu keliu samdomam kariui į šakumą. Slopiai riktelėjęs iš skausmo šis nusirito ant žemės.

– Prakeikta koriko mergšė...

Ji išsitraukė kamšalą ir nusiplėšė nuo veido akių raištį. Jau švito. Nors vis dar vyravo naktis, pro miglą įžvelgė samdomo kario figūrą, tarytum pilką gniužulą tysančią ant žemės priešais. Mergina pasitrynė akis. Taip ilgai dengtos raiščio, jos prie blankios šviesos pratinosi negreitai. Galiausiai apsidairė it pjudomas žvėrelis.

Virš jos stūksojo kartuvių kalnelis. Vėjyje suposi Georgo Brandnerio palaikai. Už maždaug dvidešimties žingsnių giraitėje ruseno mažas lauželis. Jos link šoko bėgti iš ten pakilusi figūra. Samdomas karys kiek svirduliavo, bet vis tiek artinosi pavojingu greičiu.

– Hansai, palauk! Nutversiu tą gaišeną!

Kaip tik ketino leistis į kojas, kai pakaušiu pajuto smūgį. Matyt, šaka ar kažkuo panašiu jai dobė nuo žemės pakilęs vyriškis. Į kaktą susmigo skausmo strėlės. Akimirką manėsi beapankanti. Tada vėl atgavo regėjimą. Ji nusvirduliavo į priekį, slystelėjo ir staiga pajuto, kad ritasi šlaitu žemyn. Plaukai prisipainiojo šakelių ir dagių. Jautė purvo ir žolės skonį. Vėl atsistojo ant kojų ir nuklupinėjo į atvašyną. Už nugaros pasigirdo riksmai ir greitai artėjantys žingsniai.

Žemų krūmelių priedangoje skuosdama ūkanotų laukų link pajuto, kaip grįžta vakarykštės dienos atsiminimai.

Vėl viską aiškiai išvydo priešais akis.

Nors kankino skausmas ir baimė, neišlaikiusi susijuokė. Ant kulnų lipant dviem persekiotojams, ji kiek įmanydama nešė kudašių. Kikeno ir verkė vienu metu. Atsakymas toks paprastas. Gaila, kad veikiausiai su niekuo negalės juo pasidalyti.

Dūmai sutirštėjo. Simonas vis nusikosėdavo. Į tunelį privirtę tumulai apgaubė Zofi, drauge su juo nuo praėjimo tempiančią akmenį po akmens. Veidus jie apsirišo šlapiomis skarelėmis, bet jos nedaug kuo gelbėjo. Gydytojui perštėjo akis. Jis vis turėdavo stabtelėti, kad nusivalytų veidą, taip gaišdamas brangų laiką. Vis žvilgčiojo į Klarą, kuri vartėsi akmeninėje nišoje apimta karštligės priepuolių. Ligonei dūmai veikiausiai buvo tikras pragaras.

Koriko jau senokai nematyti. Be jų pačių šnopavimo ir kosulio, daugiau nieko nebuvo girdėti. Iš pradžių vos kumščio dydžio plyšys gerokai prasiplėtė. Simonas stebėjo jį su augančiu nekantrumu. Liaunutė dvylikos metų Zofi turbūt jau įstengtų prasisprausti, tačiau jam pačiam vietos dar neužteko. Medikui nuritus itin didelį akmenį, sunkiai praplėsta anga vėl įgriuvo, ir jiems teko pradėti nuo pradžių. Pagaliau vietos pakako pro plyšį nesunkiai išvilkti ir Klarai. Iš anapus dvelktelėjo gryno oro gūsis. Visa krūtine jo įkvėpęs, Simonas nuskubėjo į patalpą prie ligonės ir ją pakėlė.

Mergaitė buvo lengva tarytum sausų malkų ryšelis. Vis dėlto kilo sunkumų prasprausti ją pro angą.

– Lįsiu pirmas ir pažiūrėsiu, ar tunelis tęsiasi, – uždusęs kreipėsi į Zofi, kai suprato, kad taip nieko nebus. – Prasispraudęs trauksiu Klarą, o tu stumk ją iš užpakalio. Turėsim ją kiek kilstelėti, kad nesibrūžintų į akmenuotą žemę. Supratai?

Zofi kinktelėjo. Iš jos akių tebuvo likę suodini plyšeliai tarp dulkėtų plaukų ir burną dengiančios skarelės. Vaikinas nusistebėjo jos ramybe. Bet, galimas daiktas, tai tik dėl šoko. Pastarosiomis dienomis šiai mergaitei teko regėti per daug blogio.

Jųdviejų išrausta anga buvo kaip tik tokio dydžio, kokio užteko Simonui prasprausti savo pečius. Tikriausiai kadaise tunelis šioje vietoje įgriuvo. Medikas meldėsi, kad dabar tai nenutiktų dar kartą. Sukando dantis. Kas gi jam liko? Už nugaros – ugnis, dūmai ir pamišęs samdomas karys. Palyginti su tuo, įgriuvęs tunelis – dar bemaž niekis.

Gydytojas stūmė žibintą priešais save, kol pajuto, kad urvas vėl praplatėjo. Greitai pašvytravo aplinkui. Tunelis iš tikrųjų tęsėsi. Buvo pakankamai aukštas, kad galėtum eiti pasilenkęs. Sienoje vėl vienodais tarpais žiojėjo nedidelės suodinos nišos. Už kelių žingsnių tunelis darė posūkį ir jo nebuvo matyti. Simonas užuodė gryną orą.

Greitai apsigręžęs, vėl pažvelgė pro plyšį.

– Dabar gali stumti Klarą į angą! – šūktelėjo jis Zofi.

Kitoje pusėje pasigirdo aikčiojimas ir krebždėjimas. Tada išniro Klaros galvelė. Mergaitė gulėjo ant pilvo, blyškų veidelį pasukusi šonu. Vis dar buvo be sąmonės ir, regis, nieko nejautė. Vaikinas paglostė prakaituotus jos plaukus.

Turbūt tai palaima vaikui. Ji manys, kad visa – tik blogas sapnas.

Galiausiai čiupo Klarą už pažastų ir atsargiai ištraukė į savo pusę. Nors ir stengėsi, jos suknutė brūkštelėjo per uolėtą žemę ir sudrisko apnuogindama petukus.

Ant dešiniosios mentės puikavosi ženklas. Simonas pirmą kartą žvelgė į jį iš viršaus.

Mediką apėmė svaigulys. Dūmai ir baimė staiga atsidūrė toli toli. Priešais akis tematė ženklą. Mintyse iškilo visi alcheminiai simboliai, kuriuos išmoko studijuodamas.

Vanduo, žemė, oras, ugnis, varis, švinas, amoniakas, pelenai, auksas, sidabras, kobaltas, alavas, magnezija, gyvsidabris, amonio chloridas, salietra, druska, siera, bezoaro akmuo, sieros rūgštis, hematitas...

Hematitas. Nejau tai taip paprasta? Nejau jie tiesiog įsikando vieną idėją, nemėgindami paieškoti kitų variantų? Nejau visa tai – tik didelis nesusipratimas?

Laiko apmąstymams neliko. Virš savęs išgirdo grėsmingą grumėjimą. Pabiro dulkės. Greitai čiupo Klarą už pažastų ir visiškai ištraukė į savo pusę.

– Paskubėk, Zofi! – suriaumojo į plyšį, pro kurį skverbėsi vis tirštesni dūmų kamuoliai. – Tunelis griūna!

Netrukus angoje pasirodė mergaitės galvelė. Simoną akimirką apėmė pagunda užmesti akį ir į jos petį. Tačiau tiesiai šalia jo ant žemės dunkstelėjus dideliam akmeniui, apsigalvojo. Padėjo raudonplaukei pralįsti pro plyšį. Kai mergaitė jau įstengė atsikelti pati, užsimetė ant pečių Klarą ir pasilenkęs nuskubėjo tuneliu.

Dar kartą atsigręžęs žibinto šviesoje pamatė, kaip tunelį užpildo dūmų kamuoliai. Tada lubos įgriuvo.

Kovodamas su dūmais Jakobas Kuizelas įlindo į viršun kylantį urvą. Akis laikė užmerktas. Viena vertus, tamsoje vis tiek nieko nematė, o antra vertus – taip dūmai negraužė akių. Retkarčiais atsimerkdamas, olos gale išvysdavo neryškų žėravimą. Tumulai veik nepaliko oro kvėpuoti. Jis kilo stačiu tuneliu aukštyn po truputėlį stumdamasis didžiulėmis rankomis. Pagaliau apčiuopė urvo kraštus. Dusliai riktelėjęs įsiropštė į patalpą, nusirito į šoną ir atsimerkė.

Markstydamasis Jakobas pastebėjo vos kelius siekiančią angą dešinėje ir dar vieną tunelį, krūtinės aukštyje toliau vedantį į viršų. Pastaruoju nusileido žemyn po kovos su velniu. Ten, rodos, ir degė ugnis. Šioje patalpoje jau taip pat kybojo milžiniški dūmų tumulai.

Kuizelo akys vėl ėmė ašaroti. Suodinais pirštais brūkštelėjo per veidą. Jau ketino patikrinti mažąjį tunelį dešinėje, kai viršuje pasigirdo garsas.

Tylus skrebėjimas.

Kažkas lėtai slydo urvu žemyn. Jam pasirodė, kad girdi karštligišką alsavimą.

Atsistojęs tunelio pašonėje, korikas kilstelėjo maumedžio kuoką. Skrebėjimas artinosi, slydimo garsas vis stiprėjo. Mirgančioje ugnies šviesoje kažkas išslydo iš tunelio ir praskriejo pro šalį. Jakobas rėkdamas šoko ant jo ir trenkė kuoka.

Pernelyg vėlai sumojo, kad tai – tik supuvusių kopėčių dalis.

Tą pat akimirką sau už nugaros išgirdo švilpimą. Pasilenkė į šoną, bet ašmenys perrėžė apsiausto rankovę ir įsikirto jam į kairį žastą. Pervėrė maudžiantis skausmas. Budelis metėsi ant grindų ir pajuto, kad virš jo kažkas prasklendė nelyginant didelis paukštis.

Vėl atsitiesęs, nuo ašarų sulipusiomis akimis išvydo ant priešinės sienos šokantį milžinišką šešėlį. Liepsna velnio figūrą išpūtė dvigubai, viršutinė jo kūno dalis nusidriekė lubomis. Ilgi pirštai, rodos, siekė koriko.

Sumirksėjęs Kuizelas šešėlio viduryje pamatė ir patį samdomą karį. Dūmų jau privirto tiek, kad velnią vos įžiūrėjo. Aiškiau jį išvydo tik priešui į galvos aukštį kilstelėjus deglą.

Jo veidą raudonai nudažė kraujas, upeliais srūvantis per kaktą. Blizgančios akys, rodos, atspindėjo deglo šviesą, plėšrūniškai blykčiojo balti dantys.

– Aš... dar čia... korike, – sušnibždėjo. – Dabar likom tik tu ir aš...

Jakobas tykodamas pasilenkė ir tvirtai sugniaužė kuoką. Kairiąją ranką pragariškai skaudėjo, bet to neparodė.

– Kur nugabenai mano dukterį? – suurzgė. – Klok, kol neužmušiau it pasiutusio šuns!

Velnias nusijuokė. Kai lyg sveikindamasis kilstelėjo kaulinę ranką, Kuizelas pastebėjo, kad jai trūksta dviejų pirštų. Visgi deglas dar stirksojo delnakaulio geležiniame žiede.

– Norėtum... sužinoti... korikėli. Gera vieta... Geriausia koriko mergšei... Galbūt krankliai jau lesa jos akis...

Grėsmingai kilstelėjęs kuoką, budelis pratarė:

– Sutrypsiu tave kaip žiurkę...

Velnio lūpose žaidė šypsena.

– Gerai, – sumurkė. – Tu toks kaip aš... Žudymas – mūsų darbas... mudu... panašesni, nei manai.

– Nė per nago juodymą, – sukuždėjo Jakobas.

Sulig paskutiniuoju žodžiu šoko į dūmus tiesiai ant velnio.

Nesižvalgydama į šonus Magdalena skuodė šlaitu žemyn. Jos veidą plakė šakos, dygliuoti krūmai draskė kojas ir suknelę. Už nugaros girdėjo samdomų karių šnopavimą. Iš pradžių vyrai ją dar retsykiais šaukdavo, tačiau jau kurį laiką bėgimas buvo virtęs tyliu persekiojimu. Jie lyg šunys sekė pėdsakais. Sustos tik sugavę medžiojamą žvėrį.

Magdalena vogčiomis dirstelėjo per petį. Vyrai jau prisivijo ją per dvidešimt žingsnių. Vietovė už ketvirčio mylios nuo kartuvių kalnelio jau buvo nebe taip tankiai apaugusi. Krūmų neliko, priešakyje driekėsi rudi arimai. Apie pasislėpimą čia nebuvo ko galvoti. Vienintelis jos šansas – Lecho skardžio miškai. Jei pasieks kėnius ir beržus, galbūt pavyks pasislėpti krūmuose. Bet iki ten dar buvo toli. O vyrai, rodės, beprisiveją.

Bėgdama mergina karštligiškai dairėsi kairėn ir dešinėn laukuose jau sėjančių valstiečių. Tačiau tokį ankstyvą metą nematyti nė gyvos dvasios. Prie Hohenfurcho tako, kairėje vis išnyrančio už kalvų, taip pat nė vieno keliautojo, kurio būtų galima paprašyti pagalbos. O kas, jei tokį ir išvystų? Vieniša moteris, persekiojama dviejų ginkluotų vyrų, – koks valstietis ar prekiautojas rizikuotų gyvybe dėl koriko mergšės? Turbūt atkakliai žvelgdami priešais save tik dar labiau paragintų jaučių kinkinį.

Magdalena buvo pratusi bėgti. Nuo vaikystės, dažnai basomis, žygiuodavo tolimus atstumus iki pribuvėjų aplinkiniuose kaimuose. Dažnai vien iš gryno džiaugsmo dumdavo pažliugusiomis arba dulkėtomis gatvėmis, kol imdavo skaudėti plaučius. Buvo geros formos, ištverminga, tad atrado savo ritmą. Bet vyrai, regis, neketino pasiduoti. Atrodė, kad jiems jau ne kartą teko persekioti žmones. Ir juodu aiškiai tuo mėgavosi. Bėgo vienodu tempu, susitelkę į tikslą.

Kirtusi gatvę, mergina nuskuodė link kėnių miško prie Lecho skardžio. Giria tartum žalias siauras kaspinas driekėsi už arimų. Magdalena nebuvo įsitikinusi, kad ją pasieks. Burnoje jautė geležies ir kraujo skonį.

Bėgant nuklydusios mintys šmėklinėjo galvoje it maži vaiduokliukai. Atsiminimai sugrįžo. Nūnai ji prisiminė, kur jau buvo mačiusi raganišką ženklą, besipuikuojantį ant negyvų vaikų petukų. Vakar įžengus į pribuvėjos namus, jos žvilgsnį patraukė šukės ant grindų. Tai buvo molinių tiglių, anksčiau stovėjusių Štechlin lentynoje, duženos. Indų, pripildytų kasdienei pribuvėjos veiklai reikalingų priemonių: kraujavimą sulaikančių samanų, skausmą malšinančių žolelių, taip pat ir susmulkintų akmenų, kurių miltelius ji maišydavo į antpilus nėščiosioms ir ligoniams. Ant kai kurių šukių buvo išbraižyti alcheminiai simboliai. Ženklai, naudoti jau didžiojo Paracelso ir įprasti tarp pribuvėjų.

Ant vienos šukės mergina išvydo ir raganišką žymę.

Iš pradžių nustebo. Ką šis ženklas turėtų reikšti pribuvėjos namuose? Nejau ši vis dėlto ragana? Tačiau pasukiojusi šukę rankose, Magdalena pamatė simbolį apverstą aukštyn kojomis.

Ir raganiškas ženklas staiga virto nekaltu alcheminiu simboliu.

Hematitas. Kraujo akmuo...

Iš jo gautų miltelių duodavo per gimdymą kraujavimui sulaikyti. Paprastas gydalėlis, visiškai pripažįstamas ir aukštesniuose gydytojų sluoksniuose, nors pati mergina ir abejojo jo nauda.

Nors bijojo, vos nenusijuokė. Raganiškas ženklas pasirodė esąs ne kas kita, kaip aukštyn kojomis apverstas hematito simbolis!

Magdalena prisiminė Simono pasakojimus, kuriuose šis minėjo žymę ant vaikų petukų. Medikas su jos tėvu visada į ją žiūrėdavo pasisukę taip, kad ji atrodė kaip raganiškas ženklas. Bet pažvelgus iš viršaus, tapo įprastu alcheminiu simboliu...

Ar vaikai sau ant pečių šį ženklą šeivamedžio sultimis išsiraižė patys? Juk jie dažnai lankydavosi pas Štechlin. Tad Zofi, Pėteris ir kiti tikriausiai pamatė ženklą ant indo. Bet kam jiems būtų reikėję taip daryti? Ar vis dėlto tai pribuvėjos darbas? Tačiau čia dar mažiau prasmės. Kodėl ji turėtų braižyti vaikams ant pečių hematito simbolį? Tad vis dėlto vaikai...

Magdalenos galvoje besisukant tokioms mintims, miškas priartėjo. Iš pradžių aušroje težėrėjęs tamsiai žaliu kaspinu, dabar virto netoliese besidriekiančia beržų, kėnių ir bukų juosta. Ji bėgo tiesiai jos link. Vyrai užnugaryje prisivijo. Jau priartėjo per dešimt žingsnių. Mergina girdėjo jų šnopavimą. Vis arčiau ir arčiau. Vienas bėgdamas prapliupo skardžiai kvatoti lyg pamišęs.

– Koriko mergše, man patinka, kaip bėgi. Mielai susimedžioju sau stirnelę, prieš ją sušveisdamas...

Kitas taip pat prapliupo juoktis:

– Tuoj nutversime tave, mergele. Nuo mūsų dar nė viena nepaspruko!

Magdalena jau beveik pasiekė mišką ant skardžio. Nuo medžių prieglobsčio ją teskyrė pelkėta pieva. Jau netrukus jos pėdos iki kulkšnių susmego į minkštą purvynę. Tarp beržų ir gluosnių telkšojo mažos balutės bei klaneliai, likę nuo paskutinio sniego. Tolumoje girdėjo šėlstant Lechą.

Koriko duktė pamėgino nušokuoti per pelkę žole apaugusiais kupsteliais. Dviem jų pasirodžius besant itin toli vienam nuo kito, ji paslydo ir įgrimzdo klampiame liūne. Puolusi į neviltį bandė ištraukti kojas iš dumblo.

Ji įstrigo!

Už nugaros pasirodė vyrai. Išvydę, kad jų medžiojamas žvėrelis nelaisvėje, pašėlo gerkloti. Išsišiepę apsupo liūną dairydamiesi, kaip nesušlapus kojų pasiekti laimikį. Magdalena rankomis prisitraukė prie vieno žolės kupstelių. Sultingai šliurptelėjusios kojos pagaliau ištrūko iš klampynės, ir ji buvo laisva. Ant merginos šoko vienas samdomų karių. Paskutinę akimirką ši metėsi į šoną, ir vyras tėškėsi į pelkę. Jam dar nespėjus atsikelti, Magdalena pasinaudojo tarp vyriškių atsiradusia spraga ir nukūrė miško link.

Vos panirusi į šešėliuotą tankmę suprato, kad neturi jokių šansų. Medžiai stirksojo pernelyg toli vienas nuo kito, krūmų, kuriuose galėtų pasislėpti, beveik nematyti. Vis dėlto ji skuodė tolyn, nors tai ir neturėjo prasmės – vyrai ją prisivijo. Neilgai trukus medžioklė baigsis. Upės šniokštimas tapo garsesnis. Tikriausiai visai netoli prasideda skardis. Guitynių pabaiga...

Staiga po kairiąja pėda pajuto tuštumą. Atšokusi atgal dar spėjo pamatyti į prarają nugarmančius nedidelius žvirgždukus. Praskleidusi gluosnio šakas, išvydo kone statmenai paupin besileidžiantį skardį.

Tebesvirduliuodama ant bedugnės krašto, akies kampučiu pastebėjo judesį. Jos siektelėjo staiga iš už gluosnio išniręs vienas samdomų karių. Daug negalvojusi, Magdalena šoko į prarają. Stvarstydamasi už kyšančių šaknų kūlvirsčia nusirito per uolas ir molio grumstus. Akimirką jai aptemo akyse. Pagaliau vėl atgavusi regą, pasijuto kniūbsčiomis tysanti lazdyno krūme, sušvelninusiame jos nusileidimą vos per keletą metrų virš upės vagos. Apačioje plytėjo žvirgždėto kranto juosta.

Dar akimirką pagulėjo susirietusi iš skausmo. Tada atsargiai pasukusi galvą dirstelėjo aukštyn. Toli virš savęs įžiūrėjo vyrus. Jie, regis, ieškojo, per kur galėtų nusileisti prie upės. Vienas samdomų karių prie medžio kamieno, styrančio virš prarajos, jau puolė rišti virvę.

Išsikapanojusi iš lazdyno krūmo, mergina nusirabždino likusius keletą metrų iki paupio.

Čia, prie vingio, Lechas tekėjo pavojingai srauniai. Viduryje sukosi balti verpetai, pakraščiuose vanduo putojo srūdamas per mažesnius pakrantės medelius. Netgi dabar, balandžio pabaigoje, vanduo dar buvo pakilęs taip aukštai, kad iki viršūnių sėmė pavienius upės slėnio beržus. Tarp jų plūduriavo geras tuzinas tarpusavyje sukibusių nukirstų medžių kamienų. Upė nirčiai atakavo kliūtį, vis stumteldama kai kuriuos rąstus. Neilgai trukus juos vėl nusineš didžiulis vandens srautas.

Tarp rąstų suposi valtis.

Magdalena negalėjo patikėti savo laime. Sutrūnijęs laivelis veikiausiai nutrūko kažkur aukščiau prieš srovę. Nūn jis pagautas verpeto bejėgiškai sukosi tarp rąstų. Pažvelgusi atidžiau, koriko duktė valtelėje išvydo net ir du irklus.

Ji apsidairė. Vienas samdomų karių jau kabarojosi lynu žemyn. Neilgai trukus šis ją pasieks. Kitas turbūt ieškojo dar vieno kelio nusileisti nuo skardžio. Dirstelėjusi į medžių kamienus priešais, Magdalena sukalbėjo greitą maldą, nusiavė batus ir šoko ant pirmojo rąsto.

Šis po jos kojomis krutėjo ir siūbavo, tačiau mergina išlaikė pusiausvyrą. Nutipenusi rąstu peršoko ant kito. Pastarasis ėmė pavojingai suktis apie savo ašį krypdamas į dešinę. Koriko mergiotei pakako vikrumo, kad šokčiodama sugebėtų išlyginti sukimąsi. Greitomis apsižvalgiusi, išvydo lynu nusileidusį samdomą karį, neryžtingai stovintį ant kranto. Pastebėjęs laivelį, jis taip pat ėmė atsargiai krypuoti rąstu.

Dėl žvilgsnio per petį Magdalena vos neprarado pusiausvyros. Slystelėjusi ant gličios medienos ji vos išsilaikė nenusprūdusi į srovę. Nūn kaire koja rėmėsi į vieną rąstą, dešine – į plūduriuojantį greta. Po ja putodamas gurgėjo baltas vanduo. Mergina žinojo: jei įkristų, milžiniški rąstai sumaltų ją nelyginant girnos grūdą.

Atsargiai vėl pajudėjo. Samdomas karys jai už nugaros jau buvo įveikęs nemažą atstumą. Magdalena pažvelgė į jo įtemptą, susikaupusį veidą. Atpažino, jog tai Hansas – samdomas karys, taisęsis ją išprievartauti pirmas. Nekilo abejonių, kad vyras mirtinai bijo. Tačiau apsigręžti jau buvo per vėlu.

Magdalena vikriai liuoktelėjo ant kito rąsto, siekiančio valtį. Jau kone pasiekusi laivelį už nugaros išgirdo riksmą. Atsigręžusi išvydo samdomo kario figūrą, šokančią tarytum akrobatas ant lyno. Vieną akimirką jis, rodos, sustingo ore. Tada šonu bloškėsi į srautą. Rąstai girgždėdami susislinko. Akimirksnį Magdalena dar manė išvydusi tarp jų išnirusią galvą. Tada iš samdomo kario Hanso nieko neliko.

Viršuje, ant skardžio, stovėjo antrasis kareivis neryžtingai dėbsodamas į žemai po kojomis šėlstantį vandenį. Galiausiai apsigręžė ir pranyko tarp medžių.

Mergina stryktelėjo paskutinį kartą ir čiupo už valtelės krašto. Sugriebusi įsiropštė vidun. Valtis buvo šlapia ir per dvi plaštakas apsemta vandens, bet, ačiū Dievui, atrodė neprakiurusi. Koriko duktė drebėdama susmuko ir ėmė tyliai verkti.

Kiek apšilusi ryto saulėje atsitiesė, stvėrė irklus ir leidosi palei krantą upe žemyn, Kinzau link.

Tuneliui griūnant, Simonas metėsi ant mažosios Klaros taip pridengdamas ją savo kūnu. Tada ėmė melstis. Girdėjo grumėjimą, skilimo garsus, kairėje ir dešinėje ant žemės dunksėjo akmenys. Jam į nugarą atsitrenkė keli molio grumstai, paskutinį kartą nubyrėjo žemė. Pagaliau stojo tyla.

Keista, bet žvakė neužgeso. Medikas vis dar mėšlungiškai spaudė ją dešiniajame kumštyje. Atsargiai priklaupęs pašvietė į tunelį. Tuos kelis metrus, kuriuos buvo įmanoma įžiūrėti žvakės šviesoje, išvydo tik lėtai nusėdus dulkių ir dūmų debesiui.

Už jo susirietusi ant žemės kiūtojo Zofi. Jos kūnelis buvo nuklotas žeme ir nedideliais molio grumsteliais, it rudi miltai jį dengė dulkių sluoksnis, tačiau po visu tuo Simonas pastebėjo lengvą drebulį. Regis, ji gyva. Tiesiai už mergaitės tamsoje dūlavo akmenys. Vaikinas niauriai linktelėjo. Kelias atgal galutinai užkirstas. Bet jų pusėn bent jau nebeprasiskverbė ir dūmai.

– Zofi? Dėl Dievo, ar tau kas nutiko? – sušnibždėjo jos pusėn.

Papurčiusi galvą mergaitė atsikėlė. Jos veidas buvo nubalęs lyg drobė, bet šiaip atrodė sveika.

– Tunelis... Jis... įgriuvo, – sumurmėjo ši.

Medikas atsargiai pakėlė akis. Lubos tiesiai virš jų atrodė tvirtos. Nors ir neparemtos sijomis, tačiau iš lygaus, tvirto molio. Apvali, viršuje kiek siaurėjanti forma tuneliui suteikė papildomo stabilumo. Simonas tai buvo skaitęs knygoje apie kalnakasybą. Šiuos tunelius iškasė savo amato meistrai. Kažin kiek laiko užtruko sukurti šį labirintą? Keletą metų? Dešimtmečių? Ką tik įvykusios griūties priežastimi veikiausiai buvo drėgmė, dėl kurios sutrūkinėjo tvirtas molis. Iš kažkur turėjo prasiskverbti vanduo. Bet šiaip tuneliai pasižymėjo puikia būkle.

Jaunuolis vis dar negalėjo atsistebėti šia konstrukcija. Kodėl žmonės tiek vargo statydami labirintą, kuris, rodos, neturėjo jokios paskirties? Kad šis netinka požeminei slėptuvei, ką tik įspūdingai parodė ugnis. Užkūręs viršutinėse patalpose laužą, galėjai būti tikras, kad žmonės iš prirūkytų tunelių it žiurkės pasipils į paviršių. Arba apgailėtinai užtrokš juose.

Nebent tunelis kažkur išvestų į lauką...

Simonas trūktelėjo Zofi už rankų.

– Reikia eiti. Kol tunelis visai nesugriuvo. Kažkur čia turi būti išėjimas.

Mažoji stebeilijosi į jį iš baimės išplėstomis akimis. Atrodė lyg sustingusi. Apimta šoko.

– Zofi, ar girdi mane?

Jokios reakcijos.

– Zofi!

Jis skėlė jai skambų antausį. Mergaitė atsitokėjo.

– Kas... kas?..

– Turime eiti. Susiimk. Eik pirma ir laikyk žvakę. Saugok, kad neužgestų.

Skvarbiai ją nužvelgęs pridūrė:

– Aš paimsiu Klarą ir neatsiliksiu nuo tavęs. Supranti mane?

Ši linktelėjo. Tada jie leidosi į kelią.

Įveikus posūkį, tunelis vėl driekėsi tiesiai. Pirma nepastebimai, paskui vis labiau jis kilo. Iš pradžių įstengė judėti tik ropomis, tačiau palengva tunelis ėmė platėti ir aukštėti. Galiausiai jie jau galėjo žingsniuoti pasilenkę. Simonas nešė Klarą ant nugaros, jos rankutės kadaravo abipus vaikino pečių. Mergaitė buvo tokia lengvutė, kad medikas ją vos jautė.

Staiga iš priekio dvelktelėjo oro gūsis. Gydytojas giliai įkvėpė. Kvepėjo grynu oru, mišku, sakais ir pavasariu. Dar niekad oras jam neatrodė toks vertingas.

Neilgai trukus tunelis baigėsi akligatviu.

Jaunuolis negalėjo tuo patikėti. Ištraukęs iš Zofi rankos žvakę, paniškai apsidairė. Praėjimo nebuvo. Nematyti net jokios angos.

Tik ilgiau paieškojęs aptiko ankštą šachtą, vedančią į viršų.

Maždaug penkių žingsnių aukštyje pro siaurus plyšelius skverbėsi dienos šviesa. Jiems nepasiekiama ten stūksojo akmeninė plokštė. Net Simonui užsikėlus Zofi ant pečių, mergaitė nepajėgtų jos pasiekti. Jau nekalbant apie tai, kad neįstengtų sunkios plokštės pakelti.

Jie įkalinti.

Vaikinas švelniai paguldė nualpusią Klarą ant žemės ir prisėdo šalia. Jau ne pirmą kartą per šią dieną pajuto poreikį apsižliumbti ar bent jau garsiai surikti.

– Zofi, man atrodo, mes iš čia neištrūksime...

Mergaitė prisiglaudusi padėjo jam ant kelių galvą. Rankomis įsikibo į jo kojas. Ji drebėjo.

Staiga Simonas vėl prisiminė ženklą. Nusmaukė Zofi suknelę taip apnuogindamas petį.

Ant dešiniosios mentės puikavosi raganiška žymė.

Ilgą laiką jis tylėjo.

– Jūs patys nusipiešėte ženklus, tiesa? – galiausiai paklausė. – Hematitas, paprasčiausi milteliai... Tikriausiai pamatėte šį simbolį kažkur Štechlin namuose, o tada išsibraižėte jį šeivamedžio sultimis. Visa tai tebuvo žaidimas...

Zofi linktelėjo. Jos galva tebesiglaudė prie gydytojo kelių.

– Šeivamedžio sultimis! – pakartojo Simonas. – Kaip galėjome būti tokie mulkiai! Koks šėtonas braižo savo ženklus vaikiškomis sultimis? Bet kodėl, Zofi? Kodėl?

Mergaitės kūnas krūpčiojo. Ji verkė įsikniaubusi medikui į skreitą. Galiausiai nepakeldama galvos pratarė:

– Jie mus mušdavo, spardydavo, kandžiodavo... Vos išvydę apspjaudydavo ir puldavo tyčiotis!

– Kas? – suglumęs paklausė Simonas.

– Kiti vaikai! Mat mes – našlaičiai, mat neturime šeimų! Todėl mus galima kojomis mindžioti!

– Bet kam tada to ženklo?

Zofi pirmą kartą kilstelėjo akis.

– Pamatėme jį Martos lentynoje. Ant vieno iš tiglių. Jis kažkuo priminė... burtus. Pamanėme, kad jei nešiosime šį ženklą, jis veiks kaip apsauginiai kerai. Niekas negalės mūsų skriausti.

– Apsauginiai kerai, – murmtelėjo vaikinas. – Kvailos vaikų išdaigos, daugiau nieko...

– Marta mums buvo pasakojusi apie tokius apsauginius kerus, – tęsė Zofi. – Ji užsiminė, kad yra ženklų, saugančių nuo mirties arba ligų, arba audrų. Tačiau nė vieno neįvardijo. Sakė, kad kiti ims kalbėti, esą ji ragana...

– O Dieve... – sukuždėjo Simonas. – Būtent taip ir atsitiko.

– Tad šviečiant pilnačiai mes nulindome į savo slėptuvę. Kad burtai geriau veiktų. Vienas kitam išraižėme ženklą ir prisiekėme, jog amžinai laikysimės drauge. Kad visada vienas kitam padėsime, o kitus apspjaudysime ir niekinsime.

– Tada išgirdote vyrus...

Zofi linktelėjo:

– Burtai nesuveikė. Vyrai mus pastebėjo, o mes nepadėjome vienas kitam. Mes pasprukome, o Pėterį jie užmušė it šunį...

Ji vėl ėmė verkti. Simonas glostė mergaitę, kol ši nusiramino ir rauda virto retu kūkčiojimu.

Šalimais per miegus sugargė Klara. Gydytojas pačiupinėjo jos kaktą. Ši vis dar buvo karšta. Medikas abejojo, ar artimiausias valandas ligonė čia ištvers. Mergaitei reikėjo šiltos lovos, vėsių kompresų ir karštį malšinančios liepžiedžių arbatos. Be to, būtina pasirūpinti kojos žaizda.

Iš pradžių atsargiai, paskui vis garsiau Simonas suskato šauktis pagalbos. Kai ir keletą kartų surikus niekas neatsiliepė, jis pasidavė ir vėl prisėdo ant akmenuotos drėgnos žemės. Kažin, kur sargybiniai? Ar tebetyso ant žemės supančioti ir užkimštomis burnomis? Ar jau sugebėjo išsilaisvinti? Galbūt juodu jau pakeliui į miestą pranešti apie užpuolimą. O kas, jei velnias juos nužudė? Šiandien gegužės pirmoji. Mieste šokama ir juokiamasi. Visai įmanoma, kad kas nors čia pasirodys tik rytoj ar galbūt netgi poryt. Ligi tol Klara seniai bus mirusi nuo karštligės.

Stengdamasis išvaikyti niūrias mintis, medikas ėmė klausinėti Zofi tolesnių smulkmenų. Nuolat prisimindavo detales, kurias jis pats arba korikas buvo išsiaiškinę ir kurios staiga įgavo prasmę.

– Siera, kurią aptikome Pėterio kišenėje, taip pat buvo jūsų fokusų dalis?

Zofi linktelėjo.

– Pasiėmėme jos iš vieno Martos tiglių. Manėm, kad jei siera kerėdamos naudojasi raganos, tai nepakenks ir mums. Pėteris prisikimšo jos pilnas kišenes. Sakė, ji taip nuostabiai smirda...

– Tai jūs iš pribuvėjos nugvelbėte mandragoros šaknį, tiesa? – tęsė Simonas. – Nes jos reikėjo jūsų magiškiems žaidimėliams.

– Radau ją Martos namuose, – prisipažino Zofi. – Kartą ji pasakojo man apie stebuklingą mandragoros galią, tad pamaniau, kad jeigu tris dienas mirkysiu jos šaknį piene, ši pavirs žmogeliuku, kuris mus apsaugos... Bet ji tik ėmė dvokt. Iš likučių išviriau Klarai gėrimo.

Medikas pažvelgė į sąmonę praradusią mergaitę. Panašu į stebuklą, kad ji ištvėrė tokį drastišką gydymą. Bet galbūt mandragoros šaknis tam tikru atžvilgiu ir padėjo. Juk pagaliau ligonė visas šias dienas išmiegojo, ir jos kūnas turėjo pakankamai laiko gyti.

Jis vėl pasisuko į raudonplaukę.

– Štai kodėl nenuėjote pas teismo raštininką ar kitą tarybos narį pranešti apie tai, ką matėte, – nusprendė. – Mat baiminotės, kad dėl ženklo jus įtars raganavimu.

Zofi linktelėjo.

– Kai Pėteris žuvo, dar ketinom, – paaiškino ji. – Dėl Dievo, prisiekiu, vos išmušus dešimtą norėjom keliaut pas Lechnerį ir dėl visko prisipažint. Bet tada prie Lecho atradot Pėterį ir raganišką ženklą. Kilo didelis sujudimas, visi kalbėjo apie raganavimą...

Nusiminusi žvilgtelėjo į Simoną:

– Manėme, kad mumis niekas nepatikės. Kad palaikys mus raganomis ir sudegins kartu su Marta! Mes taip bijojome!

Simonas paglostė jos purvinus plaukus.

– Gerai, Zofi. Gerai...

Jis dirstelėjo į mažą lajinę žvakelę, blėsčiojančią šalimais. Vėliausiai po pusvalandžio ji sudegs. Tada teliks plonas šviesos spindulėlis, besiskverbiantis pro akmeninės plokštės plyšius. Jis susimąstė, ar nereikėtų iš švarko atraižos sukurpti Klaros ištinusiai kulkšniai šalto kompreso, tačiau šią mintį vėl atmetė. Vanduo, susikaupęs į mažas balutes, buvo tiesiog pernelyg nešvarus. Tikriausiai kompresas mergaitei tik dar labiau pakenktų. Priešingai nei daugelis kitų jo gildijos gydytojų, Simonas buvo įsitikinęs, kad purvas sukelia infekcijas. Pernelyg daug kareivių, gavusių galą purvinuose tvarsčiuose, jam teko matyti.

Staiga stabtelėjo ir sukluso. Kažkur tolumoje girdėjosi balsai. Jie sklido iš viršaus. Medikas pašoko. Matyt, statybvietėje pasirodė žmonės! Zofi taip pat liovėsi verkti. Drauge juodu pamėgino suprasti, kieno šie balsai. Bet šie buvo pernelyg tylūs.

Gydytojas greitai įvertino riziką. Visai įmanoma, kad ten samdomi kariai ar, galimas daiktas, net ir pats velnias... Galbūt pamišėlis nužudė koriką ir per šulinį vėl iššliaužė į dienos šviesą. Kita vertus, jeigu niekas jos neištrauks, Klara čia apačioje žuvusi. Akimirką padvejojęs, sudėjo rankas piltuvėliu ir kimiai šūktelėjo į šachtą:

– Gelbėkite! Mes čia! Apačioje! Ar mus kas nors girdi?!

Balsai viršuje nuščiuvo. Ar vyrai nuėjo toliau? Simonas vėl suriaumojo. Nūn jam padėjo ir Zofi.

– Gelbėkite! Argi mūsų niekas negirdi?! – rėkė juodu kartu.

Ūmai pasigirdo slopus dundesys ir žingsniai. Tiesiai virš jų kalbėjosi keletas žmonių. Tada akmeninė plokštė girgždėdama pasislinko, ir kalinių veidus nušvietė plati šviesos juosta. Angoje išniro galva. Simonas sumirksėjo. Tamsoje praleidus tiek laiko, saulės šviesa jį kone apakino. Galiausiai atpažino veidą.

Tai buvo aristokratas Jakobas Šrėfogelis.

Išvydęs apačioje savo dukterį, tarybos narys ėmė šaukti. Jo balsas drebėjo.

– Dieve mano, Klara! Tu gyva! Būk palaiminta, švenčiausioji Mergele Marija!

Jis nusigręžė.

– Greit, atneškite virvę! Turime juos ištraukti!

Netrukus į šachtą skubiai nuleido virvę. Sumezgęs kilpą, vaikinas užnėrė ją Klarai ant pilvo ir davė ženklą traukti. Tada atėjo Zofi eilė. Pats aukštyn pakilo paskutinis.

Išlipęs apsidairė. Susivokti prireikė laiko. Aplinkui kilo naujosios koplyčios mūrai. Šachta slėpėsi po sudūlėjusia akmenine plokšte pačiame viduryje. Tikriausiai darbininkai grindims panaudojo seną pamatą. Medikas dar kartą žvilgtelėjo žemyn. Galimas daiktas, šioje vietoje jau anksčiau yra stovėjusi bažnyčia ar kitas šventas statinys, tuneliu sujungtas su požeminiu pasauliu. Per dabartines statybas plokštė, regis, amatininkų pernelyg nesudomino.

Gydytoją nukrėtė šiurpuliukas. Neapsakomai sena šachta į pragarą... O apačioje vargšų nusidėjėlių laukia pats velnias.

Tolėliau Simonas išvydo pastarosios nakties sargybinius, kiurksančius ant mūro. Vienas – sutvarstyta kakta – apdujęs krapštėsi pakaušį. Kitas, nežiūrint didžiulės mėlynės apie dešiniąją akį, atrodė palyginti žvalus. Jaunuolis nejučiomis išsišiepė. Korikas puikiai pasidarbavo ir vis dėlto nepadarė didelės žalos. Ką gi, jis savo amato meistras.

Tuo metu Jakobas Šrėfogelis rūpinosi podukra: įlašinęs į burną vandens, šluostė jos kaktą. Pastebėjęs Simono žvilgsnį, jaunasis tarybos narys, neatsitraukdamas nuo Klaros, paaiškino:

– Kai vakar popiet apsilankėt pas mane ir teiravotės apie senuosius dokumentus, neturėjau nė valandėlės ramybės. Visą naktį varčiausi. Galiausiai ryte iš pradžių nuėjau pas jus, paskui – į koriko namus. Ten nieko neradęs, leidausi į statybvietę.

Jis parodė į abu sargybinius, kurie apduję vis dar sėdėjo ant mūro.

– Aptikau juos už medienos rietuvės. Buvo supančioti ir užkimštomis burnomis. Simonai, ar galite man atskleisti, kas čia nutiko?

Vaikinas glaustai papasakojo apie radinį šulinyje. Apie barzdukų urvą, budelio kovą su samdomu kariu ir pabėgimą tuneliu. Taip pat užsiminė ir apie tai, ką vaikai matė per pilnatį prieš savaitę. Tik apie įtarimus, jog apačioje paslėptas senojo Šrėfogelio lobis, nutylėjo. Taip pat ir faktą, kad sargybinius partrenkė Kuizelas. Aristokratas turėjo manyti, kad juos iš rikiuotės išvedė velnias, prieš lipdamas į šulinį.

Šrėfogelis klausėsi išsižiojęs. Tik retkarčiais ko nors trumpai paklausdavo arba vėl palinkdavo prie Klaros.

– Tad vaikai raganišką ženklą nusipiešė patys, kad apsisaugotų nuo kitų vaikų... – galiausiai tarė.

Paglostė karštą miegančios Klaros kaktą. Ji alsavo pastebimai ramiau.

– Dieve mano, Klara, kodėl man nieko nesakei? Juk būčiau galėjęs jums padėti! – Grėsmingai dirstelėjęs į Zofi pridūrė: – Gal būtume galėję išgelbėti mažąjį Antoną ir Johanesą Štraserį, jei ne jūsų užsispyrimas! Ką sau galvojote, snargliai? Aplink šlaistosi pamišėlis, o jūs toliau žaidžiate savo žaidimėlius!

– Neturėtume vaikams priekaištauti, – įsiterpė Simonas. – Jie dar maži, be to, bijojo. Svarbu sučiupti žudikus. Du iš jų veikiausiai pagrobė Magdaleną! O jų vadeiva – vis dar barzdukų urve su koriku!

Jis žvilgtelėjo į šulinį. Iš jo virto dūmai. Kas ten šiuo metu vyksta? Ar Jakobas Kuizelas negyvas? Medikas nuvijo šią mintį. Vėl kreipėsi į aristokratą:

– Kas gi galėtų būti užsakovas? Kam taip svarbu sustabdyti raupsuotųjų prieglaudos statybą? Kas nesibodi net žudyti vaikus?

Jakobas gūžtelėjo.

– Juk visai neseniai dar įtarinėjote netgi mane... O šiaip galiu tik pasikartoti. Dauguma tarybos aristokratų, įskaitant ir burmistrus, pasisakė prieš statybą baimindamiesi nuostolių. Juokinga, kai pagalvoji, kad tokią prieglaudą turi net Augsburgas! – Niršiai papurtęs galvą, vėl susimąstė. – Tačiau dėl to nusiaubti statybvietę ir pašalinti liudytojus? Ir dar vaikus? Kad ir kaip norėčiau, negaliu to įsivaizduoti...

Juos išgąsdino smarkus kosulys. Abu staigiai atsisuko.

Virve iš šulinio išsiropštė juoda kaip degutas figūra. Čiupę ginklus, sargybiniai nuskuodė prie šulinio. Baugščiai laikėsi už savo alebardų. Virš šulinio krašto iškilusi figūra atrodė kaip pats velnias. Nuo galvos ligi kojų ją dengė suodžiai, tik akys baltai blykčiojo. Apsvilę drabužiai vietomis buvo kruvini. Tarp dantų šmėkla laikė maumedžio kuoką rusenančiu galiuku, kurią nūnai išspjovė į žolę.

– Viešpatie Dieve aukštybėse! Neatpažįstat savo koriko? Verčiau atneškit man vandens, kol visai nesudegiau!

Sargybiniai išsigandę atsitraukė. Simonas nuskubėjo prie šulinio.

– Kuizelai, jūs gyvas! Maniau, kad velnias... O Dieve, kaip aš džiaugiuosi!

Budelis persiropštė per šulinio kraštą.

– Pasilaikyk tuos tauškalus sau. Tas šunsnukis dabar ten, kur jo vieta. Bet mano Magdalena vis dar poros galvažudžių rankose.

Nušlubavęs prie vandens geldos ėmė praustis. Netrukus po suodžiais vėl pasirodė koriko veidas. Jis dirstelėjo į Jakobą Šrėfogelį su vaikais. Pritariamai linktelėjo.

– Išgelbėjai jas, gerai, – sumurmėjo. – Dabar keliauk su jomis ir tarybos nariu atgal į Šongau. Susitiksim pas mane. Aš pasirūpinsiu dukterim.

Kuizelas pasičiupo kuoką ir nuskubėjo Hohenfurcho tako link.

– Argi žinote, kur ji?! – šūktelėjo Simonas jam pavymui.

Korikas nežymiai linktelėjo.

– Jis man pasakė. Artėjant paskutiniajai. Visi kada nors prabyla...

Medikas sunkiai nurijo seilę.

– O sargybiniai?! – riktelėjo Jakobui, jau žygiuojančiam gatve Hohenfurcho kryptimi. – Nenorite jų pasitelkti į... pagalbą?

Paskutiniuosius žodžius ištarė tik pats sau. Mat korikas jau pranyko už artimiausio posūkio. Jis buvo labai labai įsiutęs.

Magdalena svirduliavo gatve į Šongau. Ji drebėjo visu kūnu, sudraskyti rūbai buvo šlapi. Be to, vis dar skaudėjo galvą. Tik dabar pajuto, kad visą naktį nemiegojo. Kamavo kankinantis troškulys. Vis dairėsi į visas puses, ar antrasis samdomas karys neseka. Bet gatvė buvo tuščia. Nematyti ir valstiečių, galinčių priimti ją į vežimą. Priešakyje ant kalvos stūksojo Šongau, apsuptas mūrinės sienos. Dešinėje kilo jau ištuštėjęs kartuvių kalnelis. Netrukus, jau visai greitai ji atsidurs namuose.

Staiga priešais išniro taškas, kuris artėjo vis didėdamas. Jos link šlubčiodama skubėjo figūra.

Sumirksėjusi atpažino savo tėvą.

Paskutiniuosius metrus Jakobas Kuizelas, nors ir sunkiai, bet įveikė bėgte. Jo krūtinėje vėrėsi gili, tačiau ne itin pavojinga durtinė žaizda, dar viena žiojėjo kairiajame žaste. Vyras neteko kraujo ir dar kažkur labirinte, regis, nikstelėjo dešinę kulkšnį. Bet šiaip jautėsi gana gerai. Per didįjį karą korikas buvo patyręs ir sunkesnių sužeidimų.

Jis suspaudė dukterį glėbyje ir paglostė jai galvą. Mergina bemaž pranyko prie jo plačios krūtinės.

– Ką gi išdarinėji, Magdalena? – sukuždėjo kone švelniai. – Leidiesi sugaunama kažkokio kvailo samdomo kario...

– Daugiau taip nedarysiu, tėve. Pažadu, – atsakė ši.

Valandėlę juodu laikėsi tvirtai apsikabinę ir tylėjo. Tada duktė pažvelgė jam į akis.

– Ei, tėve?

– Ką, Magdalena?

– Dėl vestuvių su Hansu Kuizelu, Šteingadeno koriku, na, žinai... Dar pagalvosi?

Jakobas patylėjęs šyptelėjo:

– Pagalvosiu. Bet pirmiausia keliaukim namo.

Jis apglėbė dukterį stipria ranka. Juodu drauge nužygiavo link bundančio miesto, virš kurio rytuose kaip tik tekėjo saulė.

16

Antradienis,

1659-ųjų Viešpaties metų gegužės 1 d.,

6 val. vakaro

Teismo raštininkas Johanas Lechneris pro posėdžių salės langą stebėjo šurmulį turgaus aikštėje. Nuo parapinės bažnyčios ataidėjo varpas, mušantis šešias. Jau temo. Apie aikštę sustatytuose trikojuose žybčiojo maži lauželiai, aplink juos šoko vaikai. Priešais prekių sandėlį jaunuoliai iškėlė gegužės stiebą, papuoštą margais kaspinais ir lapų vainiku. Keletas klajojančių muzikantų, stovėdami naujai iš eglinių lentų sukaltoje, dar sakais kvepiančioje scenoje, derino smuikus ir liutnias. Kvepėjo virta ir kepta mėsa.

Lechneris žvilgsniu numatavo stalus, sustatytus šventei. Visur sėdėjo šventadienio drabužiais pasipuošę miestiečiai skanaudami burmistro Karlo Zėmerio dovanotą alų. Girdėjosi dainos ir juokas, tačiau nežiūrint viso to pats raštininkas šventiškai nusiteikęs nebuvo.

Prakeikta pribuvėja vis dar tysojo be sąmonės, o kurfiursto vietininko laukė jau šįvakar. Johanas bijojo to, kas įvyks. Apklausos, kankinimai, šnipinėjimas, įtarinėjimai... Jei Štechlin prisipažintų, viskas būtų aišku. Raganą atiduotų teismui ir ją sudegintų. Dieve mano, juk ana jau veik pakratė kojas! Mirtis liepsnose jai taptų išganymu – jai ir miestui!

Lechneris vartė dviejų kartų̃ senumo raganų persekiojimo bylas. Atsinešė jas iš archyvo greta posėdžių salės. Aštuoniasdešimt įkalinimų, begalė kankinimų... Šešiasdešimt trys sudegintos moterys! Vos tik kilus didžiajai persekiojimų bangai, į savo rankas viską paėmė teisėjas, o galiausiai žodį tarė net pats hercogas. Paskui kelio atgal nebuvo. Raštininkas suprato, kad raganavimas – tai rusenantis gaisras, laiku nesustabdytas galintis apimti visą bendruomenę. Tikriausiai jau per vėlu.

Girgžtelėjus durims, greitai atsisuko. Posėdžių salėje pasirodė skaisčiai išraudęs Jakobas Šrėfogelis. Jo balsas drebėjo.

– Lechneri, mums reikia pasikalbėti. Rasta mano duktė!

Teismo raštininkas sukluso.

– Ji gyva?

Jakobas linktelėjo.

– Džiaugiuosi dėl jūsų. Kur ją rado?

– Raupsuotųjų prieglaudos statybvietėje, – sušnopavo tarybos narys. – Bet tai dar ne viskas...

Tada atpasakojo teismo raštininkui, ką jam buvo sakęs Simonas. Jau po pirmųjų žodžių Johanas turėjo prisėsti. Pernelyg jau neįtikėtina pasirodė jaunojo aristokrato istorija.

Šrėfogeliui baigus, Lechneris papurtė galvą.

– Net jeigu tai tiesa, mumis niekas nepatikės, – tarė. – O mažiausiai – kurfiursto vietininkas.

– Patikės, jei į savo pusę palenksime vidinę tarybą, – įsiterpė aristokratas. – Jeigu vienbalsiai pritarsime Štechlin paleidimui, turės sutikti ir grafas. Jis negali mūsų nepaisyti. Mes – laisvi miestiečiai, taip nustatyta miesto įstatymuose. O juos anuomet pasirašė pats hercogas!

– Bet taryba nė už ką nebalsuos už mus, – paprieštaravo Johanas Lechneris. – Zėmeris, Augustinas, Holtshoferis – visi įsitikinę pribuvėjos kalte.

– Nebent pristatytume jiems tikrąjį vaikų žmogžudysčių užsakovą.

Teismo raštininkas nusijuokė:

– Pamirškite tai! Jeigu jis tikrai kilęs iš vidinių miesto sluoksnių, tai jam pakaks galios savo darbeliams nuslėpti.

Jakobas Šrėfogelis užsidengė veidą rankomis ir nuvargęs pasitrynė smilkinius.

– Tad Marta pasmerkta...

– Arba galite paaukoti vaikus, – lyg tarp kitko pastebėjo teismo raštininkas. – Atskleiskite grafui tikrąją raganiškų ženklų kilmę, ir galbūt jis išteisins pribuvėją. O vaikai?.. Jie prasidėjo su raganystėmis. Nemanau, kad grafas juos taip paprastai paleis.

Kurį laiką tvyrojo tyla.

– Pribuvėja arba duktė – jūsų teisė rinktis, – tarė Lechneris.

Tada žengė prie lango. Šiaurėje staiga sugaudė ragas. Teismo raštininkas iškišo galvą, norėdamas išsiaiškinti garso kryptį. Sumirksėjęs išvydo tai, ko ieškojo.

– Jo prakilnybė landgrafas, – pranešė aristokratui, vis dar lyg suakmenėjusiam prie posėdžių stalo. – Regis, apsispręsti teks greitai.

Pirmieji grafą išvydo vaikiukai, žaidę prie Pilies vartų. Kurfiursto vietininkas atkeliavo Altenštato gatve. Jis važiavo prabangia karieta, traukiama keturių arklių. Iš abiejų pusių jojo po šešis kareivius su krūtinšarviais, atvirais šalmais, pistoletais ir špagomis. Priekyje jojantis kareivis ragu skelbė grafo atvykimą. Paskui karietą sekė antras vežimas, gabenantis tarnus ir skrynias su jo prakilnybės būtiniausiais daiktais.

Vartai tokiu metu jau buvo uždaryti, tačiau dabar juos skubiai vėl atvėrė. Arklių kanopos nukaukšėjo grindinio akmenimis. Dauguma švęsti į turgaus aikštę susirinkusių miestiečių nubėgo prie vartų, kur pusiau susižavėję, pusiau skeptiškai stebėjo aukštojo pono atvykimą. Vis rečiau tokie kilmingi ponai atkeliaudavo į mažąjį Šongau. Anksčiau hercogas čia pasirodydavo dažniau, bet tie laikai seniai praėjo. Nūnai kiekvienas mieste apsilankantis bajoras tapdavo mielai laukiamu reginiu, praskaidrinančiu kasdienybę. Kita vertus, miestiečiai suprato, kad grafas su kareiviais išeikvos menkas jų atsargas. Per didįjį karą samdomų karių armijos ne vieną kartą it skėriai buvo užpuolę miestą. Bet galbūt garbusis ponas pasiliks ne taip ir ilgai...

Jau netrukus minia iš visų pusių apstojo gatvę palikdama siaurą keliuką, šiuo gurguolė lėtai patraukė turgaus aikštės link. Žmonės kuždėdamiesi rodė į sidabru aptaisytas skrynias, kuriose grafas turbūt vežė savo brangius rakandus. Dvylika kareivių atkakliai stebeilijosi prieš save. Paties grafo per raudoną damasto užuolaidą, dengiančią karietos duris, nebuvo matyti.

Pasiekusi turgaus aikštę, karieta sustojo tiesiai priešais prekių sandėlį. Miestą jau gaubė sutemos. Tačiau trikojuose liepsnojančios beržinės pliauskos leido susirinkusiesiems stebėti, kaip iš karietos lipa žalia liemene apsivilkusi figūra. Prie dešiniojo grafo šono kabėjo puošni špaga, barzda buvo kruopščiai pakirpta, ilgi šilkiniai plaukai sušukuoti. Švytėjo švariai nublizgintos odinės pušnys ilgais aulais. Dirstelėjęs į minią, didikas nužingsniavo link prekių sandėlio, prie kurio įėjimo jau buvo susirinkę tarybos nariai. Tik nedaugelis per tokį trumpą laiką dar spėjo tinkamai persirengti. Iš po kai kurių liemenių kyšojo marškinių skvernai, švarkų sagos buvo kreivai susagstytos. Vienas kitas dar glostėsi susivėlusius plaukus.

Burmistras Karlas Zėmeris žengtelėjo prie kurfiursto vietininko ir lėtai ištiesė jam ranką.

– Nekantriai laukėme jūsų atvykimo, prakilnybe, – pratarė kiek mikčiodamas. – Kaip puiku, kad atkakote kaip tik per gegužės pirmosios šventę. Šongau didžiuojasi galėdamas vasaros pradžią švęsti drauge su jumis, ir...

Grafas nutraukė jį atžariu rankos mostu ir nuobodžiaujančiu žvilgsniu permetė grubiai sukaltus stalus, gegužės stiebą, mažus lauželius ir medinę sceną. Buvo akivaizdu, kad jis dalyvavęs ir didesnėse šventėse.

– Na, aš taip pat džiaugiuosi vėl matydamas savo Šongau, – galiausiai tarė. – Nors proga ir nelinksma... Ar ragana jau prisipažino?

– Na, deja, per paskutinę apklausą ji klasta prarado sąmonę, – prabilo raštininkas Johanas Lechneris, su Jakobu Šrėfogeliu prisijungęs prie grupės pro prekių sandėlio vartus. – Mes viliamės, kad iki rytojaus ši vėl atsipeikės. Tada galėsime tęsti apklausas.

Grafas nepritariamai papurtė galvą.

– Pats žinote, kad kankinimams reikalingas leidimas iš Miuncheno. Neturėjote jokios teisės pradėti iš anksto, – pusiau rimtai, pusiau žaismingai pagrūmojo pirštu.

– Jūsų prakilnybe, tikėjomės galėsią paspartinti procesą, jei... – pradėjo teismo raštininkas, bet grafas beregint jį nutraukė:

– Ne, ne! Pirmiausia leidimas! Neketinu leistis į ginčus su Miuncheno rūmų patarėjais! Vos tik susidaręs vaizdą, pasiųsiu žygūną. O rytoj... – Jis pažvelgė į žvaigždėtą dangų. – Rytoj pirmiausia norėčiau pamedžioti. Oras žada būti geras. Ragana užsiimsiu vėliau. – Didikas šyptelėjo. – Juk ligi tol ji neišskris, ar ne?

Burmistras Zėmeris uoliai papurtė galvą. Johano Lechnerio veidas išblyško. Jis greitai perskaičiavo miesto išlaidas, jei grafas iš tikrųjų nuspręstų pirmiausia palaukti leidimo iš Miuncheno. Kareiviai pasiliktų mažiausiai mėnesį, galbūt dar ilgiau... Tai reiškė mėnesį visiško išlaikymo, taip pat ir apklausų, įtarinėjimų, šnipinėjimo! Visa tai tikrai neapsiribos viena ragana...

– Jūsų prakilnybe... – pradėjo šis.

Bet grafas Zandicelis jau buvo nusisukęs į savo kareivius.

– Nubalnokite! – šūktelėjo. – O tada linksminkitės! Šiandien švęsime šventę. Pasveikinkime vasarą. Matau, kad laužai jau dega. Reikia tikėtis, kad už poros savaičių čia suliepsnos daug didesnis laužas ir šio miesto košmaras pagaliau baigsis! – Suplojęs rankomis, pakėlė akis į sceną. – Muzikantai, grokite!

Artistai suskato nervingai skambinti liaudies šokį. Iš pradžių lėtai, paskui vis greičiau šokti sustojo pirmosios poros. Šventė prasidėjo. Ragana, burtai ir žmogžudystės kol kas nugrimzdo į užmarštį. Bet Johanas Lechneris žinojo, kad visa tai jau po kelių dienų miestą pražudys.

Korikas klūpėdamas keitė Martai Štechlin kaktos tvarstį. Tinimas buvo nuslūgęs. Vis dėlto toje vietoje, į kurią pataikė Georgo Rygo sviestas akmuo, iškilo bjaurus violetinis gumbas. Bet karštis, regis, nukrito. Jakobas patenkintas linktelėjo. Atrodo, priešpiet jo sugirdyta liepžiedžių, kadagio uogų ir šeivamedžio arbata gelbėjo.

– Ar girdi mane, Marta? – sukuždėjo glostydamas jai skruostą. Štechlin pravėrė akis ir pažvelgė apsiblaususiu žvilgsniu. Jos rankos ir kojos nuo kankinimų buvo ištinusios it balionai, dėmėta vilnonė antklodė vos pridengė sukrešėjusiu krauju aptekusį kūną.

– Vaikai... nekalti, – sugergždė ši. – Dabar žinau, kaip viskas buvo. Jie...

– Ššš, – priglaudė prie išdžiūvusių moters lūpų pirštą korikas. – Tau nevalia tiek daug kalbėt, Marta. Mes ir taip žinom.

Pribuvėja nustebo:

– Kad jie tą ženklą nusižiūrėjo pas mane?

Kuizelas patvirtindamas niurgztelėjo. Pribuvėja pasikėlė guolyje.

– Zofi su Pėteriu visą laiką domėjosi mano žolelėmis. Ypač stebuklingomis. Kartą parodžiau Zofi mandragoros šaknį, bet tik tiek! Prisiekiu Dievu! Juk žinau, kas gali nutikt. Kaip greit sklinda kalbos. Bet mergaitė nedavė ramybės. O tada, matyt, atidžiau įsižiūrėjo į ženklus ant tiglių...

– Kraujo akmuo. Žinau... – nutraukė budelis.

– Bet juk jis visiškai nepavojingas! – sukūkčiojo Štechlin. – Duodu vyne ištirpdytų jo miltelių moterims, kai jos kraujuoja, nieko blogo, dėl Dievo...

– Žinau, Marta, žinau.

– Vaikai patys išsibraižė ženklus! O su žmogžudystėmis, prisiekiu švenčiausiąja Mergele Marija, neturiu nieko bendro!

Jos kūną supurtė rauda.

– Marta, – pamėgino ją nuraminti Jakobas Kuizelas. – Paklausyk. Mes žinom, kas nugalabijo vaikelius. Neaišku tik, kas žudiką pasamdė. Bet išsiaiškinsiu, o tada ištrauksiu tave iš čia.

– Bet aš neištversiu tokių skausmų, tos baimės, – kūkčiojo moteris. – Turėsi vėl mane kankinti!

– Ką tik atvyko landgrafas, – papurtė galvą korikas. – Jis ketina palaukti leidimo iš Miuncheno ir tik tada tęsti apklausą. Tai užtruks. Ligi tol tu saugi.

– O paskui? – paklausė Štechlin.

Vyras tylėjo. Kone bejėgiškai paglostė jos pečius ir išėjo į lauką. Suprato, kad, jei neįvyks stebuklas, mirties nuosprendis tėra formalumas. Net jeigu jie rastų užsakovą, pribuvėjos likimas jau nulemtas. Vėliausiai po kelių savaičių Marta bus sudeginta, o jis, Jakobas Kuizelas, turės nuvesti moterį ant laužo.

Simonui pasiekus turgaus aikštę, šventė jau buvo pačiame įkarštyje. Kelias valandas pailsėjęs namie, norėjo pasimatyti su Magdalena. Jos ieškodamas, žvilgsniu apmetė aikštę.

Aplink gegužės stiebą šoko už parankių susikibusios porelės. Iš pilnų ąsočių liejosi vynas ir alus. Pirmieji girti kareiviai jau svirduliavo greta laužų arba vaikėsi spiegiančias tarnaites. Prie tarybos narių stalo įsitaisęs landgrafas, regis, buvo puikios nuotaikos. Atrodo, Johanas Lechneris ką tik papasakojo jam gerą anekdotą. Raštininkas mokėjo užimti aukštus ponus. Visi puikiai linksminosi. Net ir klebonas, prisėdęs kiek nuošaliau, ramiai siurbčiojo iš stiklo raudonąjį.

Vaikinas žvilgtelėjo į sceną. Muzikantai čirpino liaudies šokį, kuris vis greitėjo, kol pirmieji šokėjai kvatodami sukrito ant žemės. Į žvaigždėtą nakties dangų kilo į monotonišką garsą sumišę moterų klyksmai ir sodrus vyrų juokas, muzika ir bokalų tarškėjimas.

Šįryt, po ilgos nakties išsiropštęs iš barzdukų urvo, jaunuolis manė, kad niekas nebus taip, kaip anksčiau, tačiau klydo. Gyvenimas tęsėsi, bent jau kol kas.

Jakobas Šrėfogelis Klarą ir – laikinai – Zofi paėmė į savo globą. Taryba nutarė vaikų apklausą atidėti iki rytojaus. Ligi tol Simonas su jaunuoju aristokratu turėjo sugalvoti, ką pasakyti tarybos nariams. Tiesą? Bet ar taip nepasmerktų mergaičių pražūčiai? Vaikams, žaidžiantiems su burtais, lygiai taip pat grėsė mirtis ant laužo, kaip ir suaugusiesiems. Tai gydytojas žinojo iš ankstesnių procesų, apie kuriuos buvo girdėjęs. Greičiausiai landgrafas vaikų klausinės tol, kol šie ragana įvardys pribuvėją. Ir dar daug kitų raganų...

– Na, kas yra? Nori pašokti?

Pažadintas iš niūrių minčių medikas grįžtelėjo. Priešais šypsodamasi stypsojo Magdalena. Nežiūrint sutvarstytos kaktos, atrodė pailsėjusi ir sveika. Medikas neišlaikęs šyptelėjo. Vos šįryt koriko mergiotė paspruko nuo dviejų samdomų karių. Ji išgyveno dvi siaubo ir alpulio naktis ir vis tiek kvietė jį šokti. Rodės, lyg būtų nepažeidžiama. „Lygiai kaip ir jos tėvas“, – pamanė Simonas.

– Magdalena, turėtum ilsėtis, – pradėjo jis. – Be to, žmonės...

Šis mostelėjo į stalus, kur pirmosios tarnaitės jau įniko kuždėtis rodydamos į juos.

– Et, žmonės, – nutraukė jį mergina. – Kas man darbo tie žmonės?

Pačiupusi vaikiną už parankės, nusitempė į šokių aikštelę, pastatytą priešais sceną. Stipriai apsikabinę šoko lėtą šokį. Simonas regėjo, kaip nuo jų traukiasi kitos poros, bet dabar jam tai buvo nė motais. Žvelgdamas į tamsias Magdalenos akis jautėsi lyg skęstų jose. Viskas aplinkui susiliejo į žiburių jūrą, kurios centre sukosi juodu. Rūpesčiai ir niūrios mintys nutolo, jis tematė besijuokiančias merginos akis. Ėmė lėtai artintis prie jos lūpų.

Staiga akies kampučiu pastebėjo šešėlį. Prie jo skubėjo tėvas. Bonifacas Fronvyzeris šiurkščiai sugriebė sūnų už peties ir pasuko į save.

– Kaip drįsti? – sušnypštė. – Ar nematai, kaip žmonės plaka liežuviais? Medikas su koriko mergše!.. Juokinga!

Sūnus ištrūko iš jo rankų.

– Tėve, prašau... – pabandė nuraminti.

– Ne, ne, – amtelėjo tėvas ir nė nežvilgtelėjęs į Magdaleną patraukė jį nuo šokių aikštelės. – Įsakau tau...

Staiga Simoną nelyginant juoda banga užplūdo pastarųjų dienų rūpesčiai, mirties baimė, nerimas dėl Magdalenos. Jis taip stipriai atstūmė tėvą, kad šis nustebęs sužiopčiojo. Tą akimirką muzika nutilo, tad jo žodžius puikiai išgirdo visi aplinkiniai.

– Neturi teisės man įsakinėti! Tik jau ne tu! – sušnopavo dar uždusęs po šokio. – Kas tu toks? Nereikšmingas, abejotinas felčeris, tik ir žiūrintis, iš kur vėjas pučia! Valyti žarnyną ir uostyti myžalus – tai viskas, ką sugebi!

Skruostą skaudžiai nutvilkė smūgis. Tėvas, nubalęs lyg drobė, vis dar iškelta ranka stovėjo priešais. Vaikinas juto, kad nuėjo per toli. Jam dar nespėjus atsiprašyti, Bonifacas Fronvyzeris nusisuko ir pranyko tamsoje.

– Tėve! – šūktelėjo jaunuolis jam pavymui. Bet vėl užgrojo muzika, ėmė suktis porelės. Simonas dirstelėjo į Magdaleną.

– Nereikėjo to daryti, – pakraipė galvą ši. – Visgi jis tavo tėvas. Manasis tau už tai sprandą nusuktų.

– Ar kiekvienas čia turi man ką prikišti? – sumurmėjo medikas. Trumpa akimirka tarp jo ir Magdalenos išnyko. Jis nusisuko ir paliko ją stovėti šokių aikštelėje. Dabar jam reikėjo bokalo alaus.

Žingsniuodamas link alaus statinės, įtaisytos ant stovų, praėjo pro tarybos narių stalą. Prie jo jaukiai šnekučiavosi aristokratai: Zėmeris, Holtshoferis, Augustinas ir Piuchneris. Landgrafas buvo nuėjęs prie savo kareivių pažiūrėti tvarkos. Nūnai aristokratai pagaliau gavo progą aptarti ateinančias dienas ir savaites. Susirūpinę sukišo galvas. Raštininkas Johanas Lechneris nelyginant uola sėdėjo tarp jų paskendęs mintyse.

Sustojęs tamsoje, Simonas žvelgė į priešais atsivėrusį vaizdą.

Visa tai jam kažką priminė.

Keturi aristokratai. Raštininkas. Stalas...

Buvo įsikarščiavęs nuo šokimo. Vis dar jautė pastarosios nakties nuovargį. Namuose jau buvo išgėręs du bokalus alaus. Tad prireikė kelių akimirkų, kad prisimintų.

Tačiau tada jį apėmė jausmas, lyg į paskutinį paveikslo plyšelį įsprūstų mozaikos gabalėlis.

Jie tiesiog neatidžiai klausėsi.

Gydytojas lėtai nusigręžė. Prie vieno stalų kiek atokiau pastebėjo atskirai sėdintį kleboną, iš tolo stebintį šokėjus. Jo veide atsispindintį nepritarimą protarpiais pakeisdavo atsipalaidavimas. Kaip dvasinis vadovas, jis, žinoma, negalėjo pritarti šiam siautulingam pagoniškam šurmuliui, bet aiškiai mėgavosi šilta naktimi, liepsnojančiais laužais ir sklindančia muzika. Simonas nužingsniavo prie jo ir neragintas prisėdo šalia.

– Mano sūnau, juk neketini dabar atlikti išpažinties? – nustebęs į jį pažvelgė klebonas. – Kita vertus... Sprendžiant pagal tai, ką neseniai mačiau, tau ji tikrai praverstų.

– Ne, jūsų prakilnybe, – papurtė galvą vaikinas. – Man reikia informacijos. Manau, paskutinį kartą neatidžiai klausiausi.

Po trumpo pašnekesio jaunuolis atsistojo ir susimąstęs grįžo prie šokėjų. Pakeliui dar kartą teko praeiti pro tarybos narių stalą. Staiga medikas sustojo.

Viena vieta buvo tuščia.

Daug negalvojęs nuskubėjo prie namo turgaus aikštės pakraštyje. Juokas ir muzika pritilo. Išgirdo pakankamai.

Dabar reikia veikti.

Vyras kumpsojo sunkiame aksomu aptrauktame krėsle ir žvelgė pro langą. Ant stalo priešais jį stovėjo graikinių riešutų dubenėlis ir ąsotis vandens. Kitokio maisto jo organizmas jau nepakėlė. Kvėpuoti buvo sunku, pilvą varstė skausmai. Iš lauko sklido šventės triukšmas. Pro užtrauktų užuolaidų tarpą vyras būtų galėjęs stebėti šurmulį apačioje. Bet jo regėjimas jau buvo visai silpnas, ugnys ir šokėjai susiliejo į neryškų, bekontūrį vaizdą. Ausys dar veikė nepriekaištingai, tad išgirdo batų trepsėjimą sau už nugaros, nors įsibrovėlis ir stengėsi į patalpą įžengti nepastebėtas.

– Laukiau tavęs, Simonai Fronvyzeri, – ištarė neatsisukdamas. – Esi smalsus mažas visažiniukas. Jau anuomet nepritariau tam, kad judu su tėvu įgytumėte miestiečių teises, ir buvau teisus. Mūsų mieste sėji vien tik nesantaiką.

– Nesantaiką?

Gydytojas nesistengė elgtis tyliai. Tebekalbėdamas greitais žingsniais prisiartino prie stalo.

– Kas šiame mieste pasėjo nesantaiką? Kas pavedė samdomiems kariams išžudyti per daug pamačiusius vaikelius? Kas įsakė padegti stoginę? Kas pasirūpino, kad Šongau vėl apsėstų baimė ir neapykanta, kad vėl suliepsnotų laužai?

Kalbėdamas įsikarščiavo. Žengęs paskutinį žingsnį, pasiekė krėslą ir staigiai atsuko jį į save. Pažvelgė į aklas karšinčiaus akis.

– Simonai, Simonai, – kone užjausdamas pakraipė galvą Matijas Augustinas. – Tu vis dar nesupranti. Visa tai nutiko tik dėl to, kad įsikišai tu su tuo nelemtu koriku. Patikėk, aš taip pat netrokštu vėl išvysti degančių raganų. Vaikystėje teko regėti jau per daug laužų. Visą laiką geidžiau vien tik lobio: jis priklauso man. Už visa kita atsakingi tik judu.

– Lobis, tas prakeiktas lobis, – sumurmėjo vaikinas įsitaisydamas kėdėje greta senio. Jis buvo pavargęs, neapsakomai pavargęs. Tarytum apimtas transo pridūrė: – Andai bažnyčioje klebonas padarė lemiamą užuominą, tačiau aš nesiklausiau. Jis žinojo, kad buvote paskutinis, kalbėjęs su senuoju Šrėfogeliu prieš šiam mirštant. Ir užsiminė, kad judu buvote draugais.

Simonas palingavo.

– Anuomet, atlikdamas išpažintį, teiravausi, ar pastaruoju metu dar kas nors domėjosi tuo žemės sklypu, – tarė. – Ligi šiol jis buvo pamiršęs, kad netrukus po senojo Šrėfogelio mirties apie sklypą iš tiesų klausinėjote jūs. Prisiminė tik dabar šventėje.

Iškaršęs aristokratas prikando pabalusias lūpas.

– Senas kvailys. Siūliau daugybę pinigų, bet ne, jam prisireikė statyti tą prakeiktą raupsuotųjų prieglaudą... O juk žemės sklypas priklauso man, vien tik man! Ferdinandas turėjo jį dovanoti man. Tai buvo mažiausia, ko tikėjausi iš to šykštuolio! Mažiausia!

Matijas čiupo nuo stalo graikinį riešutą ir įgudusiu judesiu jį perskėlė. Ant stalviršio pažiro kevalo skeveldros.

– Ferdinandą pažinojau nuo vaikystės. Kartu lankėme klasikinę vidurinę mokyklą, kai dar buvome vaikėzai, žaisdavome rutuliukais, o vėliau draugavome su tomis pačiomis mergaitėmis. Jis buvo man kaip brolis...

– Tarybos salėje kabančiame paveiksle judu pavaizduoti aristokratų viduryje. Visiškos vienybės vaizdinys, – nutraukė jį Simonas. – Buvau jį pamiršęs, kol šįvakar neišvydau jūsų prie stalo kartu su kitais tarybos nariais. Paveiksle rankose laikote popieriaus lapą. Šiandien man kilo klausimas, kas gi jame parašyta?

Augustino akys vėl nukrypo į laužų liepsnas už atviro lango. Atrodė, kad žvelgia į tolį.

– Mudu su Ferdinandu anuomet buvome burmistrais. Jam reikėjo pinigų, skubiai. Jo degyklai grėsė žlugimas. Paskolinau jam pinigų, nemažą sumą. Popieriaus lapas paveiksle – tai skolos raštelis. Dailininkas pageidavo, kad aš, kaip burmistras, rankose laikyčiau dokumentą. Tad paėmiau skolos raštelį, kitiems nežinant, kas tai. Amžinas Ferdinando skolos įrodymas...

Karšinčius nusijuokė.

– Kur tas skolos raštelis dabar? – pasiteiravo jaunuolis.

Matijas gūžtelėjo.

– Sudeginau jį. Anuomet abu buvome įsimylėję tą pačią moterį. Elizabetė – raudonplaukis angelas. Kiek kvailoka, taip, bet neregėto grožio. Ferdinandas man pažadėjo jos neliesti, o aš už tai sudeginau raštelį. Tada vedžiau tą moterį. Klaida... – apgailestaudamas palingavo. – Padovanojo man niekam tikusį, kvailą bamblį ir netrukus po gimdymo mirė.

– Jūsų sūnų Georgą, – mestelėjo Simonas.

Augustinas linktelėjo. Ploni, podagros išsukinėti jo pirštai kalbant trūkčiojo.

– Tas lobis priklauso man! Ferdinandas papasakojo man apie jį gulėdamas mirties patale – apie jį ir apie tai, kad paslėpė kažkur statybvietėje. Sakė, kad niekada jo nerasiu. Vyras norėjo atkeršyti! Už Elizabetę!

Simonas ėmė žingsniuoti aplink stalą. Jo mintys pynėsi ir vėl dėliojosi iš naujo. Staiga viskas įgavo prasmę. Sustojęs parodė į Matiją.

– Jūs pats pavogėte dovanojimo sutarties planą iš tarybos archyvo! – šūktelėjo. – Koks aš kvailys! Maniau, kad tik Lechneris ar vienas keturių burmistrų žino apie slėptuvę už koklio. Bet jūs?..

Karšinčius šyptelėjo:

– Ferdinandas slėptuvę įtaisė statydamas krosnį. Pats man apie tai pasakojo. Koklis, vaizduojantis dokumentais besituštinantį teismo raštininką! Jis visada garsėjo savo storžievišku humoru.

– Bet jei turėjote planą... – pradėjo medikas.

– Nieko iš to nepešiau, – nutraukė jį Augustinas. – Sukiojau jį ir šiaip, ir taip, bet tos prakeiktos slėptuvės neradau!

– Tad įsakėte žlugdyti darbus statybvietėje, kad galėtumėte ilgiau ieškoti, – padarė išvadą Simonas. – Tada jus išgirdo vaikai, o jūs ėmėte ir nužudėte juos kaip pavojingus liudytojus. Ar žinojote, kad šie užsakovo netgi neatpažino? Visos tos žmogžudystės veltui.

Matijas piktai perskėlė dar vieną riešutą.

– Tai vis Georgas, tas kvaišas tuščiagalvis. Protą paveldėjo iš motinos, ne iš manęs. Jam tereikėjo samdomiems kariams sumokėti už sabotažą. Bet net tam per kvailas! Leido, kad jo slapta pasiklausytų, o tada įsakė pašalinti vaikus. Tarsi nebūtų aišku, kiek nemalonumų tai pridarys!

Simoną aristokratas, rodos, pamiršo. Plūdosi nekreipdamas į mediką dėmesio.

– Sakiau jam, kad liautųsi! Kad pasakytų tam šėtonui, jog gana. Ką jau tokio vaikai galėjo leptelėti? Kas jais būtų patikėjęs? Tačiau žmogžudystės tęsėsi. O dabar vaikai negyvi, ieškodamas raganų mieste šniukštinėja landgrafas, o lobio vis tiek neturime! Kažkoks balaganas! Reikėjo palikti Georgą Miunchene, jis viską tik sugadino!

– Kam jums tas lobis? – skeptiškai pasidomėjo vaikinas. – Jūs turtingas. Kam tiek rizikuoti dėl kelių monetų?

Karšinčius staiga susirietė susiėmęs už pilvo. Regis, jį persmelkė skausmo banga.

– Tu... nesupranti, – galiausiai sušnopavo. – Mano kūnas tėra sugedęs mėsos gabalas. Aš pūnu gyvas. Jau netrukus mane ės kirminai. Bet... tai... nesvarbu. – Vyras nutilo laukdamas, kol skausmas atlėgs. Tada priepuolis, rodos, praėjo. – Svarbiausia – šeima, vardas, – tarė. – Augsburgo vežikai mane bemaž sužlugdė. Prakeikti švabai! Nedaug trūksta, kad mūsų giminė nueitų šuniui ant uodegos. Mums reikalingi tie pinigai! Kol kas kreditui gauti pakanka mano pavardės. Bet netrukus ir tam ateis galas. Man reikia... to lobio.

Jo balsas virto tyliu gargaliavimu, pirštai įsikibo į stalo kraštą. Kūną vėl ėmė varstyti diegliai. Simonas su vis didėjančiu siaubu stebėjo, kaip karšinčius krūpčioja, purto galvą ir varto aklas akis. Iš burnos kampučio nutįso seilės. Turbūt kentėjo neįsivaizduojamus skausmus. Medikas spėjo, kad dėl uždegiminių pakitimų išopėjusi žarnyno gleivinė. Matijui Augustinui gyventi liko nedaug.

Tą akimirką vaikinas akies kampučiu pastebėjo judesį. Ketino atsigręžti, tačiau dar besisukdamas gavo stiprų smūgį į galvos šoną. Jaunuolis susmuko ant grindų. Dar spėjo pamatyti, kaip jaunasis Georgas Augustinas užsimoja antram kirčiui geležine žvakide.

– Ne, Georgai! – už nugaros garsiai sušnopavo tėvas. – Tik dar labiau viską pabloginsi!

Tada Simoną užgriuvo tamsa. Jis nesuprato, ar Georgas dar kartą smogė žvakide, ar sąmonę prarado jau prieš tai.

Atsipeikėjęs krūtinės srityje, pėdose ir rankose pajuto tempimą. Galva skausmingai tvinkčiojo, dešiniosios akies visai negalėjo pramerkti – veikiausiai dėl nuvarvėjusio ir sukrešėjusio kraujo. Susivokė besėdįs ant tos pačios kėdės, ant kurios jau buvo įsitaisęs ir prieš tai, bet pajudėti neįstengė. Žvilgtelėjęs žemyn išvydo, kad prie kėdės nuo galvos iki kojų pririštas užuolaidos virvele. Norėjo surikti, bet pasigirdo tik švogždimas. Giliai gerklėje springsojo kamšalas.

Priešais pasirodė išsiviepęs Georgas. Špaga brūkštelėjo per mediko liemenę, taip nutraukdamas keletą varinių sagų. Simonas mintyse nusikeikė. Pastebėjęs, kad Matijas pasišalino iš šventės, nė nepagalvojo apie jo sūnų ir tiesiu taikymu nuskubėjo į Augustinų namus. Jaunasis aristokratas turbūt slapta jį pasekė. Nūnai jo iškvėpintas, dailiai sušukuotas kuodas pūpsojo prie pat Simono veido. Georgas žvelgė jam tiesiai į akis.

– Padarei klaidą, – sušnypštė šis. – Prakeiktą klaidą, šundaktari! Reikėjo tiesiog laikyti liežuvį už dantų ir duotis su koriko mergše. Juk lauke tokia graži šventė. Bet ne, tau reikia nemalonumų...

Špaga brūkštelėjo gydytojui per smakrą. Medikas išgirdo dejuojant senąjį Augustiną. Pasukęs galvą pamatė, kad karšinčius tyso ant grindų prie stalo, suleidęs nagus į vyšnių medienos lentas. Jo kūną tampė traukuliai. Georgas dirstelėjo į jį ir vėl atsisuko į jaunuolį.

– Tėvas mums netrukdys, – atsainiai tarė. – Tokie priepuoliai – man ne naujiena. Skausmas vis stiprėja, tampa neišmatuojamas, bet ir vėl praeina. Kai viskas baigiasi, iš jo telieka tuščias kevalas. Pernelyg nusikamavęs, kad ko nors imtųsi. Jis užmigs, o kai prabus, tavęs bus nelikę nė kvapo.

Aristokratas špaga lėtai perbraukė Simonui per gerklę. Medikas bandė surikti, tačiau kamšalas tik dar giliau įsmuko į ryklę. Jis ėmė dusti. Tik vargais negalais pavyko nurimti.

– Žinai, – sukuždėjo jaunasis Augustinas. Jam vėl pasilenkus prie vaikino, padvelkė brangiais kvepalais. – Pamatęs, jog eini pas mano tėvą, iš pradžių keikiausi. Maniau, kad jau galas. Bet dabar atsiveria, kaip čia pasakius... visai nenumatytos galimybės.

Jis nužingsniavo prie židinio, kuriame plazdėjo maža liepsnelė, ir nusistvėrė žarsteklį. Raudonai sužėravo įkaitęs smaigalys. Georgas prikišo jį prie pat Simono skruosto, tvokstelėjo karštis. Patenkintas savimi nusišypsojo:

– Kalėjimo tvirtovėje stebėdamas Martą kankinantį koriką suvokiau, kad ir man tai galėtų suteikti malonumo. Klyksmai, rūkstanti mėsa, maldaujantys žvilgsniai... Tik ragana pasitaikė ne visai mano skonio, o šit tu...

Vyras greitu judesiu nuleido žarsteklį ir stipriai prispaudė jį prie Simono plačkelnių. Pradeginęs medžiagą šis šnypšdamas nutvilkė šlaunį. Gydytojo akys pasruvo ašaromis. Jis garsiai stūgtelėjo, tačiau pro kamšalą teprasiskverbė slopi aimana. Ėmė bejėgiškai muistytis kėdėje. Pagaliau Augustinas atitraukė žarsteklį ir šaltai šypsodamasis pažvelgė jam į akis.

– Gražiosios plačkelnės... Ar čia jau naujausia mada – tie, kaip ten juos, rengravai (XVII a. madingų kelnių tipas: dvigubos kelnės-sijonai. – Red. past.)? Kaip apmaudu! Nors ir esi pagyrų puodas, tačiau bent jau šiek tiek nutuoki apie stilių. Man mįslė, iš kur toks nereikšmingas felčeris gauna tokių apdarų. Bet šalin juokus... – Jis atsisėdo ant kėdės priešais Simoną apžergdamas atkaltę. – Susidarei tik pirmąjį įspūdį apie skausmus, kuriuos dar patirsi. Nebent... – nukreipė žarsteklį jaunuoliui į krūtinę. – Nebent pasakytum man, kur lobis. Verčiau klok iš karto. Anksčiau ar vėliau vis tiek teks prabilti.

Medikas puolė padūkusiai purtyti galvą. Net norėdamas to nežinojo. Nors ir spėjo, kad korikas lobį rado. Juk Kuizelas šiandien vieną kitą kartą apie tai užsiminė. Bet įsitikinęs nebuvo.

Georgas Augustinas galvos kratymą suprato kaip atsisakymą. Apgailestaudamas atsistojo ir nužingsniavo prie židinio.

– Gaila, – tarė. – Ką gi, turės nukentėti ir gražioji liemenė. Beje, kas tavo siuvėjas, šundaktari? Tikrai ne Šongau gyventojas, tiesa?

Jaunasis aristokratas įkišo žarsteklį į ugnį ir luktelėjo, kol šis vėl paraudonavo. Tuo metu Simonas klausėsi muzikos ir juoko lauke. Vos už kelių žingsnių vyko šventė, tačiau viskas, ką iš lauko galėjo pamatyti akyli miestiečiai, buvo apšviestas langas ir nugara į jį ant kėdės sėdintis vyriškis. Be jokios abejonės, Georgui niekas nesukliudys. Visi tarnai ir tarnaitės buvo turgaus aikštėje, veikiausiai atleisti iki rytojaus. Turbūt tik po vidurnakčio kas nors vėl įžengs į aristokratų namus.

Už vaikino ant grindų tyliai dejuodamas voliojosi senasis Augustinas. Diegliai, regis, pamažu liovėsi. Vis dėlto jis nepajėgė įsikišti. Simonas meldė, kad karšinčius nenualptų. Matijas buvo vienintelė jam likusi viltis. Galgi jam pavyks atvesti savo pamišusį sūnų į protą. Tai, kad Georgas ne visai sveikas, medikas jau suprato.

– Tėvas visada mane laikė dabita, – pasukiojo žarsteklį žarijose jaunasis aristokratas. Jo akys bemaž svajingai žvelgė į ugnį. – Niekada manimi netikėjo. Išsiuntė į Miuncheną... Bet statybvietė buvo mano sumanymas. Tai aš susitikau su samdomais kariais Zėmerio užeigoje. Burmistrui sumokėjau krūvą pinigų, kad neišduotų. Tas drimba įleido mane pro užpakalines duris. Manė, kad samdomų karių man reikia suniokot raupsuotųjų prieglaudai, mat ši neva kenkianti prekybai. Tarsi prekyba man rūpėtų!

Vyras garsiai nusikvatojo. Tada su įkaitusiu žarstekliu ėmė artintis prie Simono.

– Tegul dabar tėvas pamato, kad nesu tas puošeiva, kokiu mane visada laikė. Kai baigsiu, koriko mergšė tavęs neatpažins. Gal kada užlaušiu tą velniūkštę.

– Georgai... Saugokis...

Senajam Augustinui pavyko pasikelti. Jis šnopuodamas atsirėmė į stalą ir, regis, norėjo kažką pasakyti. Bet skausmas vėl pakirto jam kojas.

– Negali man įsakinėti, tėve, – sušnibždėjo Georgas artėdamas prie Simono. – Po kelių savaičių viskas baigsis. Tada čia sėdėsiu ir verslu rūpinsiuosi aš. Tu supūsi, bet mūsų šeima, mūsų vardas gyvuos toliau. Už tuos pinigus nupirksiu kelis naujus vežimus ir porą stiprių žirgų, o tada parodysime augsburgiečiams, iš kur kojos dygsta.

Karšinčius nustojęs vilties mostelėjo į duris sūnui už nugaros.

– Georgai, už tavęs...

Jaunasis aristokratas iš pradžių nustebo, tada aiškiai išsigandęs žvilgtelėjo į tėvą, plonais pirštais rodantį į įėjimą. Kai galiausiai atsisuko, jau buvo per vėlu.

Korikas nelyginant šmėkla nuskriejo prie jo ir vieninteliu smūgiu patiesė ant grindų. Įkaitęs žarsteklis žvangtelėjo į patalpos kampą. Apstulbęs Augustinas pakėlė akis į milžiną, šis pasilenkė ir kilstelėjo jį abiem rankomis.

– Kankinimus palik man, puošeiva, – įspėjo budelis ir taip skambtelėjo kampuota kaukole aristokratui į makaulę, kad šis be gyvybės ženklų susmuko ant kėdės. Iš nosies jam pasipylė kraujas. Praradęs sąmonę nuslydo ant grindų.

Nė nežvilgtelėjęs į Georgą, Jakobas nuskubėjo prie Simono, besimuistančio ant kėdės. Greitu judesiu ištraukė iš burnos kamšalą.

– Kuizelai! – sušnopavo medikas. – Jus atsiuntė dangus. Iš kur sužinojote, kad...

– Atėjau į šventę užkurti pirties Magdalenai, – niurgzliai nutraukė jį korikas. – Maniau, užtiksiu judu besimyluojant. O jūs susiginčijot, kiek teko girdėt. Tavo laimė, kad dukrai vis tiek patinki ir ji pastebėjo, jog patraukei pas Augustiną. Pasakė man, kur esi. Kai nebeišėjai, nusekiau paskui.

Budelis parodė į skylę ant kairiosios Simono klešnės, pro kurią buvo matyti tamsiai raudona nudeginta oda.

– Kas čia?

Medikas dirstelėjo žemyn. Išvydęs žaizdą, vėl pajuto skausmą.

– Tas šunsnukis sužeidė mane žarstekliu. Nedaug trūko, kad sudegintų gyvą.

– Dabar bent žinai, kaip netrukus jausis Štechlin, – sumurmėjo Jakobas. – Ką tas ten?

Jis mostelėjo į senąjį Augustiną, kuris jau atsigavęs neapykantos kupinomis akimis kumpsojo savo krėsle.

– Jis užsakovas, kurio taip ilgai ieškojome, – paaiškino Simonas paskubomis tvarstydamasis žaizdą audinio skiaute ir apsakė korikui, kas nutiko.

– Garbusis Matijas Augustinas, – sumurmėjo Kuizelas karšinčiaus pusėn, vaikinui baigus. – Laužų jums turbūt niekada nebus per daug. Ar nepakako tos gausybės, kurią andai užkūrė mano senelis? Neužtenkamai moteriškių klykė?

– Prisiekiu Dievu, kad to nenorėjau, – prabilo Matijas. – Tetroškau pinigų.

– Tie jūsų prakeikti pinigai, – susiraukė korikas. – Jie sutepti krauju. Man jų nereikia. Dėl manęs imkit ir žlembkit!

Kyštelėjęs ranką po apsiaustu, ištraukė mažą purviną drobinį maišelį. Pasibjaurėjęs sviedė jį ant stalo. Maišelis prairo ir pažirusios auksinės bei sidabrinės monetos žvangėdamos nusirito stalu ant grindų.

Karšinčius viską stebėjo išsižiojęs. Tada pasilenkė virš stalo ir susiglemžė monetas.

– Mano lobis! Mano pinigai, – sušnopavo. – Galėsiu mirti oriai. Mano šeima ir toliau gyvuos.

Jis įniko skaičiuoti monetas.

– Tiesą sakant, gaila viską atiduot tokiam pinigų maišui kaip jūs, – niurgztelėjo Jakobas. – Svarstau, ar neatimt iš jūsų.

Matijas Augustinas baugščiai pažvelgė į jį. Liovėsi skaičiavęs, pirštai ėmė virpėti.

– Neišdrįsi, korike, – sušnypštė.

– Kodėl ne? – tarstelėjo šis. – Niekas nepastebėtų. Ar ketinat tarybai pranešt, kad atėmiau iš jūsų Ferdinando Šrėfogelio lobį? Pinigus, kurie iš tikrųjų priklauso Bažnyčiai ir kuriuos neteisėtai pasiglemžėt?

Augustinas nepatikliai į jį dėbtelėjo.

– Ko tau reikia, korike? – paklausė. – Juk pinigai tau nerūpi. Tai kas tada?

Jakobas Kuizelas visu didžiuliu kūnu užsikvempė ant stalo, jo veidas atsidūrė tiesiai priešais bedantę karšinčiaus burną.

– Negalit atspėt? – sumurmėjo. – Kad įtikintumėte tarybą ir grafą, jog nėra jokios raganos, – štai ko noriu. Kad visa tai tebuvo vaikų žaidimai su šeivamedžio sultimis ir eiliuotais užkeikimais. Kad pribuvėja išeitų į laisvę ir visa ši medžioklė baigtųsi. Padėkite man ir gausite tuos prakeiktus pinigus.

Matijas papurtė galvą ir nusijuokė.

– Net jei to norėčiau, kas manimi patikėtų? Buvo aukų, stoginė sudegė, samdomi kariai statybvietėje...

– Statybvietę nusiaubė miestiečiai, nepageidaujantys čia raupsuotųjų prieglaudos. Smulkmena... – įsiterpė Simonas sumojęs, kur suka korikas. – Stoginę padegė augsburgiečiai, – skubiai pridūrė. – Bet geros kaimynystės labui pasekmių tai neturės. O negyvi vaikai...

– Pėteris Grimeris įkrito į vandenį – nelaimė, kaip paliudys ir medikas, – lėtai ištarė Jakobas Kuizelas. – O kiti... Ką gi, karas baigėsi ne taip jau seniai. Vietovėje knibždėte knibžda valkatų ir kelių plėšikų. Be to, kam rūpės keleto našlaičių gyvybė, turint galimybę melu išgelbėti miestą?

– Išgelbėti... miestą? – nustebo aklasis senis.

– Na, – įsiterpė medikas, – jeigu landgrafui nepateiksite įtikinamos istorijos, jis ieškos raganų tol, kol sudegs pusė Šongau. Prisiminkite savo vaikystės raganų procesą: tuzinai moterų pateko ant laužo. Taryba jus palaikys ir toleruos kelias nedideles melagystes, jei pasirūpinsite tuo, kad praeitis nepasikartotų. Tik jūs turite pakankamai įtakos įtikinti tarybos narius ir landgrafą. Pasinaudokite ja! Neabejoju, kad apie kiekvieną žinote kokią gėdingą smulkmeną, kuria iš bėdos galėtumėte pagrasinti.

Matijas Augustinas papurtė galvą.

– Jūsų planas neišdegs. Per daug visko įvyko...

– Pagalvokite apie pinigus, – nutraukė jį korikas. – Apie pinigus ir savo reputaciją. Jeigu papasakosime žmonėms, kas per šunsnukiai judu su sūnumi esate, greičiausiai mumis niekas nepatikės. Patys suprantame, kad mums trūksta įrodymų. Bet kas žino, atmintyje vis tiek kas nors išlieka... Pažįstu žmones. Jie plaka liežuviais, o ir garbūs ponai bei damos kai kada apsilanko pas mane meilės gėrimo ar tepalo nuo karpų, ir tada taip įsišneki...

– Liaukitės, liaukitės! – šūktelėjo Augustinas. – Įtikinote mane. Padarysiu viską, kas įmanoma, bet nieko negaliu pažadėti.

– Mes taip pat nieko nepažadame, – tarė budelis ir greitu judesiu susižėrė monetas nuo stalo į platų apsiaustą. Karšinčius bandė prieštarauti, bet Kuizelas žvilgsniu šį nutildė.

– Ateikite pas mane poryt, po didžiojo tarybos susirinkimo, – nurodė. – Esu tikras, kad jūsų sūnui prireiks tiglio su arnika.

Kone su gailesčiu dirstelėjo į vis dar sąmonės neatgavusį Georgą Augustiną, susirietusį ant grindų. Jo juodas garbanas supo sukrešėjusio kraujo klanas. Korikas vėl pasisuko į tėvą.

– Galbūt savo spintoje rasiu eliksyro, palengvinsiančio ir jūsų kančias. Nes, patikėkite manimi, mes – nusmurgę pirtininkai ir felčeriai – viena kita paslaptimi dar pranokstame mokytus daktarus.

Vyras nužingsniavo prie išėjimo ir mostelėjo maišeliu.

– Jei tarybos susirinkimas baigsis gerai, šis maišelis pakeis savininką. Jeigu ne – išmesiu jį į Lechą. Likite sveiki.

Simonas išsekė paskui jį į lauką. Prieš uždarydamas duris, viduje išgirdo karšinčiaus dejonę. Traukuliai vėl prasidėjo.

Po dviejų dienų įvykęs tarybos susirinkimas buvo keisčiausias Šongau istorijoje. Išvakarėse Matijas Augustinas kiekvieną vidinės tarybos narį prirėmė prie sienos. Apie kiekvieną turėjo kompromituojančių žinių. Kiekvieną grasindamas, pataikaudamas ir įkalbinėdamas sugebėjo patraukti savo pusėn. Kai galiausiai įtikino ir teismo raštininką Johaną Lechnerį, tolesniam plano vykdymui niekas nestovėjo skersai kelio.

Ryte landgrafui atvykus į tarybos susirinkimą, jo laukė krūva susimokiusių, švietėjiškai nusiteikusių miestiečių, kiekvieną menkiausią įtarimą raganavimu nurašančių pasakoms. Tarybos atliktas tyrimas nekėlė abejonių: raganiški ženklai tebuvo vaikų žaidimas, stoginę kerštaudami padegė niekšingi augsburgiečiai, o nužudyti vaikai tapo neaiškių padugnių, besislapstančių Šongau supančiuose miškuose, aukomis. Nors apskritai paėmus ir liūdna, bet nieku gyvu neverta panikuoti.

Be to, dėl laimingai susidėjusių aplinkybių gegužės trečiosios rytą landgrafo kareiviai sučiupo buvusį samdomą karį ir kelių plėšiką Kristofą Holcapfelį. Koriko duktė Magdalena tuojau atpažino savo pagrobėją, ir jau vakare niekšingasis samdomas karys kalėjimo tvirtovėje prisipažino vien iš piktos valios nužudęs tris Šongau vaikelius.

Keista, bet prisipažinimui išgauti neprireikė jokių kankinimų. Veikiausiai korikas per tą trumpą valandą, kurią su savo dukters pagrobėju praleido vienas, parodė jam kankinimo prietaisus. Šiaip ar taip, paskui žudikas sutiko pateikti rašytinį prisipažinimą, kurį pasirašė kaire ranka. Dešinioji karojo tarytum šlapia raudona mazgotė, prilaikoma, rodės, tik odos ir sausgyslių.

Nežiūrint visa ko, landgrafas keletą kartų netvirtai pamėgino įkaltinti Štechlin raganavimu. Bet kadangi ji ligi šiol taip ir neprisipažino, tolesniems kankinimams reikėjo leidimo iš Miuncheno. Keturi burmistrai ir teismo raštininkas grafą patikino, kad jų paramos tikėtis neverta.

Galiausiai viską nulėmė senasis Matijas Augustinas, visam susirinkimui spalvingai nupasakojęs paskutinio didžiojo 1589 metų raganų proceso siaubus. Tokių aplinkybių prisišaukti nenorėjo ir kurfiursto vietininkas.

Tad 1659 metų gegužės ketvirtąją grafo Volfo Dytricho fon Zandicelio palyda vėl patraukė Tyrhaupteno kryptimi į jo dvarą, kad iš ten valdytų Šongau. Kareiviams žvilgančiais šarvais išjojus pro miesto vartus, miestiečiai dar ilgai mojavo savo ponui iš paskos. Triukšmaujantys vaikai ir ambrijantys šunys lydėjo karietą iki pat Altenštato. Miestiečių nuomonės sutapo: smagu iš taip arti pamatyti tokį aukštą poną. Dar smagiau regėti išjojant.

Korikui priėjus prie kalėjimo tvirtovės, sargybiniai atrakino jam duris. Tarp drėgnų šiaudų ir savo pačios dvokiančių išmatų snaudė Marta Štechlin. Ji ramiai alsavo, gumbas ant kaktos buvo sumažėjęs. Jakobas Kuizelas pasilenkė ir paglostė jai skruostą. Vyro veidą nušvietė šypsena. Prisiminė, kaip ši moteris padėjo priimti jo vaikus. Prisiminė kraują, riksmus ir verkimą. „Keista, – pamanė. – Žmogus visomis keturiomis priešinasi ateidamas į šį pasaulį, o kai turi išeiti – ir vėl spyriojasi.“

Štechlin atsimerkė. Prireikė laiko, kad iš sapno sugrįžtų į kalėjimą.

– Kas yra, Kuizelai? – paklausė dar ne visai atsipeikėjusi. – Vėl prasideda? Vėl turėsi mane skriaust?

Budelis šypsodamasis papurtė galvą.

– Ne, Marta, eisime namo.

– Namo?

Pribuvėja pasikėlė. Sumirksėjo lyg norėdama pasitikrinti, ar nesapnuoja. Jakobas linktelėjo.

– Namo. Magdalena kiek aptvarkė tavo namus, o jaunasis Šrėfogelis dovanojo krūvą pinigų. Naujai lovai, indams – viskam, ko prireiks. Pradžiai pakaks. Eikš, padėsiu tau atsikelt.

– Bet kodėl?..

– Neklausinėk. Eik namo. Papasakosiu vėliau.

Suėmęs ją už pažastų, padėjo atsistoti ant vis dar sutinusių kojų. Marta Štechlin nušlubčiojo prie atvirų durų. Iš lauko vidun skverbėsi saulės šviesa. Buvo šiltas gegužės penktosios rytas. Čiulbėjo paukščiai, nuo turgaus aikštės sklido besiderančių tarnaičių ir miestiečių žmonų riksmai, iš laukų vėjas atnešė vasaros ir gėlių kvapą. Užsimerkęs galėjai išgirsti net Lecho šniokštimą. Pribuvėja atsistojo tarpduryje ir atkišo veidą saulei.

– Namo, – sušnibždėjo.

Jakobas norėjo padėti moteriai paimdamas už parankės, bet Marta papurčiusi galvą ištraukė ranką. Viena nušlubavo gatvele savo namelio link. Už artimiausio posūkio pradingo.

– Humaniškas korikas, kas galėtų pagalvoti?

Balsas pasigirdo iš kitos pusės. Apsidairęs Kuizelas išvydo atpėdinantį teismo raštininką. Pastarasis vilkėjo išeiginiu švarku, skrybėlės kraštas buvo galantiškai užverstas, dešinėje rankoje laikė lazdelę. Nebyliai pasisveikinęs budelis pasisuko eiti.

– Gal norėtum truputį pasivaikščioti, Kuizelai? – pasiūlė Johanas Lechneris. – Šviečia saulė, be to, manau, atėjo laikas išsamiai pasikalbėti. Beje, kiek per metus gauni atlyginimo? Dešimt guldenų? Dvylika? Man atrodo, tau mokama per mažai.

– Nesijaudinkit, šiais metais neblogai užsidirbau, – sumurmėjo korikas nepakeldamas akių.

Neskubėdamas prisikimšo pypkę. Jos galvutė, regis, jį domino žymiai labiau nei vyriškis priešais. Johanas sustojo ir ėmė čiupinėti savo lazdelę. Juodu ilgai tylėjo.

– Jūs viską žinojot, tiesa? – galiausiai paklausė Jakobas. – Visą laiką žinojot.

– Visada galvoju tik apie miesto gerovę, – patikino Lechneris. – Visa kita nesvarbu. Taip man atrodė paprasčiausia.

– Paprasčiausia...

Teismo raštininkas čiupinėjo savo lazdą. Atrodė, lyg rankenoje ieškotų įrantų.

– Žinojau, kad senasis Šrėfogelis Matijui Augustinui buvo skolingas krūvą pinigų. Ir nujaučiau, kad įtakingas puodžius turėjo turėti daug daugiau, nei buvo nurodyta testamente, – prabilo markstydamasis prieš saulę. – Be to, žinojau apie savitą senio humorą. Kai iš archyvo pradingo statybvietės planas, paaiškėjo, kad kažkas labai domisi šiuo žemės sklypu. Iš pradžių įtariau jaunąjį Šrėfogelį, betgi jis neturėjo priėjimo prie archyvo... Galiausiai man dingtelėjo, kad Ferdinandas Šrėfogelis tikrai bus papasakojęs apie slėptuvę už koklio savo draugui Augustinui. Nuo tol viskas, tiesą sakant, buvo akivaizdu. Na, džiaugiuosi, kad reikalai visgi pakrypo į gerąją pusę.

– Jūs dengėte seną aristokratą, – niurgztelėjo Jakobas užsitraukdamas pypkę.

– Kaip jau sakiau, miesto labui. Nežinojau, kaip paaiškinti tuos ženklus. Be to... kas būtų manimi patikėjęs? Augustinai – galinga Šongau giminė. Pribuvėjos mirtis rodėsi išspręsianti visas problemas iš karto.

Jis nusišypsojo Kuizelui.

– Tikrai nenori šiek tiek pasivaikščioti?

Korikas tylėdamas papurtė galvą.

– Ką gi, – tarė raštininkas, – tada geros dienos ir Dievo palaimos.

Mojuodamas lazdele jis patraukė Lecho vartų kryptimi. Jį išvydę miestiečiai mandagiai sveikinosi nusitraukdami kepures. Prieš raštininkui pranykstant vienoje gatvelių, Jakobui pasirodė, kad Johanas Lechneris dar kartą kilstelėjo lazdą. Tarytum atsisveikindamas su juo iš tolo.

Korikas nusispjovė. Staiga pypkė apkarto.

Epilogas

Vieną 1659 metų liepos sekmadienį korikas su mediku sėdėjo ant suolo prie budelio namų. Iš vidaus dvelkė ką tik iškepta duona. Ana Marija Kuizel ruošė pietus – kiškio kogalvius su miežių grūdais ir ropėmis, mėgstamą savo vyro patiekalą. Dvynukai Georgas ir Barbara su vyresniąja seserimi žaidė sode. Apsisukusi galvą švaria paklode Magdalena lakstė po žydinčias pievas apsimesdama šiurpiu Lecho velniu. Spygaudami ir kvatodami vaikai bėgo nuo jos ieškodami prieglobsčio pas mamą namuose.

Jakobas Kuizelas su pypke burnoje stebėjo tai paskendęs mintyse. Jis mėgavosi vasara ir darė tik tai, ką būtinai reikėjo. Kiekvieną savaitę turėjo sušluoti šiukšles gatvėse, retkarčiais prireikdavo supjaustyti į gabalus nugaišusį kuiną arba parduoti kam nors tepalo nuo gėlos ir dieglių... Per pastaruosius du mėnesius užsidirbo tiek, kad galėjo sau leisti kiek patinginiauti. Už likusiam samdomam kariui Kristofui Holcapfeliui įvykdytą mirties bausmę miestas jam sumokėjo visus dešimt guldenų! Nuteistajam, sučiuptam netrukus po grafo atvykimo, korikas miniai plojant ratu sulaužė rankų ir kojų kaulus. Tada pririštą prie rato pastatė greta kartuvių. Kristofas Holcapfelis klykdamas išgyveno dar dvi dienas. Galiausiai budelis susiprato ir pasmaugė jį garota[5].

Grandinėmis sukaustytą statybvietėje užmušto Andrė Pirkhoferio kūną pakabino šalia jo kraštiečio. Ten pat atsidūrė ir Kristianas Braunšveigeris, kurį miestiečiai net ir po jo mirties tris kartus persižegnodami baugščiai tebevadino velniu. Jo apanglėjusius, iki vaiko dydžio susitraukusius palaikus ištraukė iš barzdukų urvo, prieš galutinai užpildami įėjimus. Apdegusios lūpos ir susiraukšlėjusi galvos oda apnuogino besišiepiančius dantis. Tarp visos tos pajuodavusios mėsos baltavo kaulėta kairioji ranka, ir žmonės kalbėjo, kad net kartuvėse ji dar mojavusi. Po dviejų savaičių iš velnio kūno teliko kaulai ir sudžiūvusi oda. Vis dėlto taryba paliko jį kaboti kaip atgrasantį pavyzdį, kol iškrito paskiri kaulai.

Ketvirtojo samdomo kario Hanso Hohenleitnerio taip ir nerado. Turbūt Lechas nusinešė jį Augsburgo link, kur jo palaikus suėdė žuvys. Tačiau Jakobui Kuizelui tai nerūpėjo. Per pastaruosius du mėnesius Šongau korikas iš viso užsidirbo daugiau nei dvidešimt guldenų. Kuriam laikui turėtų užtekti.

Simonas siurbčiojo kavą, maloniai jam užplikytą Anos Marijos Kuizel. Kartus ir stiprus gėrimas nuvijo nuovargį. Naktis buvo sunki. Mieste siautė karštinė. Nieko rimto, bet žmonės vis prašydavo naujųjų miltelių iš Vest Indijos, kuriuos medikas dalijo nuo praeitų metų. Net jo tėvas, regis, jau įsitikino jų veiksmingumu.

Gydytojas dirstelėjo į koriką. Turėjo naujienų, kuriomis norėjo pasidalyti ir su savo draugu bei mokytoju.

– Šiandien ryte lankiausi pas Augustinus, – tarstelėjo kiek įstengdamas atsainiau.

– Ir ką? – paklausė Jakobas. – Kaip sekasi jaunajam dabitai? Nuo tada, kai prieš mėnesį mirė tėvas, nieko apie jį negirdėjau. Regis, puikiai rūpinasi verslu, kiek teko girdėti.

– Jis... serga.

– Smėlinė karštligė? Duok Dieve, kad ilgai prakaituotų ir žvarbtų.

Simonas papurtė galvą.

– Rimčiau. Ant odos aptikau raudonų dėmių, kurios lėtai plečiasi. Daugelyje vietų oda nejautri. Manau... jam raupsai. Greičiausiai užsikrėtė per paskutinę kelionę į Veneciją.

– Raupsai? – Korikas valandėlę patylėjo. Tada pratrūko garsiai kvatotis: – Augustinas – raupsuotasis! Kas galėjo pamanyti? Na, tada tikrai apsidžiaugs, kad raupsuotųjų prieglauda netrukus bus baigta. Iš pradžių tas juokdarys žlugdo statybas, o tada pats įsikrausto... Matai, Dievas vis dėlto teisingas!

Vaikinas neišlaikęs šyptelėjo, tačiau jį bemat ėmė graužti sąžinė. Georgas buvo blogas žmogus, pamišėlis, vaikų žudikas, dargi ir jį kankinęs. Nudegimo žymė ant Simono šlaunies vis dar perštėjo. Vis dėlto jaunuolis net didžiausiam priešui nelinkėjo šios ligos. Augustinas lėtai supus gyvas.

Norėdamas nukreipti mintis, Simonas pakeitė temą.

– Dėl tų Magdalenos sužadėtuvių su Šteingadeno koriku... – pradėjo.

– Kas dėl jų? – murmtelėjo Kuizelas.

– Ar tai rimta?

Budelis paptelėjo pypkę. Atsakė tik po valandėlės:

– Atšaukiau jas. Ta mergiščia pernelyg užsispyrusi. Jis to nenusipelnė.

Gydytojo veidą nušvietė šypsena. Pasijuto, lyg pilve koks mazgas būtų atsirišęs.

– Kuizelai, aš jums...

– Nutilk! – nutraukė jį korikas. – Kitaip vėl apsigalvosiu.

Tada vyras atsistojo ir nuėjo prie durų. Tylomis mostelėjo Simonui sekti paskui.

Juodu perėjo šviežia duona kvepiantį kambarį iki kamarėlės. Kaip visada budeliui žemame tarpduryje teko pasilenkti, jam įkandin į šventovę įsliūkino gydytojas. Pagarbiai dar kartą nužvelgė didžiulę, lubas siekiančią spintą. „Lobių skrynia, – pamanė vaikinas. – Pripildyta per pastaruosius šimtmečius sukauptų medicinos žinių...“

Jaunąjį mediką bemat pagavo troškimas atvėrus spintą pasirausti tarp knygų ir foliantų. Skubėdamas prie jos vos neužkliuvo už nedidelės skrynutės, kėpsančios kamarėlės viduryje. Ji buvo padirbinta iš nugludintos vyšnių medienos, apkalta sidabru ir užrakinta tvirtai atrodančia spyna, kurioje kyšojo raktas.

– Atidaryk, – liepė korikas. – Ji priklauso tau.

– Bet... – paprieštaravo Simonas.

– Laikyk atlygiu už savo pastangas, – nutraukė jį Jakobas Kuizelas. – Padėjai man išlaisvinti dukterį ir išgelbėti moterį, kurios dėka pasaulį išvydo mano vaikai.

Jaunuolis priklaupęs pravėrė skrynelę. Dangtis tyliai spragtelėjęs atšoko.

Viduje gulėjo knygos. Mažiausiai tuzinas.

Visos – nauji leidimai. Skulteto Chirurgo arsenalas, šveicaro Jakobo Rufo vadovėlis pribuvėjoms, visi į vokiečių kalbą išversti Ambruazo Parė veikalai, Georgo Bartišo Pagalba akims, į odinius viršelius įrištas Paracelso Didysis chirurgijos žinynas su spalvotomis iliustracijomis...

Simonas rausėsi vis pavartydamas kurią nors knygą. Priešais jį gulėjo lobis, daug didesnis nei rastasis barzdukų urve.

– Kuizelai, – pralemeno. – Kaip galiu jums atsidėkoti? Šito per daug! Tai... tai veikiausiai atsiėjo begalę pinigų!

Korikas gūžtelėjo.

– Keliomis aukso monetomis daugiau ar mažiau. Senasis Augustinas nė nepastebėjo.

Vaikinas išsigandęs atsitiesė.

– Jūs?..

– Manau, Ferdinandas Šrėfogelis būtų to norėjęs, – tarė Jakobas Kuizelas. – Kam Bažnyčiai ar turčiams tiek pinigų? Juk ten jie tik apdulkės kaip ir po žeme. O dabar eik skaityt, kol neėmiau gailėtis.

Simonas susirinko knygas, uždarė skrynią ir išsišiepė:

– Galite bet kada iš manęs pasiskolinti keletą veikalų. Jeigu už tai aš su Magdalena...

– Šunsnuki, nešdinkis!

Budelis taip švelniai pliaukštelėjo jam per pakaušį, kad jaunuolis su visa skrynia vos nesuklupo ant slenksčio. Išbėgęs į lauką, šis leidosi palei Lechą per Kailiadirbių kvartalą į miestą, kirtęs netašytais akmenimis grįstą Monetų gatvę įsuko į siauras dvokiančias gatveles ir galiausiai šnopuodamas sustojo prie savo namų.

Šiandien turės dar daug perskaityti.

_______________

[5] Sraigtu suveržiamas lankas – žiauraus kankinimo ir mirties bausmės pasmaugiant įrankis.

Savotiškas baigiamasis žodis

Nežinau, kada pirmą kartą išgirdau apie Kuizelus. Buvau gal penkerių ar šešerių, kai močiutė pirmą kartą nužvelgė mane tiriančiu žvilgsniu. Tuo pačiu mąsliu žvilgsniu, kuriuo ligi šiol visą savo šeimą, susidedančią jau iš daugiau nei dvidešimties palikuonių, skirsto į Kuizelus ir ne Kuizelus. Anuomet nebuvau tikras, ar tas Kuizelas reiškia kažką gero, ar blogo. Tai skambėjo lyg kokia nors ypatybė, reta plaukų spalva ar man dar nežinomas būdvardis.

Mūsų šeimoje kuizeliškais nuo seno laikomi išoriniai požymiai: kumpa nosis, platūs tamsūs antakiai, tvirtas kūno sudėjimas ir vešlūs plaukai; taip pat ir mūsų šeimos muzikinis talentas bei polinkis į jautrumą ar net nervingumą. Be to, ne itin komunikabilus būdas, potraukis į alkoholizmą ir tam tikra niūri melancholija. Mano močiutės pusbrolio, aistringo genealogo mėgėjo, paliktame Kuizelo aprašyme, be kita ko, minima „lenkti rankų pirštų nagai“ ir „jausmingas, bet kartais nuožmus“. Apskritai išvaizda ne itin patraukli, tačiau savo šeimos pasirinkti juk negali...

Būtent močiutės pusbrolio dėka vėliau ir suskatau domėtis budelio profesija. Buvau vos pradėjęs trečią dešimtį, kai vieną dieną namuose ant stalo aptikau šūsnį pageltusių popierių. Aptrintuose, smulkiai rašomąja mašinėle prirašytuose lapuose Fricas Kuizelas (Fritz Kuisl) buvo surinkęs visą informaciją apie mūsų prosenius. Tarp jų radau nespalvotų nuotraukų, vaizduojančių kankinimo įtaisus ir Kuizelų kalaviją (taip ir nerastą, kai aštuntajame dešimtmetyje jį pavogė iš Šongau kraštotyros muziejaus), 200 metų senumo meistro pažymėjimą, išduotą mano protėviui, paskutiniajam Šongau korikui Johanui Michaeliui Kuizelui (Johann Michael Kuisl), rašomąja mašinėle nurašytų laikraščių straipsnių ir ilgiausią, ranka surašytą genealoginį medį. Išgirdau apie savo prosenelio Jėrgo Abrielio (Jörg Abriel) burtų knygas, sako, tebesaugomas Bavarijos valstybinėje bibliotekoje (Bayerische Staatsbibliothek), ir sužinojau, kad Kuizelai buvo viena įžymiausių Bavarijos korikų dinastijų. Jau vien per 1589 metų Šongau raganų procesą mano kruvinasis protėvis įvykdė turbūt daugiau nei šešiasdešimt mirties bausmių.

Nuo tada mano šeimos istorija nedavė man ramybės. Prieš keletą metų, Fricui Kuizelui mirus, jo žmona Rita įleido mane į jo šventovę: ankštą darbo kambarėlį, iki lubų nukrautą dulkėtais aplankais ir knygomis apie koriko profesiją. Mažytėje patalpėlėje kūpsojo rietuvės dėžių, prikištų genealoginių medžių ir nukopijuotų bažnyčios registracijos knygų, iš dalies siekiančių XVI amžių. Ant sienų kabėjo išblukusios nuotraukos ir paveikslai, vaizduojantys seniai mirusius protėvius. Fricas Kuizelas giminaičius vardijo tūkstančiuose kartotekos kortelių! Vardas, pavardė, profesija, gimimo, mirties data...

Vienoje kortelėje radau savo vardą, kitoje – savo sūnaus, prieš metus išvydusio šį pasaulį. Jo vardą Rita Kuizel įrašė jau po vyro mirties.

Linijos pabaiga.

Žvelgiant į visa tai, mano kūnu bėgiojo lengvi šiurpuliukai, bet kartu jaučiausi ir savas. Tarsi mane į savo būrį būtų priėmusi didelė bendrija. Pastaraisiais metais genealogija vis labiau populiarėja. Galbūt dėl to, kad vis sudėtingesniame pasaulyje stengiamės susikurti aiškius namus. Neaugame didelėse šeimynose. Žmogus vis dažniau jaučiasi svetimas, pakeičiamas ir laikinas. Genealogija jam padeda pasijusti nemirtingam. Individui mirus, klanas išlieka.

Savo septynerių metų sūnui jau pasakoju apie jo keistus protėvius. Kruvinas smulkmenas nutyliu. (Jis turbūt įsivaizduoja juos tarytum savotiškus riterius – ką gi, iš tikrųjų skamba gražiau nei „korikas“ ar „budelis“.) Vaiko kambaryje kabo koliažas iš nuotraukų, vaizduojančių seniai mirusius giminaičius. Prosenelius, proprosenelius, jų tetas, dėdes, dukterėčias, sūnėnus... Vakarais jam kartais maga sužinoti šių žmonių istorijas, ir aš pasakoju, ką apie juos žinau. Gražias, liūdnas, šiurpias istorijas. Jam šeima – saugus prieglobstis, saitas, jungiantis su daugeliu mylimų ir jį mylinčių žmonių. Kartą girdėjau, kad visi šioje žemėje susiję artimesniais ar tolesniais giminystės saitais. Kažkiek guodžianti mintis.

Ši knyga – romanas, ne mokslinis darbas. Kiek tik įmanoma, stengiausi remtis faktais. Vis dėlto dažnai teko paprastinti. Net ir tais slogiais laikais kankinimams pradėti reikėjo kiek daugiau dokumentų, o Šongau miestas veikiausiai nebūtų taikstęsis su tokiu valdingu teismo raštininku, kaip Johanas Lechneris. Miesto reikalus iš tikrųjų tvarkė tarybos nariai ir burmistras, o ne kurfiursto vietininkas.

Vadinamųjų „barzdukų urvų“ Šongau apylinkėse nėra, tačiau jų rasta daugelyje kitų Bavarijos vietovių. Jų paskirtis ligi šiol neištirta.

Priešingai Simono Fronvyzerio personažui, Johano Jakobo Kuizelo (Johann Jakob Kuisl) asmenybė istoriškai patvirtinta – kaip ir jo žmonos Anos Marijos bei vaikų Magdalenos, Georgo ir Barbaros. Daugelis Kuizelų laikyti apsiskaičiusiais, savo gydymo sugebėjimais jie garsėjo ir už miesto ribų. Turbūt dėl to mokyti medikai vis kaišiodavo pagalius jiems į ratus įskųsdami valdžiai. Vienas mano protėvių laiške gailiai skundžiasi, kad nebuvo prileistas prie medicinos egzamino. Antraip įrodytų, kuo pranoksta mokytus šundaktarius!

Viskas, ką šioje knygoje perskaitėte apie budelio profesiją, paremta naujausių mokslinių tyrimų patikrintais faktais. Ar mano protėvis tikrai būtų taip gynęs kankinamą pribuvėją, drįstu abejoti. Vis dėlto vaizduotėje regiu jį tokį. Juk pagaliau tai mano proproprosenelis, o apie šeimą, kaip žinoma – arba gerai, arba nieko.

Daug žmonių prisidėjo prie šios knygos baigimo. Deja, negaliu čia išvardyti jų visų, tad norėčiau ypač padėkoti Šongau kultūros vertybių puoselėtojui Helmutui Šmidbaueriui (Helmut Schmidbauer), aprūpinusiam mane reikalinga informacija, Francui Grundneriui (Franz Grundner) iš Šongau muziejaus (Stadtmuseum Schongau), profesorei Kristai Habrich (Christa Habrich) iš Vokietijos medicinos istorijos muziejaus (Deutsches Medizinhistorisches Museum), Ritai Kuizel (Rita Kuisl), maloniai perleidusiai man vyro archyvą, savo broliui Marianui – pirmajam klaidų taisytojui ir drąsintojui, tėvui – patarėjui medicinos ir lotynų kalbos klausimais, ir last but not least (angl. paskutiniai, bet tokiai pat svarbiai) savo žmonai Katrin, vakarais narsiai kovojusiai su puslapiais ir uždirbusiai pinigus, kol aš pildžiau savo jaunystės svajonę.

Oliver Pötzsch, 2007 m. gegužė

Table of Contents

Šongau panorama

Veikėjai

Prologas

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Epilogas

Savotiškas baigiamasis žodis

Content

Пётч Оливер Koriko duktė