Poole Sara

Nuodytojo duktė

Versta iš:

Sara Poole, POISON, St. Martin’s Griffin, New York, 2010

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys. Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba autorės vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus įvykius, vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

ISBN 9786090106136

Copyright © 2010 by Sara Poole

© Viršelyje panaudotos nuotraukos, Branislav Ostojic, Oleksiy Chirko, Дудаева Алена / „Depositphotos“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Ugnius Keturakis, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Redaktorė Loreta Paškevičienė

Korektorė Gražina Stankevičienė

Viršelio dailininkas Gintaras Znamerovskis

Maketavo (ePub) Albertas Rinkevičius

Įžanga

ROMA,

1492-ŲJŲ VASARA

Gardo vartai atsidarė ir iš jo į aikštę įdundėjo baltakailis bulius. Susirinkusi minia ėmė taip trypti kojomis, kad net drebėjo mediniai suolai, sustatyti eilėmis aplinkui areną. Tos minios vidury prisispaudusi prie tėvo sėdėjo mergaitė ir, jausdama kūnu einantį virpulį, kartu su visais šaukė:

– Valio Bordžijai! Valio!

Vaiskaus dangaus, kuriame nebuvo matyti nė debesėlio ir taip skaisčiai švietė saulė, kad net skaudėjo akis, fone ant pakylos, išpuoštos tamsiai raudonos ir aukso – Bordžijų giminės – spalvų šilkais, stovėjo raudona sutana vilkintis kardinolas. Jis plačiai išskėtė rankas, tarsi norėdamas apkabinti minią, aikštę, saulės nuauksintus kalkakmenio rūmus ir visą, iki pat tolimiausių pakraščių, naujos šlovės svajoms bundantį miestą.

– Broliai ir seserys, – staiga stojusioje tyloje it griaustinis nugriaudėjo Rodrigo Bordžijos balsas. – Ačiū, kad šiandien čia susirinkote. Dėkoju už jūsų svetingumą ir palaikymą. Ir dovanoju jums…

Jis nutilo, ir mergaitė pajuto, kaip minia sulaikiusi kvapą laukia kito šio žmogaus žodžio – žmogaus, kuris, kaip buvo kalbama, troško valdyti visą krikščioniškąjį pasaulį, nors būtų labiau tikęs į pragaro valdovus.

– Dovanoju jums iš savo gimtinės, puikiosios Valensijos, lygumų atkeliavusį bulių, kokio dar nėra regėjusi mūsų numylėtoji Roma! Dovanoju jums jo jėgą, drąsą, didybę! Ir kraują! Tegu jis pagirdo mūsų nuostabųjį miestą – Amžinąją Romą!

– Roma! Roma! Roma!

Bulius nukreipė dideles juodas akis į šėlstančią minią, ėmė kasti kanopa vasaros dulkes ir suprunkštė, pakratęs milžinišką galvą. Stojo mirtina tyla – mergaitė net girdėjo, kaip gurgžda pakinktai žirgų, iš visų pusių pentinais per jėgą varomų į aikštę; jų balnuose sėdėjo asmeninės kardinolo kariuomenės leitenantai.

Nuo aukštų rūmų sienų atskardeno trimito garsas. Į aikštę išbėgo būrys margaspalviais kostiumais vilkinčių campinos1 ir, prisiartinę prie buliaus taip arti, kiek tik išdrįso, ėmė mosuoti jam prieš akis raudonais siuvinėtais apsiaustais.

– Andiamo, Toro! Andiamo!2

Vaikydamasis tuos vyrus bulius atsidūrė priešais į gretą išsirikiavusius raitelius. Vienas iš jų, labiausiai apdovanotas narsa, pasistojęs balnakilpėse pasveikino Bordžiją ir, kilstelėjęs rejón3, kurios smaigalys sublizgo saulėje, metėsi į priekį.

Minia suklykė iš pasitenkinimo. Pajutęs pavojų bulius nuleido galvą ir puolė raitelį. Rejonear4 paskutinę akimirką smarkiai timptelėjo pavadį ir išvengė susidūrimo, tada vėl pasistiebė balnakilpėse ir smogė ietimi.

Bulius sumaurojo, iš aukštos kupros čiurkšle ištryškęs kraujas plūstelėjo ant baltų jo šonų, raudonai nudažė aikštės dulkes. Bulius pasileido bėgti ratu aplink aikštę; mergaitė pamanė, kad gyvulys ieško kelio pasprukti, bet jis vėl atsidūrė priešais margaspalviais drabužiais vilkinčius vyrus ir šie, rankomis įsisprendę į šonus ir mosuodami apsiaustais, puolė prie jo.

– Andiamo, Toro! Andiamo!

Jie vėl atviliojo bulių prie toreadoro, ir šis vienu taikliu smūgiu darkart praliejo šiek tiek gyvulio kraujo, pamalonindamas jo ištroškusią minią, tada vėl smogė, vėl ir dar sykį, kol gyvulys susvyravęs parklupo – pirma ant vienos kojos, paskui – ant dviejų, galiausiai galingas užpakalines jo kojas visai apleido jėgos ir jis griuvo į dulkes, o upeliais plūstantis kraujas, jo gyvastis, kaipmat pavertė dulkes purvu.

Mergaitė suakmenėjusi stovėjo kaitroje, nepajėgdama atplėšti akių nuo šio reginio. Ji matė baltą bulių, nusidažiusį raudonai, pergalingai rėkiantį vyrą raudona sutana, o aplink save – mirguliuojančius it kaleidoskope, perkreiptus minios veidus, geidulingai pražiotas burnas.

Iškėlęs ietį aukštai į saulę, toreadoras smogė paskutinį colpo di morte5. Gyvulio kūnu nuvilnijo drebulys, o kai bulius nurimo, prie jo, išsitraukę peilius saulėje blykčiojančiomis geležtėmis, supuolė vyrai margaspalviais drabužiais.

Mergaitė nematė, kaip jie mėsinėjo gyvulį, kaip nupjovė ausis, uodegą, sėklides, kaip, aukštai iškėlę, rodė miniai kraujuotus laimikius, pasitinkamus sveikinimo šūksniais. Ji matė tik kraujo upę – ji užliejo mergaitę, įtraukė į tamsiai raudoną verpetą ir vis suko ratu, ir mergaitė negirdėjo savo riksmo, netgi kruvinąjį bulių privertusio atgręžti į ją akis.

1 Kerdžius, piemuo (port.). Čia ir toliau – vert. past.

2 Eikš, buliau! Eikš! (It.)

3 Toreadoro ietis (isp.).

4 Toreadoras (isp.).

5 Mirtinas smūgis (it.).

1 skyrius

Ispanas mirė baisiose kančiose – tai buvo akivaizdu iš perkreipto šiaip jau gražaus jo veido, išsiklaipiusių galūnių ir ant lūpų sustingusių juodų putų. Mirtis neabejotinai buvo siaubinga, o jos priežastis galėjo būti tik visiems daugiausia baimės įvarantis ginklas.

– Nuodai.

Paskelbęs šį verdiktą kardinolas Rodrigas Bordžija pakėlė galvą ir tamsiomis, įtarimo kupinomis akimis apžvelgė sušauktus namiškius.

– Jis buvo nunuodytas.

Sargybiniai, pavaldiniai ir tarnai visi kaip vienas sudrebėjo it nuo smarkaus vėjo šuoro, įsiveržusio į paauksintą priimamąjį, kurį nuo saulės spindulių dengė lodžija su kolonomis ir šitą kaitrią 1492 Viešpaties metų vasarą gaivino lengvas vėjelis, iš sodų atnešantis egzotiškus jazminų ir tamarindų kvapus.

– Mano namuose! Žmogus, kurį pasikviečiau tarnystėn, nunuodytas mano paties namuose!

Išgąsdinti griausmingo balso, suplasnoję sparnais pakilo nišose po rūmų frontonu tupėję balandžiai. Kardinolą apėmus pykčiui, reginys būdavo išties įspūdingas: atrodydavo, kad atsidūrei priešais įsisiautėjusią stichiją.

– Aš išsiaiškinsiu, kieno tai darbas. Tas, kuris išdrįso tai padaryti, sumokės savo kailiu! Kapitone, jūs…

Bordžija jau ketino duoti nurodymus samdytų kareivių vadui, bet staiga nutilo. Tą pačią akimirką aš, atgręžusi nugarą su baimingu susižavėjimu reginį stebinčiai miniai, prasispraudžiau pro rūmų kunigą ir sekretorių ir žingtelėjusi atsistojau jų priešaky. Netikėtas sujudimas išblaškė kardinolui mintį ir dabar jis prisimerkęs įsistebeilijo į mane. Aš vos linktelėjau galva negyvo ispano pusėn.

– Lauk!

Visi sutartinai – ir senbuviai, ir jaunučiai tarnai, – vienas per kitą puolė pro duris, trokšdami kuo greičiau dingti kardinolui iš akių, atsidurti kuo toliau nuo kraują stingdančio siaubingo jo pykčio, kad pagaliau galėtų pasišnabždėti apie tai, kas atsitiko, ką tai galėtų reikšti ir, svarbiausia, kas išdrįso tai padaryti.

Likau stovėti tik aš.

– Džordano duktė?

Bordžija žvelgė į mane iš kito priimamojo galo. Tai buvo milžiniškas kambarys, sekant mažai kam prieinama mauriška mada išklotas kilimais, išmuštas rečiausiu medžiu ir brangiausiais audiniais, išdabintas auksu ir sidabru, liudijančiu šlovę ir galią žmogaus, kuriam aš išdrįsau mesti iššūkį.

Nugara man netgi nuriedėjo prakaito lašas. Šią akimirką, kuri, maniau, gali tapti paskutinė mano gyvenime, vilkėjau geriausiais savo drabužiais: sunkia tamsiai rudo velveto apatine suknia plačia klostuota apačia, su šleifu, kuris vilkosi žeme, o ant jos buvau užsivilkusi šviesiai geltoną viršutinę suknelę, kuri laisvai karojo ant manęs primindama, kaip aplysau po tėvo mirties.

Kardinolas, priešingai, jautėsi itin patogiai, vilkėjo laisvais pūstarankoviais marškiniais, mūvėjo blauzdinėmis – taip jis dažniausiai rengdavosi ilsėdamasis namie. Kaip tik tokiu metu jį ir pasiekė žinia apie ispano mirtį.

Aš linktelėjau.

– Taip, Jūsų Eminencija, aš esu jūsų pavaldinė Frančeska Džordano.

Kardinolas ėmė žingsniuoti pirmyn atgal kaip narve nenustygstantis žvėris, o kiekvienas jo kūno raumenėlis spinduliavo galią, ambicijas ir troškimą iš gyvenimo pasiimti kuo daugiau. Staiga jis įsmeigė į mane akis, o aš mintyse įsivaizdavau, ką jis regi: liekną moterį, neturinčią nė dvidešimties, išvaizda per daug neišsiskiriančią iš kitų, ypatingesnės nebent tos didelės rudos akys, kaštoniniai plaukai ir iš baimės išblyškusi oda.

Jis mostelėjo ranka į ispano lavoną, kuris tokioje šutroje jau buvo pradėjęs dvokti.

– Ką nors žinai apie tai?

– Jį nužudžiau aš.

Mano balsas, nuaidėjęs tarp gobelenais išpuoštų priimamojo sienų, netgi man pačiai nuskambėjo šiurpiai. Bordžija žingtelėjo artyn, jo veide buvo matyti su abejone sumišusi nuostaba.

– Jį nužudei tu?

Aš buvau paruošusi kalbą, kuri turėjo paaiškinti mano poelgį, bet kartu neišduoti tikrųjų motyvų, tad ėmiau greitai berti žodžius, kalbėjau tokia greitakalbe, jog pati išsigandau – kad tik nesusipainiočiau.

– Aš esu savo tėvo duktė. Iš jo mokiausi amato paslapčių, bet kai jis buvo nužudytas, jūs nė nesvarstėte, kad jo vietą galėčiau užimti aš. Jei būčiau vyras, būtumėte svarstęs, bet aš – moteris ir todėl vietoj manęs nusamdėte šitą… kitą… – Akimirką stabtelėjusi, kad atgaučiau kvapą, pirštu parodžiau į negyvėlį. – Nusamdėte jį saugoti jus ir jūsų artimuosius, bet jis net nesugebėjo apsisaugoti pats, netgi nuo manęs.

Būčiau galėjusi pasakyti ir daugiau: kad Bordžija taip ir neatkeršijo mano tėvo žudikams, kad leido gatvėje mirtinai sumušti mano tėvą kaip kokį šunį. Tėvas buvo paliktas gulėti purvyne perskelta galva, o Bordžija nepajudino nė piršto, kad kaltininkai sulauktų atpildo. Kad toks jo riktas yra nematytas negirdėtas… ir nedovanotinas.

Taigi įvykdyti teisingumą jis paliko man, nuodytojo dukrai. Tačiau pirmiausia man reikėjo užimti atitinkamą padėtį, tad ir pamėginau ją gauti, užmokėdama vienu nunuodytu ispanu.

Plačią kardinolo kaktą išvagojo gilios raukšlės, o akys virto siaurais plyšeliais. Bet šiaip jis atrodė gana ramus – vos prieš kelias minutes jį apėmusio įniršio neliko nė ženklo.

Mano širdyje suruseno vilties kibirkštėlė. Dešimt metų gyvenau po Bordžijos rūmų stogu, stebėjau jį, klausiausi, ką apie jį pasakoja tėvas, ir per tą dešimtmetį įsitikinau, kad kardinolas – iš tiesų išmintingas, protu ir logika besivadovaujantis, niekada emocijoms nepasiduodantis žmogus. Bent jau iki šito karto.

– Kaip tu tai padarei?

Jis nori mane patikrinti – tai geras ženklas, todėl lengviau atsikvėpusi paaiškinau:

– Žinojau, kad atvykęs jis bus sukaitęs ir ištroškęs, bet ir nepraras budrumo, akylai žiūrės, ko jam duodama gerti. Grafine, kurį jam palikau, buvo tik šaltas vanduo, grynut grynutėlis, kad nesukeltų jokių įtarimų. Nuodai buvo išorėje – jais aptepiau stiklą. Jis buvo suprakaitavęs, odos poros atsivėrusios, todėl užteko prisiliesti prie grafino – ir jo valandos buvo suskaičiuotos.

– Tavo tėvas niekada nėra man užsiminęs apie nuodus, kurie šitaip veiktų.

Nemačiau jokio reikalo aiškinti, kad šituos nuodus sukūrė ne tėvas, o aš pati, kardinolas veikiausiai vis tiek nebūtų manimi patikėjęs. Bent jau kol kas.

– Joks meistras neišduoda visų savo paslapčių, – išsisukau.

Netardamas žodžio kardinolas žingtelėjo artyn ir sustojo – taip arti, kad net pajutau nuo jo kūno tvoskiančią šilumą, o platūs it vartai jo pečiai užstojo šviesą. Mano žvilgsnį prikaustė blizgantis auksinis kryžius, kadaruojantis jam ant galingos krūtinės, ir aš niekaip negalėjau atplėšti nuo jo akių.

Viešpatie Jėzau Nukryžiuotasis.

Gelbėk mane.

– Mergaite, prisiekiu Dievu, – vėl prabilo kardinolas, – tu mane nustebinai.

Tai buvo rimtas prisipažinimas žmogaus, kuris, kalbama, pats pirmas sužinodavo, kokia kregždė nutūpė viename ar kitame Romos medyje ir ar toji šakelė išlaikys paukštelio svorį.

Kad nusiraminčiau, giliai įkvėpiau ir, atitraukusi akis nuo kryžiaus ir kardinolo, pažvelgiau pro atdarą langą, už kurio buvo matyti upė ir kitapus jos plytinti dykra.

Kvėpuok.

– Aš esu pasiruošusi jums tarnauti, sinjore, – tariau ir pasukusi galvą, žiūrėdama tiesiai jam į akis, pridūriau: – Jei tik paliksite mane gyvą.

2 skyrius

Tarnai zujo pirmyn atgal, kol galiausiai ispano pėdsakų neliko nė ženklo. Jie atbogino mano skrynias, atnešė maisto, gėrimo ir netgi nuleido lovos su baldakimu ir raižytais akantais puoštomis kolonomis uždangalą. Čia kadaise miegodavo mano tėvas, o dabar miegosiu aš.

Baigę ruošą tarnai vienas paskui kitą tylomis pasišalino, ir tik paskutinioji iš jų, senė, kuriai nedaug buvo likę gyventi ir kuri jau neturėjo ko prarasti, nerdama pro duris sušnypštė:

– Strega!

Ragana.

Man nugara net šaltukas perbėgo, nors pasistengiau neišsiduoti. Tokiu žodžiu niekas nebūtų drįsęs pavadinti nei mano tėvo, nei ispano, nei bet kurio kito vyro, įvaldžiusio pagarbią baimę keliantį profesionalaus nuodytojo amatą. Tačiau man ta pravardė nuo šiol bus klijuojama nuolat, ir aš bejėgė užkirsti tam kelią.

O raganų vieta kur? Ant laužo. Kelianti siaubą autodafė6 neapsiribojo vien savo gimtine Ispanija, o išplito ir į Nyderlandus, Italijos pusiasalyje ir po visą Europą. Dažniausiai liepsnos praryja tuos, kurie įtariami erezija; tačiau bet kurį vyrą ar moterį – daugeliu atvejų tai moterys – ir netgi vaiką labai lengva apkaltinti dar didesne nuodėme: susidėjus su velniu. Bet kuris žmogus, geriau susipažinęs su antikiniu gydymo menu, per daug išmanantis apie augalus arba tiesiog pernelyg išsiskiriantis iš kitų, galėjo tapti pakura liepsnoms, kurios į anglį suskrudins jo odą, paskui supleškins riebalų sluoksnį, tada susvilins kaulus ir galiausiai pelenais pavers tą, kuris kadaise gyveno, tikėjo ir svajojo.

Aš jau sukausi į skrynias, ketindama iškraustyti savo mantą, tuo pačiu tikėdamasi nukreipti mintis kur kitur, bet ūmai užsispaudžiau delnu burną ir vėl atsigręžiau į lovą, parpuolusi ant kelių skubiai ištraukiau iš palovio naktipuodį ir susirietusi, springdama ėmiau lupti ožius.

Disgustoso!7

Nemanykite, šiaip aš – ne iš skystųjų, bet visi šios dienos įvykiai, galvą galėjęs kainuoti rizikingas žaidimas, kurio buvau priversta griebtis, ir siaubas dėl padarytos mirtinos nuodėmės galiausiai priveikė mane ir dabar aš tiesiog paslika tysojau ant grindų prie lovos. Užgriuvęs tarsi atoslūgio banga, mane pagriebė ir nusinešė baisus nuovargis, ir sąmonės krantas ėmė sparčiai tolti, kol galiausiai visai išnyko.

Ir beveik iš karto aplankė košmaras – tas pats sapnas, kankinantis mane nuolat, kiek tik save atsimenu. Aš tarsi esu labai ankštoje erdvėje, už nežinia kokios sienos, ir pro nedidelį plyšelį joje matau kambarį, pilną neaiškių dunksančių ir judančių šešėlių. Kambario tamsą kartkarčiais vis perskrodžia šviesos blyksniai, ir aš matau, kaip iš tenai atsirita milžiniška kraujo banga, grasindama mane paskandinti, bet sudūžta į sieną, už kurios esu pasislėpusi. Ir šįsyk pabudau nuo savo pačios riksmo, kurį ilgainiui išmokau prislopinti įsikniaubdama į pagalvę.

Pašokau ir pasiremdama lovos krašto vargais negalais atsistojau. Kojos drebėjo, skruostai buvo šlapi ir šilti nuo ašarų. Atrodė, kad kambaryje esu ne viena, kad kažkas slepiasi tamsoje. Ispanas mirė beveik toje pat vietoje, kur dabar stovėjau aš. Gal čia klaidžioja jo vėlė? O gal tai mano tėvo dvasia, negalinti rasti ramybės, kol neištesėjau sau duoto pažado atkeršyti už jį?

Krūtinėje pašėlusiai daužantis širdžiai, užžibinau prie lovos stovinčią žvakę, bet blausios jos šviesos rate vis tiek nesijaučiau rami. Už aukštų langų danguje kybojo mėnulis, išilgai sodo ir dar toliau, kiek akys užmato, driekėsi ilga sidabrinės mėnesienos juosta. Roma miegojo, ir niekas netrikdė ramaus jos sapno. Siaurose miesto alėjose ir skersgatviuose šmirinėjo žiurkės, vienur dar tik bandė įsigraužti į kokį nors podėlį, kitur jau puotavo – milijonai grobio šniukštinėjančių nosyčių ir jį stveriančių letenėlių Vatikano šešėlyje. Pakėliau akis ir pažvelgiau į tolį. Staiga pasidingojo, kad blizgėdami mėnesienoje į visas puses tiesiasi milžiniški besirangantys čiuptuvai, siekdami sau šlovės ir galios visame krikščioniškajame pasaulyje. Toji vizija buvo tik išsekinto proto pagimdytas vaizdinys, bet tuo pačiu – visiškai tikra. Tokia pat tikra, kaip ir gandai, pašnibždomis perduodami iš ausies į ausį: kad viso krikščioniškojo pasaulio valdovas, Kristaus vietininkas žemėje popiežius Inocentas VIII vaduojasi mirtimi.

Įdomu, sava ar ne?

Tik nesakykite man, kad jus toks klausimas pribloškė. Mes gyvename nuodų – pačių įvairiausių nuodų – amžiuje. Kiekvienuose didesniuose rūmuose darbuojasi mano kolega – tam, kad apsaugotų savo šeimininkus nuo mėginimų nunuodyti arba, prireikus, pamokytų priešus. Tokia gyvenimo tikrovė. Šventojo Petro sostas yra ne kas kita, o didžiausias laimikis, dėl kurio kaip pasiutę šunys riejasi galingiausios giminės, pasiruošusios viena kitai perkąsti gerklę; nuo to taip pat neapsaugotas ir tas, kuris jau atsisėdo į sostą – ir jis nebegali miegoti ramiai. Arba valgyti nepatikrinto maisto. Bet tai tik mano, profesionalios nuodytojos, nuomonė.

Cui buono? Kam būtų naudinga popiežiaus mirtis?

Vis dar jausdamasi išsekusi fiziškai ir dvasiškai, greitomis per galvą nusitraukiau sukneles ir galų gale šmurkštelėjau į lovą. Susiriečiau į kamuoliuką ir rankomis apglėbiau kelius, o po skruostu jutau maloniai vėsų Damasko šilką. Visi rūmai ramiai sau miegojo, netrukus užmigau ir aš, visi mes saugūs po sparnu žmogaus, kuris jau ne vieną dešimtmetį rezgė užmačias paversti popiežiaus sostą didžiausiu savo žemiškosios karūnos brangakmeniu.

Rytą surinkau ant grindų numestus savo drabužius, aplyginau susiglamžiusias vietas ir kruopščiai sulanksčiusi padėjau į spintą. Turėdama galvoje savo naująjį rangą, taip pat atsižvelgdama į tai, kad diena žadėjo būti tvanki, apsivilkau paprastą lininę suknelę, o ant jos dar kitą – mėlyną, išsiūtą gėlėmis. Tai buvo varganų mano pačios pastangų rezultatas (darbuotis adata taip ir neįgudau) – gražūs įvairių nuodingųjų augalų žiedai. Vien dėl jų galėjau pakęsti siuvinėjimą, kurį šiaip jau privalu tobulai įvaldyti kiekvienai padoriai moteriais, nesvarbu, nori ji to ar ne.

Deramai apsitaisiusi, plaukus supynusi į kasą ir vainikėliu apsukusi ją ant viršugalvio, nekreipdama dėmesio į gurgiantį pilvą, su įkarščiu, kurį mano atveju, ko gero, buvo galima pateisinti, ėmiausi naujųjų pareigų. Visų pirma, norėdama įsitikinti, ar vis dar laikomasi mano tėvo čia įvestų atsargumo priemonių, susiieškojau sargybos vadą. Kiekvienas valgio kąsnis ar gėrimo šlakelis, taip pat ir kiekvienas daiktas, prie kurio galėtų prisiliesti kardinolas ar kas nors iš jo šeimos narių, privalėjo būti aiškios kilmės, mano patikrintas ir kruopščiai saugomas, todėl mudu su sargybos vadu turėjome veikti ranka rankon.

Vitorą Romaną radau prie ginklinės, tame rūmų sparne, kuriame buvo įsikūrusios ir kareivinės. Koks tuzinas jaunų sargybinių, išsinešę suolus į atokaitą, įnikę blizgino šarvus, tuo pat metu akimis šaudydami į tarnaites, nešinas skalbinių ar maisto pintinėmis, įremtomis į siūbuojančius klubus, vis randančias dingstį praeiti pro šalį. Netoliese snaudė keletas kačių; kartkartėmis jos tingiai pakeldavo galvas, kad paspoksotų į saugiu atstumu vaikštinėjančius balandžius. Jau daugelį dienų Romoje lietaus neiškrito nė lašo ir dangus buvo įgavęs gelsvą atspalvį, kaip įprastai esti vasarą. Rūmų kiemas prie ginklinės, nors ir grįstas akmenimis, buvo klote nuklotas dulkių. Pūstelėjo vėjelis, ir man prieš akis nuo akmenų pakilo dulkių sūkurys; nuvinguriavęs porą žingsnių, jis išsikvėpė ir suguro prie pat aulinių Vitoro batų nosių.

Vitoras to, regis, nė nepastebėjo. Pusamžis, vidutinio kūno sudėjimo, flegmatiško temperamento sargybos kapitonas darė įspūdį žmogaus, kuris nei labai domisi, nei mato, kas vyksta aplinkui, bet jei kas iš kvailumo patikėdavo šia apgaulinga išvaizda, nespėdavo netgi pasigailėti klydęs.

Vitoras kaip tik šnekėjosi su keliais savo leitenantais, bet išvydęs mane leido jiems eiti sau. Prieš pradėdama pokalbį truputį būgštavau, nenumaniau, kaip jis žiūrės į jauną moterį, išsikovojusią padėtį nužudant konkurentą, bet jis pasitiko mane širdingu galvos linktelėjimu, ir man it akmuo nuo krūtinės nusirito.

– Buongiorno8, dona Frančeska. Malonu jus šiandien matyti.

Vadinasi, kapitonas bent jau neapgailestauja dėl kardinolo sprendimo palikti mane gyvą, užuot perrėžus gerklę ir kūną įmetus į Tibrą ar kitaip atsikračius, kaip jis elgiasi su neįtikusiaisiais. Kita vertus, nepuoselėjau tuščių vilčių, nemaniau, kad kiti Bordžijos rūmų namiškiai bus man geranoriški. Turbūt ne vienas jaučia man tą patį, ką ir toji senė, pakrikštijusi mane ragana.

Jausdama, kad esu stebima ne vienos poros smalsių akių, nutaisiau rūsčią miną.

– Ačiū, kapitone, ir man malonu jus matyti. Jei neprieštarausite, norėčiau aptarti rūmų saugumo reikalus.

Jis atsakė man teatrališkai nusilenkdamas, paskui šypsodamasis atsitiesė.

– Savaime suprantama. Norėtumėte įvesti pakeitimų?

– Ne, tik noriu, kad visi žinotų: kardinolas parodė man pasitikėjimą, todėl tegu niekas nemano, kad į savo pareigas galės žiūrėti pro pirštus; nepaklusęs tikrai užsitrauktų mano nemalonę.

– Kokią nemalonę? – pasiteiravo Vitoras, suokalbiškai pamerkdamas man.

Jis pažinojo mane nuo pat tada, kai apsigyvenau po Bordžijos rūmų stogu, jo akyse aš, kaulėta mergaičiukė, išaugau ir tapau apvalesnių formų. Jiedu su žmona, putlia, linksma matrona, sugyveno tris maždaug mano amžiaus dukteris. Kaip ir dera jaunoms moterims, visos jau buvo ištekėjusios, bet kartu su savo vyrais ir vis gausėjančiu pulkeliu vaikų gyveno kaimynystėje, o tėvas jomis labai didžiavosi. Per dažnus triukšmingus jų apsilankymus rūmuose susivokdavau vis kreipianti į juos ilgesingą žvilgsnį.

– Didelę nemalonę, – atsakiau.

Vitoras linktelėjo.

– Aš visus perspėsiu. Apie kardinolo pasirinkimą kiekvienas tegu sau mano, ką nori, bet jokiam sveiko proto žmogui tikrai verčiau nesipykti su nuodytoja.

Nesusilaikiau lengviau neatsidususi. Be kapitono palaikymo vargiai galėjau tikėtis sėkmės, todėl buvau jam už tai labai dėkinga. Mes toliau aptarinėjome procedūras, kurios, bent jau kol kas, buvo veiksmingos saugant Bordžiją ir jo artimuosius.

Per tą dešimtmetį būta ne vieno mėginimo nunuodyti kardinolą ar bent jau siekta paversti jį klipata, tačiau dėl tėvo budrumo nieko neišdegė. Vienu atveju tam buvo pasitelktas arseno tirpalas, įšvirkštus jo į sūrio galvą, kitu atveju – paprastosios durnaropės tinktūra nudažius ritinį audinio. Buvo ir kitokių mėginimų, bet pasakoti smulkiau nematau reikalo.

Žinoma, visko bus ir ateityje – tik laiko klausimas, kada kas nors užsimanys patikrinti naujosios nuodytojos budrumą. Kuo puikiausiai tai suprasdama, gyvenau laukimu.

– Jūsų ieško d’Markas, – jau baigiantis mūsų pašnekesiui perspėjo mane Vitoras.

Susiraukiau it citriną kandusi, tuo jį labai pralinksmindama, ir pasišalinau, nes apie save ketinau priminti virtuvėje, mano, nuodytojos, akimis žiūrint, svarbiausioje rūmų vietoje, kuriai reikia skirti daugiausia dėmesio.

Pasiekus į virtuvę vedančią dengtą galeriją, man kelią netikėtai pastojo nedidukas, į šešką panašus žmogėnas.

Renaldas d’Markas, Bordžijos ekonomas, buvo sutartinai nemėgstamas dėl pomėgio visur kaišioti nosį ir ieškoti nusižengimų. Reikia pasakyti, kad šiuose prašmatniuose rūmuose savaime suprantama privilegija buvo laikoma tai, kad iš bendros puodynės galima šiek tiek grietinėlės nugriebti ir sau; bet tik iki tam tikros ribos – kad nenugaištų višta, dedanti aukso kiaušinius. Ūkvedys reikalavo, gal ir apsimestinai, kad tokių dalykų apskritai nebūtų, ir jam vis dėlto pavyko nustatyti visiems priimtinas ribas.

Ir štai dabar d‘Markas iš po dengtos galerijos iššoko priešais mane. Jis taip brangino aukštą savo rangą, kad, nepaisydamas karščio, vilkėjo purpurine velveto mantija ir buvo užsivožęs tokio pat audinio kepurę. Prie išdžiūvusios krūtinės ekonomas spaudė nešiojamąją rašymo lentelę, abiem rankomis laikydamas ją tarsi skydą, lyg būtų pasiruošęs atremti bet kokius likimo smūgius.

Suraukęs kaktą jis tarė:

– Štai kur jūs, dona Frančeska. Visur jūsų ieškojau. Turiu pasakyti, labai nustebau išgirdęs, kad… Bet nesvarbu, dabar tai jau neturi jokios reikšmės. Šiandien iš pat ryto jums derėjo kreiptis į mane, tikiuosi, ateityje taip ir bus. Aš, Jo Eminencijos patikėtinis, tvarkau visus jo reikalus ir žinau, kokia jo valia vienu ar kitu klausimu, todėl visada galėčiau jums padėti.

Visai netrokšdama įsigyti dar vieno priešo, mandagiai atsakiau:

– Turėsiu tai galvoje, pone d’Markai. O dabar su kokiu jūs reikalu?

Kiek atsileidęs ekonomas kilstelėjo smakrą ir pranešė:

– Jo Eminencija liepia jums nedelsiant vykti į madonos Adrianos de Milos rūmus, kur ruošiamasi puotai, kad prižiūrėtumėte ir užtikrintumėte madonos Lukrecijos ir kitų rūmų gyventojų saugumą ir gerovę. Be to, man liepta perduoti jums šitai.

Tai tardamas jis nenoriai atkišo man nedidelį kapšą, pilną auksinių florinų. Pinigai man nebuvo naujiena – kai su tėvu lankydavomės turguje, jis dažnai duodavo man keletą monetų ir, pamokęs jas susiskaičiuoti, leisdavo sumokėti už pirkinį, o kai ūgtelėjau, išmokė mane derėjimosi paslapčių ir netgi patikėdavo išmušti iš pardavėjų geriausią kainą. Užsiminiau apie tai tik tam, kad suprastumėte, jog šiaip jau su pinigais elgtis moku. Ir vis dėlto, ką daryti su šitiek daug pinigų, tikrai nenumaniau.

– Tai jums atlygis už šį ketvirtį, – paaiškino Renaldas ir, atsukęs rašymo lentelę į mane, paliepė: – Pasirašykit štai čia.

Taip ir padariau džiaugdamasi, kad mano ranka nedreba. Savaime suprantama, žinojau, kad už darbą man bus mokama, tik nenutuokiau kiek. Tėvas savo sąskaitoje Romos banke paliko nemažai pinigų, po jo mirties tą sumą paveldėjau aš. Turėdama tėvo palikimą ir gaudama tokią algą aš tapau finansiškai nepriklausoma, o mano amžiaus moteriai tokia padėtis – tikra retenybė.

Palikusi Renaldą pakilios nuotaikos, mąstydama apie tai grįžau į savo kambarį. Čia užgaišau lygiai tiek laiko, kiek reikia saugiai paslėpti skrynioje didesnę dalį florinų, tada iškeliavau vykdyti Jo Eminencijos paliepimo.

Kardinolas laikėsi tam tikrų moralės normų, pavyzdžiui, savo oficialioje rezidencijoje Korso gatvėje neįkurdino nei dabartinės savo meilužės, nei su buvusiomis meilužėmis susilauktų vaikų; šiuos jis patikėjo globoti savo pusseserei iš garsiosios Orsinių giminės. Toji kandidatūra turėjo ne vieną privalumą – pusseserė buvo našlė, be to, gyveno netoliese.

Po tėvo mirties iš rūmų dar nebuvau iškėlusi kojos. Didžiulis centrinis rūmų pastatas kartu su jį supančiais priestatais, kuriuose gyveno šimtai tarnų, samdinių, padlaižių ir sekretorių, prilygo nedideliam miesteliui. Už rūmų plytėjo graži aikštė, kurią Bordžija irgi laikė savo valdomis. Čia jis rengdavo pasilinksminimus miniai: bulių kautynes, pantomimos vaidinimus, fejerverkų pasirodymus. Kardinolas netgi atnaujino ir kitus namus, kurių fasadai žvelgė į aikštę, – esą kad jie negadintų vaizdo.

Iškilę tarsi paminklas, kardinolo pastatytas pačiam sau, rūmai buvo neseniai apdengti kalkakmeniu, atgabentu iš kaimyninio Tivolio apylinkių. Dabar jau mieste kalkakmenio galėjai rasti kiekviename žingsnyje – ant tiltų, bažnyčių, rūmų, iš jo buvo padarytos netgi kuklesnių namų palangės ir naujai išgrįstų gatvių kelkraščiai. Jei viešėsite Romoje arba jums nusišypsos laimė čia apsistoti ilgėliau, nepatingėkite atsikelti ankstyvą rytą ir patys pamatysite, kaip, naktį buvęs juodas vienspalvis miestas, auštant naujai dienai, saulei pažvelgus į šį nuostabų akmenį, nusidažo švelniai rausva spalva. Vėliau toji spalva jūsų akyse ima tirštėti ir tampa purpurine, toji, savo ruožtu, įdienojus pavirsta švelniais auksiniais tonais. Sakoma, Romos spalvų paletei neprilygsta joks miestas; sunku būtų su tuo nesutikti.

Perėjęs aikštę ir pasiekęs miestą, visada nejučia sutrinki ir pasijunti taip, tarsi būtum patekęs į kitą pasaulį – čia gyvenimas kunkuliuote kunkuliuoja. Kur pažvelgsi, visur minios žmonių, pėsčių ir raitų, ant neštuvų, karietose ir vežimuose, tikra garsų ir vaizdų maišalynė, nuo kurios apsisuka galva. Visos gatvės ir skersgatviai pilni dėl laisvesnės vietos besigrumdančių kunigų, pirklių, valstiečių, kareivių ir akis išpūtusių prašalaičių. Sakoma, Romoje galima išgirsti žmones kalbant visomis pasaulio kalbomis, ir aš tuo tikiu. Prieš keletą dešimtmečių užgydžius Didžiosios Schizmos, suskaldžiusios Bažnyčią, padarytą žaizdą, Roma vėl tapo viso krikščioniškojo pasaulio centru. Apšiuręs viduramžių miestas, kuriame, lyginant su ankstesniais laikais, gyventojų buvo sumažėję keliagubai, o vietovę garsino tik griuvėsiai, vos ne per vieną naktį tapo didžiausiu Europos miestu.

Akivaizdžiausiai apie Romos atgimimą bylojo čia dygstantys didingi įtakingų giminių rūmai. Virš visų iškilę neprilygstamieji kardinolo rūmai, pastatyti – kaip simboliška – buvusios Romos monetų kalyklos vietoje. Su jais varžytis tedrįso milžiniški prašmatnūs Orsinių rūmai.

Jie – išties nepaprastai didingi, sudaryti net iš kelių rezidencijų, juosiančių erdvų vidinį kiemą; tos rezidencijos priklausė įvairioms, tiksliau būtų sakyti – besivaidijančioms, – Orsinių giminės atšakoms. Mano kelionės tikslas buvo rūmų sparnas prie siauros gatvelės, iš kur atsiveria vaizdas į Tibrą.

Vos spėjau įkelti koją į palaimingai vėsią marmuro rūmų priemenę ir prisistatyti mažordomui, prie manęs it vėjas atlėkė liauna, ant moterystės slenksčio jau stovinti mergina širdies formos veidu, aprėmintu kupetos šviesių garbanų. Šita rafinuota būtybė, dvelkianti žibuoklėmis ir vanile, pripuolė ir karštai apkabino mane.

– O aš taip dėl tavęs jaudinausi! Ką – tu šalinaisi manęs? Verkiau dėl tavęs… dėl tavo tėvo… dėl jūsų abiejų! Kodėl manęs neaplankei?

Kaip man paaiškinti vienturtei kardinolo dukrai, jo numylėtinei, kodėl taip ilgai pas ją nesirodžiau, kaip nuraminti jos širdelę?

– Dovanok, – atsiprašiau apkabindama dvylikametę. – Iš manęs būtų buvusi prasta draugė, bet žinau, kad galvojai apie mano tėvą, apie mane, kad meldeisi už mus, ir iš visos širdies tau dėkoju.

Po šitų mano žodžių atsileidusi Lukrecija nusišypsojo, bet kai pakėlė į mane akis, šypseną jos veide staiga pakeitė susirūpinimas. Pažinojome viena kitą, galima sakyti, nuo pat mažų dienų, mus siejo tai, kad abi buvome savo tėvų, kurių visi privengė, numylėtinės – tėvelių dukrelės, dėl tos priežasties abi šiek tiek vienišos, todėl suartėjome ir tapome vos ne kaip seserys, visada jaučiančios viena kitos petį, nors tai ir nepanaikino mus skiriančios luominės prarajos.

– Tu nesveikai išblyškusi, – pasakė Lukrecija. Nors buvo septyneriais metais už mane jaunesnė, ji niekada nesikuklindavo ir nevengdavo parodyti aukštesnės savo padėties. – Ir sulysusi, net perdžiūvusi. Kodėl visad piniesi tą kasą? Tavo tokie gražūs kaštoniniai plaukai, geriau paleisk juos, tegu visi pasigroži.

Paleidau ją iš glėbio ir žingtelėjusi atgal nusišypsojau.

– Ne, jie negražūs, o aš neieškau gerbėjų, todėl ir šukuojuosi šitaip, nes patogiau.

Lukrecijos nuotaika staiga subjuro. Ji atsiduso papūtusi gražias lūpytes ir akimirksniu pamiršo visas mano bėdas.

– Gal tau šitaip ir geriau. Ar girdėjai?

– Ką? – pasiteiravau, nors išsyk supratau, apie ką ji. Net gedulas dėl tėvo mirties neapsaugojo mano ausų nuo paskalų.

Susikibusios už parankių abi su Lukrecija iš rūmų priemenės nužingsniavome į gyvenamuosius apartamentus.

– Ir antros sužadėtuvės nutrauktos! Dar vienas mano būsimas vyras pavarytas šalin! Ir ką tėvas sau mano? Pažada mane jau antram vyrui, abu jie – nuostabūs, prakilnūs sinjorai, ispanai kaip ir mes, o paskui ima ir persigalvoja. Aš turbūt taip ir mirsiu senmergė, pamatysi!

– Tu gausi puikų vyrą ir visą gyvenimą būsi jo nešiojama ant rankų.

– Tikrai taip manai?

Ar aš tikrai taip maniau? Kad kardinolas savo vienturtei dukrai suras patį kilmingiausią iš visų įmanomų jaunikių, negalėjo būti nė menkiausios abejonės: visi jo veiksmai tarnavo vieninteliam tikslui – didinti savo giminės šlovę. Gal jis iš tikrųjų tikėjo, kad Bordžijų iškilimas atneš gerovę Bažnyčiai ir visam krikščioniškajam pasauliui, o galbūt jam tai nerūpėjo nė per nago juodymą, bet visų pirma jis vadovavosi principu: ar la famiglia9 turės iš to naudos. O ar tai atneš laimę Lukrecijai? Kas ten žino?

– Viskas Dievo valioje, – atsakiau. – Dabar norėčiau pasikalbėti su madona Adriana. Gal eisi kartu?

Ir mes, plepėdamos apie šį bei tą, patraukėme galerijomis, apstatytomis skulptūromis – vienos iš jų buvo naujos, kitos dar tik neseniai iškeltos per kasinėjimus, masiškai vykdomus visame mieste. Pakeliui pamėginau išsiaiškinti, ar Lukrecija ką nors žino apie pasikeitimus, kuriuos į mano gyvenimą atnešė vakarykštė diena, bet mergaitė tik linksmai sau čiauškėjo, nė žodeliu apie tai neužsimindama. Nors kardinolo duktė vis dėlto buvo dar vaikas, ji jau mokėjo išlaikyti paslaptį kaip suaugusi, tad niekada nepavykdavo jos iki galo iškvosti, neišpešdavai, ką ji žino ir kokiu būdu sužinojo.

Galiausiai pasiekėme rūmų sparną, kuriame buvo įsikūrę kardinolo šeimynykščiai, ir, pasveikintos mums nusilenkusio sargybinio, įžengėme pro aukštus bronzinius vartus. Prieš akis atsivėrė nuostabūs vaizdai: trykštantys fontanai, kvepiantys sodai, šilku apmušti buduarai ir paauksuotos pokylių salės – pasaulis, iki menkiausios detalės toks moteriškas, kad mano galvoje šmėkštelėjo vienintelė mintis: il harem10. Čia Motinos Bažnyčios kardinolas, vienas galingiausių žmonių visame krikščioniškajame pasaulyje, ateidavo nusimesti nuo pečių dienos rūpesčių ir atgauti jėgų sau artimiausių moterų draugijoje.

O jos puikiai susidorodavo su šia užduotimi. Be jo saulytės – vienturtės dukros, draugiją jam maloniai palaikydavo pusseserė, madona Adriana Demila, velionio sinjoro Basanelo našlė, įtakinga moteris, su kuria visi turėjo skaitytis ir tarp kurios nesuskaičiuojamų dorybių didžiausioji buvo praktiškumas. Ji buvo tokia supratinga, kad nėmaž neprotestavo, kai kardinolas savo meiluže pasirinko dieviško grožio Džuliją Farnezę, vadintą Giulia la Bella11 ir laikytą gražiausia moterimi ne tik Italijoje, bet ir visame pasaulyje. Tai, kad ši moteris buvo madonos Adrianos įsūnio žmona, lyg ir turėjo sukelti šiokį tokį senosios damos nepasitenkinimą, bet, kaip visada, giminė buvo aukščiau visko: Adriana sutiko, kad jos įsūnis būtų išsiųstas į savo dvarą provincijoje, ir leido šešiasdešimt vienų kardinolui nevaržomai mėgautis aštuoniolikametės Džulijos grožio kerais, o pati Džulija su tokia padėtimi susitaikė gan džiaugsmingai.

Abi moterys dabar ilsėjosi vidiniame kieme, žaliuojančio sodo pavėsyje, – įsitaisiusios po platanu siurbčiojo atšaldytą limonadą ir stebėjo priešais ant žolės žaidžiančius, linksmai besiraičiojančius du gauruotus maltiečių šuniukus. Joms už nugarų stovėjo juodaodžiai vyrai perlais nusagstytais turbanais ir šilko kelnėmis ir vėdavo baltutėlėmis it sniegas stručio plunksnų vėduoklėmis.

Lukrecija kaip kulka šovė į priekį, juokdamasi pusiaugulom sudribo ant suoliuko šalia Džulijos ir šūktelėjusi paliepė atnešti atsigerti ko nors šalto. Aš sustojau kiek tolėliau laukdama, kol šių rūmų šeimininkė su manimi pasisveikins. Madona Adriana ilgokai tyrinėjo mane žvilgsniu, galiausiai kilstelėjo žiedais apmaustytą ranką ir mostelėjo į taburetę sau prie kojų.

– Kam tie formalumai, cara12? Sėskis, pasakok naujienas.

Padariau, kaip liepta, ir pasitaisiusi sijonus sumurmėjau:

– Grazie, Madonna.13

– Baisi šutra, – nusiskundė Džulija ir tingiai pasirąžė išlenkusi grakštų kaklą. – Akys tiesiog pačios limpa.

Nieko keisto – sklandė gandai, kad ji laukiasi. Kalbėta, esą kardinolas labai apsidžiaugęs šia žinia. Su savo meilužėmis jis susilaukė krūvos vaikų; be abejonės, vieni vaikai jo širdžiai buvo brangesni, kiti – ne taip labai. La Bellos kūdikis turbūt papildys pirmųjų gretas.

Aš įsistebeilijau į Džuliją – ja tiesiog negalėjai nesižavėti. Ji iš tikrųjų buvo pati gražiausia moteris, kokią tik buvau mačiusi: auksiniai plaukai, tamsios akys, nepriekaištingai harmoningi veido bruožai ir šilta, bet kartu ir abejinga laikysena – visa tai gaubė ją it kūniško ir dvasinio tobulumo aura. Deja, iš tikrųjų pastarojo nebuvo nė kvapo, o dėl pirmojo… Apie tai spręsti turbūt galėjo tik kardinolas.

Tačiau galvą ant pečių ji turėjo.

– Tai labai protingas Jo Šviesybės sprendimas, – tarė Džulija, žiūrėdama į mane. – Ir drąsus. Nemaniau, kad jis patikės moteriai tokias atsakingas pareigas.

Vadinasi, jos jau žino. Juo geriau, tada viskas bus dar paprasčiau.

– Jo Šviesybės sprendimai visada labai išmintingi ir teisingi, – atsakiau.

Dvi moterys, tarsi atsiliepdamos į maldos žodžius, pritardamos man monotoniškai murmtelėjo. Lukrecija klausėsi pokalbio netardama žodžio, tik paeiliui šaudydama į mus, visas tris, akimis.

– Čia tikrai nėra ko bijoti, – pasakė Adriana, nužvelgdama sodą juosiančią aukštą tvorą.

– Žinoma, ne, – skubiai patikinau. – Tik noriu įsitikinti, kad viskas yra kaip pridera.

– Dėkojame tau už rūpestį, – tarė Džulija. – Dabar tokie neramūs laikai.

Adriana pritariamai atsiduso.

– Tikrai, kas gali pasakyti, kokių negandų atneš rytojus? Tačiau gana tų slogių minčių. Kaip tik šįryt mano tarnas atnešė žinią, kad Šventasis Tėvas taisosi. Karštis nukrito, kalbama, kad jis jau žvalesnis.

Džulija pakėlė prie lūpų stiklą limonado.

– Nuostabi žinia.

Reikia manyti, kad, atsiliepiant į šitą žinią, rūgštokų gaidelių jos balse priežastis buvo gėrime esanti citrina – kas gi daugiau?

– Niekas nežino tų negalavimų priežasties, – atsargiai pasakiau. – Gal Jo Šventenybės sveikata pagerėjo po maldų, viso krikščioniškojo pasaulio kalbamų už jį?

– Tikrai taip manai? – pasiteiravo Lukrecija.

Ji švystelėjo mažą raudoną kamuoliuką vienam iš šuniukų, ir tas, iškišęs liežuvį, lekuodamas ir švytruodamas trumpomis kojytėmis, nukurnėjo paskui jį.

Ar aš tikrai taip maniau? Tuo metu mano tikėjimas daugeliu atžvilgiu vis dar buvo naivus ir paprastas it vaiko, nors galvoje jau sukosi ne vienas klausimas.

– Reikia tikėtis, kad popiežius pasitaisys, – atsipirkau aptakia fraze. – Dabar, jei neprieštarausite, norėčiau aptarti kur kas žemiškesnius reikalus. Kaip žinote, man patikėta prisidėti užtikrinant saugumą šiuose rūmuose. – O kad nenuskambėtų per daug pompastiškai, pridūriau: – Suprantama, tai nereiškia, kad jums reikia dėl ko nors jaudintis. Tiesiog prašau, jog tučtuojau man praneštumėte, jei nusamdysite naują tarną, kaip nors pakeisite nusistovėjusią tvarką ar tiesiog pastebėsite ką neįprasta. Tikiuosi, neprieštarausite?

Žiedais kvepiančiame sode stojo tyla… Praėjo viena akimirka… Kita… Galiausiai tylą nutraukė Džulijos juokas, visų lyginamas, gal net perdėtai dažnai, su sidabro varpelio tilindžiavimu.

– Ak, ta mūsų brangioji Frančeska, ta rimtuolė! Kokia laimė, kad aš neinu kokių nors vyriškų pareigų! Tačiau… o taip, žinoma, gali neabejoti, pranešime tau viską, kas privalu.

– Taip, savaime suprantama, – patikino mane Adriana. – Tačiau dabar verčiau palikime tas niūrias mintis ramybėje. – Ji vėl kilstelėjo ranką, vienam iš juodaodžių duodama ženklą prisiartinti. – Norime kokių nors pramogų… muzikos, žaidimų. A, beje, prisiminiau, atėjo laiškas nuo Čezarės, atneškite jį man.

Aš tik nunėriau galvą ir susitelkiau į savo suknelės raštą, į prie kojų besiraičiojančius šuniukus ir gaiviame ore tvyrantį citrinų aromatą, kad tik pabėgčiau nuo prisiminimų apie Čezarę – jau beveik septyniolikos sulaukusį kardinolo sūnų, gražų kaip tamsos angelas ir pavojingą kaip šėtonas; tuos prisiminimus būtų išmintingiausia amžiams išmesti iš galvos.

– Čezarė, – atsiduso Lukrecija. – Kaip aš jo pasiilgau!

Džulija su Adriana į tai sutartinai nusijuokė. Ir tik aš nepratardama žodžio sėdėjau šitame kardinolo haremo sode, apjuostame sienų, o už jų žilojoje Romoje kunkuliuodamas virė gyvenimas, vasaros saulės kepinamas miestas amžinai laukė išauštant naujo rytojus.

6 Viešas inkvizicijos nuosprendžio paskelbimas ir įvykdymas.

7 Šlykštu (it.).

8 Laba diena (it.).

9 Šeima (it.).

10 Haremas (it.).

11 Gražuolė Džulija (it.).

12 Brangioji (it.).

13 Ačiū, madona (it.).

3 skyrius

Prieš metus Čezarė trumpam atvyko į Romą aplankyti savo tėvo, tada ir pabučiavo mane. Taip kvaila dabar visa tai prisiminti! Kvaila ir pavojinga. Vien tuo jis niekaip nebūtų apsiribojęs – iš tikrųjų jo liežuvis jau buvo mano burnoje, o ranka – po suknele, visai prie pat tos vietos, kuri iškart sudrėksta tai prisiminus, bet aš laiku atsitokėjau, suvokiau nesanti kokia nors žiopla tarnaitė, kurią galima pasitiesti trumpalaikiam malonumui.

Tačiau taip pat negalėjau sau leisti jo supykdyti. Pažinojau jį nuo mažens, kaip ir jo seserį. Prieš trejus metus jis buvo išsiųstas į mokyklą, o iki tol mudu matydavomės beveik kasdien. Paskui jis dažnai apsilankydavo namie, o aš įsitikinau, kad išplaukęs į platesnius vandenis jis nė kiek nepasikeitė – šitas kardinolo sūnus, kuriam tėvas buvo numatęs kunigo kelią, buvo judrus kaip gyvas sidabras ir labai įžeidus.

Ačiū Dievui, aš nepasiduodu emocijoms kaip dažna moteris. Bent jau taip apie mus sakoma, nors, mano pastebėjimu, yra priešingai – kaip tik vyrai labiau linkę galvoti ne gerojo Viešpaties jiems dovanota galva, o tam tikromis apatinėmis kūno dalimis, ir Čezarė neabejotinai priklausė pastariesiems. Palaukusi, kol jis paliks ramybėje mano burną ir nukreips dėmesį į krūtis, mestelėjau:

– Tik būk atsargus, nesudaužyk buteliuko, kabančio man prie juostos, nes jame – mirtini nuodai.

Čezarė pakėlė apdujusį nuo aistros veidą; kaip ir tėvas, jis buvo labai goslus, Veneros kulto pasekėju tapo būdamas vos trylikos ir per tą laiką šitoje srityje pasiekė nesuskaičiuojamų laimėjimų, bet galvos vis dėlto neprarasdavo.

– Nuodai? – pakartojo jis.

Aš meiliai nusišypsojau jam.

– Ką – tu nežinojai? Aš dabar jau padedu savo tėvui juos gaminti ir, pasak jo, man visai neblogai sekasi.

Iš tiesų aš jau seniausiai nebuvau vien tik padėjėja – buvau išmokusi iš tėvo visko, ką tik jis žinojo, ir netgi dar daugiau, bet Čezarei to atskleisti, žinoma, negalėjau.

Jis atitraukė rankas ir, išpūstomis akimis spoksodamas į mane, žingtelėjo atatupstas. O aš tebesišypsojau ir nė nemėginau nuo jo prisidengti, kad nepagalvotų, jog atstumiu jį, ir, pakurstytas tuštybės, nepultų manęs it bulius raudono skuduro.

– Aišku, Frančeska! – galiausiai sumurmėjo jis ir apsisukęs, plevėsuodamas tamsiai raudonos mantijos skvernais, nusieksniavo koridoriumi.

Tąsyk dingęs, dabar jis kartais pasirodo tik mano sapnuose, kuriuos prisiminusi tuoj pat išraustu.

Vakaruose dundėjo perkūnija, bet lietaus, kuris būtų kiek sumažinęs ore tvyrančią šutrą, neiškrito nė lašo. Sutvarkiusi visus reikalus Orsinių rūmuose, patraukiau į turgų. Ėjau sparčiai, nesidairydama į šalis, nekreipdama dėmesio į jaunų vyrų man pavymui laidomus juokelius. Tie vyrukai visi kaip vienas mūvėjo šosais – ilgomis prigludusiomis kelnėmis, kurių klešnės buvo skirtingų spalvų, o skrybėles buvo pasidabinę puošniomis plunksnomis. Vienintelis jų darbas, regis, buvo šlaistytis gatvėmis įžeidinėjant moteris ir ieškant priekabių. Kaip tik dėl tos priežasties eidama į miestą kartais verčiau persirengdavau vyriškais drabužiais. Ilgai dvejojau, ar prisipažinti jums, nes, kaip visi puikiai žinome, prieš porą dešimtmečių tokiu nusižengimu – persirengimu kaip vyras – buvo apkaltinta šventoji Joana ir dėl to stojo prieš teismą, buvo pripažinta kalta dėl erezijos ir pasmerkta sudeginti ant laužo. Kad po kurio laiko Bažnyčia jos atžvilgiu pakeitė nuomonę – man menka paguoda.

Tarp Šventojo Roko arkikatedros bazilikos, Romos vyskupo, kitaip tariant, popiežiaus, Sosto Bažnyčios ir Vatikano plyti klestintis Campo dei Fiori14, pagrindinis miesto turgus. Tai vieta, kur, kaip sakoma, galiausiai apsilanko kiekvienas – bent jau kad pasižiūrėtų čionai dažnai vykdomų egzekucijų. Statant namus aplink turgaus aikštę, pirmenybė buvo teikiama ne kalkakmeniui, o gerosioms raudonosioms plytoms, nužiestoms iš Tibro molio, vasaros dieną švytinčioms rausvai auksine spalva.

Turguje, kaip visada, knibždėte knibždėjo pardavėjų, pirkėjų, žioplių ir vagių, neatsiejamų nuo turgaus kaip grybai nuo lietaus, žaidžiančių kates ir peles su lazdomis mojuojančiais patruliais, nusamdytais pirklių, kad būtų sudaryta bent jau saugumo iliuzija. Visose pakampėse kalnais kėksojo šiukšlės, atmatos ir mėšlas, jų dvokas pynėsi su aromatais gėlių, svyrančių iš pintinių ir besivejančių ant pinučių, kurių buvo pilna kiekvienoje, net kukliausioje gatvelėje.

Praėjau arbaletininkų, kavininkų gatves, greitomis užmečiau akį į audinių pirklių ir auksakalių prekių lentynas ir galiausiai pasiekiau Via dei Vetrarari15, kurioje spietėsi stikliai.

Nors čia jau lankiausi ne kartą, bet prieš įsukdama į gatvelę akimirką stabtelėjau. Mieste, kuris gyveno gandais, naujienos apie mano paaukštinimą Bordžijos rūmuose neišvengiamai jau turėjo sklandyti ore. Lydima žvilgsnių, skubiai pražingsniavau pro kokį tuziną dirbtuvėlių ir galiausiai sustojau prie paprasto medinio namelio, beveik visiškai užgožto abipus stūksančių kaimyninių namų.

Priešais pastatėlį ant žemės, sukryžiavęs kojas, sėdėjo kokių šešerių berniukas, vis dar švelniai kūdikiško veidelio, su tamsių plaukų kupeta ant galvos. Saugodamas keliolika parduoti išstatytų stiklo dirbinių, jis žaidė su marmuro gabaliukais. Išvydęs mane, vaikas kurį laiką spoksojo išsižiojęs iš nuostabos, paskui pašoko ir, plačiai išskėtęs rankas, kiek kojos neša pasileido prie manęs, o pripuolęs apsivijo rankomis man liemenį.

– Dona Frančeska! – sušuko jis ir, nepaleisdamas manęs iš glėbio, atlošė galvą, kad galėtų geriau įsižiūrėti. – Kaip tu jautiesi? – Tada murzina rankute tapšnodamas man per skruostą pridūrė: – Apgailestauju dėl tavo tėčio. Dabar tau turbūt labai liūdna.

Man taip sugniaužė gerklę, kad akimirką negalėjau pratarti žodžio. Pažinojau Nandą nuo pat vystyklų; anuomet negalėdavau susilaikyti nesijuokusi iš jo veido mimikų, vėliau čiūčiuodavau graudžiai verkiantį dėl kokios nors „popos“. Būdama šalia jo, visada nejučia pagalvodavau: kada nors ir aš norėčiau turėti vaikų.

– Liūdna, – prisipažinau, nenorėdama melu nuodyti jautrios vaikiškos sielos. – Tačiau labai džiaugiuosi vėl matydama tave.

Patenkintas berniukas paleido mane ir kaip kulka nėrė į namą. Man vos spėjus atsistoti, dirbtuvėlės durys atsidarė ir tarpduryje pasirodė aukštas, tvirtai sudėtas vyras kokių trisdešimties, su odine prijuoste ant nuogos krūtinės.

– Frančeska!

Kiek šyptelėjau, vildamasi bent jau taip paslėpti savo sutrikimą. Rokas Moronis atvyko į Romą prieš pustuzinį metų, kartu atsigabendamas nepaprastą stikliaus talentą, kokių reta, ir dar kūdikį, kurio motina mirė. Mano tėvas buvo vienas pirmųjų jo klientų. Per dažnus mūsų apsilankymus stikliaus dirbtuvėje negalėdavau susilaikyti vogčiomis vis nešaudžiusi į tą vyrą akimis, nes Rokas išties buvo išvaizdus. Praėjusią žiemą jis išdrįso kreiptis į mano tėvą – paprašė mano rankos. Aš tuo metu domėjausi tėvo amatu kur kas labiau, nei derėjo pareigingai dukrai. Padariau išvadą, jog Rokas – be galo tyros širdies, todėl nesupranta, kad joks vyras nenorėtų laisva valia susieti savo likimo su moterimi, įvaldžiusia tokį tamsų amatą. Jis nepajuto manyje glūdinčios dar juodesnės tamsos, kurioje gyvena mano košmariški sapnai.

Rokui pasipiršus, nemiegojau visą naktį, stengiausi įtikinti save, kad galėčiau būti jo ir Nando verta moteris, bet galų gale nuleidau rankas – su palengvėjimu, bet ir su širdperša, kuri persekioja mane iki šiolei. Tai, kad atmečiau jo pasiūlytą ranką ir širdį, Rokas, regis, priėmė oriai, bet mano akivaizdoje tapo santūresnis, tarsi, nors ir per vėlai, būtų suvokęs, kad aš – ne tokia paprasta kaip atrodau. Tačiau dabar jis buvo malonus ir svetingas, nors grįždamas į savo pastogę greitosiomis ir apsidairė į abi puses.

– Veni16, čia ir sienos turi ausis. Prašau į vidų.

Paskui jį nusekiau į maloniai vėsų kambarį, vienintelį vienaukščiame namelyje. Rokas uždarė duris ir įdėmiai pažvelgė į mane tamsiai rudomis, švelnumu spinduliuojančiomis akimis.

– Apgailestauju dėl jūsų tėvo. Mes buvome atėję į rūmus… – Jis mostelėjo ranka į čia pat stovintį Nandą, pakaitomis žiūrintį tai į mane, tai į tėvą. – Norėjome pareikšti užuojautą, bet mūsų neįleido ir netgi nepaaiškino, kas atsitiko.

– Jį palaidojo naktį. – Nebuvau ketinusi apie tai kalbėti, bet vyro, kuris buvo mano tėvo, drįsau tikėtis, ir mano, draugas, akivaizdoje negalėjau nuslėpti sielvarto. – Švenčiausiosios Marijos kapinėse. Palaidojo paskubomis, tarsi slėpdami nusikaltimą.

Rokas supratingai linktelėjo ir jau buvo betiesiąs ranką, ketindamas mane nuraminti, bet atitraukė ją ir tyliai tarė:

– Džovanis paliko šią ašarų pakalnę, nukeliavo pas mūsų Viešpatį ir dabar džiaugiasi amžinuoju gyvenimu rojuje.

Jo šventas įsitikinimas – aš tokiu pasigirti negalėjau – mane kažin kodėl žeidė: pavydėjau jam ir kartu jaučiau pyktį, kad Rokas besąlygiškai priima tai, kas man pačiai kelia daugybę klausimų.

Tarsi suprasdamas mano abejonės ir baimę, jis pridūrė:

– Tavo tėvas širdyje buvo geras žmogus, todėl šventasis Viešpats tikrai priims jį į savo karalystę. Be to, jis…

– Vykdė Bordžijos įsakymus, – pertraukiau jį. – Motinos Bažnyčios kardinolo, kuris atleido tėvui nuodėmes. Aš pati sau tai vis kartoju. Labai tikiuosi, kad to ir pakaks.

O kokią kainą kitame pasaulyje teks sumokėti man, žudžiusiai be kardinolo įsakymo, iš tikrųjų – netgi prieš jo valią, galėjau tik spėlioti.

Plati stikliaus krūtinė pakilo ir vėl nusileido nuo gilaus atodūsio.

– Cara17, aš tikiu, kad Dievas mus myli, atleidžia…

Susizgribęs, kad mūsų pokalbio klausosi sūnus, Rokas nutilo nebaigęs sakinio, bet aš supratau, ką norėjo pasakyti. Rokas taip pat turėjo dėl ko melsti Dievo atleidimo: būdamas dar vaikas, ne ką vyresnis nei dabar jo sūnus, jis buvo bandomajam laikotarpiui priimtas į dominikonų vienuolyną ir ten praleido keliolika metų, bet meilė jaunai merginai privertė vienuolyną palikti. Rokas vedė ir paskui rūpinosi jų meilės vaisium – sūnumi, nes žmona mirė gimdydama. Dėl šito meilės padiktuoto poelgio Rokas ir po šiai dienai galėjo sulaukti persekiotojų, galėjo būti išplaktas rimbu ir visam gyvenimui pažymėtas tikėjimo išdaviko ženklu. Ir visa tai būtų atlikta tų pačių žmonių rankomis, kuriems kunigo pareiga netrukdė išlaikyti savo meilužių ir, pasitelkus intrigas, rūpintis su jomis sugyventų vaikų karjera.

Taigi Motina Bažnyčia buvo tokia. O kaip su atskiro žmogaus siela? Kas galėtų įvertinti jos būseną?

Padrąsinamai nusišypsojau berniukui, siurbte įsisiurbusiam į mus akimis, ir apsimetusi, kad mano dėmesį patraukė nišoje prie galinės sienos stovinti vaza, priėjau prie jos.

– Visai užmiršau, juk čionai atėjau su reikalu.

Rokas pažvelgė į sūnų ir mostelėjęs galva paliepė jam:

– Nandai, nubėk į kepyklą ir atnešk mums kepalą šviežios duonos, gerai? Tik paprašyk Marijos, kad duotų tiesiai iš krosnies, ir jeigu jau eini, tuo pačiu nusipirk sausainį ir sau.

Išžvejojęs iš kišenės pinigą, Rokas spriegtelėjo jį į orą, o pagavęs monetą Nandas išsišiepė iki ausų, puolė iš dirbtuvės ir nukūrė gatve.

Kai likome vieni, Rokas atidarė spintelę ir ištraukė butelį vyno ir dvi taures. Pripylęs jas, vieną padavė man.

– Kol jis grįš, turime kelias minutes. Sakyk, ar tai, ką kalba žmonės, tiesa? Tu…

Labai bijojau šitos akimirkos. Maniau, kai prisipažinsiu, ką padariusi, galimas daiktas, Rokas pasibjaurėjęs nusigręš nuo manęs, todėl ir šįsyk, kaip anąkart Bordžijos akivaizdoje, vienu atsikvėpimu berte išbėriau:

– Aš privalėjau tai padaryti. Tėvą nužudžius niekas nė piršto nepajudino, kad žudikai stotų prieš teismą, todėl šita pareiga teko man. Tačiau kaip ją atlikti silpnai moteriai, neužimančiai jokio posto? Tiesiog neturėjau kito pasirinkimo. Be to, – pridūriau jau kiek padrąsinta, nes Roko veide neišvydau nė ženklo pasidygėjimo, o tik gilų susirūpinimą, – ispanas nebuvo šventasis. Sprendžiant iš jo reputacijos, pats nužudęs visą pulką žmonių.

Rokas kurį laiką tiriamai žiūrėjęs į mane, galiausiai pasiteiravo:

– Siekei teisingumo ar… keršto?

Suvokiau, kad tas klausimas jam yra kertinis, kad mano atsakymas parodys, ar manoji siela jau galutinai pražuvusi, ar dar yra vilties ją išgelbėti. Bet atsakyti į šitą klausimą bijojau net sau pačiai.

– O ar yra skirtumas, bent jau šiuo atveju?

Jei Rokas būtų likęs dominikonų vienuolyne, tikrai būtų atsiskleidęs jo, kaip teologo, talentas. Nors jo samprotavimai apie tikėjimą kartais erzindavo, neneigsiu: kai mano mintys visai surigzdavo, pagalbos ieškodavau čionai. Rokas visada buvo ir liks man kelrode žvaigžde, vedančia per tamsius gyvenimo vandenis.

– Žinoma, kad yra skirtumas, – paprieštaravo jis. – Teisingumas tarnauja visų labui, o kerštas – vien tik asmeniškas dalykas, todėl egoistiškas ir negali rasti pritarimo Dievo akyse.

– Bet aš juk negaliu neasmeniškai žiūrėti į savo tėvo žudikus. Kai jie anksčiau ar vėliau sulauks atpildo, pasaulis pasidarys tik geresnis.

Rokas nesileido į platesnius ginčus, bet iškėlė dar vieną sau rūpimą klausimą:

– Tarkime, kad taip, tačiau kaip bus su Bordžija? Dabar tarnauji jam, vadinasi, iš tavęs jis tikėsis tam tikrų paslaugų.

Gurkštelėjau gaivaus vėsaus vyno vildamasi, kad tai suteiks man stiprybės, ir gūžtelėjusi pečiais atsiliepiau:

– Tegu jis sau tikisi, ko nori, o tu netikėk gandais; mano tėvo paslaugomis jis pasinaudodavo labai retai, tik kai būdavo neišvengiama. Manau, taip bus ir man.

Dideliam mano džiaugsmui, toks atsakymas Roką lyg ir įtikino, nes, palikęs šitą temą, jis perėjo prie kitų reikalų.

– Kas žinoma apie tavo tėvo žudikus? – pasiteiravo.

– Pasak kardinolo ekonomo, tai tiesiog galvažudžių darbas; vienintelis jų tikslas esą buvo apiplėšti. Kodėl gi ne? Visi puikiai žinome, kad Romos gatvėse – labai pavojinga.

– Tas tiesa, bet vis dėlto… – nutęsė Rokas ir, įdėmiai į mane pasižiūrėjęs, paklausė: – Juk tu pati turbūt netiki tuo?

Aš dvejojau. Stiklium pasitikėjau, bet nelabai norėjau painioti jo į savo bėdas. Jau gana to, kad vien savo apsilankymu čia galėjau sukelti jam nepatogumų.

– Paskutinėmis gyvenimo dienomis tėvą kažkas slėgė, – galiausiai atsakiau. – Nežinau kas, bet jis meldėsi dieną naktį, kas jam šiaip jau nebūdinga. Keletą kartų užtikau jį klūpantį, ašarų pilnomis akimis. Tėvas neišsidavė, kas jį taip kankina, bet prieš pat savo žūtį ruošėsi išsiųsti mane į provinciją.

– Gal tai kaip nors susiję su Džovanio tarnyste kardinolui?

– Ir man jokia kita priežastis neateina į galvą. Tėvo gyvenimas apsiribojo tik darbu ir manimi, bent jau kiek man žinoma.

– Tačiau jis tarnavo kardinolui jau ne vienus metus. Ko jam imti nerimauti dabar – staiga, nei iš šio, nei iš to?

– Nežinau, – prisipažinau. – Galbūt ilgainiui tai ėmė jį vis labiau slėgti?

O gal ir man taip nutiks?

Pastačiau taurę ir pažvelgiau į galinį kiemą; tenai dieną naktį kūrenosi krosnis, kurioje Rokas paprasčiausią smėlį paversdavo neprilygstamo grožio kūriniais. Pro atvirą pakurą buvo matyti žėruojantys liepsnos liežuviai, galėjai netgi pajusti tvoskiantį karštį, apvalantį stiklą nuo priemaišų. Bet mane nuo šito reginio nusmelkė toks kiaurai geliantis šaltis, kad net šiurpas perbėgo nugara.

– Žinau tik viena, – vėl prabilau, – nenurimsiu tol, kol nerasiu jo žudikų. Jie turi atsiimti savo atlygį.

Po kelių akimirkų pro duris, spinduliuodamas giedru vaikišku džiaugsmu, įgriuvo Nandas. Sutrikdytas tylos, stojusios kambaryje po mano žodžių, jis stabtelėjo nenumanydamas, ką daryti. Tėvas padrąsinamai nusišypsojo jam, paėmė atneštą duonos kepalą ir prikišęs nosį su kiek perdėtu pasimėgavimu įtraukė į šnerves kvapnaus aromato.

– Šaunuolis, mi figlio18. Nagi, sėskis, valgysime.

Kirsdama duoną su sūriu bei dešra ir užsigerdama taure Roko man vėl įpilto gero vyno, šiek tiek atsipalaidavau, o kai baigę viską doroti nustūmėme lėkštes į šalį, ūpas man jau buvo pasitaisęs.

– Taigi kokių stiklo gaminių tau reikės? – mums pasistiprinus pasiteiravo Rokas.

Ilgiau negaišdama laiko ėmiau vardyti:

– Daugiausia vamzdelių – labai plonų, tokių pat, kaip praėjusiais metais padarei mano tėvui. Jie labai kokybiški, bet ilgainiui neišvengiamai apsidaužo, todėl kai kuriuos jau reikia pakeisti. O papildomai – pipečių, menzūrų, kolbų ir keleto linzių. – Išsitraukiau iš kišenės popieriaus lapą ir padėjau jį ant stalo. – Čia viskas surašyta. Kardinolas parodė man savo dosnumą, todėl pinigų aš turiu.

Į pastaruosius mano žodžius Rokas tik numojo ranka, tarsi pinigai jam visai nerūpėtų, bet aš vis dėlto pajutau pasididžiavimą ištarusi tai ir stebėdama, kaip jis susikaupęs atidžiai peržvelgia mano sudarytą sąrašą.

– Tvarka… išskyrus linzes. Joms pagaminti man gali tekti paieškoti kito meistro.

Aš linktelėjau.

– Jei tik jis moka laikyti liežuvį už dantų.

– Kitaip mūsų amate ilgai neišsilaikysi.

Nors garsiai niekada apie tai nekalbėjome, abu puikiai žinojome, kad tokie rakandai, kurių užsiprašiau Roko, daugelio įsitikinimu – šėtono pramanas, naudojamas jo tarnų. Kas dar, jei ne šėtonas, trokštų taip giliai įsiskverbti į gamtos paslaptis, neregėtu negirdėtu būdu paversti vieną medžiagą kita ir netgi bandytų išsiaiškinti visos kūrinijos esmę? Šioji teritorija, kaip manė kiekvienas sveiko proto žmogus, priklauso išimtinai Dievui, o ne žmogui.

Tačiau Romoje, o ir visose Italijos kunigaikštystėse, taip pat ir už jos ribų – Prancūzijoje, Nyderlanduose ir netgi, kaip tvirtinama, tolimojoje Anglijoje, – buvo drąsių vyrų ir moterų, pasiryžusių paaukoti savo gyvybę dėl įsitikinimo, kad tikėjimas nėra žinojimo pakaitalas.

Pašnibždomis netgi buvo kalbama, kad kai kurie iš jų, siekdami palaikyti vienas kitą, išdrįso susiburti į draugiją, pasivadinusią žodžiu, simbolizuojančiu tai, ką jie labiausiai troško nešti į pasaulį: Lux – Šviesą; ir, jei mano įtarimai teisingi, tėvas buvo vienas iš jų.

Sutvarkiusi savo reikalus, išeiti nesiskubinau, ilgokai užsibuvau linksmoje Roko ir Nando kompanijoje; akivaizdi tėvo ir sūnaus meilė priminė man, ko esu netekusi, bet kartu teikė paguodą, kad tokia meilė vis dar įmanoma pasaulyje, istorijos spirale lekiančiame į, atrodo, dar neregėto tamsumo ir baisumo laikus.

Kai galiausiai pakilau eiti, Rokas palydėjo mane iki durų ir, švelniai palietęs ranką, pusbalsiu, kad negirdėtų Nandas, tarė:

– Džovanio žūtis visus labai sukrėtė, ir, nors kol kas niekas nelinkęs per daug apie tai šnekėti, ilgainiui vis tiek prabils. Jei ką išgirsiu, iš karto duosiu tau žinią. O tu būk labai atsargi, Frančeska. Ir tėvas tau dabar pasakytų tą patį.

Jausdama jam dėkingumą, linktelėjau. Iš pirmo žvilgsnio Rokas galėjo pasirodyti paprastas, netgi netašytas žmogus, bet dėl savo darbo specifikos turėjo pažinčių tarp universitetų profesorių, didikų ir netgi, kalbama, pačiame Vatikane. Tai reiškė, kad jo ausis pasiekdavo daugybė paslapčių, galimas daiktas, jis pažinojo tuos, kurie palaikė ryšius su mano tėvu ir galėjo daugiau žinoti apie jo žūtį. Negalima visiškai atmesti ir minties, kad galbūt pats Rokas priklauso Lux draugijai, jei tik tokia iš tikrųjų egzistuoja. Kita vertus, vargu ar galėjo taip būti, juk net mano tėvas niekada nėra apie tai kalbėjęs. Kad ir kaip būtų, žinojau: šiuo žmogumi galiu pasitikėti, jis manęs tikrai niekada neapgaus.

Atsisveikindama širdingai paspaudžiau Rokui dešinę, jam per petį lipšniai pamojavau Nandui ir patraukiau atgal į Bordžijų rūmus. Galvoje vis sukosi mintis, kad grįžus reikia būtinai iškraustyti skrynią, kurioje, išgirdusi apie tėvo žūtį, skubiai paslėpiau ką tik galėdama, kad niekas nedingtų, kol atskubės kardinolo sargybiniai. Jie tą skrynią apieškojo, bet, viduje radę tik mano drabužius, nematė priežasties drausti man ją pasiimti. Jei tik būtų žinoję apie slėptuvę po dvigubu dugnu, būčiau mačiusi skrynią kaip savo ausis.

Vakarų link dangumi plaukė juodi sunkūs įtvinkusių debesų tumulai, traukė gaivus šiaurys. Šiek tiek atslūgus karščiui, kojos pačios nešė mane pirmyn, o mintys klaidžiojo visai kitur; turbūt todėl ir nepastebėjau, kas dedasi aplinkui. Kad ir kaip ten būtų, tolumoje pasirodžius Bordžijų rūmams, staiga iššokę iš šoninės alėjos, priešais mane išdygo trys vyrai.

Jie pastojo man kelią ir, nužvelgę nuo galvos iki kojų, paniekinamai vyptelėjo.

– Puttana19, – mestelėjo augaločiausias iš trijulės. – Kas manaisi esanti?

– Atstokite nuo manęs, – atšoviau.

Tą akimirką dar nebuvau išsigandusi – dingtelėjo, kad tai tik dar vieni avigalviai, mėgstantys kabinėtis prie moterų. Mano drabužiai bylojo, kad, jei ir nepriklausau diduomenei, toli gražu nesu ir vargeta, už kurią niekas neužsistos. Jiems gal ir užteks drąsos įžeidinėti mane žodžiais, bet ne daugiau. Taigi pamėginau juos apeiti, neketindama leistis į kalbas, bet vienas, stovėjęs arčiausiai, sugriebė mane už rankos.

– Puttana, – pakartojo dabar jau kitas ir sulig tais žodžiais parbloškė mane ant žemės.

Tą akimirką pajutau, tarsi pasaulis slystų man iš po kojų. Po sėkmingai pasibaigusios mano avantiūros susikurta iliuzija, kad dabar jau esu visiškai saugi po kardinolo sparnu, subyrėjo it kortų namelis. Nejaugi aš, rizikuodama savo galva, nužudžiau žmogų vien tam, kad manęs lauktų va šitoks galas? Tai buvo neįtikėtina, bet – faktas. Ir nors mano protas klykte klykė ragindamas stotis ir sprukti, ištikus šokui sustingau kaip paralyžiuota.

Nespėjus atsikvošėti ir ką nors pasakyti, trečiasis vyras spyrė man į pilvą ir, nors gindamasi nevalingai susiriečiau į kamuoliuką, iš skausmo ir netikėtumo man iš gerklės išsiveržė šūksnis:

– Ką jūs darot! Liaukitės!

Aš tarnavau vienam galingiausių žmonių visame krikščioniškajame pasaulyje, mane saugojo ir gynė jo galia ir mano pačios amatas, todėl užpuolikams, išdrįsusiems paliesti mane, tikrai turėjo būti ne visi namie. Tačiau tėvas juk irgi lyg ir turėjo būti neliečiamas, o buvo mirtinai suspardytas gatvėje, labai panašioje į tą, kurioje dabar gulėjau aš, bergždžiai mėgindama užsidengti nuo spyrių, kruvinu lietum besipilančių ant manęs.

– Liaukitės!

– Stok į vienuolyną, puttana, – mestelėjo vienas iš vyrų ir pasilenkęs užvertė suknelę, apnuogindamas man šlaunis.

Mane apėmė laukinė baimė, kad išprievartaus, protas atsijungė, ir aš, bandydama kaip nors ištrūkti, ėmiau blaškytis kaip užspeistas į kampą žvėris.

Iš visų pusių nuaidėjo sutartinis kvatojimas. Tą akimirką pakėliau akis ir išvydau vienam iš trijulės ant kaklo kadaruojantį medalį. Iš mano lūpų nejučia išsiveržė aimana – tai buvo tas pats medalis, kurį iš paties popiežiaus Inocento VIII rankų praėjusiais metais gavo mano tėvas. Šį garbingą apdovanojimą už ištikimą tarnystę išrūpino kardinolas. Medalį tėvas nešiodavo ant kaklo kiekvieną mielą dieną, bet ant negyvo kūno jo nebuvo; medalis dingo, o ši paslaptis išaiškėjo tik dabar.

– Daugiau nelįsk, kur nereikia, – pasakė jau kitas balsas ir kaustytu batu spyrė man į šonkaulius. – Arba gyvenimą baigsi taip, kaip ir tavo tėvas.

Aš negalėjau atgauti kvapo, širdis pašėlusiai daužėsi ir, rodės, tuoj iššoks iš krūtinės, diegė visą kūną. Apimta beprotiškos baimės išgirdau tarsi iš tolybių atskriejančius žodžius:

– Čia tik perspėjimas. Jei nepasimokysi, užmušim.

Aš susigūžiau – nekenčiau jų, nekenčiau savęs pačios ir viso to siaubo, kurį mirdamas turėjo išgyventi mano tėvas.

Staiga spyrių kruša liovėsi – užpuolikai dingo. Liko tik drėgni, kieti ir aštrūs grindinio akmenys po manimi, gatvės smarvė ir švelnus gaivus vėjelis.

Ir senė, spoksanti į mane nuo terasos virš parduotuvės, iš kurios visi išsilakstė – pasipustė padus vos užuodę gatvėje vykstant kažką negera. Liko tik senė – su mezginiu rankoje, plačiai iššiepusi bedantę burną, pralinksminta apačioje, gyvenimo purve, vykstančių įvykių.

14 Gėlių pieva (it.).

15 Stiklių gatvė (it.).

16 Įeik (it.).

17 Brangioji (it.).

18 Mano sūnau (it.).

19 Kekšė (it.).

4 skyrius

Laikydamasi už sumušto šono, į rūmus įsmukau pro vartus, kuriais mažai kas naudojosi, siaurais galiniais laiptais užlipau į viršų ir niekieno nepastebėta laimingai pasiekiau savo kambarį. Čia visa drebėdama susmukau ant lovos ir pagaliau trumpam galėjau atsiduoti emocijoms, lavina užgriuvusioms mane ir grasinančioms paskandinti.

Tie vyrai arba tūnojo pasaloje, tykodami manęs, arba slapčia sekė. Kad ir kaip ten būtų, užpuolimą jie buvo suplanavę iš anksto. Šitaip jie užpuolė ir tėvą – dabar man neliko nė menkiausios abejonės. Tačiau kodėl? Ką tokio jis padarė arba ruošėsi padaryti, kad reikėjo nužudyti? Ir į kokius reikalus nevalia kištis man?

Kankinama neatsakytų klausimų, vis dėlto didesnę širdgėlą jaučiau dėl tėvo, nei būgštavau dėl savo gyvybės. Anksčiau galėjau tik numanyti, kas jam atsitiko, o dabar tikrai žinojau, kokios buvo paskutinės jo gyvenimo akimirkos, ir todėl degte užsidegiau neapykanta, kuri augo sulig kiekvienu krūtinėje spurdančios širdies dūžiu.

Neapykanta vyrams, privertusiems mane gūžtis ir kūkčioti. Neapykanta tėvo žudikams – tai trijulei arba kitiems, neabejotinai veikusiems išvien su šitais. O didžiausią neapykantą jutau tam, kurio įsakymus vykdė tie vyrai, žmogui, dabar ramiai sėdinčiam savo kambaryje ir nesitepusiam rankų. Už tai jam teks išgerti taurę kartaus atpildo – aš tuo pasirūpinsiu.

Galiausiai atsisėdau ant lovos ir nusišluosčiau ašaras. Kad nesukelčiau įtarimų, kreiptis į ką nors pagalbos nenorėjau, todėl nusprendžiau savo žaizdomis pasirūpinti pati. Ėmiau vilktis drabužius ir net aiktelėjau iš skausmo; turėjau įsikąsti į lūpą, kad tik garsiai nesurikčiau. Daugiausia kliuvo šonams ir pilvui, bet mėlynių buvo ir ant rankų, ir ant kojų, o pažvelgusi per petį į veidrodį pamačiau, kad visa nugara sėte nusėta jau pradėjusių tamsėti batų nosies formos kraujosruvų.

Galų gale vargais negalais pavyko patepti tepalu labiausiai sužalotas vietas ir aptvarstyti galbūt sulaužytus šonkaulius. Kai baigusi darbą persirengiau švariais drabužiais, iš nuovargio drebėjo rankos, jaučiausi visai nusiplūkusi, tad tepajėgiau vėl atsigulti į lovą ir, apsikaišiusi pagalvėmis, ėmiau melstis, kad kuo greičiau nukeliaučiau į Morfėjo karalystę.

Aš apsilankiau tenai, bet trumpai, mat netrukus mane prižadino aštrus, tiesiog veriantis skausmas. Netgi svarsčiau, ar neišgėrus opiatų, bet nutariau verčiau susilaikyti ir pakentėti – jie palengvintų skausmą, tačiau apduitų galva, o to aš negalėjau sau leisti. Todėl prisiverčiau išlipti iš lovos ir atsiklaupiau prie raižytos medinės skrynios. Kad atidaryčiau jos dangtį, teko įsiręžti iš visų jėgų, tad paskui kiek atsipūčiau, kad ne taip diegtų sulaužytus šonkaulius. Tada, vengdama staigių judesių, ėmiau vieną po kito traukti iš skrynios savo drabužius, kol galiausiai pamačiau tariamą jos dugną.

Jei kam nors būtų kilęs įtarimas, kad dugnas netikras, jis būtų ėmęs pakraščiuose ieškoti plyšelio, į kurį įkišus kokį įnagį būtų galima atkelti lentas, dengiančias slaptavietę; bet visos jo pastangos būtų nuėjusios perniek, mat skrynia buvo išradingai sukonstruotas mechanizmas, o netikras dugnas išmaniai pritvirtintas. Norint jį atlaisvinti, keturiose išorinėse skrynios sienelėse nustatyta seka reikėjo atlikti tam tikrus veiksmus: iš eilės, skirtingomis kryptimis, stumtelėti atskiras lentas – tik tada paslėptas spynos mechanizmas atsirakindavo ir vienas dugno galas nepastebimai pakildavo, atverdamas kelią į slaptąjį skyrelį. Vienas klaidingas žingsnis – ir spynos mechanizmas vėl pats užsirakindavo.

Šitos skrynios paslaptį tėvas man atskleidė dar vaikystėje. Pasak jo, skrynią pagamino vienas tėvo bičiulis, jūreivis iš Rytų, neva tvirtinęs, kad jo tėvynėje tokios skrynios – įprastas daiktas. Kad ir kaip ten būtų, dėžė buvo saugesnė už bet kokią kaustytą skrynią ir visus tuos metus patikimai saugojo jai patikėtas paslaptis.

Atlaisvinusi dugną, atsargiai iškėliau jį ir padėjau šone. Apačioje, tame slaptame skyrelyje, saugojome vašku užlydytus buteliukus ir butelius su etiketėmis, dailiai užrašytomis tėvo ranka, ir, kas ne mažiau svarbu, mūsų abiejų užrašus apie savo eksperimentus ir atradimus. Tie preparatai ir užrašai buvo viskas, ką įstengiau surinkti ir paslėpti vos išgirdusi apie tėvo žūtį, per tas kelias akimirkas, kol saugoti kambario ir jame esančių daiktų neatskubėjo kardinolo sargybiniai. Mažame, tvarkingame tėvo darbo kambaryje, atskirtame sunkia užuolaida, sargybiniai rado lentynas, nustatytas indais su chemikalais, ir kelis stalus su laboratorijos prietaisais – ir tais, kuriuos pagamino Rokas, ir kitais, taip pat svarstykles, grūstuves, girnas ir taip toliau. Nepatyrusiai jų akiai turėjo atrodyti, kad viskas tebėra savo vietose, niekas nepaliesta. Pasitenkinę apžiūra, jie skubiai išsinešdino iš kabineto, kai kurie – net žegnodamiesi.

Po kelių valandų ispanas būtų susizgribęs, kad tarp tėvo atsargų trūksta kai kurių preparatų, ir pradėjęs aiškintis, kur jie galėjo dingti. Bet padaryti šito atradimo jis taip ir nespėjo, ir tai liko mano paslaptis.

Sėdėdama ant grindų lėtai ir atidžiai perskaičiau tėvo įrašus; paskutinis buvo pažymėtas kelių mėnesių senumo data, bet nepastebėjau nieko neįprasto, nebent tai, kad įrašai senoki, o naujesnių nėra. Kruopščiai rūpindamasis kardinolo rūmų saugumu, tėvas turėjo ir visišką laisvę ieškoti alchaesto – universalaus tirpiklio, kuriame tirptų visos medžiagos ir pasitelkus kurį, jo įsitikinimu, galima būtų pagaminti vaistus nuo bet kokios ligos.

Kad žmogus, ieškantis būdų, kaip išgelbėti milijonus gyvybių, pats duoną pelnosi versdamasis nuodytojo amatu, man, pažįstančiai tėvo charakterį, neatrodė keista. Veikiau neramino tai, kad tėvas ilgainiui ėmė vis labiau gilintis į pačią ligos prigimtį, o pasaulyje, kuris vadovavosi postulatu, jog visos ligos žmogui yra siunčiamos Dievo, tai buvo labai pavojingas kelias. Tačiau užrašuose apie tai nebuvo nė užuominos, iš tikrųjų neradau nieko naujo, galima sakyti, nieko įdomaus.

Nusivylusi viską sudėjau atgal į skrynią ir užvožiau dangtį. Kad atsistočiau, teko sukaupti visą valią ir jėgas. Buvau vėl besvarstanti, ar neišgėrus opiatų, bet kažkas pabeldė į duris.

Atidariusi jas išvydau sargybinių kapitoną. Sveikindamasis jis mandagiai linktelėjo, nors buvo akivaizdu, kad žvitrios jo akys mato viską, niekas neprasprūs.

– Buonasera20, dona Frančeska. Jo Eminencija nori jus matyti.

Ar tikrai? Ir pakviesti manęs pasiuntė patį sargybos kapitoną? Labai abejotina, nebent kardinolas būtų persigalvojęs dėl man parodytos malonės. Tačiau tokiu atveju Vitoro Romano veide tikrai nebūtų švietusi šypsena.

– Esu labai pamaloninta, kad pats asmeniškai atėjote man pranešti, kapitone Romanai.

Kapitonas nė nebandė išsisukinėti, neva jo, tokio aukšto rango karininko, vizitas – atsitiktinis.

– Man buvo pranešta apie netoliese prieš kelias valandas kilusį incidentą. Pamaniau, gal jūs ką nors apie tai žinote.

Tardamas šiuos žodžius jis nenuleido akių nuo mano veido, patinusio ir maudžiančio, kaip ir visas kūnas, ir, matyt, lygiai taip pat išpuošto mėlynėmis.

– Incidentas? Nejaugi? Ir koks gi?

– Iki galo taip ir neaišku, bet, galimas daiktas, buvo užpulta moteris.

Kapitonas nutilo – veikiausiai tikėjosi, kad papasakosiu jam tai, ką neabejotinai spėjo suvokti ir pats. Bet buvau nusprendusi niekam nė žodžiu neprasitarti apie patirtą pažeminimą, be to, nenorėjau, kad kas nors, juolab kardinolas, suprastų, ką aš žinau: kad tėvas buvo užpultas siekiant ne apiplėšti, o nužudyti. Vargiai tikėtina, kad su tuo būtų susijęs pats Bordžija, bet visiškai atmesti tokios galimybės negalėjau. Veikiausiai jis buvo priežastis to, dėl ko paskutinėmis savo gyvenimo savaitėmis taip kankinosi mano tėvas.

– Baisu, – tariau. – Jei atsirastų daugiau tokių vyrų kaip jūs, kapitone, Romoje tikrai būtų kur kas saugiau.

Sujaudintas netikėto komplimento, Vitoras Romanas net sumirksėjo. Jis buvo įžvalgus vyras ir įtarė pataikavimą, bet nieko negalėjo sau padaryti, bent jau šią akimirką.

– Neverskime kardinolo laukti, – užbaigiau mūsų kalbą ir, žengusi į koridorių, uždariau savo kambario duris.

Kardinolo apartamentai, pro kurių langus galėjai regėti upę, buvo viršutiniame rūmų aukšte. Jiems įrengti ir išpuošti nepagailėta nieko: parketą maurišku stiliumi dengė minkšti persiški kilimai, sienas puošė nuostabūs, daugiausia medžioklės scenas vaizduojantys gobelenai, kiekviename kampe stovėjo po velvetu aptrauktą sofą ir paauksuotą staliuką. Kad ir kur pažvelgtum, iškart buvo aišku, kad šie rūmai – didiko, ne mažiau galingo kaip princas, rezidencija.

Vitoras paliko mane prieškambaryje, ištapytame freskomis, vaizduojančiomis pirmųjų žmonių nusidėjimą. Sėstis nenorėjau – kad, kai reikės vėl atsistoti, neišsiduočiau, kaip skauda visą kūną, – todėl, idant prasiblaškyčiau, ėmiausi tyrinėti tas scenas, kurios, nors ir nutapytos remiantis Šventuoju Raštu, buvo persmelktos žemiško juslingumo.

Ieva visa savo nuoga didybe dailininką, regis, domino kur kas labiau nei vargšas Adomas, kuris atvaizduotas tik kartą – skinantis nuo pažinimo medžio tą lemtingąjį obuolį. Iki to veiksmo silpnavalė jo žmona pavaizduota linksmai besitaškanti po kriokliu, išsitiesusi laukinių gėlių pievoje ir visur kitur, kur tik galėjo pademonstruoti sultingas savo formas. Svarbią vietą visose freskose užėmė ir gyvatė, daugiausia geidulingai spiginanti akimis į Ievą. Įdėmiai ištyrinėjau jos atvaizdą – norėjau įsitikinti, ar turi pagrindo gandai, esą ji nutapyta taip, kad iš bruožų primintų vieną Bordžijos konkurentą kardinolą.

Man tebesvarstant, tiesa tai ar ne, sienoje užmaskuotos durys į kardinolo kabinetą atsidarė, ir jo sekretorius davė man ženklą užeiti. Bordžija sėdėjo už stalo, padirbto iš medienos gumbo, su marmuro viršum. Kardinolui tikrai nebūtum davęs tiek metų, kiek turėjo, – jis atrodė jaunesnis ir, nors darbo diena neabejotinai buvo įtempta, atrodė kupinas energijos.

Sekdamas mane akimis, storu kilimu žengiančią link jo, Bordžija suraukė kaktą.

– Kas tau atsitiko?

– Parkritau, – sumelavau. – Nieko tokio.

Mano atsakymas kardinolo, atrodo, neįtikino, bet jis nekamantinėjo, o tik mostelėjęs ranka parodė sėstis į krėslą, stovintį priešais stalą. Šią neįprastą malonę jis veikiausiai suteikė tik paakintas baimės, kad nesusmukčiau ant grindų tiesiai jam po kojų.

Prisėdau ant paties krėslo kraštelio ir, laikydama nugarą tiesią it lenta, pasiteiravau:

– Kuo galėčiau būti jums naudinga, sinjore?

– Pradėkime nuo to, kaip, tavo galva, klostosi reikalai po mano brangiosios pusseserės stogu.

Bent jau šito klausimo aš tikrai tikėjausi ir buvau pasiruošusi į jį atsakyti.

– Madona Adriana maloniai sutiko mane priimti. Paprašiau, kad man būtų pranešta apie bet kokius nusistovėjusios tvarkos pasikeitimus, naujus tarnus ir panašiai, ir ji tam neprieštaravo. Taip pat užtikrinau ją, kad nėra jokios ypatingos dingsties nerimauti. – Šitoje vietoje nutilau ir, įdėmiai pažvelgusi į kardinolą, pridūriau: – Tikiuosi, kad taip sakydama neklydau, sinjore?

Antroji audiencija per dvi dienas – didelė garbė, tačiau šitai bylojo ir tą, kad Bordžijos galvoje sukasi mintys apie reikalus, liečiančius jo nuodytoją.

– Jokios ypatingos grėsmės nematau, – atsiliepė jis. – Bet…

Na štai, pagaliau sužinosiu priežastį, dėl kurios jis išsikvietė mane arba, tiksliau tariant, apskritai paliko gyvą; juk kardinolui gali praversti mano sugebėjimai.

– Bet, – vėl prabilo jis, – laikai dabar neramūs. Šventojo Tėvo sveikata silpsta…

– Kaip tik šįryt girdėjau, kad jis taisosi.

Bordžija susiraukė, tik nežinia, dėl ko – ar kad drįsau jį pertraukti, ar dėl mano žodžių.

– Senių plepalai, ir tiek. Džovaniui jau penkiasdešimt devyneri, ir jis niekada nebuvo pernelyg stiprios sveikatos.

Vis dėlto susilaikiau nepriminusi, kad pats kardinolas tik dviem metais jaunesnis už mirties patale, anot gandų, gulintį popiežių. Tų dviejų vyrų negalėjai lyginti nė iš tolo: Bordžija buvo stiprus kaip jautis ir trykšte tryško sveikata, o Džovanis Batista Čibas, taip jis buvo vadinamas prieš atsisėsdamas į Šventojo Petro sostą, atrodė palūžęs nuo savo paties nuodėmių naštos. Jis, ne mažiau kaip tuzino vaikų tėvas, skelbėsi esąs kryžiuotis, išvaduosiantis Šventąją žemę, nors, prasiskolinęs Turkijos sultonui ir norėdamas papildyti tuštėjantį iždą, be paliovos prekiavo bažnytinėmis tarnybomis. Sklido kalbos, kad popiežius taip bijo mirties ir laukiančio Dievo teismo, kad nesibodi griebtis bet ko, net pačių niekingiausių veiksmų, kad tik atitolintų mirtį.

– Tokiais laikais, – toliau dėstė kardinolas, – privalome būti labai budrūs, atsarga gėdos nedaro. Ar galiu pasitikėti tavim, ar tuo pasirūpinsi?

– Be abejonės, sinjore, – rimtai atsakiau linktelėjusi. – Galite manimi pasitikėti visuose reikaluose.

Nors tokie žodžiai Bordžijos, regis, neįtikino, jis apsimetė patikėjęs manimi.

– Puiku, tada papasakok man apie darbą, į kurį prieš mirtį buvo pasinėręs tavo tėvas.

Savaime suprantama, atsakydama į jo klausimą turėjau labai gerai apgalvoti žodžius. Viena vertus, negalėjau sau leisti pasirodyti visiška neišmanėlė, antra vertus, jei norėjau pelnyti kardinolo pasitikėjimą, vargiai galėjau jam tvirtinti ką nors žinanti, kai iš tikrųjų buvo priešingai.

– Jis domėjosi pačiais įvairiausiais alchemijos dalykais, – atsakiau. – Gal galėtumėte nurodyti, kurį būtent turite galvoje?

Tačiau šis mano gudravimas neišdegė: kardinolas atsilošė krėsle ir, įsmeigęs į mane akis, tarė:

– Vadinasi, jis tau nieko nepasakojo. Bet juk dirbdavote kartu, tiesa?

– Aš… taip, padėdavau tėvui.

Bordžija metė į mane tokį žvilgsnį, kad akimirką man net kilo įtarimas, ar tik jis nežino apie mane kur kas daugiau, nei apsimeta. Ir jei aš stebėjau jį visus tuos dešimtį metų, praleistų jo rūmuose, tai gal ir jis, savo ruožtu, taip pat atkreipė dėmesį į nuodytojo dukrą, nepajėgiančią atsispirti tėvo amatui dėl jos širdies gelmėj tvyrančios juodos tamsos? Maniau esanti per menka žuvelė, kad patekčiau į jo akiratį, bet kas ten žino?

– Ar jis paliko kokių nors užrašų? – pasiteiravo Bordžija.

Sunkiai nurijusi seiles, atrėmiau skvarbų jo žvilgsnį.

– Paliko, bet paskutinis įrašas – poros mėnesių senumo. Apie tai, ką jis veikė pastaruoju metu, ten nėra nė žodžio.

– Tau tai neatrodo keista?

Iš karto sąžiningai atsakiau:

– Taip, keistoka. Mano tėvas buvo įsitikinęs, kad vien tyrinėjimų ir eksperimentų nepakanka, kad rezultatai išaiškėja tik pasitelkus kruopščiai vedamus užrašus ir plačiau apžvelgus visus darbus.

– Protingas požiūris. Taigi peršasi išvada, kad užrašus jis paliko, bet – ne tau.

Man tai atrodė abejotina. Tėvas – kaip ir aš – dėl savo darbo pobūdžio daug draugų, juolab patikimų, neturėjo. Jeigu net man neatskleidė, kuo užsiima, vargu ar patikėjo tai kokiam nors prašalaičiui.

– Būtina juos surasti, – pareiškė kardinolas ir vėl pažvelgė tiesiai man į akis. – Tikiuosi, netrukus jie bus saugūs ir tavo rankose.

– Savaime suprantama, sinjore, padarysiu viską, kas tik įmanoma. Bet nežinodama, kokiais tyrinėjimais tuos du mėnesius užsiėmė tėvas, negaliu prižadėti, kad išsiaiškinsiu, ar jis apskritai vedė kokius nors užrašus, juo labiau, kieno rankose jie dabar galėtų būti.

Tikėjausi, kad pats kardinolas pasakys man, kur tie užrašai – jeigu jam tai yra žinoma. Bet jis tik pastūmė man per stalą sulankstytą popieriaus lapą. Išlanksčiusi jį perskaičiau pavardę S. Montefiorė, o po ja – adresą Quarto Ebreo21. Mane tai nustebino. Negi Bordžija turi ten kokių nors reikalų? Maniau, jis, kaip ir visi kiti Motinos Bažnyčios kardinolai, tikrai nesibičiuliauja su žydais.

– Nueik šituo adresu, – paliepė jis. – Bet neužmiršk, kad eini ne kaip savo tėvo duktė, o kaip mano pavaldinė. Aišku?

Man tikrai nebuvo aišku, ką jis nori tuo pasakyti, bet patikinau jį taip ir padarysianti.

Pakilau ir jau buvau beeinanti paskui sekretorių iš kabineto, bet mane pasivijo dar vienas, paskutinis, Bordžijos nurodymas.

– Frančeska, – kreipėsi jis vardu, tuo mane labai išgąsdindamas.

Aš taip skubiai grįžtelėjau, kad kiekvieną, net menkiausią mano sumuštos ir mėlynėmis nusėtos nugaros raumenėlį rakinte surakino skausmas. Sukandusi dantis atsiliepiau:

– Taip, sinjore?

– Nuo šiol nevaikščiok į miestą be palydos.

Kuri nuo šiol seks kiekvieną mano žingsnį ir praneš kardinolui, kur ėjau, su kuo buvau susitikusi ir ką dariau. Vien nuo tos minties manyje kilo maištas. Nors… Prieš akis vis dar kaip gyvi stovėjo prisiminimai apie užpuolikus, todėl širdies gilumoje buvau pasiruošusi atsisakyti dalies savo laisvės. Šiaip ar taip, kito pasirinkimo ir neturėjau – tokia buvo kardinolo valia.

– Kaip liepsite, sinjore, – atsakiau ir pasišalinau.

20 Labas vakaras (it.).

21 Žydų kvartalas (it.).

5 skyrius

Kadangi vartai į žydų kvartalą nuo saulėlydžio iki saulėtekio būdavo uždaryti, kad galėčiau įvykdyti kardinolo užduotį, teko laukti ryto. Bet netgi tada turėjau dar valandą pamirkti karštoje vonioje, kad atsileistų raumenys ir galėčiau judėti laisviau.

Šonkaulius vis dar varstė aštrus skausmas, nors šiaip jau diegliai visame kūne kiek apmalšo. Sumušimas kaktoje – laimė, vienintelis ant veido, – pamėlynavo, bet paslėpiau jį po plaukų sruoga, truputį apgailestaudama, kad šįsyk neišeis susipinti kasų.

Žengiau iš kambario, ant pirštų vyniodama plaukų sruogas – mėginau apsiprasti su palaidais plaukais. Koridoriuje vos nesusidūriau kaktomuša su Vitoru Romanu.

– Kapitone, kokia staigmena.

Dar didesnė staigmena buvo ta, kad jis vilkėjo ne įprastą uniformą, o nekrentančiais į akį šosais ir dupletu – prigludusia prie kūno, liemenį aptempiančia palaidine. Taip vilkėdavo kuklesni pirkliai ir prekeiviai.

– Buongiorno22, dona Frančeska, – nusišypsojęs pasilabino jis. – Tikiuosi, šįryt jūsų savijauta jau geresnė?

– Taip, žinoma. Jei ne paslaptis, ką čia veikiate, kapitone?

– Juk gavote užduotį, kurią reikia atlikti už rūmų sienų, tiesa?

Akivaizdu, kapitonas jau žino ir apie užduotį, ir apie kardinolo draudimą man – nuo šiol be palydos nekelti į miestą kojos, bet kad pats asmeniškai imsis mane lydėti, tikrai nesitikėjau.

– Maniau, paskirsite man į palydovus kokį nors savo sargybinį, – tariau, kai abu jau žingsniavome koridoriumi link laiptų.

Iš tiesų slapčia tikėjausi įpiršti jam mintį patikėti šią pareigą kokiam nors jaunam ir nepatyrusiam palydovui, kuris nelabai žinotų, kaip elgtis su nemenką padėtį rūmuose užimančia moterimi, ir todėl lengvai leistųsi valdomas.

Vitoras, atrodo, tiesiog skaitė mano mintis, nes šiaip jau suraukta jo kakta išsilygino ir veidą nutvieskė šypsena.

– Žydų kvartale lankiausi senokai, todėl noriu pažiūrėti, kas ten dedasi.

Ką jis turi omenyje, aiškinti nereikėjo. Per tuos tris mėnesius, kai Jų Katalikiškiausiosios Didenybės – Ispanijos karalius Ferdinandas ir karalienė Izabelė – išleido ediktą, skelbiantį, kad žydai, visi iki vieno, privalo palikti jų karalystę, dešimtys tūkstančių nevilties apimtų pabėgėlių plūstelėjo į Europą, įskaitant ir Romą. Čia, kaip ir kituose miestuose, jiems teko grūstis jau ir taip perpildytuose getuose, ir tų žydų vis daugėjo. Gyvenimo sąlygos gete, įsikūrusiame potvynių užliejamoje Tibro pakrantėje, niekada nebuvo geros, bet kalbėta, kad dabar jos dar suprastėjo ir tapo tiesiog apgailėtinos.

– Gal žinote, kas įsikūręs kardinolo duotu adresu? – pasidomėjau, kai išėjome į gatvę.

Po naktį pliaupusio lietaus, kuris nuo grindinio akmenų nuplovė purvą ir dulkes, oras buvo daug gaivesnis, dvelkė citrinmedžiais ir žaliuojančių alyvų giraičių kvapais, lengvo vėjelio atneštais iš užmiesčio.

– Ne, nežinau, – ilgai negalvodamas nuoširdžiai atsiliepė Vitoras. – Bet kad ir kas ten būtų, jūs, esu tikras, puikiai susitvarkysite.

Taip atvirai išreikštas jo pasitikėjimas man buvo netikėtas. Ilgokai gyvenau rūmuose, bet kapitoną pažinojau tik iš matymo, nors jis ir bičiuliavosi su tėvu – abu nuolat žaisdavo šachmatais.

– Ačiū, – droviai padėkojau. – Pasistengsiu.

Po Vitoro sparnu kelionė iki Šventojo Angelo kvartalo, kur buvo įsikūręs getas, praėjo be nuotykių, bet vis tiek niekaip negalėjau atsikratyti baimės – einant pro posūkį į kiekvieną tamsią alėją ir skersgatvį, atmintyje kaip gyva iškildavo akimirka, kai priešais išdygo ta trijulė. Priartėjus prie mūsų kelionės tikslo, mano delnai buvo sudrėkę nuo prakaito, sunkiai alsavau.

– Gal jums reikėtų atsipūsti? – švelniai paėmęs mane už rankos paklausė Vitoras.

– Ne, viskas gerai, – patikinau jį. Pažvelgiau į priešaky kylančias sienas ir stogus, kyšančius virš jų: nors skaisčiai švietė saulė, atrodė, kad viršum geto tvyro niūrus nevilties šešėlis. Tai buvo tokia vieta, kur nesinorėjo per ilgai užsibūti. – Norėčiau kuo greičiau užbaigti visus reikalus, – pridūriau.

– Suprantama, – linktelėjo kapitonas.

Tuo metu getas dar nebuvo apjuostas siena, nors daugelis į jį vedančių gatvių buvo užverstos krūvomis akmenų ir mūro duženų. Po edikto dėl žydų ištrėmimo iš Ispanijos pasigirsdavo vis daugiau kalbų, kad reikėtų aptverti getą mūro siena, bet kol kas kalbos taip ir liko kalbomis.

Vis dėlto patekti į getą ir išeiti iš jo nebuvo taip paprasta. Vežimai buvo praleidžiami tik viename patikrinimo poste; pagal tai, kiek pinigėlių būdavo įspraudžiama į delną, čia budintys sargybiniai nuspręsdavo, kam galima pravažiuoti, o kam – nevalia.

Pėsčiuosius praleisdavo šiek tiek lengviau, bet irgi ne itin noriai. Už tai, kad buvome be kliūčių įleisti į getą, reikia padėkoti oriai Vitoro laikysenai ir Bordžijos valdžios ženklui, kurį jis nieko nelaukdamas atkišo. Bet netrukus įsitikinome, kad tai vargiai galėjai pavadinti didele malone: tik įkėlus koją į getą, manęs vos nesupykino – nosį rietė čia tvyrantis dvokas dėl daugybės žmonių, sugrūstų į tokią ankštą vietą. Visur riogsojo krūvos pūvančių šiukšlių ir atmatų, aplipusių debesimis iš paupio atviliotų musių. Su kiekvienu Tibro potvyniu dumblinas vanduo užliedavo sukežusių krautuvių ir būstų apatinius aukštus, o nusekęs palikdavo dumblo ir atliekų sluoksnį. Tarp namų, kurie, atrodė, tyčia sugrūsti taip arti vienas kito, kad užstotų saulę, oras suvis nejudėjo, nedvelkė nė menkiausias vėjelis.

Tačiau visa tai nublanko prieš žmonių masę, nenutrūkstama srove plūstančią pro kiekvienas duris ir užtvindžiusią gatves: perkarusius vaikus apsiblaususiomis akimis, sulinkusius, ne pagal metus suvargusius vyrus ir moteris, ir tik vieną kitą senutę ar senuką, kurie, nepaisydami karščio, sėdėjo ant kelių susidėję rankas, linguodami pirmyn atgal, tarsi jie, iškamuoti gyvenimo, šitaip mėgintų užsimiršti.

– Dieve mano, – sušnibždėjau ir įsitvėriau Vitoro rankos.

Jis linktelėjo, o veidas atrodė niaurus.

– Kunigai skelbia, esą ištrėmimas iš Ispanijos tėra dar viena Dievo bausmė žydams už tai, kad nukryžiavo Kristų.

Buvau tai girdėjusi, bet, prisipažinsiu, nelabai supratau. Kunigai, laikantys mišias kardinolo rūmuose, retai užsimindavo apie tokius dalykus: jie savo pamoksluose labiau mėgdavo aukštinti bažnytinės vyresnybės išmintį, pabrėždami būtinybę jai paklusti, ir tik kartais, lyg tarp kitko, užsimindavo, kad dėl visų pasaulio blogybių kalti žydai, nukryžiavę žmonijos atpirkėją Jėzų Kristų.

Kartą paklausiau tėvo, kodėl žydai taip pasielgė, bet jis tik liūdnai šyptelėjo ir priminė man, kad po kryžiumi stovėjo ne žydai, o romėnų kareiviai.

Tokiu atveju gal Dievo bausmė iš tikrųjų krito ant Romos, Motinos Bažnyčios Romos su it amaras ją aplipusiais kardinolais ir jų rūmais? Ir su tokiais kaip Rodrigas Bordžija, siekiančiais ją valdyti?

Skubiai nuvijau tas mintis šalin: jei nori išlaikyti galvą ant pečių, verčiau apie tai nesamprotauti. Bet, matyt, vis tiek buvau giliai paskendusi mintyse, nes nė nepajutau rankos, pro suknelės užvarstymą šone nejučia įsliuogusios į kapšelį ant juostos, kuriame nešiojausi monetas, raktus ir keletą kitų svarbių daiktų. Jei kaip tik tuo metu nebūčiau užkliuvusi už išsikišusio grindinio akmens ir kluptelėjusi, kišenvagis veikiausiai būtų nepastebimai apšvarinęs mane ir pasprukęs.

Bet aš pajutau jo ranką sau ant šlaunies ir nevalingai riktelėjau:

– Vagis!

Ilgapirštis dar mėgino dėti į kojas ir įsimaišyti į minią, bet Vitoras, kad ir vyresnio amžiaus, buvo greitesnis – jo ranka akimirksniu švystelėjo ore ir sučiupo vagišių už purvinos pakarpos.

– Kur taip skubi?!

Kapitonas atplėšė nuo žemės laibą būtybę apiplyšusiomis drapanomis ir jos kojos sukadaravo ore vos ne per pusmetrį nuo grindinio, tada gerai papurtė it kokį pelų maišą.

– Kaip tau ne gėda?

Keista, tačiau berniukas – pažiūrėti kokių šešerių ar septynerių, bet iš tikrųjų turbūt pora metų vyresnis, – nė nesiruošė maldauti pasigailėjimo, tik spardėsi it pašėlęs, taikydamasis įspirti bet kam, ką tik galėjo pasiekti, tuo pat metu iš visos gerklės klykdamas:

– Bastardo!23 Paleisk mane! Sakau tau – paleisk!

Vitoras jau užsimojo kaire, ketindamas rėžti vaikiščiui per ausį, bet aš sulaikiau jį, sugriebusi už rankos.

– Verčiau nereikia, – šnipštelėjau, galva pamodama į aplink mus susirinkusius žmones.

Kapitonas pažvelgė aplinkui ir išsyk suprato, ką turėjau omenyje. Nė vienas žydas mums negrasino ir netgi nebandė gelbėti berniuko, bet, regint didžiulę aplink mus susibūrusią nebylią minią, įdėmiai stebinčią, kas vyksta, abiem dingtelėjo: o ko jie griebtųsi pamanę, kad vaikui gresia pavojus būti suimtam ar dar kas blogesnio?

– Iš to nebus jokios naudos, – pridūriau pusbalsiu.

Vitoras pritariamai linktelėjo, vėl pastatė berniuką ant žemės, bet laibo jo riešo nepaleido iš gniaužtų.

– Kuo tu vardu? – pasiteiravo jaunojo vagišiaus.

Užuot atsakęs, berniukas spjovė į kapitoną; tokiam mažam kūneliui gerokai per didelis skreplys tekštelėjo vos per du pirštus nuo Vitoro aulinių batų nosių.

Vitoras atsidusęs papurtė galvą.

– Argi dera taip elgtis? Aš tavęs juk gražiai paklausiau, – tarė žiūrėdamas į berniuką, kuris, įvykiams pasisukus jam netikėta vaga, dabar jau ne klykė, o stovėjo paniuręs.

– Bet gal tu netgi nežinai savo vardo? – mestelėjo Vitoras. – Nežinai ir kas tavo tėvas?

– Aš ne koks kalės vaikas, – atšovė berniukas. – Tu pats toks.

– Tiesą sakant, ne, – kantriai atrėmė kapitonas. – Aš esu Vitoras Romanas, o šita dama – Frančeska Džordano. O tu kuo vardu?

– Bendžaminas Albinezis, – nenoromis sumurmėjo vaikiščias.

– Gerai, Bendžaminai Albinezi, – atsiliepė Vitoras. – Aš tave paleisiu. Tu gali rinktis vieną iš dviejų: arba pasipustyk padus, arba pasilik ir padėk mums rasti adresą, kurio ieškome, ir, užuot mėginęs apvogti, už vargą gausi sidabrinį.

Negalėdamas patikėti savo ausimis, Bendžaminas įtariai spoksojo į kapitoną.

– Pirma parodyk man tą sidabrinį.

Atsidusęs, lyg kalbėtų su aikštingu vaiku, Vitoras padarė ko prašomas. Vagišius atidžiai apžiūrėjo iškeltą monetą ir atkišo delną. Gavęs pinigą, kruopščiai patikrino jo svorį ir tik tada linktelėjo.

– Bene24, aš jums padėsiu.

Aplink susirinkusi minia, atrodo, liko patenkinta tokia įvykių baigtimi ir netrukus išsiskirstė. Vitoras paleido berniuko ranką, bet vaikis liko stovėti, paeiliui stebeilydamas tai į kapitoną, tai į mane.

– Ko ieškote? – paklausė jis.

Ištraukiau man kardinolo duotą popierėlį ir parodžiau berniukui manydama, kad turėsiu garsiai perskaityti, bet Bendžaminas mane nustebino – vos užmetęs akį linktelėjo.

– Žinau tą vietą. Eime.

Mes nusekėme paskui jį gatve, kurioje grūdosi minios žmonių, tada įsukome į siaurą skersgatvį ir išnėrėme į kitą gatvę. Painiu gatvelių labirintu keliavome į pačią geto gilumą, ir galiausiai man kilo įtarimas, ar tik vaikis nevedžioja mūsų ratais. Pakeliui pasitaikė ir visai kitokių gatvių, apsaugotų tiek nuo upės potvynių, tiek nuo žmonių jūros. Buvo šnabždamasi, kad už aukštų, iš išorės niekuo neišsiskiriančių – kad neišduotų, kas yra anapus, – tvorų nežabotoje prabangoje gyvena žydų pirkliai, prekiaujantys Anglijoje ir tolimiausiuose Rusijos pakraščiuose, Maroke ir Stambule. Nors jie gyveno patogiau nei dauguma tėvynainių, tačiau ir jiems, kaip ir visiems kitiems neatsivertusiems į katalikų tikėjimą žydams, buvo draudžiama kurtis už geto ribų. Vienintelis būdas gauti tokią privilegiją – atsižadėti savo tikėjimo. Ne vienas žydas pasirinko tokį kelią ir tapo converso25, nors sykiu atsidūrė dideliame pavojuje, mat atsivertėliai patys pirmieji būdavo apšaukiami eretikais ir sudeginami ant laužo.

Galiausiai pasiekėme vingiuotą skersgatvį, skendintį šešėlyje. Prie pastato, kuriame buvo įsikūrusi lyg ir vaistinė, driekėsi ilga žmonių eilė. Keli glėby spaudė sergančius vaikus, kiti prilaikė draugus ar artimuosius, kurie negalėjo patys išsilaikyti ant kojų.

– Prisidenk veidą, – paliepė Vitoras ir skubiai kilstelėjo savo dupletą, parodydamas man pavyzdį.

Aš be žodžių paklusau. Mano akys lakstė nuo žmogaus prie žmogaus, nejučia net prisimerkdavau regėdama kančią: it kaleidoskope šmėkščiojo pratrūkę pūliniai, atviros žaizdos, vos alsuojantys, skeletais virtę iškankinti kūnai ir žmonės be sąmonės, stovintys ant mirties slenksčio. Mums vargais negalais prasibrovus iki vaistinės durų, jos kaip tik atsidarė ir tarpduryje pasirodė pusamžė moteris.

– Binjaminai! – šūktelėjo ji. – Ko tau čia prireikė?

Berniukas, nė nepasivarginęs prisidengti veido, žvelgė į moterį pasitikėjimo kupinomis akimis.

– Bendžaminas, sinjora Montefiore. Per favore26, vadinkite mane Bendžaminu.

– Elgiesi labai neprotingai. Be reikalo čionai nevaikščiok – gali apsikrėsti.

– Aš su reikalu, sinjora. Atvedžiau šituos žmones, jie nori su jumis pasikalbėti, – paaiškino vaikiščias ir, žingtelėjęs į šalį, iškilmingu mostu parodė į mudu su kapitonu.

Išvydusi mus, moteris suraukė kaktą. Kadangi daug negalvodama patraukiau nuo veido skarą, jos žvilgsnis nukrypo į mane. Įdėmiai nužvelgusi, ji paklausė:

– Koks reikalas jus čionai atvijo, ponia?

Prisiminusi lapelyje kardinolo įrašytą pavardę, atsakiau:

– Ieškau sinjoro Montefiorės. Tai turbūt jūsų vyras?

Nuvargusiame moters veide, kurį dabino iš po atsilaisvinusios skarelės išsipešusios sidabrinių plaukų sruogos, šmėstelėjo blausi šypsena.

– Tokiu atveju niekuo negaliu jums padėti – mano vyras pasimirė prieš dešimtį metų. Aš esu Sofija Montefiorė. Manau, jūs ieškote manęs.

Taip tarusi ji pasitraukė į šalį, kviesdama mus užeiti vidun.

Įžengusi pro duris, skubiai apsidairiau, ir tai, ką išvydau, tik patvirtino mano įtarimus: vaistinėje buvo įsikūręs labai sunkių ligonių lazaretas. Čia beveik nebuvo kur pastatyti kojos, visur, kur pažvelgsi – neštuvuose ar tiesiai ant grindų, – gulėjo ligoniai, užkloti apiplyšusiomis paklodėmis, jas kai kurie, nukritus karščiui, buvo nusispardę. Tarp jų, slaugydami kaip tik gali, vaikščiojo keletas vyrų ir moterų.

Vitoras čiupo mane už rankos ir stipriai trūktelėjo.

– Einam iš čia. Tuojau pat.

Kad ir kokia didelė buvo pagunda jam paklusti, vis dėlto papurčiau galvą.

– Ne dabar. Privalau išsiaiškinti, ko kardinolas mane čionai atsiuntė. – Ir, pasisukusi į Sofiją Montefiorę, prisistačiau: – Aš – Frančeska Džordano. Einu tarnybą…

– Žinau, kas jūs esate, – pertraukė mane moteris.

Ji nusišluostė rankas – paraudusias ir sudiržusias – į prijuostę, kurią buvo užsirišusi ant paprastos suknelės (nepaisant aplink tvyrančio chaoso, abu drabužiai buvo švarut švarutėliai) ir mostelėjo į vaistinės galą.

– Galime šnektelėti tenai. – Ir, dirstelėjusi į Vitorą, pridūrė: – Jei tik nebijote čia būti.

Kapitonas išraudo, bet kai aš tuojau pat nusekiau paskui moterį, išgirdau iš paskos ataidint ir jo žingsnius. Akimirką svarsčiau, gal paprašyti jo palaukti lauke, bet veikiausiai būčiau užgavusi jo, pareigingo žmogaus, savigarbą, todėl nesakiau nieko ir kartu nužingsniavome paskui Sofiją Montefiorę į nedidelį jos darbo kambarį.

Kai už nugaros užsidarė durys, nuo mūsų akių paslėpdamos žmogiškųjų kančių vandenyną, paklausiau:

– Iš kur jūs mane pažįstate?

Sofija Montefiorė atsišliejo į preparatais ir medicininiais įrankiais užgriozdintą stalą ir, nors atrodė visai nusivariusi nuo kojų, tvirtu balsu atsakė:

– Pažinojau tavo tėvą. Kartą, kai abu lankėtės Campo dei fiori turguje, jis man parodė tave – tu stovėjai ir žvalgeisi prie prieskonių lentynų. Džovanis Džordanas buvo geras žmogus, jo mirtis – baisi netektis mums visiems.

– Ačiū, – padėkojau, bet neatlyžau: – O kaip judu susipažinote?

Tikrai nenutuokiau, dėl kokių priežasčių tėvas būtų galėjęs sueiti į pažintį su žyde, juolab bendravęs taip artimai, kad net parodė mane. Ne todėl, kad tėvas kada būtų rodęs priešiškumą žydams, o kad jis beveik neužsimindavo apie juos.

– Mano velionis vyras buvo vaistininkas, – paaiškino Sofija, kaip man pasirodė, labai apdairiai rinkdama žodžius. – Jis ir tavo tėvas buvo pažįstami nuo jaunystės. Kai Džovanis atvyko į Romą ir stojo tarnybon pas kardinolą Bordžiją, abu vėl atnaujino pažintį.

– Tai turėjo būti prieš pat jūsų vyro mirtį, – pasakiau.

Mano tėvas ištarnavo kardinolui dešimt metų, vadinasi, po jo ir Sofijos Montefiorės vyro susitikimo Romoje negalėjo nutekėti daug vandens.

– Taip ir buvo, – patvirtino Sofija. – Kai mano vyras pasimirė, Džovanis atėjo pareikšti užuojautos. Kadangi aš perėmiau Arono darbą, mes ir toliau palaikėme ryšį.

– Ir jūs tapote vaistininke? – nusistebėjau aš.

Buvau girdėjusi apie moteris kai kuriose gildijose – dažytojų, aludarių ir panašiose. Tapusios našlėmis, jos perimdavo velionio vyro pareigas, bet su dideliu vargu ir tik laikinai – kol paūgėję sūnūs galės užimti jų vietą. Žydų į gildijas, aišku, nepriimdavo, todėl jiems veikiausiai galiojo atskiros taisyklės.

– Taip, tapau, – šyptelėjusi atsakė Sofija. – Jūs turbūt nesmerkiate moterų, kurių profesija – vyriška?

Iš tono, kokiu ji tai ištarė, supratau, kad Sofija veikiausiai žino apie mano iškilimą ir kad tapau viena iš moterų, einančių vyriškas pareigas. Turint galvoje, kad gandai Romoje – duona kasdienė, tai nėmaž nestebino.

– Žinoma, ne. Kiekvienam valia užsiimti tuo, kuo jis nori. Aš pageidaučiau sužinoti tik štai ką: ar per pastaruosius keletą mėnesių buvote susitikusi su mano tėvu. Jei taip, gal jis ką nors pasakojo jums arba gal ką paliko?

Moteris kiek sutriko ir lėtai papurtė galvą.

– Nesuprantu, ką turite omenyje. Su jūsų tėvu paskutinį kartą mačiausi tik žiemą.

Tai išgirdusi nustėrau. Jeigu Sofija Montefiorė kalba tiesą, išeitų, kad Bordžija siuntė mane una vana cerca, tai yra pernykščio sniego? Turint galvoje, kad kardinolas turi plačiausią rinktinių šnipų tinklą Romoje, popiežiškosiose valstybėse ir visoje Italijoje, tai buvo vargiai tikėtina.

– Būtų klaida neįvertinti kardinolo susidomėjimo šituo reikalu, – pasakiau aptakiai.

– Užtikrinu jus, man niekada nekiltų tokia mintis, – ramiai atitarė Sofija. – O dabar atsiprašysiu, manęs laukia ligoniai.

Mudviem su Vitoru neliko nieko kito, kaip tik pasišalinti pro galines vaistinės duris. Išėję laukan patekome į drėgną ir siaurą alėją, kuri galiausiai išvedė mus į vieną iš didesnių gatvių, o ši, savo ruožtu, atvedė prie miesto vartų. Kai pagaliau palikome slogias geto apylinkes, net lengviau atsikvėpiau; eidama tenai nebuvau pasiruošusi susidurti su tokiomis Romos žydų kančiomis. Nors žingsniavau sparčiai, trokšdama kuo greičiau už nugaros palikti tą vargą, vis dėlto žinojau: niekada nepajėgsiu išmesti iš galvos matytų vaizdų.

Kadangi gete nepešiau nieko ir neturėjau ko pranešti kardinolui, įkalbėjau Vitorą palydėti mane tik iki Roko dirbtuvės prie Campo dei fiori turgaus. Čia kapitonas mane paliko, išgavęs pažadą, kad į rūmus grįšiu tik lydima sargybinio, kurį jis man atsiųs.

Jums gali kilti klausimas, kodėl čionai atėjau. Atvirai kalbant, nežinojau, į ką dar galėčiau kreiptis. Vykdydama jau pačią pirmąją Bordžijos užduotį visokeriopai susimoviau: nesužinojau nieko apie tai, kuo prieš mirtį užsiėmė mano tėvas, juolab apie jo užrašus. Sofija Montefiorė tvirtino negalinti man padėti. Ir tada man dingtelėjo: ką nors apie tai žinoti galėtų vienintelis iš man pažįstamų žmonių – Rokas.

Jis triūsė prie krosnies kieme už namo ir mane pastebėjo ne iškart, todėl turėjau progą stebėti, kaip lengvai jis darbuojasi stiklapūčio vamzdžiu, tarsi laikytų plunksnelę, kaip išsišauna galingo kaklo raumenys, pučiant orą į išlydyto stiklo gniutulą, kol šis virsta žvilgančiu, tamsiai raudonais ir žydrais dryžiais išmargintu burbulu.

Pasak Plinijaus Vyresniojo, stiklą gaminti pirmieji išmoko finikiečiai, nors esama tvirtinimų, kad tai įvyko daug anksčiau. Maurai, užkariavę Andalūziją, ištobulino techniką ir gamino skaidrų kaip krištolas stiklą, tačiau būtent venecijiečiams teko garbė sukurti kvapą gniaužiančio grožio dirbinius, kurie net vadinti angelo kvėptelėjimu. Rokas buvo tikras savo amato meistras ir, savaime suprantama, kaip tik dėl šitos, o ne kokios kitos priežasties žiūrėjau į jį it užburta, nepajėgdama atplėšti akių. Nenorėdama jam trukdyti, sustojau kiek atokiau ir luktelėjau, kol jis nukirpo baigtą taurę ir pastatė ant lentynos atvėsti. Tik tada priėjau prie jo, pasidabinusi šypsena.

Mane išvydęs Rokas nespėjo užsidėti įprastinės kaukės ir vieną akimirką jo veide regėjau… Suprantama ką – nuostabą, nes vargu ar tikėjosi taip greitai vėl mane pamatyti. Tačiau pastebėjau ne tik tai. Galbūt pasitenkinimą, po akimirkos skubiai paslėptą? O gal čia buvo tik mirguliuojantys saulės spinduliai, prasimušę pro platanų, kuriais buvo apsodintas kiemas, lapus? Nežinia, bet mano skruostai kažin kodėl staiga iškaito, ir nejučia nudelbiau akis.

– Man reikia tavo patarimo, – be užuolankų kreipiausi į Roką. Labai apsidžiaugiau, kai jis linktelėjo ir tuojau pat padėjo savo įrankius.

Kaip ir praėjusį kartą, mudu vėl įsitaisėme prie stalo šalia galinių durų, toliau nuo gatvės triukšmo. Nandas žaidė lauke su draugais, todėl buvome vienudu. Aš glaustai nupasakojau vakarykštės dienos įvykius, tik apie užpuolimą nutylėjau. Bet pamačiau, kaip jis suraukė antakius – pastebėjo mėlynę man ant kaktos, kurią, nusibraukdama nuo veido plaukus, užsimiršusi netyčia atidengiau.

– Viskas gerai? – paklausė jis.

– Taip, kuo puikiausiai, – patikinau ir, nors varstoma jo žvilgsnių jaučiausi ne itin smagiai, skubiai ėmiau dėstyti savo apsilankymo priežastį.

– Gal žinai, kokiais darbais prieš pat mirtį buvo užsiėmęs mano tėvas?

– Ne, nežinau, – papurtė galvą Rokas. – Kodėl klausi?

– Iškilo tam tikrų neaiškumų, – atsakiau aptakiai. – Mėginu susigaudyti.

– To reikia Bordžijai?

– Na, suprantama. Kieno kito paliepta visur lakstyčiau ir klausinėčiau?

Mano žodžiai nuskambėjo aštriau, nei būčiau norėjusi, bet Rokas tai, regis, praleido pro ausis. Atsilošęs jis kurį laiką įdėmiai žvelgė į mane, o galiausiai tarė:

– Prieš porą mėnesių tavo tėvo užsakymu pagaminau indą. Bet jis buvo lygiai toks pat, kokį užvakar užsakei tu, ir galėjo būti panaudotas bet kur.

– O jis neužsiminė, kam prireikė?

Stiklius minutėlę dvejojo.

– Džovanis niekada per daug neatviraudavo, o apie savo darbą dažniausiai pasakodavo tik nereikšmingus dalykus.

– Niekada nesileisdavo į smulkmenas? Nieko su niekuo neaptarinėdavo? Jokiame bendraminčių rate?

Jei širdies gilumoje ir vyliausi, kad Rokas atsilieps į mano miglotą užuominą apie Lux draugiją, tai gavau nusivilti, nes jis tik gūžtelėjo pečiais.

– Frančeska, padėčiau tau, kuo tik galiu, bet tikrai nenumanau, kokiais darbais buvo užsiėmęs tavo tėvas. Galbūt Džovanis turėjo tam tikrų priežasčių niekam nė žodžiu neprasitarti, jei to nežino netgi pats Bordžija.

– Nesu tokia tikra, kad Jo Eminencija nežino, – prisipažinau, nes, ir čia nieko nepešusi, jau neturėjau ko prarasti. – Sunku pasakyti. Manau, jį labiausiai domina, ar mano tėvas nepaliko kokių nors darbinių užrašų. – Tada keliais sakiniais papasakojau apie man pavestą misiją ir paklausiau: – Ar kada esi lankęsis gete?

– Retai, bet pasitaiko nueiti. Turiu ten klientų, bent jau turėjau, kol dar nebuvo užvirusi visa ta košė.

– Turi omenyje pabėgėlius?

Rokas linktelėjo.

– Girdėjau, ten dabar visiška sumaištis.

– Ir visa veikiausiai eis tik blogyn: nepraėjus nė mėnesiui, bet kurio Ispanijoje pasilikusio žydo lauks mirties bausmė.

– Tie ispanai visai išėjo iš proto.

– Gal ir taip, bet ir čia žydų niekas nelaukia išskėstomis rankomis. Padėtis gete – siaubinga.

Mano balsas turbūt išdavė širdperšą, kurią paliko apsilankymas gete, nes Rokas pakilo, nuėjo prie spintelės, pripylė mums abiem vyno ir, grįžęs prie stalo, pastatė taurę priešais mane.

– Verčiau pirma išgerk.

Su nebyliu dėkingumu paklusau jam. Tuščiu skrandžiu vynas kaipmat mušė į galvą ir bent šiek tiek atitolau nuo šiurpios realybės, kurios liudininke šįryt teko būti.

– Ar žinojai, kad mano tėvas tenai lankydavosi?

– Gete?

– Pas vieną vaistininkę, jo pažįstamą.

– Iš kur žinai?

Papasakojau jam apie Sofiją Monefiorę. Man nutilus, Rokas nepatikliai papurtė galvą.

– Ji tvirtina paskutinįsyk Džovanį mačiusi žiemą, bet, kardinolo įsitikinimu, jis lankėsi tenai visai neseniai?

Patvirtindama jo žodžius linktelėjau.

– Sakyčiau, taip. Nes Bordžija, pageidavęs turėti naujausius tėvo užrašus, nusiuntė mane kaip tik pas ją.

– Kaip manai, ji sako tiesą?

Tai ir buvo esminis klausimas. Netikėtas mano vizitas Sofijos Montefiorės visiškai nenustebino, tarsi ji būtų laukusi manęs pasirodant.

– Ne, nemanau, – atsakiau susimąsčiusi.

Sunkiai atsidusęs Rokas atsilošė kėdėje. Sukiodamas taurės kojelę tarp pirštų – stambių, nuo ilgo darbo su ugnimi ir stiklu nusėtų nudegimų randais, – jis pažvelgė man į akis ir tarė:

– Dabar žydams sunkūs laikai, ir kol neįtikinsi jos, kad tavimi galima pasitikėti, ji nieko tau nepasakys.

Baigusi gerti vyną, pastūmiau taurę prie Roko ir stebėjau, kaip jis vėl ją pripildo.

– Jeigu taip… – ištariau, bet tuoj nutilau, nes prieš akis staiga vėl ėmė plaukti šiandien gete matyti vaizdai: kančia, siaubas, juoda neviltis. Regis, vienintelis tų žmonių išsigelbėjimas buvo tik mirtis. – Jeigu taip, – prabilau vėl, – teks apsilankyti tenai dar kartą.

22 Laba diena (it.).

23 Šunsnuki (it.).

24 Gerai (it.).

25 Atsivertėlis (it.).

26 Prašau (it.).

6 skyrius

Tvirtai pasiryžusi išsiaiškinti, ką žino Sofija Montefiorė, kitą dieną vėl nuėjau į getą. Mane lydėjo Vitoras – ne tik dėl saugumo, bet ir kad padėtų nešti vaistus, kurių pasiėmiau. Norėčiau pasakyti jums, kad tai – labdara, o vadovavausi dorovės nuostata, jog su kitais dera elgtis taip, kaip norėtum, kad jie elgtųsi su tavimi, bet iš tikrųjų maniau tokiu būdu nupirksianti vaistininkės palankumą.

Gal „nupirkti“ čia per šiurkštus žodis, labiau tinkamas būtų – pamaloninti ją, paakinti papasakoti man tai, ką norėjau išgirsti, tokiu būdu apsaugant mus abi nuo didelių nemalonumų. Tačiau kad nusigaučiau iki tikslo, pirma turėjau pereiti tą geto ašarų pakalnę ir vėl susirasti Via di Miseria27, kurioje buvo įsikūrusi vaistinė.

Vos įžengę pro geto vartus, ėmėme dairytis Bendžamino, bet jo nebuvo nė padujų. Buvau jau bepradedanti būgštauti, kad kišenes jis krausto kur nors mieste, rizikuodamas būti nutvertas ir nubaustas žiauria bausme, bet, mums nespėjus nueiti nė šimto žingsnių, jis, valiūkiškai šypsodamasis, staiga stryktelėjo iš už šiukšlių krūvos.

– Visi čia tik apie jus ir šneka, – nieko nelaukdamas išpyškino jis.

Vitoras kažką sumurmėjo sau po nosimi, o aš pasiteiravau:

– Ir ką jie kalba?

Kai jaučiuosi sėdinti it ant adatų, visada esu nieko prieš paplepėti – tai mane ramina.

Bendžaminas giliai įkvėpė, net liesutė jo krūtinė išsipūtė, ir berte išbėrė:

– Vieni, sinjorina, laiko jus ragana. Antri sako, kad kol kas dar sunku apie tai spręsti. Treti tvirtina, kad esate kardinolo atsiųsta šnipė. Dėl to visi sutinka, tik nesutaria, kodėl tokiam kilmingam asmeniui prisireikė mus šnipinėti. O dėl jūsų, sinjore, – jis parodė pirštu į Vitorą, – vieni mano, kad esate kariškis, kiti – kad sinjorinos širdies draugas.

Pastarieji žodžiai sulaukė kapitono dėmesio, bet jis vėl, nė nepasukdamas galvos, tik kažką sumurmėjo sau po nosimi. Galiausiai pasiekėme vaistinę, prie kurios, kaip man pasirodė, buvo nutįsusi dar ilgesnė eilė nei vakar. Ant šaligatvio gulėjo keli antklodėmis užkloti lavonai, laukdami, kol bus iš čia išgabenti. Mieste mirusieji amžinojo poilsio atgula į žemę šventoriuose ir, išskyrus epidemijų laikus, net ir elgetos laidojami kaip pridera. Tačiau žydų lavonai… Nė nenumaniau, kur juos deda.

– Tik ilgai negaiškim, – perspėjo mane Vitoras, kai Bendžaminas atidarė duris ir mes visi trys suėjome į vidų.

Šįkart aš nesivarginau ir neprisidengiau veido. Nors daugelis mano, kad ligų priežastis – užterštas oras, aš nesu tuo tikra. Vaistinėje tvyrojo toks dvokas, kad mielai būčiau prisikišusi prie nosies pomanderį28, bet, siekdama pelnyti Sofijos Montefiorės pasitikėjimą, tos minties atsisakiau.

Tačiau kol kas ji negalėjo skirti mums dėmesio. Kambario, perpildyto sergančių ir mirštančių ligonių, kampe gimdydama kankinosi jauna moteris. Ji gulėjo ant plono šiaudais kimšto čiužinio, veidas buvo išblyškęs ir papilkėjęs it mirštančio žmogaus, ir atrodė, kad ji nieko nemato ir nejaučia. Sofija Montefiorė klūpojo tarp pražergtų jos kojų. Šalia, spausdamas moters ranką, raudojo jaunas vyras.

– Stumk, stumk, – ragino Sofija. – Dar, dėl vaiko meilės, stumk!

Tačiau vargu ar ta jauna moteris girdėjo žodžius, garsiai nuaidėjusius mano ausyse. Ant čiužinio po ja besiplečiantis kraujo klanas bylojo, kad ji tuoj paliks šitą ašarų pakalnę su visais jos rūpesčiais ir vargais.

Aš kniostelėjau atatupsta į duris, kojos susipynė ir užvirtau ant Vitoro. Šis skubiai pastatė ant žemės vaistinėlę ir spėjo mane sugriebti, kad nepargriūčiau.

– Dona, ar jums viskas gerai?

Dėl Dievo meilės, aš juk esu kardinolo Rodrigo Bordžijos, prieš kurį dreba visas krikščioniškasis pasaulis, nuodytoja, vos prieš kelias dienas nužudžiusi žmogų, kad šios pareigos atitektų man, neišsigandusi užpuolikų ir prisiekusi atkeršyti už savo tėvą, taigi tikrai ne skystablauzdė. Tačiau dabar mane apėmė siaubas. Gyvendama tik su tėvu – be mamos, be tetų, seserų, pusseserių, – nebuvau nei pašvęsta į gimdymo paslaptį, kaip dera kiekvienai merginai, nei pripratinta prie minties, kad gimdymas yra natūralus dalykas. Nutiko priešingai – kančios, kuriose mirė mama, man atrodė nesuprantamos ir pasibjaurėtinos.

Nieko neatsakiusi Vitorui, iš paskutiniųjų suėmiau save į rankas, kad bent jau galėčiau pati išsilaikyti ant kojų. Jaunas vyras, palinkęs prie žmonos, kūkčiojo. Sofija patylomis kažką pasakė – gerai neišgirdau, bet, regis, ji susikeikė. Vyras neatsiliepė, ir tada ji iš už nugaros ištraukė peilį, turbūt iš anksto pasiruoštą ir slėptą…

Jauna moteris ėmė klykti, ir nuo jos nesiliaujančio klykimo, aidu atsimušančio nuo nedidelio kambario sienų, vibravo oras. Tas klyksmas buvo kupinas tokio skausmo, kad, pastatę ausis, turbūt sukluso netgi pragaro velniai. Su klyksmu iškvėpusi paskutinius gyvybės syvus, ji – plačiai atmerktomis nieko nematančiomis akimis – suglebo jaunam vyrui ant rankų.

Tada nuaidėjo kitas, daug silpnesnis riksmas – tai ėmė verkšlenti nauja, iš mirties gimusi, gyvybė. Išvydau kūdikį, išsitepliojusį motinos krauju, Sofijos numestą kruviną peilį, jos veidą – ir staiga aptemo akyse.

Koks pažeminimas! Paskiau dar ilgą laiką sau tvirtinau, kad nenualpau vos pamačiusi kraują, o tiesiog panūdau prisėsti pamiršusi, kad man už nugaros nėra jokios kėdės. Vitoras, telaimina jį Dievas, vėliau apie tai neužsimindavo nė žodžiu, ir aš galėjau guostis savo melu, kartu puikiai žinodama tikrąją tiesą.

Kai atsipeikėjau, moters akys jau buvo užspaustos, kūnas prideramai uždengtas, skausmo sugniuždytą vyrą vedė į šalį, o kūdikį, susuptą į ilgą nešvarią paklodę, nusiplūkusi Sofija padavė išblyškusiai ir išvargusiai jaunai moteriai, kuri tuoj atkišo mažyliui sudžiūvusią krūtį.

Neklauskite, ar tas kūdikis išgyveno, to nežinau, bet, laikydamasi naujosios politikos būti sau sąžininga, manau, kad jo šansai buvo menki.

Po pusvalandžio, galiniame kambaryje jau sėdėdama prie stalo priešais Sofiją Montefiorę, pasakiau, kad ji galinti rinktis: priimti mano siūlomą pagalbą arba sulaukti kardinolo rūstybės. Iš pradžių nebuvau tikra, ar vaistininkė suprato mano žodžius, – ji atrodė nutolusi nuo visko, kaip kad esti akimirkomis, kai gyvenimo našta užgriūva mūsų pečius visu sunkumu. Šis slogus jausmas man buvo puikiai pažįstamas – po tėvo mirties ilgai juo gyvenau, ir po užpuolimo buvo kilusi pagunda vėl į jį nugrimzti. Iš užuojautos gal reikėjo jai leisti kurį laiką pabūti vienai, tačiau tuo metu užuojautai manyje nebuvo vietos.

– Privalote apsispręsti, – neatlyžau. – Galiu parūpinti jums vaistų ir maisto, bet mainais turite papasakoti viską, ką išgirdote iš mano tėvo, ir atiduoti tai, ką jis paliko jums saugoti.

Sofija pakėlė galvą – jos akys buvo įkritusios, lūpos mirtinai išblyškusios, – ir taip tyliai, kad, norėdama išgirsti, net turėjau palinkti arčiau, sušnabždėjo:

– Jau sakiau: jis čia nieko nepaliko.

Galimas daiktas, ji nemelavo: tėvas visada buvo labai atsargus, be to, iš puikybės nenorėjau patikėti, kad jis galėtų kuo nors pasitikėti labiau nei manimi.

Tačiau tuo pačiu buvau tikra, kad ji nėra man atvira.

– Čia, – tariau, rodydama į vaistinėlę, – tik maža dalis to, ką galėtumėte iš manęs gauti. Aš jums atnešiu…

– Aš jums pasakysiu, ką atnešti, – pertraukė mane Sofija tokiu pat tyliu, bet tvirtu kaip plienas balsu. – Iš daugumos tų dalykų, kurie vadinami vaistais, nėra jokios naudos. Duosiu sąrašą, ko man reikia. – Kai linktelėjau, ji pasiteiravo: – O kodėl turėčiau tikėti, kad, gavusi, ko prašote, laikysitės mūsų susitarimo?

– Duodu jums žodį… – prabilau, bet ji tik kimiai nusijuokė, tarsi būčiau pasakiusi ką nors juokinga.

– Tavo žodis? Vienintelis mano pažinotas krikščionis, laikydavęsis žydams duoto žodžio, buvo tavo tėvas. Tu – tai ne jis.

Man net smigtelėjo paširdžius, it kas peiliu būtų dūręs. Nors iš išvaizdos iš tikrųjų nebuvau panaši į tėvą – jis buvo tamsesnio gymio ir diktesnis, – visada maniau paveldėjusi jo būdą. Juk mamos pavyzdžio neturėjau – jis augino mane vienas.

– Gal aš ir ne jis, – šaltai atrėmiau, – bet niekada neišduosiu jo atminimo.

Sofija ilgam susimąstė, ir man dingtelėjo, kad ji nepasiduos įtikinėjama, bet vaistininkė galiausiai linktelėjo.

– Mums reikia pasikalbėti vienudvi, – pasakė ir pažvelgė į Vitorą. – Akis į akį.

– Būsiu lauke prie durų, – tarstelėjo šis man ir, metęs į Sofiją Montefiorę įspėjamą žvilgsnį, išėjo, kartu išsivesdamas ir Bendžaminą.

Nedideliame kambarėlyje, kur ant gegnių sukabintų vaistažolių aromatas bergždžiai galynėjosi su ligų ir mirties dvoku, stojo tyla. Už lango nugirgždėjo vežimas, iš kažin kur toli atsklido duslus šūksmas.

Galiausiai Sofija prabilo:

– Paskutinį kartą tavo tėvą mačiau kovą, prieš pat Purimo šventę. Ar žinai, kas tai yra?

Papurčiau galvą – be kaltinimo nukryžiavus Kristų, daugiau apie žydus nežinojau nieko.

– Tą dieną mes švenčiame savo išsigelbėjimą nuo tokio Amano, tarnavusio galingam Persijos valdovui ir siekusio sunaikinti žydų tautą.

Nors tai manęs nelietė, staiga nežinia kodėl pasidarė smalsu – šitą savybę taip pat paveldėjau iš tėvo.

– Kodėl jis to norėjo?

Sofija apsimetė nustebusi.

– Negi nepakanka jau vien to, kad esame žydai? Kokių dar reikia priežasčių mūsų žudynėms? – Kadangi aš sutrikusi tik spoksojau į ją nesumodama, ką atsakyti, Sofijai, matyt, pagailo manęs, ir ji paaiškino: – Atsitiko taip, kad mus išgelbėjo moteris, vardu Estera. Jos istorija pasakojama jūsų Šventajame Rašte, bet turbūt nesi su ja susipažinusi?

Aš tik papurčiau galvą, nė nesiteikdama atsakyti į tokį kvailą klausimą. Visiems puikiai žinoma, kad Šventąjį Raštą išmano tik kunigai ir per mišias garsiai skaito vien tas vietas, kurios, jų manymu, teigiamai veikia jų kaimenės sielas.

– Tokiu atveju nesvarbu, – mestelėjo Sofija. – Pakalbėkime apie naujesnius dalykus. Kaip jau minėjau, su tavo tėvu mačiausi kovą. Džovanis atėjo atsisveikinti.

– Kodėl? Juk jis neketino niekur išvažiuoti.

Bent jau man apie tai tikrai nekalbėjo. Tačiau širdyje po truputį ėmė kirbėti jausmas, kad tėvas daug ko man nepasakojo.

– Jis ir nesakė, kad išvažiuoja, – atsiliepė Sofija. – Tačiau buvo susirūpinęs, esą reikalai krypsta tokia linkme, kad ne tik jam, bet ir visiems jo pažįstamiems gali grėsti didelis pavojus. Todėl ir pasakė, kad daugiau pas mane nesilankys.

– Kokie reikalai? – pasiteiravau, mintyse sumesdama, kad tai turėjo įvykti apytikriai tuo metu, kai tėvas užvedė keistą kalbą su manim – esą man reikėtų kuriam laikui išvažiuoti į provinciją ir pagyventi ten kardinolo rezidencijoje.

Nenorėdama būti atskirta nuo jo, aš taip karštai pasipriešinau, kad tėvas sutiko galutinį sprendimą priimti vėliau. Bet mintyse būgštavau, kad iš tikrųjų jis jau apsisprendė, tik, vengdamas nereikalingų ginčų (man ir šiandien gėda, jog apskritai su juo ginčijausi), praneš man paskutinę akimirką.

Sofija į mano klausimą atsakė ne iškart. Ji atsilošė kėdėje ir, įsmeigusi žvilgsnį į vieną tašką sienoje man virš peties, tarsi žvelgtų kiaurai ją į kažkokį begalinį tolį, lėtai pratarė:

– Ar žinai, kad tavo tėvą labai domino, kas sukelia ligas?

– Jis jums apie tai pasakojo?

Nors, gerai pagalvojus, toks tėvo elgesys manęs neturėjo labai stebinti: tėvas tikriausiai suprato, kad vieni iš nedaugelio žmonių, su kuriais be baimės galima aptarti tokius dalykus, yra žydai arba, jei su šiais nepavyktų užmegzti kontakto, – musulmonai. Juk iš tiesų tiek vieni, tiek kiti garsėja puikiais gydytojais – galbūt todėl, kad nebijo kelti klausimų, draudžiamų krikščionims.

– Jis žinojo, kad aš irgi tuo domiuosi, – atsakė Sofija. – Privalai suprasti, Džovanis iš tikrųjų norėjo išsiaiškinti, kaip būtų galima išgydyti ligas. Bet pastaruoju metu jis ieškojo būdo, kaip sukelti mirtį, kuri atrodytų visiškai natūrali.

Toks tikslas man buvo sunkiai suvokiamas, ir dėl labai paprastos priežasties: kai jau nutariama ką nors nužudyti – nesvarbu, nunuodijant ar kokiu kitu būdu, – nepasitenkinama vien tik tuo, kad auka būtų nusiųsta į aną pasaulį. Dažniausiai taip pat pageidautina, kad visi sužinotų (ar bent jau išsigąstų): to žmogaus mirtis nebuvo atsitiktinė. Tik tokiu būdu užsakovas gali užsitikrinti deramą pagarbą.

Matydama mano sumišimą, Sofiją uždėjo ranką ant manosios.

– Dovanok, bet tai dar ne viskas.

Tai nieko gero nežadėjo, antraip ji nebūtų nepaisiusi mus skiriančio atstumo ir atkišusi rankos per stalą, kad nuramintų mane paprastai žmogiškai prisilytėdama. Toks gestas bylojo, kad dabar išgirsiu kažką tikrai siaubingo. Numaniau tą, bet vis tiek nebuvau pasiruošusi tai protu nesuvokiamai žiniai, kurią netrukus išgirdau.

Grįždama į rūmus, visą kelią tylėjau. Vitoras, matydamas mano ūpą, nė nemėgino kalbinti. Kai rūmų kieme išsiskyrėme, pasukau ne į savo kambarį, o į nedidelę koplytėlę, kurioje paprastai sekmadieniais klausydavausi mišių. Tokiu metu, dieną, koplytėlė buvo tuščia, tik ore tebetvyrojo smilkalų kvapas. Atsiklaupusi priešais marmuru ir auksu išdabintą altorių, pakėliau akis į brangakmeniais nusagstytą kryžių su Nukryžiuotuoju ir ėmiau melstis.

Šiaip nesu labai pamaldi ir neturiu gilaus, tvirto tikėjimo dovanos. Galbūt dėl to, kad mano protas pernelyg smalsus ir linkęs kelti visokius klausimus, gal tiesiog per mažai stengiausi; kad ir kaip ten būtų, melstis man niekada nebuvo lengva.

Tačiau tą dieną aš meldžiausi, žinoma, nesklandžiai, bet iš visos širdies. Prašiau, kad Atpirkėjas apsaugotų mane nuo to neapdairiai įgyto žinojimo ar bent jau atskleistų, ką dabar su juo daryti.

Savaime suprantama, Jis man nedavė jokio ženklo. Visada pavydėjau tvirtinantiems, esą jie kaskart sulaukia atsako į savo maldas, dažnai palydimo nežemiškų kvapų, garsų ir vaizdų. Pavyzdžiui, šventoji Kotryna Sienietė, padėjusi išgydyti Didžiosios Schizmos padarytas žaizdas ir grąžinti popiežiaus sostą į Romą, pasakoja apie savo mistinę santuoką su Kristumi ir regėtas dangaus, pragaro ir skaistyklos vizijas. Didysis šventasis Tomas Akvinietis, filosofijos ir teologijos žinovas (beje, kalbama, buvęs nunuodytas), teigė visas savo žinias gavęs per Dievo apreiškimo malonę. O kur dar virtinė kitų šventųjų, kuriuos Bažnyčia kelia mums pavyzdžiu.

Aišku, aš – ne šventoji, bet dabar meldžiau, kad mane apšviestų dieviškasis žinojimas. Galiausiai, netekusi jėgų ir vilties, pakilau ir tik tada supratau, kad koplyčioje praklūpojau ilgokai – keliai degte degė it nuo karštų žarijų, ir jau atslinko vakaras. Kai išsmukau iš koplyčios, į ją vakarinėms pamaldoms jau rinkosi vienuoliai.

Parsiradau į savo kambarį, viena pavakarieniavau, nusiprausiau ir galiausiai užmigau. Vėl sapnavau tą patį slogutį, tik dar ryškiau nei paprastai. Pabudau visa drebėdama, nuo ašarų šlapiais skruostais.

Kadangi apie tolesnį miegą negalėjo būti nė kalbos, atsisėdau prie nedidelio staliuko greta lango ir likusią nakties dalį praleidau skaitydama tėvo užrašus, ieškodama kokio nors paaiškinimo, kodėl mane užgriuvo tokia didelė ir baisi našta.

Tačiau jūs, be abejo, norėtumėte išgirsti, ką toje geto mirties karalijoje man atskleidė Sofija Montefiorė.

Na gerai, bet įspėju: toks žinojimas, kaip šis, yra prakeiksmas, išplėšiantis mus iš nežinojimo rojaus, kuriame palaimingai sau gyvename nė neįtardami, kad užtenka vieno klaidingo žingsnio, ir visas mūsų ligšiolinis gyvenimas subyrės it kortų namelis.

27 Vargų gatvė (it.).

28 Rutuliukas iš kvapniųjų medžiagų, viduramžiais nešiotas kaip apsauga nuo infekcinių ligų.

7 skyrius

– Kai paskutinį kartą mačiausi su tavo tėvu, – ėmė pasakoti Sofija, – jis buvo kaip niekad prislėgtas, tiesiog kaip žemę pardavęs. Šnekėjo labai nenoriai, ir tai suprantama – žmogų nuodija ne tai, kas patenka į jį pro burną, o tai, kas pro ją išeina. – Sofija pavargusia ranka persibraukė per veidą ir, patogiau įsitaisiusi kėdėje, kalbėjo toliau: – Tu manęs, aišku, paklausi, iš kur Džovanis tai sužinojo, todėl iškart pasakysiu: jis man to nesakė, o aš ir neklausinėjau. Man tai nerūpėjo, svarbiausia – kad sužinojo.

– Ką turite omeny sakydama „tai“? – pasiteiravau. Buvau jau beveik netekusi kantrybės, maniau, ji vėl išsisukinėja. – Viešpatie, susimilk, aš vis dar nieko nesuprantu.

Sofijos paakiai buvo pajuodę, akys paraudusios, bet man į atmintį labiausiai įsirėžė jose tvyrantis nesuprantamas liūdesys.

– Atrodo, – vėl prabilo ji, – jau nepakanka vien žydų ištrėmimo iš Ispanijos ir visų tų kančių, kritusių mums ant galvų. Jo Šventenybei popiežiui to dar negana – rūpindamasis savo sielos išganymu po mirties, jis rengia ediktą, kuriuo mes būtume ištremti iš viso krikščioniškojo pasaulio, o nepaklususiųjų lauktų mirties bausmė. – Jos balsas iš pasipiktinimo darėsi vis garsesnis. – Inocentas, pasinaudodamas savo valdžia, išvarys visus žydus iš popiežiškųjų valstybių, bet neapsiribos tuo, dar ir visus karalius, princus ir kitus pakvies pasekti jo pavyzdžiu ir apvalyti visą krikščioniškąjį pasaulį nuo jį neva teršiančių žydų, griežtai to pareikalaus, netgi grasindamas ekskomunikuoti nepaklususius valdovus. Ir tarsi viso šito būtų negana, popiežius užsiundys ant mūsų tikinčiuosius, ragins juos apskritai nušluoti žydus nuo žemės. – Sofija susidėjo ant stalo rankas delnais žemyn – suvargusias, vis dar išteptas mirusios gimdyvės krauju, – ir pažvelgė į mane. – Jei šitas ediktas bus išleistas, žydų tauta bus išnaikinta.

Puikiai girdėjau, ką ji kalba, ir netgi šį tą supratau. Žydai… nelaimės… išnaikinimas… Taip, visa tai aišku. Bet, Viešpatie, atleisk, tą akimirką man rūpėjo tik viena: ką tai turi bendra su mano tėvu?

Sofijos Montefiorės tvirtinimu, toks susirūpinęs jis buvo kaip tik dėl žydams gresiančios lemties. Visai galimas daiktas. Tėvas buvo geros širdies, nors, žinant jo profesiją, tai galėjo atrodyti gan keista. Pamenu, jis išgydė paukštį sulaužytu sparnu ir paleido į laisvę, o tuo pat metu mudu, ieškodami pačių veiksmingiausių nuodų, bandėme juos su šunimis ir kitais gyvūnais.

Tarkime, tėvas išsiaiškino, kad toks ediktas rengiamas. Ir ką tokiu atveju jis būtų daręs? Perspėjęs žydus? Dabar paaiškėjus, kad draugavo su vienu iš jų, tuo dar galėjau patikėti. Bet, jei Sofija Montefiorė sako tiesą (dėl to nebuvau visiškai tikra), jis veikiausiai nuėjo daug toliau, taip toli, kad visiems, su kuo jis palaikė ryšius, netrukus gali grėsti mirtinas pavojus.

Pasak Sofijos, tėvas ieškojo būdų, kaip nunuodyti žmogų, kad jo mirtis atrodytų visiškai natūrali.

Bergždžiai mėginau kaip nors pažaboti staiga apėmusią baimę, tad tik tvirčiau susisupau į skarą. Už lango, kaip tamsūs šešėliai, stūksojo Vatikano – krikščioniškojo pasaulio citadelės – bokštai. Vaizdavausi, kad Jo Šventenybė popiežius, kurio sveikata po netikėtos tėvo mirties labai pasitaisė, dabar sau miega ramiu miegu.

Kitą dieną išsmukau iš rūmų anksti rytą, kai gatvių šlavėjai, kuriems visada atsiranda darbo turtingesniuosiuose kvartaluose, šlakstė vandeniu grindinio akmenis, ruošdamiesi tankiais šerių šepečiais gramdyti nuo jų purvą. Turėdama galvoje kardinolo įsakymą, mane lydėti priverčiau jauną sargybinį, bet nepaisiau jo prašymo leisti prieš tai informuoti vadą.

– Tam neturiu laiko, – išdidžiai pasakiau. – Jei nelydėsi, teks tau pačiam aiškintis kapitonui Romanui, kodėl buvau priversta išeiti į miestą be apsaugos.

– Ne, ne, donna, – skubiai patikino jis, kai ryžtingai išžygiavau pro vartus, ir paknopstomis pasileido man pavymui.

Visą kelią iki pat Orsinių rūmų ėjau tekina, bet pabėgti nuo savo minčių vis tiek nepavyko. Sulig kiekvienu žingsniu iš paskutiniųjų stengiausi save įtikinti, kad mano įtarimai neturi pagrindo, kad baimė – perdėta. Bet skausmas, kaskart įkvepiant į plaučius oro nudiegiantis šonkaulius ir primenantis apie užpuolimą bei man sviestą grasinimą, vertė manyti kitaip.

Žinojau, kad kardinolui bus neabejotinai raportuota apie šį mano vizitą ir apskritai apie kiekvieną žingsnį, todėl iškart pasukau į sandėlius ir pasiraitojusi rankoves kibau į darbą – ėmiau tikrinti per pastarąsias kelias dienas į rūmus atgabentas maisto atsargas. Švieži produktai man kėlė mažiau rūpesčių, nes juos labai sunku užnuodyti nepaliekant išdavikiškų kvapo, skonio ar net spalvos pėdsakų. Bet, pavyzdžiui, nedideles dozes nuodų galima paslėpti tarp mėsos išpjovų, todėl visą skerdieną būtina kruopščiai apžiūrėti. Užnuodyti vyną nepaliekant pėdsakų – taip pat labai sudėtinga, nors ir nėra neįmanoma; ar į jį ko neprimaišyta, tuoj suprastum iš skaidrumo ir aromato. Į vyną įmaišyti nuodai ištirpsta, bet nevisiškai, paprastai lieka tam tikrų drumzlių, kurias patyrusi akis bemat pastebės.

Man paranku ir tai, kad kiekvienas pirklys, tiekiantis prekes didikų rūmams, puikiai supranta, koks baisus atpildas lauktų jo ir visos šeimos, jei ant jo kristų bent menkiausias šešėlis įtarimo, jog yra kaip nors susijęs su sąmokslu nunuodyti. Bet kokiu atveju, joks sąžiningai savo pareigas atliekantis nuodytojas ar nuodytoja niekada neleis, kad jo prižiūrimiems rūmams gatavi produktai būtų perkami dideliais kiekiais, todėl dešros, kumpiai, rūkytos žuvys ir visa kita privalo būti ruošiama tik man prižiūrint. Tokiais atvejais atsargumas gėdos tikrai nedaro. Kaip ir dėl audinių. Nuodų, veikiančių ne per skrandį, o per odą, griebiamasi retai, bet jie gali būti labai veiksmingi. Kaip tik taip aš ir nunuodijau ispaną, tačiau į smulkmenas verčiau nesileisiu.

Sakyčiau, paprasčiausias būdas veiksmingai panaudoti nuodus – tai su aštriais prieskoniais įmaišyti jų į patiekalus, pavyzdžiui, į troškinį ar kokį kitą sotų patiekalą. Tie, kas gali sau leisti sočiai pietauti, tokius valgius labiausiai ir mėgsta, tad jų gaminimą būtina akylai prižiūrėti.

Tradiciškai bet kokio valgio ir gėrimo pirma duodama paragauti specialiai tam tikslui laikomiems gyvūnams. Ši procedūra man – pati nemaloniausia, todėl labai apsidžiaugiau, kai ji praėjo sklandžiai.

Patikrintos maisto atsargos užantspauduojamos ir taip laikomos, iki jų prireiks. Tuo pasirūpinau aš pati, pasitelkusi mažus gabaliukus vaško ir tėvo tam reikalui laikytą insigniją. Kai vaškinis antspaudas sulaužomas, už maisto saugumą jau atsako vyriausiasis virėjas, o už virtuvės ribų – mažordomas. Ir vargas jiems, jei kas negera atsitiktų kuriam nors iš Bordžijos šeimynykščių.

Atlikusi savo pareigas palūkuriavau iki deramos valandos ir pasiprašiau priimama madonos Adrianos – norėjau pareikšti pagarbą jai ir kitoms il harem gyventojoms. Bet jos aukštenybė, atrodo, buvo išvykusi į provinciją aplankyti draugės, o Džulija La Bella, visada mėgdavusi ilgiau pamiegoti, dar buvo neatsikėlusi, todėl sode prie pusryčių stalo sėdėjo tik Lukrecija. Išvydusi mane, ji pamojo kviesdama prisidėti.

– Eikš, Frančeska, sėskis. Labai malonu tave matyti. Nealkana?

Įsitaisiau šalia jos, lodžijos pavėsyje, priešais fontaną. Nors dar nebuvo įdienoję, oras jau buvo įšilęs. Lukrecija vilkėjo lengva dailia austa linine suknele, jai prie kojų iškišę liežuvius lekuodami gulėjo maltiečių šuniukai.

– Kas atsitiko tavo veidui? – kai atsisėdau, pasidomėjo ji ir, turbūt kad neužsigaučiau dėl klausimo, mostelėjo į dubenį su braškėm.

Neskubėdama atsakyti, išsirinkau vieną uogą ir atsikandau. Sumuštos kaktos, jei tik neliečiau, jau neskaudėjo, bet mėlynė tebebuvo matyti iš po plaukų.

Šypsodamasi pakartojau tą patį melą, kaip ir jos tėvui:

– Parkritau. – Ir, kaip visada būna meluojant, kad nepasirodytų per mažai, nesusilaikiau nepridūrusi: – Iš tikrųjų žioplai užkliuvau bėgdama. Tik niekam nesakyk.

Pastaruoju sakiniu tikėjausi užbėgti už akių tolesniems klausinėjimams.

Lukrecija suraukė dailiai išlenktus antakius. Žmonės kliedėjo dėl Džulijos grožio – ir tai suprantama, – bet Lukrecija taip pat buvo žavinga. Šitos laibos mergaitės figūra per pastaruosius kelis mėnesius jau pradėjo moteriškėti. Jos veidas buvo švelnių bruožų ir labai moteriškas, bet gražiausia puošmena – linų spalvos garbanoti plaukai, darantys ją panašią į angelą, apsuptą šviesos aureolės. Vėliau, kai Lukreciją kaltins baisiais nusikaltimais, žmonėms tai visada kris į akis.

– Neskauda? – pasiteiravo ji. Toks jos atkaklumas ateity padės jai atsilaikyti prieš užgriuvusias negandas, kai kitas jos vietoj turbūt būtų greitai palūžęs.

– Ne, nė trupučio, – patikinau ją.

– Tai gerai, – atsiliepė ji ir valiūkiškai šyptelėjusi pridūrė: – Žinau vieną paslaptį, kurią tau tikrai bus įdomu išgirsti.

Numaniau, kad Bordžijos dukteriai žinoma kur kas daugiau paslapčių nei kitoms jos amžiaus mergaitėms, ir, tiesą sakant, tikėjausi išgirsti ką nors įdomaus. Vis dėlto mane šiek tiek nustebino, kad Lukrecija pati pageidauja pasidalyti su manim paslaptimi, tarsi siūlytų paskanauti saldainio su marcipanais.

– Na, sakyk, – paraginau.

– Čezarė nori atvykti į Romą, nors tėvas liepė jam pasilikti Pizoje. Jis sako universitete nuobodžiaująs ir vis baiminasi pražiopsosiąs čionai ką nors įdomaus, tad, galimas daiktas, vis tiek atvyks, nepaisydamas jokių draudimų.

Jeigu ji būtų kalbėjusi apie ką nors kitą, o ne apie vyresnįjį savo brolį, būčiau palaikiusi tai bravūra, ir tiek. Tačiau ūmus ir bebaimis Čezarė tikrai galėjo pasipriešinti tėvo valiai ir nebijojo jo įtūžio, mat Bordžija atlaidžiai žiūrėjo į sūnaus, turinčio tapti jo įpėdiniu Motinoje Bažnyčioje, išdaigas.

Kaip visada, vos pagalvojusi, kad Čezarė bus kunigas, nesusilaikiau nenusišypsojusi. Tai, savaime suprantama, neprasprūdo Lukrecijai pro akis.

– Ką – tau mano brolis kelia juoką? – puolė kamantinėti ji.

Čezarė… Kai ateis laikas, aš papasakosiu apie jį, nors gal ir ne viską. Bet – taip, tam tikromis aplinkybėmis su juo iš tikrųjų būdavo linksma.

– Apsaugok, Viešpatie, – išsigyniau. – Mąsčiau visai ne apie tai.

– Ne, ne, – nesidavė vedžiojama už nosies Lukrecija. – Neapsimetinėk. Tu žaviesi juo, kaip ir visos.

Žaviuosi? Taip, ko gero, tai tiesa, bet kartu ir vengiu jo.

– Aš papasakojau jam apie tavo tėvą, – toliau kalbėjo Lukrecija. – Čezarė parašė, kad labai dėl to apgailestauja, bet neabejoja, jog tu puikiai susidorosi su naujosiomis pareigomis.

Viešpatie, atleisk man, bet nuo šitų žodžių išraudau. Pastebėjusi tai Lukrecija sukrizeno, tačiau po akimirkos vėl surimtėjo.

– Frančeska, juk jis iš tikrųjų ne toks jau ir baisus, ar ne? Kad ir ką apie jį kalbėtų, Čezarė geros širdies.

Jei Lukrecija turėjo omenyje, kad jo širdis stipri ir dirba kaip laikrodis, be mažiausio užsikirtimo, tada ji, žinoma, teisi. O dėl kitų dalykų, tai…

– Iš visų tavo brolių jis tikrai pats geriausias.

– Aišku, bet girdėjau, kad jis labai geras ir meilės reikaluose. Tiesa?

Dabar jūs turbūt netekote žado ir mintimis jau peršokote į ateitį, kai apie Lukreciją ir Čezarę pasklis šlykštūs gandai. Bet leiskite man jus išsyk patikinti: jie bus laužti iš piršto.

– Iš kur man žinoti… – nutęsiau.

Mano neigimas nuskambėjo neįtikinamai net mano pačios ausims, juolab kad tai iš tikrųjų buvo netiesa. Spėju, jog per pirmąjį mūsų su Čezare susidūrimą, kai jis atšoko nuo manęs it nuplikytas priminus, kad esu nuodytojo duktė, aš jam pasirodžiau esanti dėmesio vertas grobis. Esu tikra, tai veikiau bylojo apie iššūkius mėgstančią jo natūrą nei apie aistrą man. Ir kad vieną vakarą, praėjus nedaug laiko po to, kai atsisakiau tekėti už Roko, ir dėl to vis dar buvo negera ant širdies, Čezarė, manyčiau, netyčia užklupo mane bibliotekoje. Čia jau kažkelintą kartą skaičiau Dantę, kurį nepaprastai mėgstu. Priežastį turbūt jau atspėjote – norėjau bent kiek prasklaidyti sieloje tvyrančią sumaištį. Kardinolas buvo išvykęs aplankyti La Bellos ir rūmuose buvo tyku.

Čezarė tuo metu turėjo būti Pizoje. Bordžija nusiuntė jį tenai siekti mokslo aukštumų, sykiu pavedė įvertinti, kas per paukštis yra universiteto bendramokslis, Medičių giminės įpėdinis. Kiek teko girdėti, žvitraus proto Čezarė, o dar turįs gerai – labai gerai – pakabintą liežuvį, sėkmingai susidorojo su abiem užduotimis.

Čezarė kelioms dienoms parlėkė į Romą – norėjo įkalbėti tėvą pakeisti planus dėl savo ateities. Nesijuokite, o jei negalite susilaikyti, tai bent jau juokitės negarsiai, bet savo vyriausiąjį sūnų Bordžija rengė Bažnyčiai. Čezarė dar neturėjo nė septynerių, o tėvas jau išrūpino, kad jis būtų paskirtas popiežiaus notaru. Nė nenumanau – Čezarė veikiausiai irgi, – kokios būna tokio garbingo tarnautojo pareigos. Netrukus po to Čezarei buvo užrašyta Valensijos vyskupija, ir jis tapo rektorium ir arkidiakonu. Dar po kelerių metų Čezarei buvo paskirta ir turtinga Pamplonos vyskupija kartu su visa iš jos priklausančia dešimtine. Tai, kad jis dar nebuvo įšventintas į kunigus, – tik menkniekis, į kurį buvo žiūrima pro pirštus.

Tačiau Rodrigas Bordžija norėjo, kad jo sūnus šiuos įšventinimus gautų, atėjus laikui, taptų kardinolu ir galiausiai pakeistų Rodrigą popiežiaus soste. Tai, kad Čezarė savo ateitį matė visiškai kitokią, kardinolo nėmaž nedomino.

Jaunasis Bordžija atvyko ketindamas įkalbėti tėvą leisti rinktis taip trokštamą kariškio karjerą, bet, jei tikėsime virtuvės paskalomis, tėvo ir sūnaus pokalbis galiausiai baigėsi kivirču, ir Čezarė su trenksmais išlėkė nežinia kur, o grįžo jau gerokai kauštelėjęs ir kažin kokiu būdu surado kelią į biblioteką, kur kaip tik sėdėjau aš.

Įsivaizduokite mane, dar virgo intacta29, užsidariusią savo alebastriniame pasaulėlyje, kuriame, nors skaudančia širdim, buvau apsisprendusi pasilikti. Ir jį – laukinį, tamsaus gymio, trenkiantį vynu ir oda, kaip plačiojo pasaulio vėjas įsiveržusį į mano mergišką šventovę.

Ką jums papasakoti? Viską? Kaip jis prisiartino prie manęs, o jo apspangusiose akyse žybčiojo velniukai? Kaip norėjau sprukti nuo jo, bet kažin kodėl neįstengiau pajudėti iš vietos? Kaip jis atsiklaupė priešais, pakėlė mano sijonus, kaip pajutau kojas glostančias šiltas ir stiprias jo rankas, artėjančias prie ugnies, degančios manyje…

Kaip aš alpėjau iš malonumo jo glėbyje.

Kaip jis man šypsojosi ir kartojo, kad esu gražuolė, jo balandėlė, ir nenustojo kalbėjęs man švelnių žodžių net įsliuogęs į mane? Taip, įsliuogęs, nors tarnaitės tvirtino priešingai – buvau nugirdusi jas šnabždantis apie pirmąjį kartą lydintį skausmą. Pasakodamos apie tai jos iš pasibaisėjimo net baltakiavo.

Kaip po visko jis, niūniuodamas dainelę apie meilę, glostė man plaukus, pasaulis po tos naujos patirties atrodė jau kitoks, o aš jaučiausi it naujai gimusi. Būgštavimai, kad manyje glūdinti tamsa trukdys atsiduoti meilei, nepasitvirtino – tereikia tenkintis tokiu vyru kaip Čezarė, gyvenančiu vien kūniškoje realybėje, visiškai nesidominčiu mano jausmais, kaip ir aš nesidomėjau jo. Jūs, žinoma, galite prikišti, kad man trūksta moteriško jausmingumo, bet, pažinodama save geriau nei bet kas kitas, tiesiog negalėjau sau to leisti.

– Prašau, – tariau Lukrecijai, – verčiau pasikalbėkime apie svarbesnius reikalus.

Kaip ir reikėjo tikėtis, išgirdusi apie svarbesnius reikalus, ji beregint sukluso ir šalia stypsančiam tarnui mostu paliepė pasišalinti.

– Tikrai? – nudžiugo ji. – Niekas su manimi apie tokius dalykus nešneka. Juk, šiaip ar taip, aš – mergaitė, o mergaitės atseit nieko neišmano.

– Mes abi puikiai žinome, kad apie tave to tikrai nepasakysi. – Tai nebuvo vien pataikavimas – Lukrecija turėjo galvą ant pečių, ne prastesnę nei jos giminės vyrai. – Be to, tu greitai ištekėsi, o ištekėjusi moteris, nors vyrai ir nenori to pripažinti, laiko tris namų kampus.

Kai užsimindavau apie vedybas, ji paprastai visada nušvisdavo, bet šįsyk tik atsiduso.

– Jei tėvas netaps popiežiumi, bijau, kad man taip niekada ir nesuras, jo manymu, tinkamo vyro. Žinoma, taip gali nutikti ir jam tapus popiežium.

Tiesiog kėlė nuostabą, kaip atvirai vienturtė Bordžijos duktė kalba apie tėvo ambicijas, bet apsidžiaugiau, kad pati užvedė tokią šneką, nes kaip tik norėjau pakreipti pokalbį ta linkme.

– Jei tokia bus Dievo valia ir kardinolas atsisės į Šventąjį Sostą, mums visiems bus tikrai didelė laimė, – pasakiau privalomą tokiu atveju frazę ir toliau kaliau geležį, kol karšta. – Tačiau baisu net pagalvoti, kokia atsakomybės našta gula ant Šventojo Tėvo pečių.

Prieš atsiliepdama, Lukrecija išsirinko dar vieną braškę ir sučiaumojo.

– Turbūt todėl šiomis dienomis mano brangusis papà atrodo toks išsiblaškęs.

– Išsiblaškęs? – perklausiau tarsi vien tik iš mandagumo, stengdamasi neišduoti savo susidomėjimo.

Ji linktelėjo.

– Džulija sako, kad jis labai prastai miega, jei apskritai sudeda bluostą. Niekada toks nebūdavo, nieko per daug neimdavo į širdį.

– Taip, nemiga – menki juokai. O nenumanai, kas jam neduoda ramybės?

Lukrecija iš pradžių nieko neatsakė. Jau buvau beišsigąstanti, ar tik nebūsiu išsidavusi, bet kiek patylėjusi ji atsilošė kėdėje ir susimąsčiusi ištarė:

– Žinau, kad jį labai prislėgė tavo tėvo mirtis. Kai jį pasiekė ta žinia, papà kaip tik buvo čia, ir aš išsigandau, kad… Na, sakyčiau taip: tik porą kartų mačiau jį tokį įširdusį.

Nejaugi? Ar tai gali būti tiesa? Ar ji kalba apie žmogų, nepajudinusį nė piršto, kad surastų mano tėvo žudikus, jau nekalbant apie jų nubaudimą?

– Juk jam sukeltų sielvartą bet kurio tarno mirtis, ar ne? – atsargiai pasidomėjau.

– Džovanis toli gražu nebuvo paprastas tarnas, – paprieštaravo Lukrecija. – Papà patikėjo jam ne tik mūsų gyvybes, bet ir… paslaptis, kurių, manyčiau, jis turbūt nenusinešė į kapą.

Ji žiūrėjo į mane nenuleisdama akių, saulės užlietame sode spindinčių auksu. Staiga man toptelėjo, kad ne tik aš iš jos noriu išpešti kokios nors informacijos, bet ir Lukrecija – iš manęs. Ir dar: kardinolo duktė taip įvaldžiusi intrigų meną, kad man lieka tik pasvajoti.

Norėdama laimėti laiko, kad surikiuočiau mintis, pasiteiravau:

– Kas tave verčia taip manyti?

– Šiaip, tik spėju, – patikino ji. – Tiesiog papà tai labai prislėgė, nuo tada jis kaip nesavas.

– Ar ką nors sakė apie mano tėvo mirtį?

Lukrecija minutėlę dvejojo, bet galiausiai tarnui, stovinčiam kiek atokiau ir laukiančiam jos nurodymų, davė ženklą palikti mus vienas.

– Jis pasakė: Alea iacta est.

Burtas mestas. Kaip tik tokius žodžius esą ištaręs Julijus Cezaris prie Rubikono upės, ruošdamasis peržengti ją, pulti Romą ir pasiskelbti jos valdovu.

Lukrecija, gaunanti aukštuomenės damai prideramą išsilavinimą, jau kalbėjo keliomis kalbomis, taip pat ir lotynų, todėl turėjo suprasti Bordžijos žodžius, tačiau kitos il harem moterys – vargu bau. Kad ir koks buvo susijaudinęs, kardinolas nevalingai stengėsi neišduoti savo minčių.

Aš taip pat buvau gavusi išsilavinimą ir viską kuo puikiausiai supratau, bet vis tiek pasiteiravau:

– Koks burtas? Ką jis turėjo galvoje?

Lukrecija numetė maltiečių šuniukams bandelę ir gūžtelėjo pečiais.

– Maniau, gal tu žinai.

Nors mano patirtis intrigų mene buvo menka, vis dėlto suvokiau: mainais už man suteiktą informaciją privalau Lukrecijai ką nors pasiūlyti, antraip ateityje vargiai galėsiu tikėtis jos atvirumo.

Lėtai tardama žodžius, pasakiau:

– Manyčiau, tai reiškia, kad mano tėvas vykdė kardinolo pavedimą ir kažkas buvo pastatyta ant kortos.

– Tačiau kas? – susidomėjo Lukrecija ir suraukė kaktą. Regis, ji išties mylėjo savo tėvą. – Štai kur klausimas, ar ne?

O man, deja, toks klausimas jau nekilo, visos mano abejonės išsisklaidė. Tėvas rezgė neįsivaizduojamą nusikaltimą. Jis tarnavo žmogui, kurio didžiausias troškimas buvo atsisėsti į Šventojo Petro sostą. Be to, tėvui skaudėjo širdį dėl tautos, kuri, kad išgyventų, turėjo pašalinti dabartinį to sosto šeimininką, o tai buvo įmanoma vieninteliu būdu – nunuodijant.

Tėvo jau nebėra tarp gyvųjų, bet visa kita liko kaip buvę: Bordžija su savo garbėtroška, žydai, balansuojantys ant išnykimo ribos it ant peilio ašmenų, ir aš – nelaimėlė, ėmusis žygių atkeršyti už tėvą. Staiga suvokiau, kad esu stumte stumiama prie žmogžudystės, nuaidėsiančios per visą krikščioniškąjį pasaulį ir pasmerksiančios mano sielą amžinoms pragaro kančioms.

29 Nekalta mergaitė (lot.).

8 skyrius

Sugrįžusi iš Orsinių rūmų sužinojau netikėtai gavusi trumpą atokvėpį. Kardinolas išvyko į savo kabinetą kurijoje, prieš tai išreiškęs nepasitenkinimą, esą liepus pakviesti, manęs nė padujų nebuvo. Jis grįšiąs popiet ir aš privalanti būti jam po ranka – taip mane informavo Vitoras, priekaištingai purtydamas galvą.

– Jūs apgavote Jofrę, – tarė jis, turėdamas galvoje jauną sargybinį, kurį šantažu priverčiau mane lydėti. – Dabar man teks už bausmę pristatyti jį savaitę kuopti išviečių.

– Apgailestauju, – atsiliepiau be mažiausios savigraužos. – Svarbiausia, kad išėjau su palyda, argi ne?

Kapitonas tik sunkiai atsiduso.

– Frančeska, jums puikiai žinoma: kas svarbu, o kas – ne, sprendžia kardinolas. Patarčiau ateityje nedaryti jam tokių staigmenų.

Šį patarimą tikrai neprošal įsidėmėti, bet buvau tokia susijaudinusi, kad jis pro vieną ausį įėjo, pro kitą išėjo. Tokiais atvejais – sakyčiau, gana retais, – mane visada gelbsti koks nors užsiėmimas.

Todėl ir dabar stačia galva pasinėriau į dienos darbus: apžiūrėjau maisto atsargas, patikrinau antspaudus ant jų, įdėmiai apžvelgiau kasdienines pareigas atliekančius tarnus. Gal kuris atrodo keistai nervingas ar baugščiai šaudo akimis į šalis? Ar nusistovėjusioje rūmų rutinoje nematyti ko nors neįprasto? Ar nėra kokio ženklo, tebūnie ir menkiausio, kad kas nors ruoštųsi pasikėsinti į kardinolo gyvybę?

Man atliekant visus šituos darbus, rūmuose ir aplinkui patruliavo sargyba, miesto turguose, viešnamiuose, prekybos namuose ir netgi pačiame Vatikane plušėjo šnipai, šniukštinėdami ir po kruopelę rinkdami Bordžijai naudingą informaciją. Ir visa tai tarnavo vieninteliam tikslui: išsaugoti ir didinti giminės valdžią ir šlovę.

Tačiau reikia nepamiršti, kad buvo ir kitų giminių, iškilių arba dar tik siekiančių tokiomis tapti, ir kad jos nesėdėjo sudėjusios rankų. Sąjungos susidarydavo ir netrukus vėl iširdavo, it rūkai, naktį pakylantys virš Tibro, o rytą išsklaidomi saulės; šiandienos draugas rytoj lengvai galėjo tapti priešu. Roma, ta didžioji krikščioniškojo pasaulio dalis, išgyveno neramius laikus, plėšoma dviejų galingų jėgų. Vienoje pusėje buvo iš amžių glūdumos ateinantis priesakas nusilenkti Dievui ir tradicijoms, nustatytoms aukštosios dvasininkijos, kitoje – naujas, dar galutinai nesusiformavęs akstinas atsukti veidą šviesioms permainoms, kurias vieni vadino pasaulio atgimimu, kiti – grįžimu į pagonybės laikus. Mūsų žemiškuosius valdovus baisiai gąsdino bet kokie iššūkiai, galintys išklibinti jų valdžią, taigi jie mėgino užgniaužti permainas, šioms dar tik mezgantis. Bet kol kas jiems tai nepavyko, ir kova tęsėsi toliau.

Aš taip pat turėjau suvaidinti tam tikrą vaidmenį. Jau sklindant vakarinių mišių giesmėms, pasišalinau į savo kambarį kamuojama klausimo, kurio, kaip supratau, jau niekaip nepavyks išmesti iš galvos: jei tėvas norėjo nužudyti – tuo buvau tikra – popiežių Inocentą VIII, kaip jis ketino tai padaryti? Pasak Sofijos, jis ieškojo būdo, kaip nunuodyti, kad atrodytų lyg savaiminė mirtis, bet aš tokio būdo nežinojau.

Žinia, vienus nuodus aptikti sunkiau, kitus lengviau; pirmenybė nuo seno teikiama arsenui, kuriuo apnuodijus žmogų simptomai labai panašūs į maliarijos. Bet gyvename tokiais laikais, kad, šitaip sunegalavus bet kokiam iškilesniam asmeniui, iš karto būtų įtarti nuodai.

Tam reikalui labai pravarti medžiaga gaunama iš mėlynųjų kurpelių, taip pat – iš akį džiuginančių rusmenių; nuo atitinkamų dozių sustoja širdis, bet šių gėlių nuodai yra žinomi, ir bemat kiltų įtarimas. Sokrato augalo-žudiko – maudos – nuodai labai veiksmingi, bet jų išgėrusią auką prieš mirtį ištinka paralyžius ir kamuoja baisūs skausmai, tad irgi akivaizdu, kad priežastis – nuodai. Dailiųjų amarilių, kuriuos paikšės moterys naudoja akims šviesinti, nuodai prieš nugalabydami žmogų gali sukelti smarkų širdies plakimą, apnuodytasis visiškai praranda orientaciją ir panašiai.

Dabar jau turbūt suprantate, kur čia šuo pakastas? Jei siekiama tiesiog nužudyti, yra begalė būdų tai padaryti, bet nužudyti nesukeliant jokio įtarimo – visai kas kita. Galėčiau ilgai pasakoti, tačiau nenoriu pasakyti jums per daug; Dieve, sergėk mane, kad nevesčiau jūsų į pagundą.

Reikalas tas, kad, kilus bent menkiausiam įtarimui, jog popiežius mirė nesava mirtimi, dėl prastos Bordžijos reputacijos įtarimas tučtuojau kristų ant jo. Kita vertus, tai jam buvo paskutinė galimybė tapti popiežiumi, turint galvoje jo amžių, be to, kovoje dėl Šventojo Sosto jis turėjo ir kitų varžovų, ne ką silpnesnių už save. Kad ir kokius aukso kalnus būtų jiems žadėjęs mainais už paramą, vis dėlto jie nė už ką nebūtų sutikę peržengti ribų. Popiežiaus nužudymas nesiderino su jiems priimtinomis normomis.

Nors ir kaip stengiausi, mano vaizduotė nebuvo tokia išradinga ir negalėjo paaiškinti, ką tokio padarė tėvas, kad Inocentas sunegalavo, žinoma, jei tarsime, kad tai – tėvo darbas. Nors negalima atmesti, kad šitai – tik sutapimas.

Nuo kardinolo klausimų šia tema man vis tiek nebūtų pavykę išsisukti, o ir laukti ilgai nereikėjo – kardinolas grįžo tuoj po devintos valandos vakarinių mišių. (Ir vėl tos giesmės; atrodo, kunigai nieko daugiau neveikia, o tik gieda.) Nors Jo Eminencija buvo išvykęs vos kelioms valandoms, jis kaskart išlydimas ir pasitinkamas su deramu dėmesiu ir pagarba, todėl ir šįkart, vos pasigirdus jo palydos šūksniams, skelbiantiems atvykus kardinolą, visi tučtuojau išpuolė pasitikti Bordžijos.

Aš, kartu su kitais išėjusi pažiūrėti, pamačiau, kad jo nuotaika subjurusi. Į grindinio akmenis šaižiai kaukšint kanopoms, skimbčiojant pakinktams, dunksint žaibiškai išsirikiavusių sargybinių skydams ir choru pliauškiant tarnams, šeimynykščiams ir padlaižiams, kardinolas paniuręs dėbsojo į visus, rūsčiai suraukęs kaktą. Jis sviedė arklio pavadį susigūžusiam iš baimės jaunam arklininko padėjėjui ir, niekam netaręs žodžio, nušliumpsėjo į savo apartamentus.

Netrukus buvau pakviesta aš. Kai prisistačiau, kardinolas, padedamas kamerdinerio, vis dar vadavosi iš sunkios savo sutanos, todėl sustojusi kiek atokiau ir nudelbusi akis palaukiau, kol jis persirengs. Davęs ženklą kamerdineriui eiti ir leidęs sau ant kaklo uždėti šaltu vandeniu sumirkytą rankšluostį, Bordžija suniurnėjo:

– Taigi buvai susitikusi su žyde.

Tai buvo ne klausimas, o patvirtinimas, todėl linktelėjusi atsiliepiau:

– Kaip ir liepėte, Jūsų Eminencija.

Bordžija nugėrė iš taurės didelį mauką atvėsinto vyno ir linktelėjo.

– Ką iš jos išgirdai?

Mudu kalbėjomės ne vieni – kambaryje buvo ir kardinolo sekretorius, ir kamerdineris, laukdamas įsakymų, įsitempęs kaip styga stypsojo ir stiuardas Renaldas. Gal buvo ir dar kas nors, ko aš negalėjau matyti. Tokie žmonės kaip Bordžija taip įpratę kitų patarnavimais naudotis kaip savaime suprantamu dalyku, jog kartais nė nepastebėdavo žmonių, tad savo tylėjimu nedviprasmiškai leidau suprasti, kad ir kiti turi ausis.

Kardinolas davė ženklą, ir jie visi, it mostelėjus burtų lazdele, akimirksniu dingo, tiesiog išgaravo kaip vanduo ant įkaitusio akmens.

– Na, tai ką iš jos išgirdai? – pakartojo savo klausimą jis.

– Užrašų nėra. Esu tikra, kad tėvas jau prieš keletą mėnesių liovėsi patikėjęs savo mintis popieriui.

Bordžija pritariamai pakinkavo galvą.

– Ką dar ji tau sakė?

Prieš eidama pas kardinolą ilgai ir įtemptai svarsčiau, ką jam sakyti, o ką nutylėti. Neklauskite, kodėl nusprendžiau nestatyti į pavojų Sofijos Montefiorės – pati nežinau. Gal kad ji buvo tėvo bičiulė?

– Ji man pasakė, kad Jo Šventenybė ketina išleisti ediktą, raginantį ištremti iš krikščioniškojo pasaulio žydus, visus iki vieno, o nepaklususiems grės mirtis.

Numaniau, kad tai išgirdęs kardinolas nenustebs, ir nuojauta manęs neapgavo: Bordžija tik linktelėjo ir kamantinėjo toliau:

– Ką dar?

– Daugiau nieko, – atsakiau. Kad paaiškinčiau, apie ką tiek ilgai kalbėjomės su Sofija, pridūriau: – Na, ji vis šnekėjo apie tą patį.

– Ir nieko apie tai, kuo užsiėmė tavo tėvas? Apie jo pastarųjų mėnesių darbą?

– Apgailestauju, Jūsų Eminencija, bet akivaizdu, kad ji nieko apie tai nežino.

Savaime suprantama, tai buvo melas – Sofija žinojo, kokio nunuodijimo būdo ieškojo mano tėvas, ir, būdama nuovoki moteris, be vargo galėjo prieiti prie tos pačios išvados, kaip ir aš. Bet jei išduočiau tai kardinolui, Sofija jam regėtųsi kelianti pavojų – ją pasitelkęs, kas nors galėtų apkaltinti jį, kad įsipainiojo į sąmokslą prieš popiežių. Juk Sofija galėjo lengvai dingti kaip į vandenį.

Išgirdęs tokį mano atsakymą, Bordžija atrodė kaip žmogus… kaip nusivylęs žmogus, bet kartu, regis, pajuto šiokį tokį palengvėjimą, kad paslaptis vis dar slepiasi po devyniais užraktais.

Užbėgdama jam už akių, suskubau įkišti savo trigrašį.

– Jūsų Eminencija, aš vis suku galvą: iš kur mano tėvas galėjo sužinoti apie ediktą?

Ir iš tikrųjų – niekas iš popiežiaus aplinkos neaptarinėtų tokio reikalo su galingiausiu Inocento varžovu dėl karūnos.

Kardinolo garbei reikia pasakyti, kad jis buvo atviras – paaiškino iškart, neišsisukinėdamas:

– Jam pasakiau aš.

– Ar galėčiau paklausti jūsų, kodėl?

Bordžija atsilošė dideliame krėsle, ištiesė kojas ir, galima sakyti, maloniai (kardinolo asmenybei apibūdinti šis žodis tiko tik su išlyga) pažvelgė į mane.

– O tu kaip manai? – pasiteiravo.

Žinoma, Bordžija žaidė su manimi kaip katė su pele, bet ne tik – nors po jo stogu gyvenau jau dešimt metų, tam tikra prasme kardinolui vis dar buvau nepažįstama, bent jau naujajame savo, nuodytojos, vaidmenyje, todėl jis norėjo patikrinti, iš kokio molio esu drėbta.

– Veikiausiai jūs žinojote, kad mano tėvas palaiko ryšius su Sofija Montefiore, – ramiai atsakiau. (O aš – nė nenumaniau apie tai.) – Todėl nusprendėte, kad jis nebus abejingas žydų likimui ir perspės juos dėl popiežiaus ruošiamo edikto.

– O kam man juos perspėti?

Iš tiesų – kam? Bordžija tikrai neliepsnojo meile žydams. Koks jam skirtumas, gyvens jie ar mirs?

Atsakymas man toptelėjo iškart, ir aš net nusistebėjau, kaip nesusiprotėjau anksčiau, – juk tai akivaizdu. Būtina išgyvenimo, juolab gerovės, mūsų žemiškajame pasaulyje sąlyga yra valdžia. Jei netgi aš nesiskaitydama su priemonėmis stengiausi užsitikrinti kuo daugiau valdžios, kad galėčiau atkeršyti už tėvą, tai kaip toli dėl valdžios pasiruošęs nueiti toks žmogus kaip Bordžija?

– Žydai – ne elgetos, – atsakiau.

Padėtis gete buvo ne koks nors neišvengiamas skurdo, o veikiau griežtų žydų gyvenimo ir veiklos suvaržymų padarinys – jei jiems kas atrištų rankas, jie neabejotinai sugebėtų greitai prakusti.

Kad užliptų ant aukščiausio valdžios laiptelio, Bordžijai reikėjo pinigų – ir labai daug.

– Jūs pasisiūlėte paimti juos savo globon.

Sunku net įsivaizduoti, už kokią skambančiųjų sumą toji ujama tauta būtų galėjusi nusipirkti kardinolo malonę, bet neabejojau, kad tai turėtų būti dideli pinigai.

– Su sąlyga, jei aš tapsiu popiežium, – tarė Bordžija. – Priešingu atveju niekuo negalėčiau jiems padėti. O turėdamas pakankamai lėšų, popiežiaus karūną galėsiu tiesiog nusipirkti.

– Mirus dabartiniam popiežiui, – patikslinau, jausdama pareigą priminti jam menką tam trukdančią aplinkybę.

Kardinolas nusišypsojo man tarsi negabiam mokiniui, netikėtai nustebinusiam jį savo išmintimi.

– Taip, Frančeska, po Inocento mirties.

Mano delnai net sudrėko nuo jaudulio, baiminausi, kad tik neimtų drebėti balsas, todėl giliai įkvėpiau, kad nurimčiau.

– Viena – įspėti žydus dėl edikto, – pasakiau. – Bet popiežiaus mirtis…

Bordžija gurkštelėjo vyno, nusišypsojo ir tokiu pat ramiu veidu, be didelių įžangų, mestelėjo:

– O ar žinojai, kad tavo tėvas buvo converso30?

Netekau žado, tik spoksojau į. Iš pradžių net pamaniau, kad man pasigirdo. Aš, kaip niekas kitas, gerai pažinojau savo tėvą. Jis mane, vienturtę, netekusią mamos, užaugino pats vienas, įskiepijo savo pažiūras, išmokė gyvenimo tiesų ir, buvau tikra, visada buvo man atviras.

Ir vis dėlto niekada nė žodžiu neužsiminė nei apie savo bičiulystę su ta žyde ar velioniu jos vyru, nei apie troškimą išgelbėti ujamą izraelitų giminę.

Kad ir kaip ten būtų – ne, tėvas tikrai ne vienas iš jų, ne žydas, priėmęs krikščionių tikėjimą, ne koks įtarimą keliantis išverstakailis, slapčia dalyvaujantis nekrikštų apeigose ir tuo pat metu apsimetinėjantis esąs kaip visi, žodžiu, pirmas kandidatas ant laužo, kur liepsnos praryja eretikus.

– Aš netikiu jumis, – šiurkščiai šūktelėjau nepajėgdama susivaldyti po naujienos, it basliu smogusios per galvą.

Bordžija nė nemanė įsižeisti, tik patraukė pečiais.

– Kiek man žinoma, jo atsivertimas veikiausiai buvo nuoširdus. Gyvenime pasitaiko ir keistesnių dalykų. Jis gimė Milane, žydų šeimoje, bet, įsimylėjęs krikščionę, tavo motiną, dėl jos priėmė krikščionių tikėjimą. Beje, net jai mirus liko krikščionis ir tave augino tikrojo tikėjimo šviesoje. – Kardinolas prisimerkęs įsispitrėjo į mane. – Arba bent jau taip man tvirtino.

– Aš krikščionė, – skubiai patikinau jį.

Gal nepamaldi, nepavyzdinga, bet tikrai ne viena iš jų – tų svetimųjų, kaltų dėl visų mūsų nelaimių ir ligų. Tačiau šitam Motinos Bažnyčios kardinolui, atrodo, visiškai nerūpėjo, kokios aš tikybos.

– Jei jau taip sakai… – abejingai atsiliepė Bordžija. – Kad ir kas būtum, visų pirma esi savo tėvo duktė.

Kitaip tariant, jis tikėjosi, kad aš perimsiu tėvo pradėtą, bet nespėtą įgyvendinti uždavinį – padėsiu nunuodyti popiežių Inocentą. Tačiau, jei tikėti Bordžijos žodžiais (o aš nepatikėjau), tėvas tam turėjo motyvą, ko nepasakytum apie mane. Kaip žydas – nesvarbu, buvęs ar ne, – jis jautė prigimtinę pareigą išgelbėti savo tautą nuo sunaikinimo. Žinoma, mintis apie jų kančias ir žūtį man toli gražu nebuvo miela, bet tikrai neketinau dėl jų aukoti savo nemirtingos sielos.

– Puikiai suprantu, ko iš manęs tikitės, – atsakiau, o sau pagalvojau, kad kardinolas meluoja apie tėvą, kad tiesiog nori šitaip paskatinti mane veikti. – Bet ir jūs privalote suprasti: nunuodyti popiežių reikia taip, kad niekam nekiltų nė menkiausio įtarimo, jog jis mirė ne sava mirtim, antraip nepavyks išvengti pragaištingų padarinių. Aš neturiu supratimo, kaip tai padaryti, o jei ir sugalvočiau, tikrai nenoriu, kad mano siela būtų pasmerkta amžinoms kančioms pragare.

– Dėl Inocento mirties? – Atrodo, toks mano rūpestis Bordžiją pralinksmino. – Jei pasaulis neteks to ištvirkusio kvailio? O taip, dėl jo mirties raudos net angelai danguje.

Jis atsistojo ir nuėjo prie aukštų langų, žvelgiančių į upę. Lengvos užuolaidos bangavo nuo vis stiprėjančių vėjo gūsių. Vėl tvenkėsi audra, galbūt dar smarkesnė už visas ankstesnes, užgriuvusias Romą šiais neramiais, permainų kupinais metais.

Kardinolas atsigręžė į mane. Jis buvo ne supykęs, kaip maniau, o visiškai ramus, tarsi mintyse būtų galutinai kažką nusprendęs.

– Ištikimos tavo tėvo tarnystės vardan, duodu tau laiko pagalvoti, – pasakė maloniu balsu. – Gerai viską apsvarstyk, Frančeska.

Per savo kvailumą patikėjau juo. Kol nepersigalvojo, aš, tikra kvaiša, skubiai pasišalinau ir, užsidariusi savo kambaryje, ėmiau mąstyti apie šiurpią užduotį, kurią jis nori man pavesti.

30 Atsivertėlis (it.).

9 skyrius

Po kelių valandų jie atėjo manęs. Pasigirdo smarkus beldimas į duris, jos su trenksmu atsilapojo, ir aš, apdujusi nuo miego ir nesusigaudydama, kas čia vyksta, virš savęs išvydau šviesą.

– Kelkitės, sinjorina, jums reikia eiti, tuojau pat, – išgirdau pažįstamą balsą.

– Vitorai?..

– Apsivilkite, – paliepė jis, paduodamas man suknelę.

– Kodėl? – paklausiau sutrikusi iš netikėtumo ir išgąsčio.

Aš atsisakiau nedelsdama įvykdyti kardinolo įsakymą, ir dabar manęs laukia bausmė. Tačiau kokia?

Vitoras nieko neatsakė, o tik švystelėjo suknelę ir vėl pakartojo:

– Tuojau pat.

Aš paklusau. O kas man liko? Skubinama ant peties uždėtos kietos Vitoro rankos ir varoma tamsiu koridoriumi, paskui – laiptais žemyn, iš paskutiniųjų stengiausi nepasiduoti siaubui, grasinančiam visai užvaldyti mane. Už nugaros šmėkščiojo kelių mus lydinčių sargybinių siluetai. Nejau jie mano, kad galiu pabėgti? Nuo tos minties man gerklę ėmė kutenti nervingas juokas, bet delnu užsispaudžiau burną ir leidausi vedama vis žemyn.

Rūmų rūsyje, kur įrengti sandėliai, esu buvusi ne kartą, bet žinojau (nors vijau tą mintį šalin), kad po jais slypi dar gilesni rūsiai. Sklido kalbos, kad čionai netgi buvo aptikta mūsų protėvių, senovės romėnų, pėdsakų, ir dar – kad į tuos rūsius apmąstyti savo nuodėmių siunčiami kardinolo priešai.

Supratusi, kur link einame, pamėginau grįžtelėti į Vitorą, bet jis mane suturėjo.

– Apgailestauju, Frančeska, – tyliai, kad niekas negirdėtų, man į ausį šnibžtelėjo jis, – tačiau kardinolas buvo neperkalbamas.

Manęs laukia mirtis, jei pasiseks – greita. O jei ne, tada uždaryta viena kur nors tamsiame požemyje ilgai kankinsiuosi, kol mirsiu iš bado. Esu kvailė, kad išdrįsau sukryžiuoti špagas su Bordžija, apgailėtina trumparegė, tad netrukus pati šauksiuosi mirties kaip išsigelbėjimo.

Akmeninių laiptų apačioje buvo žemas koridorius, skendintis tamsoje. Vienas iš sargybinių, nešinas deglu, žengė priekyje, o kiti sekėme jam iš paskos. Kai pasiekėme siauro koridoriaus galą, prieš akis staiga atsivėrė į urvą panašus kambarys; aukštos skliautuotos jo lubos dunksojo tamsoje. Akmeninėmis rūsio sienomis sruveno vanduo, o tai reiškė, kad esame prie pat upės. Pakampėse šmirinėjo vos įžiūrimos žiurkės. Ant sienų pritvirtintuose geležiniuose stovuose įtaisyti deglai apšvietė košmarišką sceną, kurią išvydusi aš, jau ir taip prisikankinusi iš baimės, suakmenėjau ir netekau žado.

Ir kam apskritai ėmiau į rankas tą Dantės knygą? Kodėl nepasitenkinau romantiškuoju Bokaču arba vyriškuoju Petrarka? Kodėl man nepakako meistriškų Lorenco de Medičio, princo ir vizionieriaus, mirusio prieš du mėnesius – kalbama, nuo nuodų, – poemų? Kam prisireikė dėtis į galvą iš skausmo besiraitančių, amžinosioms kančioms pasmerktųjų paveikslą, kurį taip vaizdžiai nupiešė „Dieviškosios komedijos“ autorius?

Čia, Rodrigo Bordžijos kankinimų kambaryje, man prieš akis kaip gyvi iškilo „Skaistyklos“ ir „Pragaro“ vaizdai. Metaliniuose kaistuvuose ant aukštų trikojų žioravo iki raudonumo įkaitintos anglys, šalia ant stalų rikiavosi virtinė instrumentų, skirtų gležnam žmogiškosios sielos apvalkalui sukelti kuo didesnį skausmą ir kančią. Man prieš akis it kaleidoskope plaukė kankinimo suolai, kabliai, grandinės, metaliniai karstai su aštriais pasišiaušusiais smaigais, bet jie šmėkščiojo kaip pro rūką, nes aš negalėdama atplėšti akių žiūrėjau tik į vieną tašką – į ant kankinimų suolo ištemptą nuogą švokščiantį vyrą.

– Šventoji Dievo motina, gelbėk mane! Jėzau, susimilk! Šventoji Dievo motina! Jėzau!

Springdamas savo paties krauju, vyras nutilo. Jo veidas buvo virtęs dideliu ištinusiu beformiu mėsos gabalu, viršutinė kūno dalis ir galūnės – sėte nusėti gilių rėžių, pro kuriuos bolavo kaulai, kojos, rankos ir pečiai – šiurpiai išsukioti į skirtingas puses ir išklaipyti. Jis buvo ištemptas ant kankinimų suolo, muštas, degintas įkaitinta geležimi ir kastruotas; kad kankinamasis nenukraujuotų pirma laiko, pastaroji žaizda buvo negrabiai prideginta. Apkvaišęs iš skausmo ir siaubo, karštligiškai alsuodamas vyras bejėgiškai blaškėsi ant kankinimų suolo.

Vienas iš inkvizitorių pasilenkęs pakišo delnus vyrui po galva ir kilstelėjo, kad tas galėtų matyti mane.

– Pasakyk damai, – paliepė inkvizitorius. – Tai, ką prisipažinai mums.

Vitoras stumtelėjo mane į priekį. Mano kojos susipynė ir aš kluptelėjau, bet jis spėjo sugriebti mane už rankos ir sulaikyti, kad neparkrisčiau.

– Pasakyk jai, – pakartojo kankintojas, ir taip suktelėjo vyrui sprandą, kad tas net sustūgo.

– Inocentas! Tai jo darbas! Jis man liepė nužudyti tavo tėvą!

Traukiama nežinia kokios jėgos, kuriai nepajėgiau atsispirti, žingtelėjau artyn, ir manęs vos nesupykino nuo prakaito, kraujo ir šlapimo smarvės. Ką jaučiau, žiūrėdama į tą agonijos perkreiptą veidą? Negalėčiau sakyti, kad nieko, tai būtų netiesa. Žinoma, jaučiau, bet jau ne pasibaisėjimą ir gailestį, kaip prieš kelias akimirkas. Paprasti žmogiški jausmai, natūraliai kylantys išvydus tokį reginį, pasitraukė už nematomos sienos, kurią visad nešiojau savo širdyje, ir užleido vietą tamsiai, nykiai tuštumai. Jei nebūčiau buvusi tokia įsibaiminusi, toji tuštuma būtų išgąsdinusi mane pačią.

Staiga mano dėmesį patraukė šone sublizgęs auksinis daiktas. Pažvelgusi ton pusėn pamačiau, kad Vitoras man prieš akis iškėlęs laiko grandinėlę su puikiai pažįstamu medaliu.

– Rado pas jį, – pranešė jis ir įspraudė medalį man į delną.

Sugniaužusi jį saujoje, įsmeigiau žvilgsnį į tą, kuris ne taip seniai turėjo žmogišką pavidalą. Ir išgirdau savo pačios balsą, tarytum atsklindantį iš toli:

– Ar teisingai supratau? Mano tėvą įsakė nužudyti popiežius?

– Taip, taip! – sudejavo vyras. – Dėl Dievo meilės, padėk man!

Pastaruosius jo žodžius nuleidau negirdomis, nes tuo pat metu iš tamsos išniro kažkoks siluetas. Apsitaisęs purpuru ir auksu, plačiais savo pečiais užstodamas šviesą, kad net visa paskendo tamsoje, Jo Eminencija Motinos Bažnyčios kardinolas Rodrigas Bordžija šypsodamasis pažvelgė į mane.

– Padėk jam, – prabilo jis ir, ištraukęs iš po mantijos peilį, padavė jį man.

Kaip laiptais grįžau į viršų – neprisimenu. Kai atsipeikėjau, sėdėjau kardinolo kabinete, tame pat krėsle, kaip ir prieš porą valandų. Saujoje tebegniaužiau medalį – taip stipriai, kad net pabalo delnas.

Kita mano ranka buvo kruvina.

Peilis buvo dingęs.

Vitoras padavė man taurę brendžio.

– Išgerk, – paliepė jis, ir aš paklususi vienu mauku ištuštinau taurę.

Neįtikėtina – nors naktis buvo šilta, mane krėtė drebulys. Veikiausiai lauke ką tik buvo nuliję, nes terasa už aukštų langų blizgėjo mėnesienoje. Kėlė nuostabą tai, kad aš esu sukrėsta iki sielos gelmių, o pasaulyje viskas ir toliau teka įprasta vaga, tarsi nieko nebūtų atsitikę.

Bordžija sėdėjo už savo stalo – žvakių šviesoje rūstus jo veidas atrodė dar nuožmesnis – ir žaidė su nedideliu peiliuku, skirtu antspaudams atkrapštyti nuo vokų.

– Susidorojai geriau, nei tikėjausi, – prabilo jis.

Visiškai neprisiminiau, kaip parsiradau į viršų, bet puikiai atmenu paskutinius įvykius rūmų požemyje. Aš, visada labiau už viską bijojusi ir nekentusi kraujo, perrėžiau gerklę savo tėvo žudikui. Žinoma, tik vienam iš jų, ir ne pačiam pagrindiniam.

Didžioji medžioklė ir grobis manęs dar laukė ateityje.

Kaip per senovinius aukojimus, jo gyvybė raudonu upeliu išsiliejo ant kankinimų suolo, paskui nusidriekė ant akmeninių grindų ir beveik pasiekė mano kojas. Mane užplūdo pribloškiantis jausmas – pasitenkinimo ir palengvėjimo, bet tą pačią akimirką Vitoras atitraukė mane, neleisdamas ilgiau žiūrėti į to vyro lavoną, išplėšęs peilį man iš rankų numetė jį ant grindų ir, nelaukdamas kardinolo leidimo, skubiai išsivedė mane.

Kapitonas padavė man dar vieną taurę brendžio. Paėmiau ją, bet negėriau – visas mano dėmesys dabar buvo sutelktas į Bordžiją. Jis neįvertino manęs, tačiau tą patį galiu pasakyti ir apie save: niekada nebūčiau pamaniusi, kad kardinolas, siekdamas palenkti mane į savo pusę, gali nueiti taip toli.

– Aš vis tiek verčiau rinkčiausi nuodus, – atsiliepiau, stengdamasi nuslėpti širdyje kunkuliuojantį nirtulį. Bordžija ir taip pamatė per daug, tad nenorėjau atsiskleisti dar labiau.

– Koks skirtumas, – mestelėjo jis. – Kerštas yra kerštas.

Jam prie kojų gulintis kurtas pakėlęs akis žvilgtelėjo į šeimininką ir vėl padėjo galvą ant grindų. Tai buvo vienas mylimiausių kardinolo medžioklinių šunų. Savo rezidencijoje provincijoje jis laikė jų visą būrį, o čia – tik kelis numylėtinius, su kuriais niekada nesiskirdavo. Bordžija labai mylėjo gyvūnus, išskyrus tuos, kuriuos užpjudydavo šunimis per medžioklę.

– „Palikite kerštą man“, tarė Viešpats, – atsakiau.

Jei mane dabar girdėtų Rokas, tikrai apsidžiaugtų, šmėkštelėjo mintis. Bet pati negalėjau priimti šitos tiesos, bent jau tol, kol žmogus, įsakęs nužudyti mano tėvą, vis dar vaikšto šia žeme.

Kardinolas iš nuostabos kilstelėjo antakį.

– Prieš keletą minučių nedvejodama pati ėmeisi keršto.

– Dievo teisingumas mūsų laukia tik aname pasaulyje, o šiame teisingumo turime tiek, kiek patys įvykdome. – Grįžtelėjau į Vitorą. Jis susirūpinęs žiūrėjo į mane. – Jūsų Eminencija, gal mums reikėtų šį bei tą aptarti akis į akį?

Žinoma, visų pirma rūpinausi savo kailiu: kuo mažiau žmonių žinos apie tai, ko ruošiausi imtis, tuo geriau. Bet pagalvojau ir apie Vitorą – vargu ar jis norėtų turėti su tuo ką nors bendra.

Tačiau Bordžija mane ir vėl nustebino.

– Aš visiškai pasitikiu kapitonu, – tarė jis ir davė ženklą Vitorui sėstis į krėslą šalia manęs.

Tai buvo meistriškas ėjimas, turėjęs parodyti mums, kad čia visi esame lygūs. Tačiau taip toli gražu nebuvo. Vos už keleto žingsnių nuo šio plataus stalo paauksuotomis kojomis ir marmuriniu stalviršiu, rūmuose ir jų apylinkėse, kur kiekvienas sulaikęs kvapą laukdavo kardinolo mostelėjimo pirštu, tikrai niekam nebūtų kilę abejonių, kad paradui vadovauja jis.

Taigi mes trise kalbėjomės iki pat paryčių. Bordžija pabrėžė (nors man ir taip buvo žinoma), kad niekam neturi kilti nė menkiausios abejonės dėl natūralios Inocento mirties. Aš vėl pakartojau nenutuokianti, kaip tėvas ketino tai įgyvendinti, bet pažadėjau labai pasistengti ir išsiaiškinti.

– Tik ilgai neužgaišk, – tarstelėjo kardinolas. – Kurijoje galiu sugalvoti kliaučių ir kuriam laikui užlaikyti edikto paskelbimą, bet neilgam.

– O gal galite pasakyti, kiek turime laiko? – pasiteiravo iki tol tylėjęs Vitoras.

– Inocentui sunegalavus visi subruzdo sukruto ir siekia kuo greičiau išleisti ediktą, – atsakė Bordžija. – Todėl daugų daugiausia – kelias dienas.

Nuodams rasti – vos kelios dienos? Kokia nenatūrali mirtis nesukeltų įtarimo patiems įtariausiems ir budriausiems viso krikščioniškojo pasaulio žmonėms, sąmokslą įžvelgiantiems net kasdieniškiausiuose dalykuose, o ką jau kalbėti apie popiežiaus mirtį?

– Ar popiežius sunegalavo įsikišus mano tėvui? – pasidomėjau.

Bordžija papurtė galvą.

– Sunku pasakyti, bet Inocentas veikiausiai turėjo tokių įtarimų, antraip nebūtų įsakęs susidoroti su Džovaniu.

Jei tai iš tikrųjų buvo jo įsakymas. Nemanykite, kad esu paika – puikiai žinau: kankinamas žmogus prisipažins padaręs bet ką. Kaip tik dėl to, manau, kankinimas yra beprasmiškas. Bet nūnai jis itin madingas, taigi akivaizdu, kad manančių kitaip negu aš – dauguma.

Tegu vyras ir prisipažino kankinamas, vis dėlto sužinojau, kad jis tikrai dalyvavo tėvo egzekucijoje ir kad yra vienas iš mano užpuolikų. Abiem atvejais kaip užsakovą jis įvardijo popiežių. Nežinia, teisybė tat ar melas, bet, turint galvoje ir tai, ką sužinojau apie ediktą, viskas akivaizdžiai bylojo, kad gijos veda į Vatikaną. Taigi, norėdama prisikasti iki taip aukštai įsitaisiusių tėvo žudikų, be Bordžijos pagalbos niekaip neišsiversiu.

– Nesvarbu, susargdino tėvas popiežių ar ne, – prabilau vėl. – Bet kuriuo atveju, kad prieitum prie popiežiaus, reikalingas planas. Tėvo niekas nebūtų prileidęs prie popiežiaus per patrankos šūvį.

– Aš manau taip pat, – pritarė man kardinolas. – Galimas daiktas, Džovanis pažinojo kokį nors aukštas pareigas tenai einantį žmogų, galintį pagelbėti. Galbūt irgi converso.

Susilaikiau, nepuoliau prieštarauti kardinolui dėl dviprasmiškos tėvo padėties. Užuot kreipusi dėmesį į tą užuominą, visa susitelkiau į jo žodžius. O gal čia iš tikrųjų slypi tiesos grūdas? Negalėjau apsimesti, kad apie tokį dalyką girdžiu pirmą kartą. Niekam nebuvo paslaptis (na, bent jau sklido kalbos), kad žydas, apsisprendęs gyvenimą nugyventi ir mirti kaip krikščionis, dažniausiai tapdavo dvasiškiu – būdavo įšventinamas į kunigus. Todėl bet kuris kunigas, negalintis pateikti genealoginio medžio ir įrodyti, kad kelios jo giminės kartos buvo krikščionys, galėjo būti užsislaptinęs žydas.

– Esate tikras? – pasiteiravau.

Bordžija papurtė galvą.

– Ne. Manau, pati supranti – tokie žmonės linkę slėpti savo praeitį po devyniais užraktais.

Tuo galėjai nė neabejoti. Bet aš privalėjau nedelsdama rasti ir tėvo patikėtinį Vatikane, ir nuodus, kurių tėvas taip ieškojo. Ir visa tai padaryti per kelias dienas, kol dar ne vėlu – tiek man, tiek žydams.

Staiga pajutau begalinį nuovargį.

– Jau tuoj ims aušti. Man reikia apgalvoti veiksmų planą.

Galvos linktelėjimu kardinolas davė man ženklą eiti, ir aš pasišalinau. Prieš uždarydama jo kabineto duris, pro plyšį dar spėjau pamatyti, kad jis paėmė nežinia kokį dokumentą ir įniko jį skaityti. Buvo kalbama, kad genamas kokio nors tikslo Bordžija gali dirbti dieną ir naktį. Dabar tuo jau neabejojau.

Vitoras palydėjo mane iki kambario. Pakeliui sukaupusi drąsą pasiteiravau to, kas nedavė man ramybės:

– Kapitone, privalau jūsų paklausti: ar tikrai norite įsivelti į šį reikalą?

– Esu ištikimas Jo Eminencijos tarnas ir vykdau jo įsakymus.

– Puiku, bet ar pagalvojote, kas tokiu atveju bus su jūsų siela?

Kapitonas sustojo it įbestas, ir iš paskos su deglu einantis kelią pašviečiantis jaunas sargybinis vos neįsirėžė į jį. Vitoras paėmė mane už alkūnės, ir toliau žingsniavome šiek tiek atsiplėšę į priekį, kad galėtume pasikalbėti be pašalinių ausų.

– Mano siela? – Kapitonas net prajuko. – Dona, ar bent nutuokiate, kiek žmonių krito nuo mano rankos? – Man prisipažinus, kad ne, jis kalbėjo toliau: – Aš taip pat. Jaunystėje dalyvavau popiežiaus surengtame karo žygyje prieš Florenciją ir Fereros kunigaikštį, kuris buvo įžeidęs popiežių. Vėliau dėl tos pačios priežasties kariavome su Neapolio karalyste. Būtume kariavę ir su turkais, bet jie papirko Inocentą ir šis iki šiol tebesėdi jų kišenėje. Savo akimis mačiau, kaip popiežius prekiauja indulgencijomis – dalija padariusiems bet kokią nuodėmę, net šlykščiausią, nes pats yra tokių reikalų žinovas: visą gyvenimą ištvirkavo, vogė, melavo ir šventvagiavo. Todėl kuo greičiau jis stos prieš Dievo teismą, tuo bus geriau.

Dirstelėjusi per petį ir įsitikinusi, kad sargybinis laikosi pagarbiu atstumu ir negirdi mūsų pokalbio, pasidomėjau:

– Manote, Bordžija kitoks?

Vitoras susimąstė.

– Jis… praktiškas, – atsiliepė. – Šis žodis jį nusako turbūt geriausiai. Žinoma, kardinolas neabejingas gyvenimo teikiamiems malonumams, bet kas jiems abejingas? Tačiau pati matėte – vos išėjome, jis sėdo prie darbo. Toks jau jis yra, o jo šūkis: jei linksmintis, tai linksmintis, jei dirbti, tai dirbti. Mums dabar kaip tik ir reikia tokio žmogaus – ir Romai, ir krikščioniškajam pasauliui, visiems. Jis mokės visais deramai pasirūpinti.

– Jis ir anksčiau varžėsi dėl popiežystės, bet pralaimėjo, – priminiau aš.

Vitoras linktelėjo.

– Ir vėl pralaimės, jei teks ilgai laukti kitų popiežiaus rinkimų. Jei ediktas išeis, šaukštai bus po pietų, mat, kad Bordžija būtų išrinktas popiežium, jam būtinai reikia žydų pinigų.

Ir Inocento mirties.

Inocento, ant kurio, dabar visiškai akivaizdu, Bordžija nutarė užsiundyti mane – kaip medžioklinį skaliką ant kiškio.

Vitoras palydėjo mane iki kambario. Įžengusi pro duris sustojau prie slenksčio ir taip kurį laiką stovėjau žvelgdama į paskubomis paliktą sujauktą savo lovą. Išėjau iš čia būdama vienokia, o sugrįžau jau visai kitas žmogus – ne tik dėl to, kad kitam žmogui gyvybę atėmiau nužudydama jį savomis rankomis, o ne pasitelkusi nuodus, bet ir kad pamačiau visai kitokį savo veidą.

Kol tėvas dar buvo gyvas, buvau mylinti dukra, mus siejo bendri interesai, mokiausi iš jo, galiausiai net pralenkiau jį savo sugebėjimais, bet visada buvau jo, viengungio, paguoda, o jis – mano gynėjas, saugantis nuo žiaurios gyvenimo tikrovės. Netekusi tėvo gyvenau kerštu, ir tai buvo savaime suprantama mano, dukters, pareiga. Tačiau šiąnakt pralietas kraujas manyje pažadino nežinia ką kita.

Ispaną nužudžiau iš reikalo – kad gaučiau nuodytojos pareigas, kurios teisėtai man priklausė. O perrėždama gerklę tam vyrui, paguldytam ant kankinimų suolo, jaučiau malonumą. Jei tik būtų įmanoma, nužudyčiau jį dar kartą. Švystelėjus patogiai suimtam peiliui, paskui čiurkšle pasipylus kraujui, staiga pajutau savyje galią ir keistą, iki tol dar nepatirtą ramybę. Regėjosi, kad jei iškart po to būčiau užmigusi, manęs tikrai nebūtų kamavęs slogutis.

Apnikta tokių minčių puoliau prie dubens, stovinčio ant stalo šalia lovos. Vanduo jame buvo seniausiai atvėsęs, bet aš, pati to nejausdama, ėmiau šveisti kraują sau nuo rankos, tryniau tol, kol oda paraudo ir ėmė dilgsėti. Bet nesvarbu. Pirštai, taip džiugiai gniaužę peilio kriaunas, niekada daugiau nebus švarūs. Jokios maldos ir nuodėmių atleidimai nenuplaus nuodėmės, kurią aš sava valia ketinau padaryti.

„Burtas mestas“, sakė kardinolas. Tas pats pasakytina ir apie mano sielą: ji taip pat bus įmesta į pragarą ir pasmerkta amžinoms kančioms.

Keistas dalykas – suvokus, kad esi jau pasmerktas, baimė staiga išgaruoja, dingsta abejonės, apima neįprastai pakili nuotaika, lyg būtum išsilaisvinęs. Šitaip jausdamasi žengiau pro duris į auštantį kruviną naują Romos rytą.

10 skyrius

Kai pasirodžiau vaistinėje, Sofija perrišinėjo žaizdą kažkokio senio kojoj. Nuo praėjusio karto čia, atrodo, niekas nebuvo pasikeitę – išsirikiavusi prie durų laukė pagalbos tokia pat ilga sergančiųjų ir mirštančiųjų eilė, priešais vaistinę ant šaligatvio gulėjo krūva lavonų.

Pakėlusi galvą ir išvydusi mane Sofija davė ženklą eiti į jos darbo kambarį vaistinės gale.

– Jei norite, galite palaukti manęs lauke, – pasiūliau Vitorui, nes buvo aišku kaip ant delno, kad jo akivaizdoje Sofija nebus su manim atvira.

Jis linktelėjo ir, metęs į mane greitą žvilgsnį, tarsi primindamas, kad neprarasčiau budrumo, nužygiavo užimti savo posto prie durų, prieš tai man įdavęs atsineštus vaistus.

Aš patraukiau į galinį kambarį, kurį nuo pagrindinės patalpos skyrė siena. Čia stovintis iškleręs stalas buvo užverstas įvairiausiais reikmenimis, bet ant jo dar buvo likę laisvos vietos – kaip tik mano nešuliui.

Padėjusi daiktus, naudodamasi proga atidžiau apsidairiau aplinkui, nes per ankstesnius apsilankymus tam neturėjau laiko.

Pamačiau, kad, nepaisydama nežmoniškų sąlygų, Sofija vis dėlto sugebėjo palaikyti tvarką ir švarą. Viskas buvo tvarkingai išdėliota po atskiras lentynėles: kremai, tepalai ir balzamai vienoje lentynoje, piliulės ir medicininės žvakutės – kitoje, dar toliau – medžiagos vaistams gaminti. Čia buvo ir pagrindiniai chirurginiai instrumentai – skalpeliai, pincetai, įrankiai žaizdoms prideginti ir panašiai, taip pat puikios medicininės svarstyklės. Kitaip tariant, nesitikėjau, kad paprasta vaistinė gali būti taip gerai aprūpinta.

Man stovint ir stebintis, prasivėrė galinės durys ir vidun galvą kyštelėjo Bendžaminas.

– Sinjorina! – Jis šypsodamasis pamojo man ir pakvietė: – Viene, prego.31

– Kas yra, Bendžaminai? – pasiteiravau, bet jis tik dar sykį pamojo ir dingo už durų.

Susierzinau. Ko jis nori ir kodėl įsivaizduoja, kad lėksiu vos jam pamojus? Aš neturiu laiko vaikų žaidimams. Ir vis dėlto nusekiau jam iš paskos.

Tačiau netrukus įsitikinau, kad jis – nuovokus vaikis, nes, vos spėjau peržengti vaistinės slenkstį ir atsidurti alėjoje, kažkas sugriebė mane iš nugaros ir užmaukšlino ant galvos gobtuvą. Ūmai mane apgaubė tamsa, o atmintyje tučtuojau iškilo neseniai patirto užpuolimo vaizdai. Kaip pašėlusi puoliau priešintis, jau žiojausi šauktis pagalbos, bet, nespėjus praverti burnos, buvau įgrūsta į kažkokį kietą vežimą, virš galvos uždaromas trinktelėjo sunkus medinis dangtis, ir staiga pasijutau kažkur ridenama.

Kelias minutes vis mėginau rankomis ir kojomis įsiremti į medį, bet tai buvo bergždžias darbas. Netrukus supratau, kad esu didžiulėje statinėje nuo raugintų agurkų. Nors agurkų ir nebuvo, matyt, juos išėmė ką tik, nes lentos trenkė sūrymu. Kad nesupykintų, kvėpavau pro burną ir iš paskutiniųjų mėginau laikytis, kad riedant statinei nesidaužyčiau į jos sienas. Pamėginau nusitraukti nuo galvos gobtuvą, bet paaiškėjo, kad jis stipriai apsuktas man aplink kaklą ir nugaroje surištas į mazgą.

Kelionė nebuvo tolima, bet man regėjosi, jog tęsiasi visą amžinybę. Galiausiai statinė nudardėjo laiptais (mano mėlynių kolekcija pasipildė dar keliomis) ir, kaip spėjau, sustojo kažkokiame rūsyje.

Dingtelėjo, kad, galimas daiktas, Dievas suteikė man malonę ir mirsiu nespėjusi padaryti mirtinos nuodėmės. Kad ir kas manęs laukia, pasistengiau suimti save į rankas. Statinės dangtis buvo nukeltas, ir stiprios rankos be ceremonijų, kaip ir pirma, ištempė mane lauk ir nubloškė ant kėdės. Po akimirką trukusios tylos nuskambėjo vyriškas balsas:

– Ko tu nori?

Ko aš noriu? Klausia taip, tarsi čionai būčiau atkeliavusi savo noru, o ne atgabenta prievarta. Iš kur jis ištraukė, kad aš ko nors noriu?

Tiesa, turėjau vieną norą, už kurį manęs laukė amžinos pragaro kančios. Kaip jau minėjau, toks žinojimas tarsi išlaisvino mane, todėl atsakiau:

– Atkeršyti už tėvą.

Nors gobtuvo slopinamas balsas aidėjo kaip iš po žemių, vis dėlto mano žodžiai nuskambėjo gana aiškiai. Laukiau, ką į tai atsakys vyras.

Kurį laiką tvyrojo tyla, paskui kažkas atrišo ir nusmaukė man nuo galvos gobtuvą. Per tą laiką akys jau buvo spėjusios apsiprasti su tamsa, todėl dabar mirksėjau nuo blankios šviesos, besiskverbiančios pro rūsio langus.

– Ji bent jau neišsisukinėja, – ištarė kitas vyriškas balsas, ir aš supratau, kad rūsyje yra ir daugiau žmonių. Ir tikrai pasienyje, kur nesiekė šviesa, dunksojo keli tamsūs šešėliai, tik negalėjau įžiūrėti veidų.

– Arba laiko mus tuščia vieta, todėl nemato reikalo išsisukinėti, – mestelėjo pirmasis vyras ir karčiai nusijuokė. – Ar ne, nuodytoja? Gal tavo akyse esame niekas, tad neverta aušinti burnos?

– Negaliu pasakyti, verta ar neverta, – atšoviau. – Nes nežinau, kas jūs tokie.

– Mes – žydai, – atsiliepė antrasis vyras. – Jau vien dėl to verta mūsų nekęsti, tiesa?

Jo žodžiuose buvo tiesos. Nuo pat vaikystės tik ir girdėdavau: „Žydai padarė tą… žydai padarė aną…“ Apie juos buvo kalbama apibendrintai, esą visi jie, be išimties, paženklinti ta pačia kaltės žyme, visi įsipainioję į sąmokslą ir todėl nusipelno vienodos lemties. Tačiau žinia, kad tėvas galėjo būti vienas iš jų, privertė mane kitaip pažvelgti į juos.

– O ko jūs norite? – pasiteiravau mėgindama nuslėpti sutrikimą.

– To paties, ko ir tu, – atsakė pirmasis vyras ir išėjo į šviesą.

Jis buvo jaunas, vos pora metų vyresnis už mane, aukštas ir pečiuitas. Tamsūs garbanoti plaukai, ryškūs veido bruožai darė jį panašų į ispaną, bet tai buvo žydas, ir, beje, labai gražus. Nustebau taip, kad išpūtusi akis įsispoksojau į jį.

– Kas tu toks? – pasidomėjau.

Jaunuolis įsitaisė ant kėdės priešais. Iš arti jis atrodė it nužengęs iš Botičelio paveikslo: vaiskios akys, tvirtas kūnas – visa spinduliavo grožiu. Be Dantės, aš žavėjausi ir Botičeliu. Prieš keletą metų jis iliustravo pirmąjį spausdintą „Dieviškosios komedijos“ leidimą, tuo užrūstindamas Bažnyčią. Vis dėlto niekas rimtai nemano, kad tas išradimas – spausdinimo mašina – kada nors pakeis rankraščius, nors ir įnešė tam tikrų įdomių naujovių. Bet aš nukrypau į šalį… Man taip visad nutinka, kai jaudinuosi, o šiuo atveju dėl to buvo kaltas gražuolis žydas.

– Aš esu Deividas ben Eliziras, – prisistatė jis. – Dovanokit, sinjorina Džordano, už nepatogumus, bet mes turime būti atsargūs.

– O kaip dėl to, kad manęs išvilioti atsiuntėte vaiką? Apie jį nepagalvojote?

Kai baimė atslūgo, griebiausi seno išbandyto ginklo – puolimo.

Tokio akibrokšto ben Eliziras iš manęs nesitikėjo ir akimirką atrodė sutrikęs, bet, reikia pripažinti, greitai atsitokėjo.

– Iš kur toks rūpestis dėl žyduko? Sinjorina, jūs mane stebinate.

Vos prieš porą dienų tą patį išgirdau iš Bordžijos – prieš apsispręsdamas, ar palikti mane gyvą, kardinolas pasakė lygiai tą patį. Galbūt likimas ir dabar bus man maloningas?

– Malonu girdėti, – atšoviau. – Bet dar nepaaiškinote man, kodėl esu čia.

Vis dėlto šį tą nutuokiau. Net jei tėvas buvo žydas, kuo aš vis dar abejojau, vargu ar jie norės prisidėti prie manęs keršijant už jį, ypač tokiomis žūtbūtinėmis aplinkybėmis, kai ant kortos pastatytas visos tautos likimas. Vadinasi, lieka tik viena priežastis. Sulaikiusi kvapą laukiau, ką jie pasakys. Gal pats dangus suvedė mus bendram tikslui?

Ben Eliziras prisitraukė kėdę arčiau manęs ir pusbalsiu tarė:

– Juk žinai apie ediktą, kurį ketina išleisti Inocentas. Jokiu būdu nevalia leisti, kad taip atsitiktų. – Jo veidas tapo rūstus. – Jau ir taip daug žydų mirė, miršta ir dar mirs. Kol rabinai ir pirkliai drebina kinkas, tas pamišėlis išgalabys mus visus.

Aš supratau, ką ben Eliziras turėjo omeny: geto vyresnieji nenori atvirai kovoti prieš Inocentą. Geriausiu atveju jie pasiruošę sudaryti sandėrį su Bordžija. Bet argi galima juos už tai smerkti? Jei kas bent įtartų, kad žydai svarsto apie popiežiaus nužudymą, baisų nusikaltimą, ant jų tučtuojau būtų užsiundyta visa pragaro šunauja, ir Romoje neliktų nė vieno gyvo žydo – nei vyro, nei moters, nei vaiko. Negana to, visą krikščioniškąjį pasaulį užlietų tokia kraujo banga, kokios žmonija dar nėra regėjusi.

Kita vertus, Inocentui išleidus ediktą, padariniai iš esmės būtų panašūs. Ben Eliziras ir kiti, savo veidus tebeslepiantys tamsoje, tai puikiai suprato.

– Yra tik vienas būdas tam sutrukdyti, – tariau.

Mes pažvelgėme vienas į kitą. Manyčiau, abu gerai supratome, kokį šiurpų nusikaltimą planuojame, tebūnie kiekvienas – dėl savų priežasčių. Nors, spėju, tai sugalvojome anaiptol ne pirmieji.

– Gal žinai, ką pastaruoju metu veikė mano tėvas?

Ben Eliziras grįžtelėjęs kažkam pamojo, ir iš tamsos išniro Sofija. Nepasakyčiau, kad tai mane labai nustebino. Akivaizdu, kas nors juk turėjo pranešti apie mane ben Elizirui ir jo bendrams.

– Tikiuosi, labai neužpykai, – prabilo ji. – Negalėjome rizikuoti ir priimti tavo pagalbos, prieš tai neįsitikinę tavo ketinimų rimtumu.

Ji įsitaisė ant kėdės šalia manęs, ir dabar jau trise sėdėjome sukišę galvas nedideliame tamsos aprėžtame šviesos rate. Norėjau nutaisyti nepatenkintą miną, kad ji vedžiojo mane už nosies, bet įvykiai vijo vienas kitą, ir tokioms smulkmenoms neliko laiko.

– Jau pasakojau, kad Džovanis ieškojo nuodų, mirtis nuo kurių atrodytų visiškai natūrali. – Kai galvos linktelėjimu patvirtinau tai jau girdėjusi, Sofija kalbėjo toliau: – Pati turbūt žinai, kad ligų priežastys mums kol kas yra paslaptis. Kilus maro epidemijai kai kurie žmonės užsidaro namuose ir nekelia lauk kojos, bet ir jie gali susirgti ir numirti, lygiai kaip ir visi kiti. Kai kurie sprunka į provinciją. Daliai pasiseka išvengti maro, bet dalis žmonių suserga. Taip pat yra ir su kas vasarą siautėjančia karštine, ir su raupais: vienus liga nusineša į kapus, kiti apanka, lieka subjaurotais veidais, bet yra ir tokių, kuriuos bėda aplenkia, ir niekas negali paaiškinti kodėl.

– Dievo valia… – tarstelėjau aš, bet Sofija tik papurtė galvą.

– Galima tvirtinti, esą tai Dievo valia. Tačiau kokia iš to nauda? Tokiu atveju bet koks tyrinėjimas – beprasmis. Džovanis tikėjo, tikiu ir aš, kad, pasitelkę Dievo mums duotą protą, esame pajėgūs išsiaiškinti, kaip pagelbėti sau. Štai tikroji Dievo valia.

Tai buvo bauginanti mintis. Didysis šventasis Augustinas mokė, kad Dievas žmogų apdovanoja laisva valia. Tačiau taip pat – kad kiekvieno žmogaus likimas jau nulemtas iš anksto. Argi žmogus turi teisę rinktis, jeigu Dievas suplanavo iš anksto? Bet jeigu žmogui neleista rinktis, ar sąžininga reikalauti iš mūsų atsakyti už savo nuodėmes?

Štai į kokį užburtą ratą mes, krikščionys, patenkame siekdami pažinti tai, kas nepažinu.

Verčiau jau susitelkti į žemiškesnius reikalus.

– Ir kur tėvą atvedė jo tyrinėjimai? – pasiteiravau aš.

– Jis priėjo prie išvados, kad tiesioginis kontaktas su ligoniu, jau segančiu tam tikra liga, padidina tikimybę ja užsikrėsti. Bent jau daliai žmonių.

Tai atrodė savaime suprantama. Daugelis gydytojų, kunigų ir kitų žmonių, įtarę užkrečiamą ligą, be dosnaus atlygio nė nesiartina prie ligonio, ir netgi gavę užmokestį savo pareigą atlieka paskubomis ir pasišalina. Šiuo požiūriu Sofija tikrai buvo išimtis.

– Sergančio žmogaus prie popiežiaus tikrai niekas neprileis, – toliau dėstė ji. – Todėl tavo tėvui reikėjo rasti būdą, kaip apkrėsti patį Inocentą.

– Ar jis rado tokį būdą?

Sofija dvejojo taip ilgai, kad net ėmiau abejoti, ar apskritai sulauksiu atsakymo, bet galų gale ji tarė:

– Jis manė, kad užkrėsti kitą žmogų galbūt pavyktų per kraują.

– Kodėl būtent per kraują? – pasidomėjau. – Juk vienodai svarbūs visi keturi organizmo skysčiai?

Aš buvau mokoma kaip tik taip. Pirmą kartą tokią mintį dar senovės Graikijoje išdėstė Hipokratas, o vėlesniais laikais gydytojai tai tik patvirtino.

– Visuotinai priimta manyti šitaip, – sutiko Sofija. – Nuo kraujo, tulžies, juodosios tulžies ir flegmos – kiekvienas skystis vaidina tam tikrą vaidmenį – priklauso žmogaus temperamentas ir savijauta. Pavyzdžiui, per daug tulžies turintis žmogus linkęs užsiplieksti kaip degtukas, o dėl juodosios tulžies pertekliaus bus mieguistas ir irzlus. Visi keturi organizmo skysčiai daro įtaką kūnui, nors ir skirtingą.

– Kodėl tada tėvas pasirinko vien kraują?

– Nes tai buvo didžiausia mūsų viltis prisikasti iki Inocento, – atsiliepė ben Eliziras. Piktdžiugiška jo veido išraiška bylojo, kad man tikrai nepatiks tai, ką tuoj išgirsiu. – Jau porą metų jūsų popiežius mėgina išsaugoti savo sveikatą ir atitolinti mirtį žįsdamas žindyvių krūtis.

Tokios kalbos jau buvo pasiekusios mano ausis, apie tai žinojo ir visi kiti Romos gyventojai. Šiam miestui gandai buvo reikalingi kaip oras, jie buvo mūsų sportas, pramoga, darbo įrankis, ginklas ginantis ar puolant, o kartais net vienintelė gyvenimo prasmė.

Tačiau ben Eliziras kalbėjo toliau:

– Pastaruoju metu Inocentui vien žindyvių pieno nebeužtenka. Jam prisireikė kraujo, ir tik jaunų berniukų.

Turiu jums pasakyti, kad ši žinia manęs, deja, nepribloškė. Žmonės pasiruošę padaryti bet ką, kad tik išvengtų giltinės dalgio, ir kuo galingesnis žmogus, tuo keistesnių priemonių jis griebiasi. Aš pati pažinojau tokių, kurie pietums valgydavo naujagimių placentą, rydavo auksą ar griebdavosi dar ko nors, kas, mano manymu, veikiau netgi pagreitindavo jų mirtį.

– Ar girdėjai apie cantoretti32 mokyklą Vatikane? – pasiteiravo Sofija.

Mane, kaip ir kitus, buvo pasiekę tik gandai. Kalbėta, esą Vatikano chorvedžiai perėmė iš Bizantijos madą kastruoti berniukus, turinčius gerą klausą; po šios procedūros balsas neva išlieka ypač švarus ir minkštas, ir skamba it angelų muzika.

Toji mada buvo vertinama labai prieštaringai: visų pirma dėl to, kad Vatikano chorvedžiai nusižiūrėjo ją iš svečių šalių (tai labai paplitę musulmonų kraštuose), be to, tai prieštaravo Dievo valiai. Juk žmonės turi būti vaisingi ir daugintis. Be to, daugeliui vyrų mintis apie tokį dalyką kėlė kraują stingdančią baimę.

– Ką turite omeny? – paklausiau neišsiduodama, kad žinau ne daugiau nei kiti Romos gyventojai.

– Dalis berniukų, tėvų nuvestų į tą mokyklą, buvo atrinkti visai kitam tikslui. Pastarąjį Inocentas vadina daug svarbesniu, – paaiškino Sofija.

– Atitolinti mirtį? – spėjau aš.

Ben Eliziras linktelėjo.

– Tie berniukai palikti nekastruoti. Popiežius veikiausiai baiminasi, kad nuo kastratų kraujo gali sumažėti jo paties vyriška galia, kad ir kiek jos likę. Bet tik nedaugelis tų berniukų išgyvena po… procedūrų.

– Kodėl?

– Matyt, jiems per dažnai nuleidžia kraują, – paaiškino Sofija. – Vienaip ar kitaip, tavo tėvui kilo mintis pakeisti tų berniukų kraują mirštančio ligonio krauju. Jis tikėjosi, kad ir popiežius tokiu atveju susirgs ir mirs.

– Jis iš tikrųjų mėgino tai įgyvendinti? – pasidomėjau.

– Nežinia. Kaip jau minėjau, nenorėdamas į tai velti mūsų, Džovanis nutraukė bet kokius ryšius. Tačiau Romoje visada pilna ligonių, todėl užkrėsto kraujo jis galėjo gauti ir kitur. Kas žino, gal jam net pavyko rasti būdą, kaip slapta pakišti jo Inocentui.

– Maždaug tuo metu popiežiaus sveikata išties pablogėjo, – priminė ben Eliziras. – Deja, sunku pasakyti, ar tai buvo tavo tėvo pastangų rezultatas. Kad ir kaip ten būtų, Inocentas išsikapstė.

Tas tiesa – jis vis dar gyvas ir, jei tikėtume gandais, sklandančiais Romos gatvėse, sparčiai sveiksta.

– Ką jis daro su tuo krauju? – pasiteiravau. Sukau galvą, kokiu būdu tėvas galėjo įmaišyti į jį užkrato. Ir ar galima būtų sugalvoti dar gudriau.

– Geria, – atsakė ben Eliziras. – Turbūt tiki, kad Dievas kraują paverčia vynu. – Ir nusikvatojo.

Jam pritarė keli tamsoje veidus vis dar slepiantys vyrai. Mintis, kad Šventasis Tėvas, viso krikščioniškojo pasaulio ganytojas, dalyvauja tokioje Šventųjų Mišių parodijoje, gal būtų pralinksminusi ir mane, bet aš galvojau apie tuos berniukus, ir juokas manęs neėmė.

– Kas jam tą kraują ruošia?

– Veikiausiai jo gydytojai, – paaiškino Sofija. – Išsyk užbėgsiu už akių kitam tavo klausimui: tarp jų nėra nė vieno žydo. Inocentas neprisileidžia artyn nei žydų, nei musulmonų.

– O kaip dėl conversi? – pasidomėjau prisiminusi Bordžijos žodžius.

– Tai – kitas reikalas, – pripažino ben Eliziras. – Žinoma, kalbų sklinda visokių, bet ar Vatikane tikrai yra bent vienas converso – nežinia.

– Jūs apie tai vargu ar sužinotumėte.

Kiekvienas converso bijo, kad neišaiškėtų jo kilmė, todėl kaip ugnies vengs bet kokių ryšių su žydais. Jei mano tėvas – irgi converso (kuo aš vis dar negalėjau patikėti), tai jis buvo išimtis. Tada suprantama, kodėl su juo buvo susidorota, nors man ir baisu apie tai galvoti.

Kurį laiką visi tylėjo.

Aš mąsčiau apie tai, ką išgirdau ir kaip galėčiau tuo pasinaudoti savo tikslui pasiekti.

– Ar padėsi mums? – tyliai paklausė Sofija.

Nė akimirkos nesvyruodama, aiškiai ir nedviprasmiškai išpyškinau:

– Ne, apie tai negali būti nė kalbos.

31 Prašau, ateikite (it.).

32 Dainininkas kastratas, kuriam vaikystėje pašalintos sėklidės (it.).

11 skyrius

Tai buvo įžūliausi, o gal ir kvailiausi mano kada nors pasakyti žodžiai, arba galbūt ir tokie, ir kitokie vienu metu. Net kai žaidžiau va banque su Bordžija, norėdama būti paskirta nuodytoja, nebuvau nuėjusi taip toli.

Ben Eliziras, Sofija ir kiti buvo atsidūrę beviltiškoje padėtyje ir balansavo ant pražūties ribos. Dabar aš žinojau tiek daug dalykų, kad jie turėjo visišką teisę laikyti mane mirtinu pavojumi sau. Ir jei jiems dar nedingtelėjo mintis neišleisti manęs iš šio rūsio gyvos, tai neabejotinai dingtelės.

Tačiau kito pasirinkimo neturėjau.

– Jums aš nepadėsiu, – paaiškinau. – Šitas reikalas pernelyg delikatus, kad būtų galima patikėti jums. – Jiems jau šokant prieštarauti, pridūriau: – Tačiau leisiu jums padėti man.

Kitomis aplinkybėmis gražuolio ben Eliziro veido išraiška būtų mane prajuokinusi. Tą akimirką pamačiau, kad jiedu su Čezare turi vieną panašumą – abu nepratę iš moters išgirsti „ne“.

O Sofiją toks mano noras, regis, pralinksmino.

– Vadinasi, vadovauti turėtum tu?

– Manau, taip, – atsakiau be užuolankų. – Vatikane jūs neturite savo žmogaus. Ir rasti nepavyktų. Bet kaip tik toks žmogus – mūsų sėkmės raktas. Be to, jūsų nepalaiko netgi saviškiai. – Apvedusi ranka rūsį, pridūriau: – Priešingu atveju mums nebūtų reikėję susitikti tokioje vietoje.

– Nesvarbu, kas ką mano. Rabinai tiki, kad išsigelbėjimą jiems pavyks išmelsti, pirkliai – kad nusipirkti, o tu… – prabilo ben Eliziras, bet Sofija jį pertraukė.

– Deividai, ji sako tiesą. Verčiau padėkotum, kad apskritai to imasi. Negalime gaišti laiko tuščioms kalboms. – Tada pasisukusi į mane pasiteiravo: – O tu jau pasiruošusi veikti?

– Ne, – atsakiau. – Dar ne. Aš nė nežinau, ar tėvas Vatikane turėjo bendrininką. Reikia išsiaiškinti, ar toks apskritai buvo, o jei taip, įkalbėti jį mums pagelbėti.

Kaip tai padaryti, kol kas nenutuokiau, bet nutylėjau.

– Turime labai mažai laiko, – priminė ben Eliziras. – Ediktas gali išeiti bet kada.

– Turime vos porą dienų, o gal ir mažiau, – pranešiau. – Bordžija aiškiai davė man tai suprasti.

Sofija ir ben Eliziras susižvelgė. Mačiau, ši žinia juos pribloškė.

– Kalbama, kad kardinolas viską žino, – vėl prabilo ben Eliziras. – Juk jam tikrai nebūtų sunku išsiaiškinti, koks žmogus iš Vatikano veikė išvien su tavo tėvu.

– Patikėdamas man tokį reikalą Bordžija jau ir taip labai rizikuoja, – atsakiau.

Visa, ką žinojau apie kardinolą, bylojo, kad jis ne tik negailestingas savo priešams, bet ir apdairus – abi šios savybės ir leido Bordžijai iškilti iki aukštumų, nuo kurių iki viso krikščioniškojo pasaulio valdovo sosto – tik vienas žingsnis.

– Jis daugiau nesikiš, – pridūriau. – Nepuoselėkite tuščių vilčių. Jei įkliūsime, jis pats atiduos mus sudraskyti vilkams.

– Iš Motinos Bažnyčios kardinolo to ir tegali tikėtis, – pašaipiai mestelėjo ben Eliziras.

Taip, tikra tiesa. Jei, leidęsi į tokį mirtinai pavojingą žygį, norime išnešti sveiką kailį, teks kliautis vien savo jėgomis. Tačiau reikia žvelgti tikrovei į akis: bus didelė sėkmė, jei bent vienas iš mūsų apskritai liks gyvas.

Jau buvau besižiojanti tai pasakyti, bet laiku prikandau liežuvį. Nors Sofija, ben Eliziras ir kiti degte degė ryžtu, vis dėlto dabar turbūt jaučiasi it kokiame košmariškame sapne, iš kurio niekaip negali pabusti: kur tik pažvelgsi, viešpatauja giltinė ir neviltis, o horizonte tvenkiasi niūrią ateitį pranašaujantys tamsūs debesys, todėl nenorėjau dar labiau aitrinti jų žaizdų.

– Sofija, nors laiko turime nedaug, gal galėtumėte pamėginti išsiaiškinti, koks kraujas tam tiktų labiausiai? – pasiteiravau. – Tai padidintų mūsų šansus.

– Galiu pamėginti, nors, atvirai šnekant, nė neįsivaizduoju, kaip tai padaryti.

– Tiesiog darykite, ką galite, o aš, savo ruožtu, irgi prisidėsiu.

Jei koks nors žmogus kada nors anksčiau būtų man pasakęs, kad vieną dieną iškilmingai duosiu žydei tokį pažadą, būčiau palaikiusi jį bepročiu, bet dabar štai jis ėmė ir nuskambėjo man iš lūpų.

– Jums metas grįžti, – priminė ben Eliziras ir pakilo atidaryti man durų. Atsistojau ir nusekiau jam iš paskos.

Kai vėl išėjau pro pagrindines vaistinės duris, Vitoras vis dar kantriai budėjo prie jų, o Bendžamino nebuvo nė padujų.

– Jau buvau pradėjęs nerimauti, – tarė kapitonas. – Apie ką jūs tiek laiko kalbėjotės?

Jis suraukė nosį ir aš susivokiau, kad nuo manęs turbūt trenkia raugintais agurkais.

– Reikėjo daug ką aptarti, – atsakiau sausai ir kreipiausi į Sofiją: – Kai jau turėsiu naujienų, vėl jus aplankysiu.

Sofija linktelėjo ir paėmusi mane už rankos tyliai sušnabždėjo:

– Telydi tave Dievas, Frančeska. Tu esi jo išrinktoji ir palaimintoji pasaulio teisuolė.

Nesupratau, ką ji turėjo galvoje, bet šie jos žodžiai vėl priminė man šventąjį Augustiną, rašiusį, kad žydai – Dievo išrinktųjų tauta, o jos istorija byloja, kokios teisingos yra Šventojo Rašto pranašystės. Taigi jei žydai yra Dievo pasirinktas įrankis, tai persekioti ir naikinti jų lyg ir nederėtų, bet aš, žinoma, nesu teologė.

Grįžau į rūmus nusivariusi nuo kojų ir nešvari. Nusimaudžiau ir užkandau, bet man verkiant reikėjo pailsėti, nes baisiai diegė šonus. Ir dėl to, ir dėl daugybės kitų sumušimų kiekvienas žingsnis man buvo tikra kančia. Tačiau mintis apie miegą vijau šalin, nes užmigusį žmogų tuoj aplanko sapnai, o manieji sapnai – košmariški.

Todėl nevalingai patraukiau į kiemą, kur švietė saulė, o iš tenai – į miestą. Vitorą patikinau norinti tik truputį pasivaikščioti ir prasiblaškyti, ir jis mane lydėti pavedė jaunam sargybiniui – ne tam nelaimėliui Jofrei, kuris vis dar kuopė išvietes, o kitam.

– Verčiau jau pailsėtumėte, – mestelėjo Vitoras, bet neatkalbinėjo.

Taigi jau įdienojus lydima sargybinio išėjau į miestą. Buvo labai graži popietė, tad gatvėse šurmuliavo daugiau žmonių nei įprastai. Ant Pons Aelius33, jungiančio Tibro krantus ir vedančio tiesiai į Šventojo Angelo tvirtovės papėdę, vis taikydamiesi užlįsti vienas kitam prieš nosį, grumdėsi vežimai. Kad ir kaip stengiausi nežiūrėti į milžinišką tvirtovę lenktomis akmeninėmis sienomis, dunksančią virš Romos nuo imperatoriaus Adriano laikų, ji nejučia vis traukė mano žvilgsnį. Romoje sklido kalbos, kad Inocentas paliko savo dailius nedidelius rūmus prie Šventojo Petro bazilikos ir dėl saugumo persikėlė čionai, į tvirtovę. Žinoma, pro jo apartamentų langus turbūt matyti ne vidinis kiemas, kur vykdomos egzekucijos (kalbama, kad jų vis daugėja), o koks nors akiai malonesnis vaizdas.

Kai jau buvau pasiekusi tilto vidurį, staiga pajutau, kad kažkas mane seka, tad sustojau ir grįžtelėjau per petį. Jaunasis mano sargybinis taip pat stabtelėjo ir apsidairė. Tačiau nei jis, nei aš praeivių maišalynėje nepastebėjome nieko įtartino. Nutarusi, kad čia turbūt kalti iš nuovargio pertempti nervai, patraukiau tolyn.

Kai perėjome upę, mums prieš akis iškilo kadaise didinga Šventojo Petro bazilika. Nūnai ji buvo taip apleista, kad lankytojai tekini apžiūrinėdavo šią įžymybę, neramiai žvilgčiodami į jos stogą, baimindamiesi, kad ant galvos neužkristų plyta ar mūro gabalas. Ir vis dėlto mudu su tėvu nuolat lankėmės šioje bazilikoje, nes abu žavėjomės antikos paminklais, o tūkstantmetėje bazilikoje jų buvo išties apstu.

Kaip visada, aikštėje priešais Šventojo Petro baziliką knibždėte knibždėjo visokio plauko žmonių – kunigų, prekybininkų, teisininkų ir lankytojų. Dauguma jų stoviniavo portike ir gėrėjosi nuostabiąja Džioto mozaika „Navicella“, vaizduojančia šventąjį Petrą, žengiantį vandenimis. Nesustodama perėjau portiką, o atsidūrusi bazilikoje trumpam stabtelėjau centrinėje navoje, prieš tai pasigėrėjusi kitame jos gale iškilusiu altorium. Kaip jau minėjau, nesu dievobaiminga, bet didingo paauksuoto marmurinio altoriaus, skirto Avinėlio aukai, vaizdas išties priblokšdavo. Altorių supo kolonos, kurias, kaip buvo teigiama, iš Saliamono šventyklos atgabeno pats Konstantinas Didysis.

Tačiau šitokios grožybės buvo ne man, todėl, pasukusi į šoninę navą, patraukiau prie vieno iš abipus centrinės navos išsidėsčiusių altorėlių, skirto šventajai Kotrynai Sienietei, tvirtinusiai, kad buvo susituokusi su Kristumi, ir paskyrusiai savo gyvenimą vargšų ir ligonių globai. Tėvas man padovanojo medalikėlį, nulietą prieš kiek daugiau nei dvidešimt metų Kotrynos paskelbimo šventąja proga. Pasak tėvo, tas medalikėlis priklausė mano mamai, tad ir aš saugojau jį.

Čia, palyginti su centrine nava, buvo beveik tylu, ir aš ėmiau melstis. Jaunasis sargybinis, nenorėdamas man trukdyti, pasitraukė kiek atokiau. Kaip visada, melstis man sekėsi sunkiai: kad ir kaip stengiausi sutelkti dėmesį į šventosios paveikslą ir į žvakes, mirguliuojančias priešais jį, mano mintys klaidžiojo visai kitur. Galvojau apie ispaną ir apie tą vyrą, pas kurį rado tėvo medalį, apie Bordžiją ir Inocentą, apie žydus apskritai ir apie Sofiją su Deividu konkrečiai, taip pat, ir gana rimtai, – apie Čezarę, mano mintyse netrukus užleidusį vietą Rokui. Žodžiu, mano mintys klaidžiojo visur, kur tik užsimaniusios. Stengdamasi jas kaip nors nukreipti tinkama vaga, vėl pajutau, kad kažkas mane stebi.

Aš ir toliau klūpojau sudėjusi rankas ir pakėlusi akis į šventąją, bet visą dėmesį jau buvau sutelkusi kitur. Išgirdau, kaip kairėje, man už nugaros, sušnarėjo drabužis, užuodžiau ore pasklidusius kamparo ir citrinos aromatus. Įtempusi ausis išgirdau nežinia kieno alsavimą.

Akimirksniu pašokau ant kojų ir atsigręžiau. Dėl tokio staigumo, kuris tikrai nepatiko sulaužytiems mano šonkauliams, vos garsiai nesudejavau, bet laiku sukandau dantis ir išpūtusi akis įsispoksojau į priešais mane boluojantį angelo veidą.

Nė kiek neperdedu – tas vyras buvo tikras klasikinio grožio etalonas: tiesi nosis, kampuotas smakras, aukšta kakta ir ryškūs, it skulptoriaus iškalti marmure, skruostikauliai, didelės skaisčiai mėlynos akys, taisyklingos formos galvą puošiantis trumpų auksinių garbanų nimbas. Kitaip tariant, tikras nekaltų mergaitiškų svajų įsikūnijimas.

Laimė, aš nebuvau naivi mergelė, nors meluočiau, jei tvirtinčiau nepajutusi pagundos.

Auksaplaukis angelas apsidairė į visas puses, tada pasilenkė prie manęs ir sukuždėjo:

– Sinjorina Džordano?

Kai aš, vis dar neįstengdama pratarti žodžio, linktelėjau, jis nusišypsojo. Kito jo sakinio pradžią praleidau pro ausis, išgirdau tik pabaigą:

– …mums reikia pasikalbėti, tik ne čia, nes nesaugu, o kur nors kitur.

– O kur, tėve…

Oi, visai užmiršau paminėti, kad tai buvo kunigas. Tik jie vilki juodas sutanas, nors retas kunigas, ja vilkėdamas, atrodo toks vyriškas kaip šis žmogus. Be to, apsivilkę bažnytinius drabužius jie greitai užmiršta duotus įžadus.

– Morocis, Bernardas Morocis. Mudu su jūsų tėvu buvome draugai. Jo mirtis… Žodžiais to neapsakysi. – Jo akyse sužvilgo ašaros. – Aš kiekvieną dieną meldžiuosi už jį.

Pajutau šiam žmogui begalinį dėkingumą, net gerklę sugniaužė. Aš labai nerimavau svarstydama, koks likimas po mirties laukia mano tėvo sielos.

– Ačiū, tėve, už jūsų gerumą.

Būčiau mielai stovėjusi ir ilgai kalbėjusi su juo, bet kunigas akivaizdžiai nerimavo, be paliovos dairėsi į šalis leisdamas suprasti, kad čia pernelyg pavojinga.

Tėvas Morocis pažvelgė į mane.

– Mes turime bendrą draugą. Juk jūs pažįstate stiklių, tiesa?

– Taip…

Mane net šaltukas nupurtė. Jeigu kunigas vadina Roką savo draugu, galimas daiktas, jis yra vienas iš tų kunigų, kurie, anot gandų, siekia pažinimo šviesos, nors gyvena didžiausioje krikščionybės tvirtovėje – Vatikane, nors rizikuoja būti pasmerkti Motinos Bažnyčios. O jeigu jis dar ir vadina save mano tėvo draugu, galimas daiktas, kaip tik ir yra tas žmogus, kurio ieškau. Gal ne per drąsu taip manyti?

– Susitikime Roko dirbtuvėje rytoj, valanda po dienos mišių, – pasakė kunigas ir mostelėjo į centrinę navą, kur lūkuriavo mano palydovas, nė nenutuokiantis, kas vyksta vos už kelių metrų nuo jo. – Kardinolas Bordžija neturi nieko žinoti apie mūsų pokalbį. Pažadėkite man.

Toks jo atsargumas man regėjosi tikrai pateisinamas ir netgi būtinas, todėl linktelėjau.

– Pažadu.

Man už nugaros pasigirdo kažkoks garsas ir aš grįžtelėjau ton pusėn. Kai po akimirkos atsigręžiau į kunigą, šis jau buvo dingęs.

Stengdamasi nusiraminti, nors sekėsi sunkiai, dar kurį laiką paklūpojau priešais šventąją Kotryną Sienietę. Morocis pats mane susirado. Dabar jau buvau tikra, kad tai jis sekė mane nuo pat rūmų. Vadinasi, turi svarią priežastį, jeigu nori susitikti. Gal tai jis buvo tėvo bendrininkas Vatikane? Tokiu atveju galbūt nebus taip jau ir sunku jį įtikinti mums pagelbėti?

Kita vertus, tai reiškė, kad visai netrukus aš pasieksiu tokį tašką, kai kelio atgal nebebus. Žinoma, juk pati to norėjau ir sąmoningai siekiau, bet vis dėlto buvo baugu. Aš svajojau atkeršyti už tėvą, tačiau pati visiškai netroškau mirties. Ypač tokios, kokia manęs lauktų Šventojo Angelo tvirtovėje. Ten sienos girdėjo daugybę skausmo ir nevilties kupinų mirštančiųjų riksmų.

Šitaip mintydama grįžau į rūmus ir tada pagaliau padariau tai, ko nebenorėjau daugiau atidėlioti: tykiame darbo kabinete, kuriame anksčiau darbuodavomės abu su tėvu, atidariau skrynią su saugomais nuodingaisiais augalais, ištraukiau džiovintų mėlynųjų kurpelių, vaistinių abrų bei paukštpienių ir sugrūdau grūstuvėje. Bet kuris vienas iš šitų trijų augalų jau yra mirtinai nuodingas, o sumaišyti visi trys – greita ir neišvengiama mirtis. Paruošusi mišinį, dar pridėjau į jį šiek tiek nuosėdų, susidarančias ant statinių, kuriose laikomas vynas, dugno, mat jos – puiki rišamoji medžiaga.

Mano triūso rezultatas buvo maža ruda pastilė, kaip tik telpanti tėvo dovanotame auksiniame medalione, kurį pasikabinau ant kaklo. Tėvas dovanojo jį man kaip dailų papuošalą, bet dabar šis medalionas pasitarnaus kitiems tikslams. Šią pastilę įsimetusi į burną, nurijusi ištirpdytą gėrime arba suvalgiusi su maistu, mirčiau po kelių minučių. Žinoma, mirtis nebūtų iš maloniųjų, tačiau bent jau greita.

Užbaigusi šitą darbą atsiguliau į lovą. Vos tik užsnūdau, mane aplankė tas pats, kaip visada klaikus, košmaras. Prabudusi nuo savo pačios šauksmų, nevalingai suėmiau glotnų auksinį talismaną, gulintį man tarp krūtų ir, gniauždama jį delne, pagaliau nugrimzdau į ramų miegą.

33 Elijaus tiltas (pavadintas Elijų giminės, iš kurios kilo Romos imperatorius Adrianas, vardu). (Lot.)

12 skyrius

Atsibudau prieš aušrą ir dar gerokai iki nurodytos valandos jau buvau susiruošusi iškeliauti pas Roką, bet prieš tai reikėjo apdumti akis Vitorui. Juk Morocis aiškiai davė suprasti nenorintis, kad kardinolas apie jį sužinotų, taigi tokiomis aplinkybėmis atsargumas gėdos tikrai nedarė. Inocentą į aną pasaulį Vitoras būtų nusiuntęs be jokių skrupulų, bet labai abejotina, ar būtų sutikęs slapukauti prieš Bordžiją, taigi reikėjo kaip nors atsikratyti man priskirtų palydovų.

Iš pradžių ketinau pati susirasti Vitorą, bet jam tai galėjo sukelti įtarimą, tad nusprendžiau kantriai palaukti, kol jis pats ateis pasiteirauti manęs apie šios dienos planus.

– Turiu daug darbo, – galva mostelėjau į savo kabinetą. – Bet jeigu sumanysiu kur nors eiti, pranešiu.

Gal Vitorui ir buvo smalsu, ką nuodytoja visą mielą dieną ketina veikti savo darbo kabinete, bet jis supratingai susilaikė nuo klausimų, tik dirstelėjo į stalą, ant kurio buvau sustačiusi aibę įvairiausių butelių, dėžučių ir statinaičių, ir skubiai pasišalino.

Likusi viena, negaišdama laiko ištraukiau iš skrynios dugno vyriškus drabužius. Porą kartų buvau juos apsivilkusi, bet nevilkėdavau taip dažnai, kad jausčiausi visiškai laisvai. Vilkėdama trumpa tunika ir marškiniais, mūvėdama aptemptomis kelnėmis jausdavausi it nuoga, buvau susikausčiusi, tačiau taip persirengusi netrukdoma galėdavau eiti kur panorėjusi, nesibaimindama priekabių.

Galiausiai, į pagalbą pasitelkusi saują smeigtukų, vargais negalais paslėpiau plaukus po plačiakrašte fetrine skrybėle ir dirstelėjau į veidrodį. Žvilgtelėjęs į mane dabar bet kas pamanytų, kad esu laibas jaunuolis, kur nors skubantis šeimininko pavedimu.

Luktelėjusi, kol koridoriuje prie mano kambario nebus jokio žmogaus, išsmukau pro duris, tyliai nusileidau galiniais laiptais ir po kelių minučių pasiekiau tas pačias duris, pro kurias niekieno nepastebėta įsmukau į rūmus tądien, kai buvau užpulta.

Galvodama apie savo maskuotę, stengiausi žengti energingai krypuodama ir kartu nerangiai, kas, regis, būdinga viso pasaulio vaikinams. Laimė, labai stengtis nė nereikėjo, mat tėvas tik probėgšmais aiškindavo man apie mergaitiškas manieras, ir už tai esu jam dėkinga. Dėl viso pikto keletą kartų dirstelėjau per petį, bet šįkart nejutau, kad kas nors mane sektų. Dėl tos vyriškos eisenos man tuoj ėmė diegti šonus, todėl pasiekusi Campo dei Fiori turgų labai apsidžiaugiau – nuo čia jau galėjau sulėtinti žingsnį.

Staiga pasijutau baisiai alkana. Nenorėdama atvykti pas Roką gurgiančiu iš bado pilvu, stabtelėjau nusipirkti šviežios duonos ir vynuogių. Labai apsidžiaugiau, kai ir pirmoji, ir antroji pardavėja imdama pinigus tik dėbtelėjo į mane akies krašteliu ir atžariai atkišo prekes, tarsi aš būčiau vaikinas. Kai pasiekiau stiklių gatvę, jau buvau baigusi doroti duonos žiauberę, tad tik nubraukiau trupinius nuo tunikos.

Buvo gana ankstyvas metas, dar ne visos dirbtuvės atvėrusios duris. Rokas, padedamas Nando, statė pavėsinę virš stalų, ant kurių buvo išdėlioti jo kasdienio triūso pavyzdžiai.

– Tai tu, Frančeska, dabar – berniukas? – prunkštelėjo Nandas.

Pasilenkiau prie jo ir šypsodamasi atsakiau:

– Aš persirengiau, kad niekas nepažintų. Tai smagu.

Vaikas nepatikliai suraukė kaktą.

– Kaip per maskaradą?

– Beveik. Na kaip, ar aš panaši į berniuką?

Nandas kurį laiką dvejojo. Iš patirties galiu pasakyti: bet kuris vaikas daug atviresnis už patį tiesmukiausią suaugusįjį, bet ilgainiui išmoksta meluoti, nes už teisybę gauna barti.

– Tu panaši į… Frančeską, – galiausiai atsakė Nandas.

Man neliko nieko kito, kaip tik teatrališkai atsidusti. Šalimais stovinčio Roko mano išvaizda nėmaž nenustebino, nes jis jau buvo matęs mane šitaip vilkinčią. Jis paėmė iš manęs lauktuvių atneštą duoną (nusišypsojo į ūsą pamatęs, kad ji sumažėjusi per gerą žiauberę) ir vynuoges ir pakvietė užeiti vidun.

– Gal sidro? – pasiūlė, kai suėjom į namą.

Kadangi gerti vyną buvo dar ankstoka, sutikau, ir netrukus mudu jau sėdėjome įsitaisę prie stalo kambario gale, iš kur buvo gerai matyti vidinis kiemas. Lauko krosnyje jau žėravo ugnis – ruošdamasis dienos darbams Rokas neseniai ją pakūrė. Jo juodi plaukai buvo sušukuoti atgal ir surišti juostele, einančia per kaktą. Stiklius kasdieniškai sukosi aplink stalą, pilstė gėrimą, dėliojo duoną ir vynuoges, o aš stebėjau, kaip juda nuogų jo rankų, nedengiamų odinės tunikos, raumenys.

Jis atsigręžė į mane. Pamatęs, kad stebiu jį, nuraudo.

Nandui baigus gerti savo sidrą, tėvas įdavė berniukui kekę vynuogių ir prigrasęs, kad neitų toli nuo namų, išsiuntė į lauką pažaisti. Palaukė, kol Nandui už nugaros užsidarys laukujės durys, ir tik tada pasiteiravo manęs:

– Vėl lankeisi gete?

Aš linktelėjau.

– Atrodo, išsiaiškinau, kuo paskutiniais savo gyvenimo mėnesiais užsiėmė mano tėvas ir kodėl. Popiežius ruošia ediktą – ketina ištremti žydus iš viso krikščioniškojo pasaulio. To edikto Inocentas kol kas dar nepasirašė, bet netrukus tai padarys.

Roko veidas apsiniaukė, jis tylėdamas ilgai žvelgė į mane. Turbūt mėgino suvokti, kokių galvoje netelpančių padarinių galėtų turėti šioji iš manęs ką tik išgirsta žinia. Jau vien žydų ištrėmimas iš Ispanijos buvo kraupus įvykis, privertęs dešimtis tūkstančių pabėgėlių palikti savo namus. Dauguma tų žmonių mirė nuo bado ir ligų. O jei tokia pat lemtis ištiktų visos Europos žydus, šis siaubas padidėtų nežinia kiek kartų.

– Kur jie pasidėtų? – pasiteiravo jis.

Aš tik gūžtelėjau pečiais.

– Turkai įsileido dalį pabėgėlių iš Ispanijos, bet nežinia, kiek dar priimtų papildomai, be to, tai veikiausiai jau būtų antraeilis klausimas. Žydai įsitikinę, kad tikrasis po visu tuo slypintis ketinimas – apskritai sunaikinti juos kaip tautą.

– Ir Džovanis apie tai žinojo?

– Taip, – patvirtinau ir kiek padvejojusi paklausiau: – Ar tu ką nors girdėjai apie tai? Kad, galimas daiktas, mano tėvas buvo converso?

Rokas ištiesė ranką per stalą ir uždėjo ant manosios. Jo prisilietimas buvo šiltas ir stiprus, bet mane užklupo visiškai tam nepasiruošusią. Atitraukti ranką būtų buvę nemandagu, be to, ir nenorėjau.

– Tėvas tave labai mylėjo ir troško tik vieno – apsaugoti nuo negandų, todėl jei ką ir nuslėpė, tai tik dėl šios priežasties.

Mergele Marija su visais šventaisiais! Nejaugi tai žinojo visi, išskyrus mane? Nuo tos dienos, kai apie tai pirmą kartą išgirdau iš Bordžijos, manyje vis stiprėjo įsitikinimas, kad tai gali būti tiesa.

– Jis slėpė nuo manęs… o tau pasakė?

Rokas atitraukė ranką, atsilošė kėdėje ir, atsargiai rinkdamas žodžius, prabilo:

– Tuo metu, kai susikirto mudviejų su tavo tėvu keliai, aš išgyvenau tikėjimo krizę. Tavo tėvas tai pajuto ir padėjo man atsigauti. Apie tai besišnekėdami mudu susipažinome artimiau.

– Vadinasi, jis iš tikrųjų buvo krikščionis?

Karštligiškai troškau tuo tikėti, nes visa, ko buvau mokoma, bylojo: jei tėvas nepažino vienintelio tikrojo tikėjimo, jo siela – pražuvusi amžiams. Kita vertus, susimąstydavau, ar Dievas iš tiesų toks negailestingas.

Kelti tokių klausimų neturėtume, bet numanau, kad jie neišvengiamai kyla ne vienam iš mūsų, ypač tiems, kurie trokšta Dievo, besąlygiška beribe meile mylinčio visus savo vaikus.

– Tavo tėvas manė, kad Kristus iš tikrųjų buvo į žemę nužengęs Mesijas, tai įrodo Viešpaties Jėzaus Kristaus mokymas, – tyliai atsakė Rokas. – Bet tavo tėvas gerbė ir savo tautos įsitikinimus ir norėjo jai padėti.

Ir, dabar jau neabejojau, kaip tik dėl to paguldė galvą.

Tik nebuvo laiko leistis į apmąstymus, todėl pasakiau:

– Tėvas, kiek suprantu, ieškojo būdų, kaip užkirsti kelią tam ediktui.

– Jeigu Inocentas ketina jį pasirašyti…

Laukiau, kad Rokas pats sudėliotų trūkstamas loginės sekos grandis, nors nenutuokiau, kaip jis elgsis. Juk, šiaip ar taip, kalba ėjo apie popiežių, paties Dievo pateptąjį, dieviškos rankos paskirtą mūsų valdyti. Tai, ką planavo tėvas, buvo ne šiaip žmogžudystė – tai drąsiai galėjai vadinti pačia baisiausia šventvagyste. Todėl nebūčiau nustebusi, jei Rokas, pritrenktas tokios žinios, pasipiktintų, o gal net lieptų nešdintis iš jo namų. Ir vis dėlto man derėjo labiau juo pasitikėti. Jis, žinoma, išblyško, bet kai prabilo, balsas buvo tvirtas kaip visada.

– Norėdamas padėti man rasti išeitį iš tikėjimo aklavietės, Džovanis pasitelkė šventojo Augustino mokymą. Jo raštai darė tavo tėvui didžiulį įspūdį. Taigi jis pritarė šventojo Augustino padarytai išvadai, kad blogis pats savaime neegzistuoja, kad tiesiog stokojama gėrio. Blogis atsiranda tik tada, kai atsisakoma gėrio.

Teologijos dalykais nelabai domėjausi, bet net ir man buvo aišku: jei Augustinas nebūtų taip puikiai parodęs, kad blogį sukuria ne Dievas, o pats žmogus, atmesdamas Dievo gerumą, jei blogis pasaulyje egzistuotų kaip nepaneigiamas, tada tikėjimas begaliniu Dievo gerumu būtų apskritai neįmanomas.

– Kaip Inocentas, stodamas į blogio pusę, tuo pat metu gali tarnauti Dievui? – atsargiai pasiteiravau.

Rokas atsiliepė nė akimirkos nesvyruodamas:

– Negali. To negali joks žmogus – nei karalius, nei princas… nei popiežius.

Paaiškėjus, kad mudu su Roku esame bendraminčiai, man it akmuo nuo krūtinės nusirito, bet, nenorėdama daryti skubotų išvadų, pamėginau kiek kitaip priartėti prie man rūpimo klausimo.

– Susipažinau su tokiu kunigu, Bernardu Morociu. Jis sako pažįstąs tave, taip pat žino apie mano tėvo veiklą paskutiniaisiais jo gyvenimo mėnesiais ir tvirtina norėjęs jam pagelbėti.

– Aš pažįstu Morocį, – atsakė Rokas. – Buvo prašęs manęs pagaminti šio to savo laboratorijai.

– Jis alchemikas?

Iš tiesų man magėjo sužinoti, ar Morocis yra Lux – slaptos alchemikų draugijos, kurios buvimu norėjau tikėti ir kuriai, kaip vyliausi, priklausė ir mano tėvas, – narys, bet paklausti tiesiai šviesiai nesiryžau.

– Panašu, kad siekia juo tapti. Mudu susipažinom praėjusį rudenį, tada kunigas apsilankė pas mane pirmą sykį. Jis buvo labai draugiškas, smalsus, netgi iškart susibičiuliavo su Nandu. Iš pradžių nebuvo aišku, ko jis nori, bet galiausiai išsakė pageidavimus.

– Tai dėl atsargumo, – tariau.

– Veikiausiai, – sutiko Rokas. – Šiaip ar taip, jis nupirko iš manęs keletą prietaisų. Padarė man gana nuoširdaus žmogaus įspūdį. Teiravosi, ar negalėčiau suvesti jo su kitais, besidominčiais panašiais dalykais.

– Ir ką tu į tai?

Rokas susimąstė. Kiek patylėjęs kalbėjo toliau:

– Vieną dieną, kai Morocis lankėsi mano dirbtuvėje, čionai užsuko ir Džovanis. Supažindinau juos, abu šnektelėjo. Taip pat atsitiktinai pas mane buvo susitikęs ir su dar vienu kitu žmogum, bet tuo viskas ir apsiribojo.

Supratingai linktelėjau, puikiai supratau Roką – jo žodžiai netiesiogiai bylojo, kad, gilinantis į pasaulio pažinimą, viena didžiausių kliūčių – neišvengiamas slapukavimas. Mokslininkai nedrįsta dalytis žiniomis, nes baiminasi būti pasmerkti Bažnyčios, arba savo atradimus slepia nuo kitų dėl profesinės konkurencijos. Abiem atvejais tai labai apsunkina mokslo pažangą, ir jei Lux iš tikrųjų egzistuoja, tai visų pirma dėl to, kad pakeistų šitokią padėtį.

– Tėvas Morocis pasiūlė man susitikti čia, – tariau. – Bet jeigu tau tai ne prie širdies, tik tark žodį, ir aš išeisiu.

Idant nebūtumėte apie mane pernelyg blogos nuomonės, žinokite: širdies gilumoje visą laiką girdėjau ploną graužaties balselį, apgailestaujantį, kad, nori nenori, teks į šį reikalą įpainioti ir Roką. Kuo puikiausiai žinojau, kad taip elgdamasi naudojuosi jo širdies gerumu, bet į priekį mane genantis stiprus vidinis balsas šnabždėjo, jog kito pasirinkimo aš neturiu. Tokia tad komplikuota tuo metu buvo mano natūra. Ilgainiui aš pasikeičiau, bet ne tiek, kiek būčiau norėjusi.

Kol Rokas dvejojo, ką atsakyti, aš mąsčiau apie tai, kokį sunkų sprendimą verčiu jį priimti: ant vienos svarstyklių lėkštės gulėjo jo paties rankomis sau ir Nandui susikurtas gyvenimas. Padėdamas man, Rokas su sūnum atsidurtų baisiame pavojuje. Ant kitos lėkštės gulėjo tūkstančių žmonių gyvybės, kabančios ant plauko, o žvelgiant dar plačiau – netgi grėsmė, kad neįsivaizduojamas blogis užvaldys pačią Motiną Bažnyčią ir amžiams atskirs mus nuo dieviškosios šviesos.

– Pasilik, – galiausiai tarė Rokas ir, pažvelgęs man į akis, pridūrė: – Daryk tai, ką privalai daryti.

Mes baigėme valgyti ir aš padėjau jam nukraustyti stalą. Neilgai trukus dirbtuvės durys atsidarė ir į vidų įžengė kunigas. Šįkart jis buvo be sutanos, vilkėjo kuklią prekybininko tuniką. Toks Morocio atsargumas buvo suprantamas. Kai kurie stikliai veikiausiai numanė apie Roko veiklą, todėl kunigui pasirodžius jo dirbtuvėje, kitiems galėjo kilti daug klausimų. Tačiau jei ne sutana, tai dailus Morocio veidas vis tiek krito į akis.

– Tėve, malonu jus matyti, – mandagiai pasisveikino Rokas.

– Ir man tave, mano sūnau, – atsiliepė Morocis.

Kunigui atsakant į pasveikinimą, šypsena jo veide atrodė šilta ir nuoširdi. Bet pažvelgęs į mane jis piktai suraukė antakius.

– Kas jūs esate?

– Tai aš, tėve, – Frančeska Džordano. Kaip ir prašėte, atėjau be palydos ir ėmiausi visų atsargumo priemonių, kad niekas manęs neatpažintų.

Buvo akivaizdu: kad ir kokių svarių motyvų turėjau persirengdama vyru, kunigui tai regėjosi nepriimtina. Jis kurį laiką spoksojo į mane, paskui nusuko akis į šalį.

– Tai nepadoru, – ištarė pasipiktinęs.

Rokas nustebęs net kilstelėjo antakį, bet supratingai nekišo savo trigrašio, leisdamas man pačiai numaldyti purkštaujantį Morocį.

– Gyvename sudėtingais laikais, tėve. Juk atsargumas gėdos nedaro, tiesa? – Kai šiuo retoriniu klausimu pešiau tik dar vieną smerkiamą žvilgsnį, mano kantrybė trūko ir šiurkštokai išpyškinau: – Tėve, pataisykite mane, jei klystu, bet argi Motina Bažnyčia nesilaiko tos nuomonės, kad moteris, norėdama apsisaugoti nuo jai gresiančios fizinės prievartos, gali vilkėti vyriškais drabužiais ir tuo nepadarys nuodėmės?

Kuo puikiausiai žinojau, kad yra kaip tik taip. Bažnyčia buvo priversta tai paviešinti siekdama panaikinti nuosprendį dėl erezijos Žanai d’Ark, kad galėtų paskelbti ją šventąja.

Iš Roko lūpų išsprūdo garsas, panašus į prunkštelėjimą.

– Einu pažiūrėsiu, kaip ten krosnis, – tarė jis ir, daugiareikšmiškai, kaip man pasidingojo, žvilgtelėjęs į mane pridūrė: – Ugnis nelaukia.

Tai pasakęs jis netrukus dingo kieme, o aš sukau galvą, ar tik šiuose jo žodžiuose neslypi koks nors perspėjimas man. Morocis, atrodo, užsigavo, bet ginčytis su manim apie bažnytines doktrinas nebuvo linkęs, o gal tiesiog skubėjo kuo greičiau užbaigti mūsų reikalus ir pasišalinti. Todėl tik giliai atsiduso ir, pagaliau šiek tiek apsiraminęs ar bent jau liovęsis krūpčioti dėl mano išvaizdos, pusbalsiu pasiteiravo:

– Sinjorina, kas jums žinoma apie jūsų tėvo veiklą?

Ir aš norėjau paklausti jo to paties, tad atsakiau aptakiai:

– Nemažai. O kodėl norėjote su manim susitikti?

– Jo mirtis – didelė netektis mums visiems.

– Jau sakėte. – Buvo akivaizdu, kodėl Morocis jaučiasi it ant adatų, bet pataikauti jam nesiruošiau. – Papasakokite man, ką žinote apie tėvo žūtį.

Kad aš be jokių užuolankų sviesiu tokį klausimą, kunigas nesitikėjo. Eidamas čionai jis veikiausiai manė pats vadovausiąs pokalbiui, bet instinktas, išsiugdytas per metus, praleistus Bordžijos rūmuose, ragino mane iš karto užbėgti tam už akių.

Kunigas suglumęs tik sumurmėjo:

– Tokia tragiška…

– Taip, taip, žinau. Aš noriu iš jūsų išgirsti, kas liepė nužudyti mano tėvą.

Kunigą tai, regis, visai išmušė iš vėžių. Jo išvaizda ir dvasininko rangas lyg ir turėjo užtikrinti, kad kiekviena sutikta moteris bus jam nuolanki. Morocis akivaizdžiai nesitikėjo, jog moteris staiga prabils tokiu tonu, bet, reikia pripažinti, jis greitai atitoko.

– Nežinote? – nusistebėjo jis.

– Gal ir taip, gal ir ne. O ką apie tai žinote jūs?

Kaip jau minėjau, kankinamas žmogus pasakys bet ką, kad tik liautųsi kančios. Žinoma, tai dar nereiškia, kad jo žodžiai būtinai bus melagingi. Vis dėlto blaiviai mąstantis žmogus visada ieškos dar ir kito, papildomo, informacijos šaltinio.

– Popiežius bijojo, kad Bordžija, trokšdamas trūks plyš atsisėsti į pontifiko sostą, gali griebtis nuodų, – ėmė dėstyti Morocis. – Todėl ir susidorojo su tavo tėvu. Šitaip popiežius davė kardinolui suprasti, kad šiam nieko neišdegs.

Tai tik patvirtino mano įtarimus, bet vis tiek buvo baisiai skaudu, todėl vos prisiverčiau užduoti kitą klausimą:

– Kodėl, man stojus tėvo vieton, Inocentas neįsakė nužudyti manęs?

– Tavo tėvo jis bijojo, o tavęs nebijo, – atsakė kunigas. – Juk tu – tik moteris.

Dieve, atleisk, bet nesusilaikiau nenusišypsojusi. Šios klaidingos nuomonės apmąstymams Inocentas turės visą amžinybę.

– Kai supratau, kad mane ir tavo tėvą vienija bendras tikslas, – toliau dėstė Morocis, – pasiūliau jam savo pagalbą ir jis priėmė ją. Deja, savo sumanymo jam taip ir nepavyko įgyvendinti. Todėl… bėda išlieka.

– Vadinasi, pasikėsinimo į popiežių vis dėlto būta? – pasidomėjau ir, sulaikiusi kvapą, ėmiau laukti atsakymo. Negi tėvas iš tikrųjų mėgino nužudyti popiežių?

Morocis papurtė galvą.

– Žinau tik tiek, kad jis jau buvo pasiruošęs veikti, bet, deja, tragiškai žuvo, taip ir nespėjęs nieko padaryti.

Keista, bet man netgi palengvėjo – bent jau sužinojau, kad tėvo sielos neslegia mirtina nuodėmė. Tačiau sykiu apniko abejonės, ar Sofijos minėtos priemonės, kurias tėvas buvo pasitelkęs savo tikslui pasiekti, iš tikrųjų yra veiksmingos.

– Ką turite galvoje sakydamas, kad judu vienijo bendras tikslas? – pasiteiravau kunigo.

– Ką – jūs pati nesuprantate? – nusistebėjo Morocis.

– Gal ir suprantu, bet vis tiek norėčiau išgirsti iš jūsų.

Susivokęs, jog vis dar tikrinu jį, kunigas net išraudo. Buvo matyti, kad jo kantrybė baigia išsekti.

– Ediktas… Girdėjote apie tokį?

Galvos linktelėjimu patvirtinau girdėjusi.

– O kodėl jums rūpi žydų likimas? – pasiteiravau.

Nors atsakymą jau numaniau, norėjau išgirsti jį iš kunigo lūpų.

Morociui buvo nelengva tai ištarti, lyg jo burnoje būtų tupėjusi rupūžė.

– Aš esu converso, – galų gale išspaudė jis ir, tarsi norėdamas išvalyti burną, kurią galėjo suteršti jau vien tas žodis, skubiai pridūrė: – Visa širdimi ir siela tikiu į Dievą Tėvą, mūsų Viešpatį, į Jėzų Kristų, vienatinį jo sūnų, ir į Šventąją Dvasią. Noriu vienintelio dalyko – užkirsti kelią baisiam blogiui.

Žinojau, kad nė akimirkai negaliu prarasti budrumo ir leistis užliūliuojama gražių žodžių, bet negalėjau likti abejinga. Man pasidingojo, kad kunigo lūpomis kalba mano tėvas.

– Suprantu jus, – tariau. – Inocentas yra senas, ligotas žmogus. Gyventi jam ir taip liko nedaug, bet jis vis dar gali suspėti padaryti daug blogo.

– Jūsų tėvas buvo pasiryžęs užkirsti tam kelią.

– Bet jam nepavyko.

Morocis linktelėjo. Jo veide buvo matyti begalinis nusivylimas, bet akyse švietė viltis.

– Pasikėsinimo planas vis dar gali būti sėkmingai įgyvendintas… Jei tik jūs pati to norite.

Tokio pasiūlymo aš ir laukiau – kad galėčiau atkeršyti už tėvą ir įgyvendinti planą, dėl kurio jis paaukojo gyvybę, – išgelbėti žydus. Jei nusišypsotų didelė sėkmė – o tai vargiai tikėtina, – gal po šio žygio man pavyktų pagyventi tiek, kad spėčiau atlikti išpažintį ir gauti paskutinį patepimą, idant mano siela nukeliautų ne į pragarą, o bent jau į skaistyklą.

– Ar galite man padėti pritykinti prie Inocento? – pasiteiravau.

Morocis stovėjo išblyškęs kaip drobė, bet nesvyruodamas patvirtino:

– Tiek arti, kiek tik reikės.

– Negali būti!

Vatikane buvo šimtai kunigų, bet retas kuris turėjo teisę tiesiogiai bendrauti su popiežium. O dabar, kai popiežius savo rezidencija pasirinko tvirtovę, tokius kunigus turbūt galima suskaičiuoti ant pirštų.

– Kai atkeliavau į Romą, man pavyko atkreipti į save Šventojo Tėvo dėmesį, – paaiškino Morocis.

Nieko nuostabaus. Kiek man žinoma, Inocentas nėra sodomistas34, bet, kaip ir visi romiečiai, mėgsta fizinį grožį. Morocis – gražuolis, tikras angelas, todėl dėmesį į save būtų atkreipęs bet kur.

– Popiežius – senas žmogus, bijo artėjančios mirties, – toliau kalbėjo Morocis. – Jį supantys kunigai nori, kad tokia padėtis tęstųsi kuo ilgiau, mat tai padeda jiems įsitvirtinti postuose prieš naujo popiežiaus rinkimus. O aš raginu popiežių tikėti, kad gailestingasis Dievas atleis jam kaltes.

– Negi pats tuo tikite?

– Kaip krikščionis privalau tikėti, kad Dievas atleis mums visas kaltes, – atsakė Morocis. – Kad ir kaip ten būtų, popiežiaus sargybiniai įpratę matyti mane Jo Šventenybės apartamentuose, todėl mudviem tikrai niekas nesutrukdys tenai patekti.

Staiga mane apėmė baisus jaudulys. Mėgindama susitvardyti lėtai įkvėpiau ir vėl iškvėpiau. Dabar jau kelio atgal nebėra – burtas iš tikrųjų mestas. Kita vertus, aš jau seniai apsisprendžiau, dar tada, kai, klūpodama prie sudaužyto, kruvino tėvo kūno, prisiekiau atkeršyti už jį ir tikslingai žengiau ta kryptim.

– Kai būsiu pasiruošusi, duosiu jums žinią per Roką, – tariau.

Tikrai nenorėjau į tai painioti stikliaus, bet kitos išeities nebuvo.

Kunigas linktelėjo. Jo kaktą nusėjo prakaito lašeliai, bet akys degė ryžtu.

– Kokiu būdu tai padarysite? – pasidomėjo jis.

Toks jo klausimas mane nustebino. Maniau, tėvo sumanymas jam žinomas.

– Kaip ir buvo planuota, – atsakiau aptakiai.

Jis linktelėjo.

– Vadinasi, nuodai. Turbūt tokie, kurie veiktų greitai ir užtikrintai, tiesa?

Norėdamas sudaryti įspūdį, kad Inocentas mirė sava mirtimi, mano tėvas tikrai nebūtų griebęsis nuodų, bet Morocis to, matyt, nežinojo. Svarstydama, kaip tai galėjo nutikti, nusprendžiau kol kas patylėti.

– Taip, – patvirtinau, – savaime suprantama.

– Gerai, tada lauksiu iš jūsų žinios.

– Gausit neilgai trukus.

– Labai tikiuosi. Laiko turim vis mažiau.

Patikinau kunigą puikiai suprantanti, kad negalime gaišti nė minutės, ir palydėjau jį iki durų. Jau tarpduryje lyg tarp kitko pasiteiravau:

– Sakykite, tie gandai, kad popiežius geria kraują… Ar tai tiesa?

Maniau, Morocis puls tai neigti, bet jis tik suirzo.

– Inocentas tiki, kad dėl to gyvens ilgiau, – išpyškino. – Bet yra priešingai, jis silpsta akyse.

– Galbūt Visagalis Dievas bus gailestingas ir pakvies popiežių pas save anksčiau, nei tasai spės dar sunkiau nusidėti?

Morocis sviedė į mane piktą žvilgsnį.

– Nepuoselėkite tuščių vilčių. Kaip jau sakiau, privalu veikti. Ir nedelsiant.

Jam išėjus, nugara atsišliejau į duris ir kelis kartus giliai įkvėpiau. Kojos drebėjo, ir ne išsyk pavyko suimti save į rankas. Susitikimas su Morociu neabejotinai buvo sėkmingas, dabar kelias pas popiežių – laisvas. Bet sykiu atsirado ir aibė naujų klausimų.

Kodėl tėvas nuslėpė nuo Morocio, kaip ketina išsiųsti Inocentą į aną pasaulį?

Gal jis turėjo priežasčių nepasitikėti kunigu?

Tą akimirką, pakurstęs ugnį stiklo lydymo krosnyje, sugrįžo Rokas. Staiga pajutau nenumaldomą norą apkabinti jį, atsidurti saugiame jo glėbyje, bet, užuot taip ir pasielgusi, rankomis apglėbiau save, bergždžiai mėgindama nusiraminti.

Pamatęs mane tokią, Rokas nieko nelaukdamas priėjo ir sustojo priešais – taip arti, kad net mačiau, kaip ritmingai ir ramiai kilnojasi plati jo krūtinė. Netgi tokiais baisiais laikais jis sugebėjo išlikti pavydėtinai tvirtas ir išsaugoti tylią vidinę stiprybę.

– Ką Morocis tau sakė? – pasiteiravo jis.

Dvejojau abejodama, ar sakyti tiesą. Man būtų buvę parankiausia, jei Rokas žinotų kuo mažiau, bet po neilgai trukusių grumtynių su savo sąžine nusprendžiau, kad platūs ir lengvi keliai veda tik į pragarą ir kad neturiu jokios teisės už gerumą atsimokėti melu.

– Kad man padės.

Rokas išblyško, ir akimirką man net dingtelėjo, kad tuoj išgirsiu pasipiktinimo šūksnį. Žinoma, jis teisus: tai, ką ketinu įgyvendinti, siaubinga. Taip, per ilgus Bažnyčios gyvavimo šimtmečius popiežiai neretai mirdavo miglotomis aplinkybėmis, turbūt netgi dažniau, nei galėtum įtarti. Bet tai jau buvo į praeitį nugrimzdusi istorija, o ne dabartis.

Dabartis – tai aš, Frančeska Džordano, nuodytojo duktė, ketinanti padaryti perversmą visame krikščioniškajame pasaulyje.

– Tik tark žodį, – pasakiau Rokui, – ir daugiau nekelsiu čionai kojos.

Akimirką išsigandau, maniau, jis taip ir padarys. Kam stikliui rizikuoti ir padėti moteriai, kuri jį atstūmė? Bet aš per menkai vertinau šį geraširdį ir drąsų žmogų, vis dar tikintį, kad Bažnyčia gali išgelbėti mus visus, jei tik pavyktų išgelbėti pačią Bažnyčią.

Rokas uždėjo man ant pečių galingas plaštakas, kurios, pasirodo, moka liesti ir labai švelniai, ir rimtai atsakė:

– Kad daugiau to negirdėčiau. Buvau Džovanio draugas, vadinasi, esu ir tavo draugas. Tai, ką padaryti užsimojo Inocentas, – blogis. Frančeska, privalai tikėti, jog Dievas pasirinko tave savo įrankiu, kad užkirstum tam blogiui kelią.

Jeigu Rokas būtų bent įtaręs, kokia yra tikroji mano prigimtis, jei būtų įžvelgęs manyje glūdinčią tamsą, staugiančią ir reikalaujančią kraujo ir keršto, jis niekada nebūtų šitaip kalbėjęs. Bet būdama silpna pajutau jam dėkingumą, kad regi mane tokią, nors iš tikrųjų esu visai kitoks žmogus.

Rokas atitraukė rankas, o kai aš prieš išeidama sumurmėjau atsisveikinimo žodžius, dar kartą priminė, kad jo durys man visada atviros.

Patenkinta susitikimo su Morociu rezultatais ir visai pagrįstai bijodama to, kas manęs laukia šitame kelyje, iš kurio niekaip nebeišsuksiu, vogčiomis įsmukau atgal į rūmus. Vos spėjau pasiekti savo kambarį, pasirodė Vitoras ir pranešė, kad madona Lukrecija atsiuntė žinią – kviečia mane apsilankyti.

34 Sodomija – lytinis iškrypimas.

13 skyrius

Ar yra bent vienas romietis, kuris nemėgtų la campagna35? Kad ir kaip didžiuojamės esą šito didelio miesto gyventojai, vis dėlto pasitaikius bent menkiausiai progai stengiamės nors trumpam ištrūkti į užmiestį, kad pažiopsotume į plušančius žemdirbius, pavaikytume išsigandusius galvijus ir apskritai pakvailiotume. O puikiausias tam laikas – vasara, kai miestas leipsta nuo kaitros arba, jei visai atvirai, – bjauriai dvokia.

Tokią iškylą sumanė Džulija La Bella, norėdama pakelti ūpą bažnytinių reikalų išvargintam savo meilužiui, o Lukrecija pakvietė mane vykti kartu. Dėl savų įsipareigojimų veikiau būčiau likusi namie, bet atsisakydama būčiau sukėlusi įtarimą, be to, iškylautojams vadovavo pats kardinolas, o mano pareiga buvo jį lydėti visur ir visada.

Mes plaukėme Tibru aukštyn keliomis baržomis, kuriose buvo sutalpinti, regis, kone visi abeji rūmai – sargybiniai, namiškiai, tarnai, muzikantai, virėjai ir kunigai, jau neminint šunų, kelių arklių, visą kelią šaižiai rėkavusios La Bellos papūgos ir kiaulės. Ką čia veikia pastaroji, nė nenumaniau, bet mačiau ją ir mums grįžtant namo, tad greičiausiai ji buvo kieno nors naminė augintinė.

Nuplaukę keletą kilometrų šiauriau miesto, prisišvartavome šalia nedidelės dailios vilos, kuri liko La Bellai, į provinciją išsiuntus jos vyrą, kilusį iš Orsinių giminės. Vilą supo tankūs miškai, aplink čiurleno upeliai, kita vertus, ji stovėjo nelabai toli nuo Romos, todėl buvo puiki vieta vienos dienos iškylai. Išsirikiavę ant upės kranto mūsų jau laukė tarnai. Jie padėjo sunešti į namą daugybę dėžių, krepšių ir ryšulių, be kurių neapsieidavo netgi vienos dienos išvyka į užmiestį.

La Bellai išlipti iš baržos padėjo ne kas kitas, o pats kardinolas, jis tiesiog apgobė ją savo švelnumu ir dėmesiu. Apvalėjantis La Bellos pilvukas buvo vos matyti, bet ji, šypsodamasi kardinolui, stengėsi atstatyti pilvą į priekį, kad būtų kuo labiau matomas. Bordžija toli gražu nebuvo suvaikėjęs meilės apakintas senis, bet, esant reikalui, mokėdavo suvaidinti ir tokį.

Lukrecija šūktelėjo man sekti jai iš paskos ir nubėgo. Aš taip ir padariau, tik prieš tai dar persimečiau keliais žodžiais su vilos stiuardu. Jis ką tik energingai vadovavo iškraunant baržas, bet dabar įdėmiai klausėsi kiekvieno mano žodžio. Man nė nereikėjo jam prisistatyti – šį vyrą jau buvo pasiekusi žinia, kas aš tokia. Mačiau, kad mano akivaizdoje jis nervinasi, bet taip elgiasi ir kiti, žinantys apie mano profesiją. Atvirai kalbant, tai dažnai netgi palengvina man darbą. Stiuardas be jokių prieštaravimų išklausė mano nurodymus (pirmiausia aš turiu patikrinti maistą, gėrimus, indus, stalo įrankius ir staltieses, išskyrus maistą ir daiktus, kuriuos patys atsigabenome) ir patvirtino, kad viloje jokių naujų tarnų nėra. Vitoras jau buvo atsiuntęs leitenantą, turėjusį apžiūrėti kardinolo apartamentus ir patikrinti, ar nėra paslėptų kokių nors spąstų arba ginklų.

Pasirūpinusi viskuo, kas man priklausė, patraukiau ieškoti Lukrecijos. Radau ją vidiniame vilos kiemelyje. Ji sukosi ratu ištiesusi rankas į šonus ir užvertusi galvą į dangų. Iš karvelidės plasnodami sparnais kilo karveliai ir tūpė aplinkinių medžių šakose. Vaizdas buvo tiesiog pasakiškas.

– Frančeska, čia taip nuostabu! – šūktelėjo Lukrecija. – Argi ne smagu būtų visą laiką gyventi kaime?

– Nemanai, kad pabostų? – pasiteiravau šypsodamasi.

Lukrecija staiga liovėsi suktis ir surimtėjo.

– Aišku, ne. Pagaliau, juk turėsiu vyrą ir vaikų, kuriais reikės rūpintis.

Patikinu jus, mūsų nuomonės sutapo, nors gal jums ir atrodys keista, kai likimas iškrės šiai moteriai piktą pokštą: vienintelis jos troškimas buvo tapti atsidavusia, rūpestinga žmona ir motina, bet vėliau ji bus kaltinama palaidu elgesiu ir dar baisesniais dalykais.

Lukrecijos veidas staiga vėl nušvito ir ji valiūkiškai pažvelgė į mane. Išsyk supratau, kad tai reiškia, jog ji žino kažkokią paslaptį ir dega nekantrumu ja pasidalyti.

– La Bella paruošė staigmeną Papà, – prabilo ji.

Mano galva, jau vien žinia, kad šešiasdešimt vienų metų Džulijos meilužis dar kartą taps tėvu, turėjo būti jam nemenka staigmena, bet akivaizdu, kad La Bella buvo paruošusi jam ir daugiau staigmenų.

– Maskaradas, – pranešė Lukrecija ir iš džiaugsmo net suplojo delnais. – Mes atsivežėme kostiumus ir prieš tai repetavome scenas iš romanzos36. Muzikantai šia proga sukūrė muziką, yra netgi scenarijus, žodžiu, viskas bus tikrai nuostabu.

– Nė neabejoju, – atsiliepiau, nors iš tikrųjų bijojau maskaradų kaip ugnies. Antipatiją jiems paveldėjau iš tėvo. Jis į tokius renginius žiūrėjo labai nepalankiai, nes niekada negali žinoti, kas slepiasi po kuriuo nors maskarado kostiumu ir ko gali tikėtis. Be to, kaukę labai patogu ištepti nuodais, kurie greitai įsiskverbia pro akis, nosį ar burną ir…

Dovanokit, užsimiršau – tikrai neketinu pateikti jums kokių nors instrukcijų. Sergėk Dieve. Žodžiu, kad ir kokios niūrios buvo mano mintys, negalėjau nepritarti Lukrecijos džiugesiui, o ji čiupo mane už rankos ir nusitempė norėdama, jog jai padėčiau – pažiūrėčiau, kaip ji šoka, paklausyčiau jos teksto, kitaip tariant, kad daryčiau bet ką, tik ne tikrinčiau drabužius ir daiktus, kuriuos jie ketino panaudoti šventei. Tik po poros valandų supratau, jog ji taip elgėsi tyčia, nes norėjo, kad aš bent trumpam pamirščiau darbą.

– Tu buvai tokia liūdna, – prisipažino ji, kai priverčiau iškloti tiesą. – Tenorėjau, kad truputį prasiblaškytum.

– Ačiū tau už rūpestį, – padėkojau, nors jos žodžiais nepatikėjau. Ne todėl, kad Lukrecija būtų buvusi melagė (ji buvo tikrai sąžiningesnė už daugelį mano pažįstamų), bet kad galėjo nutylėti kitokias priežastis. Visi mes elgėmės panašiai.

O kol kas jai labiausiai rūpėjo priversti mane įlįsti į jos atvežtą man skirtą kostiumą.

– Būtinai apsivilk, – man spyriojantis neatlyžo ji. – Šįvakar visi bus persirengę: Papà – Jupiteriu, Džulija, savaime suprantama, – Venera, o aš – Diana. Man padarė tokį dailų sidabrinį lankelį. O tu būsi Minerva, tau turiu netgi pelėdą, tik nebijok – ji uždaryta narve.

Pamaloninta, kad buvau išrinkta vaizduoti išminties deivę, galiausiai nusileidau. Tačiau vilkėdama jos atneštu plonu lininiu chitonu, po pažastimis susegtu auksinėmis sagtelėmis ir sujuostu diržu, vis tiek jaučiausi nesmagiai. Per vasaros karščius toks drabužis buvo patogesnis nei įprastinės suknelės, nepaneigsi, bet jaučiausi beveik nuoga.

Kai visi susirinkome vakarieniauti ir linksmintis, kitų žmonių veiduose jokio nesmagumo neįskaičiau, priešingai, Bordžija, vilkintis purpuru apsiūta toga, kuri tiko jam labiau nei bažnytinis drabužis, jautėsi visiškai laisvai ir juokėsi kartu su La Bella. O toji, reikia pripažinti, atrodė puikiai. Jos chitonas, palyginti su manuoju, buvo toks plonytis, kad pro jį net tamsavo krūtų aureolės, o išvaizda ir laikysena La Bella išties prilygo Venerai.

Maskaradas praėjo puikiai ir sulaukė karštų plojimų. Netgi tarnus, taip pat aprengtus kostiumais, apėmė šventinė nuotaika. Prisipažinsiu, truputį nerimavau, kad pobūvis gali virsti orgija (jei tikėtume kalbomis, tokie būdavo kai kurie kardinolo pasilinksminimai), bet jokių šokančių nuogų merginų ir kitų panašių pramogų nebuvo. Galbūt dėl to, kad čia dalyvavo jaunutė kardinolo dukra?

Jau buvau beatsipalaiduojanti ir ketinau pasimėgauti pobūviu, bet staiga akies krašteliu pastebėjau anksčiau nematytą vyrą, kurio veidą slėpė sidabrinė kaukė. Jis buvo aukštas, juodaplaukis ir, sprendžiant iš kojų, kurių nedengė trumpa toga, labai atletiškas. Kardas jam prie šono ir ant nugaros pririštas skydas bylojo, kad vyras vaizduoja karo dievą Marsą.

Kai tasai vyras išniro iš tamsos ir buvo apšviestas deglų, netoli vienas nuo kito sustatytų aplinkui, mes senovės romėnų papročiu buvome pusiau gulomis išsitiesę ant sofų vidiniame vilos kiemelyje ir vakarieniavome. Tą pačią akimirką kardinolas pakilo ir, kažką pasakęs Džulijai, nuėjo į vilą. „Marsas“ turbūt irgi, nes kai vėl pažvelgiau ton pusėn, iš kurios jis išniro, vyras karo dievo kostiumu buvo dingęs.

Apimta blogos nuojautos, tučtuojau pašokau ant kojų. Kartojau sau mintyse, kad tai kvaila, kad vilą akylai saugo sargyba, tad niekas neprasmuks vidun nepastebėtas, taigi nėra jokio pavojaus, bet vis tiek nusekiau paskui kardinolą. Ėjau vis dairydamasi Vitoro atsiųsto leitenanto – jis turbūt geriau žino, ką tokiu atveju daryti.

Deja, jo nebuvo nė padujų. Įžengusi į vilą dar spėjau pamatyti kitame medžiu apmušto koridoriaus gale užsidarant duris. Atsargiai pritykinau artyn ir sulaikiusi kvapą priglaudžiau ausį prie duris puošiančių medžio raižinių.

Taip, norėjau slapčia pasiklausyti svetimo pokalbio, bet ne iš vaikiško smalsumo, bent jau ne vien dėl to. Tikrai nemaniau, kad Bordžija atskleis man visas savo paslaptis – ką veikia, su kuo susitinka, tačiau kaip apsaugoti kardinolą, kai aplink jį ramiausiai šmėžuoja nepažįstami žmonės? Kad nieko panašaus neatsitiktų, rūmuose budėjo visas pulkas sargybinių, vadovaujamų seno lapino Vitoro, bet čia, viloje, nebuvo nei daugybės sargybinių, nei paties Vitoro.

Man tiesiog reikėjo kokio nors ženklo, kad įsitikinčiau, jog Bordžija pažįsta tą vyrą, ir dar – kad šis atėjo čionai su gerais ketinimais. Tada galėčiau ramia sąžine pasišalinti ir palikti juos šnekėtis akis į akį arba, kas labiau tikėtina, regzti kokį nors sąmokslą. Tada jiedu galėtų bendrauti, kiek širdis geidžia.

Durys buvo masyvios, tad balsus kitapus jų girdėjau labai neaiškiai, bet iš karto supratau: jie ginčijasi. Iš kambario sklido pakelti dviejų piktų vyrų balsai.

Staiga pasigirdo trenksmas.

Ilgai nedvejodama atlapojau duris ir puoliau vidun. Ką ketinau daryti, verčiau neklauskite, nes nenumaniau pati. Jokio ginklo neturėjau, o jei ir būčiau turėjusi, kiek iš jo būtų buvę naudos stojant prieš karo dievą? Tačiau buvau prisiėmusi pareigą saugoti Bordžiją, todėl niekam nebūčiau leidusi pakelti prieš jį rankos. Na, bent jau būčiau pamėginusi užkirsti tam kelią.

– Sinjore… – ištariau, bet pamačiusi abu vyrus išsyk užsičiaupiau.

Kaip ir maniau, kambary buvo dviese – kardinolas, vilkintis Jupiterio drabužiu, o priešais jį stovėjo Marsas, o jei tiksliau – Čezarė.

Tėvas su sūnum nustebę pakėlė akis. Šalia jų ant grindų gulėjo sudaužyta vaza; turbūt kuris nors netyčia nuvertė ją ant grindų. Abu vyrai įsispoksojo į mane. Pirmas prabilo Bordžija:

– Kokio velnio…

Čezarė atsitokėjo greičiau už savo tėvą. Blizgindamas į mane akimis, jis nusišypsojo ir tarė:

– Sinjorina, atrodote žavingai. Prašom, prašom, užeikite.

Tik tada man toptelėjo, kad vis dar esu su kauke, todėl, kol abu nespėjo manęs atpažinti, reikėjo skubiai pasišalinti.

– Scusa37, – tariau ir apsimestinai sukikenau. Tegu jie mano, kad esu viena iš pernelyg įsilinksminusių maskarado dalyvių ir supainiojau duris. – Ne ten pataikiau. Scusa.

Toks mano manevras galėjo ir išdegti. Bordžija buvo išmuštas iš vėžių taip netikėtai pasirodžius sūnui, kuris šiaip jau turėjo būti Pizoje ir rūpintis šeimos reikalais, o Čezarė buvo… tiesiog Čezarė. Vargu ar jis mane atpažintų, net jei būčiau be kaukės – vargu ar mudviejų susitikimas bibliotekoje galėjo padaryti jam tokį įspūdį, kad ilgai išlikčiau jo atmintyje.

– Frančeska?

Ay, il mio dio!38 Mane nupurtė drebulys, tada išpylė karštis, o grabaliodama durų rankenos pajutau, kaip iškaito skruostai.

Tačiau mano rūtų darželio mindžiotojas nė neketino leisti man išeiti. Jis juokdamasis priėjo ir, kad negalėčiau pasipriešinti, viena ranka suėmė plaštakas, kita nutraukė man nuo veido kaukę.

– Frančeska! – pergalingai šūktelėjo jis. – Taip ir žinojau, kad čia tu.

– Aš suklydau, – puoliau aiškintis. – Pamaniau…

– Kad mano tėvui gresia pavojus? – už mane ištarė jaunasis Bordžija.

Patvirtindama jo žodžius teįstengiau linktelėti, bet Čezarei ir taip viskas buvo aišku. Vis dar laikydamas mano plaštakas savo delne, jis atsigręžė į kardinolą.

– O aš dar abejojau, ar gerai padarei patikėjęs jai rūpintis tavo saugumu. Tenka prisipažinti, prašoviau pro šalį.

Bordžija tik kažką sumurmėjo sau po nosimi. Mano pasirodymas jam buvo nė motais, visą dėmesį kardinolas buvo sutelkęs į sūnų.

– Tau nėra ko čia sėdėti, Čezare, – prabilo jis. – Aš juk aiškiai tau pasakiau: bent jau kol kas privalome būti mažesni už žolę, tylesni už vandenį.

– Taip, Papà, žinau, – atsiliepė Čezarė, nors jo balse nebuvo girdėti jokių sąžinės priekaištų sau dėl to, ką padarė. – Tačiau, kaip pats puikiai žinai, yra dalykų, kurių nevalia patikėti laiškams.

– Dabar turiu svarbesnių reikalų, nei klausytis tavo skundų, – numojęs ranka atsakė kardinolas. – Negaliu patikėti, kad Džulija slapta iškrėtė man tokį pokštą – pakvietė tave čionai.

– Ne, tai buvo ne ji, – La Bellą apgynė Čezarė. – Man pranešė Lukrecija.

– Ji per daug tave lepina, – sviedė kardinolas. – Kaip ir aš. O dabar eik iš čia ir nedrįsk rodytis akyse, kol pats tavęs nepakviesiu. Capisca?39

Čezarės delnas taip stipriai sugniaužė man plaštakas, kad vos neriktelėjau iš skausmo, o jis, turbūt visiškai pamiršęs apie mane, išpyškino:

– Aš viską suprantu, tėve. Tačiau turite suprasti ir mane. Aš ne…

– Dink man iš akių! – suriaumojo kardinolas.

Mes taip ir išėjome pro duris: aš – aikčiodama iš skausmo ir mėgindama ištraukti rankas Čezarei iš gniaužtų, o Čezarė – net pajuodęs iš pykčio ir į kažką sutelkęs mintis, ir visai pamiršęs mane. Kad aš tebesu jo belaisvė, jis pastebėjo tik kai trinktelėjo Bordžijos apartamentų durys ir mudu atsidūrėme koridoriuje. Čezarė sustojo, tarsi tik dabar būtų pajutęs, jog kažką laiko rankoje, nustebęs pažvelgė į savo delną, gniaužiantį mano plaštakas, ir ūmai prirėmė mane prie sienos.

– Jis niekada negali manęs netgi išklausyti! Argi jau taip sunku? Juk aš jo sūnus! Turiu teisę…

Staiga pajutau šito jaunuolio strėnose kylant vyrišką jėgą. Čezarės išdidumo, ambicijų, pavydo ir aistros priežastis buvo jį apsėdęs pasiutimas. Vėliau, jau suaugęs vyras, jis išmoko labiau tvardytis, nors ir tai ne itin gerai, o dabar juk tebuvo žalias jaunikaitis.

Įvykiams pakrypus tokia linkme, netikėto mūsų susitikimo baigtis galėjo būti vienintelė, ir man tai visiškai nepatiko, nes aš taip pat turėjau savigarbos.

Palinkau prie pat jo ausies, sykiu įremdama kelį jam į tarpkojį, ir sušnypščiau:

– Paleisk mane.

Dar ir šiandien su šypsena prisimenu jo veidą, nors tuo metu juokas toli gražu neėmė. Čezarė išpūtė akis ir it mietą prarijęs spoksojo į mane. Aš mygtelėjau keliu dar stipriau.

– Neužmiršk, kas aš, – priminiau jam.

Šaunuolė, Frančeska! Bravo, jaunoji ir gležnoji mergaite! Aš juk dar tik mokiausi visų moteriškų ir profesinių gudrybių! Tai buvo svarbi mano pergalė.

Čezarė paleido mano rankas ir atšlijęs pažvelgė su tokia nuostaba, tarsi būčiau kokia nors jam nematyta gyvybės forma.

– Aš nė nesiruošiau… – prabilo jis.

Pasiekusi savo tikslą, bet užgavusi jo savigarbą, turėjau kuo skubiau atitaisyti klaidą, tad tik numojau ranka.

– Dėl Dievo meilės, Čezare, ką tu sau galvoji? Negana, kad atvažiavai čionai be tėvo leidimo, dar kas nors užklups tave su nuodytoja. Negi šito nori? Tada Romoje tektų paskelbti visuotinį laisvadienį, nes visi daugiau nieko neveiktų, tik plaktų apie mudu liežuviais.

Čezarė tylėdamas tebespoksojo į mane, paskui nusikvatojo užvertęs dailią galvą. Išsigandusi, kad neišgirstų kardinolas, norėjau jį nutildyti, bet jis vėl čiupo mane už rankos, tik šįkart švelniai, ir mudu nuskriejome koridoriumi. Mane žavėjo nežabota Čezarės energija, jo mokėjimas džiaugtis gyvenimu ir tai, kad jis nepaiso paprastiems mirtingiesiems galiojančių suvaržymų. Jis įskriedavo į mano gyvenimą it viesulas, kuris įsiveržia į namą, nutraukia pakampėse kabančius voratinklius ir viską apverčia aukštyn kojom, o paskui lygiai taip pat greitai dingsta. Tada tenka ilgai dėlioti viską į savo vietas, bet pati ta akimirka – nuostabi.

Kai pagaliau sustojome tamsiame sodo kampe, iš kur galėjome stebėti pobūvį, patys likdami nematomi, aš sunkiai kvėpavau uždususi ir kvatojau kartu su juo. Pro šalį einantis padėklu nešinas tarnas net krūptelėjo, kai Čezarė ištiesė ranką ir čiupo grafiną su vynu, dvi taures ir lėkštę su mėsa.

– Mirštu iš bado, – pasakė jis ir šleptelėjo ant žolės. – Jojau visą dieną, persirengiau šituo kostiumu, – jis timptelėjo savo togą. – Ir dėl ko? Sakau tau, mano kantrybė tuoj trūks.

Tačiau jo ūpas, šokinėjantis kaip gyvsidabris, po akimirkos ėmė taisytis. Čezarė patapšnojo žolę šalia savęs.

– Juk tu niekur neskubi, ar ne? Palaikyk man draugiją.

Kaip jau minėjau, žinojimas, kad bet kuriuo atveju esi pasmerktas amžinoms pragaro kančioms, keistai išlaisvina. Be to, ilgokai gyvendama Romoje perėmiau šio miesto gyventojams būdingą nuostatą: jokiu būdu nepraleisk progos pasimėgauti gyvenimo teikiamais malonumais. Todėl klestelėjau ant žolės, paėmiau jaunojo Bordžijos pasiūlytą taurę ir gerdama per stiklo viršų stebėjau, kaip jis taršo mėsą. Čezarė tikrai buvo labai gražus vyras. Jis vis atsiplėšdavo dantimis gabalą mėsos, o ją kramtydamas kalbėjo:

– Nuoširdžiai užjaučiu tave dėl tėvo netekties. Man apie tai pranešė Lukrecija. Ta žinia mane labai sukrėtė. Jei ne Lukrecija, nežinočiau nė pusės to, kas vyksta Romoje.

Po Bordžijų simpatija tam tikram asmeniui visada slypėdavo koks nors jų pačių siekis, bet tai buvo suprantama, kaip, beje, ir Čezarės elgesys.

– Tavo tėvas tiesiog nori tave apsaugoti, – tariau. – Gyvename sunkiais laikais.

– O kada jie buvo lengvi? – kimšdamas pilna burna atrėmė Čezarė. – Tačiau tai mūsų, Bordžijų, laikas. Jei tėvas dabar neatsisės į popiežiaus sostą, kitos progos jau nebus.

– Inocentas… – prabilau, bet Čezarė, regis, nenorėjo apie jį nė girdėti, nes nutraukė mane.

– Tas supuvęs eunuchas, – iškošė pro dantis, o jo veidas net persikreipė iš pasibjaurėjimo. – Kodėl jis negali turėti bent trupučio padorumo? Kodėl nenumiršta?

– Eina kalbos, kad jis bijo stoti prieš Dievo teismą.

– Ir turėtų bijoti! Po viso to, ką padarė…

Čezarė vėl pripylė mūsų taures ir, pažvelgęs į mane, dalykiškai pasiteiravo:

– Kaip manai, ar ilgai jis temps?

Aš dvejojau. Nenumaniau, ką jis jau žino ir ar bent nutuokia apie mūsų rengiamą žygį, todėl nutarusi, kad atsargumas gėdos nedaro, atsakiau:

– Viskas Dievo rankose.

Čezarė suraukęs kaktą palinko prie manęs – taip arti, kad net pajutau ant skruosto šiltą jo alsavimą, ir sušnibždėjo:

– Tai kokia gi tu nuodytoja?

Loštelėjusi ant juosmens pajutau šiltą jo ranką – nė nepastebėjau, kaip ji ten atsidūrė, bet atstumti Čezarės nenorėjau. Akimirką man prieš akis iškilo Rokas, įkaitusią, ugnimi alsuojančią masę paverčiantis krištolinio skaidrumo stiklu. Prieš mane driekėsi takas, viliojamai gražus ir palaimingas, bet aš jaučiausi neverta juo žengti. Aš buvau ta, kuo Čezarė mane ir vadino: nuodytoja. Ir tai ne tuščias žodis – mano rankos iš tiesų suteptos krauju ir aš kasnakt pabundu nuo savo pačios riksmo, mane nuolat persekioja košmaras, kuriuo niekaip negaliu atsikratyti. Kad ir kaip būčiau troškusi ko nors kito, iš tikrųjų aš priklausau tamsos karalystei.

Kaip ir Čezarė.

Jis savo prigimčiai nesipriešino. Gyventi taip, kaip jis, aš kol kas dar nemokėjau, bet vis dėlto nepajėgiau atsispirti vieninteliam man dar likusiam malonumui.

Mūsų lūpos jau buvo beveik susilietusios, kai sušnabždėjau jam:

– Pati pavojingiausia… Įžūli… Nenuspėjama… – Ir, kyštelėjusi ranką po trumpa jo tunika, pridūriau: – Išradinga…

Jis juokdamasis pargriovė mane ant kvepiančios žolės. Iš kitos sodo pusės sklido muzikos garsai, ore man virš galvos sukosi jonvabalių ugnelės. Kurį laiką dar sekiau juos akimis, bet netrukus jas aptraukė šilta migla ir aš nebemačiau nieko.

Rytojaus dieną visi, išskyrus Čezarę, grįžome į miestą. Kai kitą rytą pabudau, jis jau buvo išvykęs. Tikiuosi, kad grįžo atgal į Pizą ir jam užteks sveiko proto be tėvo leidimo daugiau nekelti iš ten kojos.

Visos kompanijos ūpas, lyginant su vakarykšte diena, buvo jau ne toks pakilus, bet kelionėse tai neišvengiama. Įvykio laukimas visada jaudina labiau nei pats įvykis.

Na, gal ir ne visada, kartais tikrovė vis dėlto pateisina net pačius didžiausius lūkesčius.

Kai atėjau į vidinį kiemą pusryčių, Lukrecija žvilgtelėjo į mane ir sukikeno. Pamėginau sudrausminti ją akimis. Ar pavyko, nežinau, bet Lukrecija pasigailėjo manęs ir niekam nieko neišplepėjo. Gal Čezarę pastebėjo ir dar kas nors, gal net matė, su kuo jis praleido naktį, bet visi buvo pernelyg užsiėmę savo pačių intrigomis, tad komentarų nebuvo.

Vienintelė išimtis – pats kardinolas. Kai, ruošdamiesi plaukti atgal į Romą, jau lipome į baržą, jis grįžtelėjo į mane ir tarė:

– Nežinau… Gal tu galėtum pamėginti atvesti jį į protą?

Kad ir kaip būčiau norėjusi mudviejų su Čezare santykius išlaikyti paslaptyje, nuo Bordžijos to nuslėpti nebūtų pavykę, nes čia ir sienos turėjo ausis. Kita vertus, visai netroškau prisiimti atsakomybės už aikštingąjį jo sūnų, įsitikinusį, kad ir jis turi teisę amsėti, kai kalbama apie valdžią. Stoti tarp dviejų ugnių – tarp Čezarės ir jo tėvo – būtų tikrų tikriausia savižudybė.

– Labai abejoju, ar sulauksiu iš jo kokios nors žinios, sinjore, – atsiliepiau. Tiesą sakant, šitaip ir galvojau.

Bordžija tik piktai suraukė kaktą, bet nutylėjo, o netrukus pamačiau jį sėdintį laivo priekyje, po tentu šalia La Bellos. Toji maitino kardinolą uogomis, ir jo nuotaika, atrodo, vėl buvo pakili.

Apie save nebūčiau galėjusi to pasakyti. Kvailai pasidaviau pagundai ir jaučiausi it devintame danguje, bet dabar prisiminiau nerimo kupiną savaitę po pirmojo mudviejų su Čezare susitikimo bibliotekoje. Anuomet tik po savaitės paaiškėjo, jog išvengiau nemalonių padarinių, ir galėjau lengviau atsikvėpti. Šįkart nė nenumaniau, verta dėl to jaudintis ar ne: jei pavyks sėkmingai įgyvendinti savo sumanymą, mano šansai išgyventi, galima sakyti, bus lygūs nuliui, todėl visi kiti rūpesčiai dabar – tik teoriniai.

Kad ir kaip ten būtų, šįkart, jau po visko, pasitaikius pirmai progai apsiploviau acto ir anyžių antpilo mišiniu; daug kas mano, jog ta priemonė veiksminga, nors man pačiai tai kelia abejonių. Žinoma, būčiau galėjusi imtis ir ryžtingesnių priemonių, bet kaip nuodytoja žinojau: galiu visam gyvenimui prisidaryti bėdos ir pakenkti savo sveikatai. Nutariau, kad ateityje – jei tik ji manęs dar laukia, – kaip visos protingos moterys pasidarysiu apsaugos priemonę – vaškinį gimdos žiedą ir visada laikysiu jį po ranka.

Iš viso to pagrįstai galėtumėte padaryti išvadą, kad grįžau į Romą draskoma dviejų troškimų – viena vertus, norėjau tęsti pradėtą žygį, antra vertus, troškau gyventi. Tačiau galiu jus patikinti: jeigu jau pasiryžau eiti pavojingu keliu, tai ir eisiu iki galo.

Lydima Vitoro, dar kartą nuėjau į getą ir, sparčiai žingsniuodama painiu gatvelių labirintu, pasiekiau Sofijos vaistinę. Nors lankiausi čia vos prieš dvi dienas, išsyk krito į akis, kad gyvenimas gete per tą laiką dar pablogėjo. Pabėgėlių srautas iš Ispanijos plūdo ne tik į Romą, juos įsileido ir keli kiti miestai, pirmiausia – Amsterdamas. Nedidelė dalis laimingųjų išplaukė į Turkiją ir ten juos savo globon paėmė sultonas Bajazitas II. Tačiau į Romą žydų vis tiek plūdo tiek, kad buvo aišku kaip dieną: jei taip ir toliau, greitai prasidės epidemija. Nežinia dėl kokių priežasčių ji visada įsiplieskia ten, kur į krūvą susimeta vargetos ir bėdžiai.

Vien apie tai pagalvojus, nugara nueina pagaugais. Savaime suprantama, dėl epidemijos tučtuojau būtų apkaltinti žydai, juos užgriūtų baisi pasipiktinimo banga. Ir jei popiežius jų neužstos, labai galimas daiktas, kad visas getas taps dideliu laidotuvių laužu.

Tokios tad mintys sukosi man galvoje, kai žingsniavau pro žmonių eilę, nutįsusią prie vaistinės. Sofiją radau viduje, slaugančią sergantį vaiką, todėl nenorėdama trukdyti palaukiau jos galiniame kambaryje. Netrukus, ištaikiusi laisvesnę akimirką, ji atskubėjo čionai. Padėkojusi už mano, kaip žadėjau, atgabentus ir dar nuo savęs papildomai pridėtus vaistus ir tvarsliavą, Sofija prabilo apie reikalus.

– Turime dizenteriją, vandenligę ir maliariją. Ir, manau, bent vieną influencos atvejį.

Išgirdusi pastarąjį ligos pavadinimą, bemat suklusau. Toji liga, nuo kurios ligonį tai krečia šaltis, tai pila karštis, ilgainiui plaučiuose atsiranda karkalų, Florencijoje pirmą kartą pasirodė prieš porą metų, bet netrukus persimetė ir į Milaną bei Romą. Ja žaibiškai suserga daugybė žmonių, bet taip pat greitai ir pasveiksta. Dalis ligonių miršta, tačiau didžioji dauguma išgyvena. Gydytojai aiškina, esą liga prasidedanti nepalankiai išsidėsčius planetoms, dėl jų influenza40, iš čia ir ligos pavadinimas. Iš to galima daryti išvadą, kad jie, kaip ir visų kitų ligų atveju, apie tikrąją ligos priežastį neturi jokio supratimo.

– Vandenligė žudo per lėtai, – pastebėjau.

Audinių pabrinkimas, ypač širdies srityje, dažniausiai būna mirtinas, bet kol liga padarys savo juodą darbą, gali praeiti ne vieni metai. Bent jau taip liudijo pavieniai Bolonijos, Paduvos ir Salermo universitetuose atlikti skrodimai, kuriems Bažnyčia buvo davusi leidimą. Tiesa, slapta atlikta ir daugiau skrodimų, bet apie juos verčiau patylėsiu.

– Maliarijos ir dizenterijos požymiai pernelyg panašūs į nuodų veikimo, – pasakiau. – Jei Inocentas mirtų nuo tų ligų, visiems tučtuojau kiltų įtarimas, kad tai Bordžijos darbas. O dėl influencos… – Ja susirgus požymiai kitokie nei apsinuodijus, tačiau, deja, tai, regis, veikiau ne kraujo, o flegmos liga. – Vargu ar iš jos būtų naudos, – tariau ir išdėsčiau, kodėl taip manau.

Sofija su manim sutiko. Ji nusivedė mane į kambario gilumą, kad Vitoras negalėtų mūsų girdėti, ir pasiteiravo:

– Privalau tavęs paklausti: ar tikrai esi pasiryžusi statyti ant kortos savo gyvenimą?

Aš linktelėjau.

– Laiko lieka vis mažiau, todėl privalome veikti nedelsdami. Atrodo, patekti pas Inocentą nebus sunku, bet kokia iš to nauda, jei neturime reikiamų priemonių, – pasakiau.

Sofija minutėlę dvejojo. Paskui ryžtingai linktelėjo ir, paėmusi mane už parankės, nusivedė į kitą kambarį, tiesiai prie šiaudinio čiužinio, numesto atokiau nuo kitų, patalpos kampe, atskirtame užuolaida.

– Pažvelk čionai, – tarė ji.

Ant čiužinio gulėjo vyras, veikiausiai įpusėjęs trečią dešimtį, nors tiksliai nusakyti jo amžių buvo keblu, mat jis vadavosi mirtimi. Ir vis dėlto buvo akivaizdu, kad vyras – jaunas. Juodi jo plaukai buvo sulipę nuo prakaito ir susivėlę, veidas raudonas, nuo mirštančiojo kilo salsvas dvokas. Priklaupusi prie jo, uždėjau delną ant kaktos, bet skubiai atitraukiau – vyruko kakta tiesiog degė.

– Kas jam? – paklausiau Sofijos.

Ji skėstelėjo rankomis.

– Nežinau.

Sofija nebijojo prisipažinti, kad kažko nežino, ir tai buvo vienas iš puikiųjų jos būdo bruožų, kuriuos, mudviem susitikinėjant, netrukau pastebėti ir įvertinti.

Sofija taip pat atsiklaupė prie ligonio ir švelniai pakėlė antklodę, atidengdama vyruko ranką. Aš net atšlijau pasibjaurėjusi.

Jo dilbis dar bylojo, kad rankos būta labai raumeningos, bet dabar didžioji jos dalis buvo pajuodusi ir sudžiūvusi. Ir tas juodas užkratas, atrodo, plito, nes link sveikosios rankos dalies driekėsi raudoni dryžiai.

– Kas jam nutiko? – pasidomėjau.

– Jo vardas – Džozefas. Atėjo čia vakar, varu atvarytas žmonos. Prieš savaitę ar kiek daugiau netyčia įsipjovė ranką. Dabar to pjūvio nė nematyti, bet vakar dar buvo gana ryškus. Oda aplink jį buvo paburkusi ir karšta. Jis pats karščiavo ir, atrodo, jau sunkiai orientavosi, kas ir kaip. Galų gale įkalbėjau jį atsigulti ir nuo tada jis nesikelia iš patalo. Žmona dabar išėjusi pasirūpinti vaikais, bet aš pasiunčiau jai žinią, kad, jei nori pamatyti vyrą gyvą, tegu pasiskubina ateiti čionai.

– Nuo ko jis miršta?

– Nenumanau, – atsakė Sofija. – Jo pulsas iš pradžių buvo labai dažnas, bet dabar sulėtėjo. Tinimas plinta raudonomis linijomis, kuriomis rankoje teka kraujas. Paklausiau jo širdies plakimo – ji dunksi labai silpnai. Plaučiai pilni skysčių, jis nepajėgia nusišlapinti. Manau, gyvens ne ilgiau kaip dvi valandas. – Ji atsiduso, tebeklūpodama atsitiesė ir, žvelgdama į tai, kas liko iš jauno, stipraus vyro ir tėvo, pridūrė: – Aš jam jau niekuo negaliu padėti.

– Manot, jis miršta dėl užkrato, kuris pateko į kraują?

– Panašu į tai, – atsakė Sofija ir pažvelgė į mane. – Užkratas plinta tiesiog žaibiškai ir, jei aš neklystu, veikia visiškai kitaip nei nuodai.

Tai buvo tiesa – taip žmogaus neveikė jokie man žinomi nuodai. Taip pat buvau linkusi pritarti Sofijai, kad šioji liga plinta per kraują.

Nors nebuvau visiškai tikra.

Tai neišvengiamai vertė mane galvoti apie tai, apie ką galvoti nenorėjau, bet dabar jau, šitaip susiklosčius aplinkybėms, nebuvo kur dingti.

– Veikiausiai turėsime vieną vienintelę progą, – pasakiau.

Sofija tik kietai sučiaupė lūpas, ir aš išsyk supratau, kad mūsų mintys sukasi apie tą patį.

– Bus gana keblu net ir vieną kartą patekti į Inocento apartamentus, – toliau kalbėjau aš, mėgindama tąja šiurpia būtinybe įtikinti tiek save, tiek Sofiją, ir, pažvelgus į mirties patale besikankinantį vyrą, tyliai pridūriau: – Todėl privalome būti visiškai tikros.

– Apie ką jūs? Ką ketinate daryti? – nieko nesuprasdamas ėmė klausinėti ben Eliziras. Jis prisistatė iškart, vos tik Sofija nusiuntė žmogų jo pakviesti, mat pati viena, savaime suprantama, nenorėjo priimti tokio nelengvo sprendimo.

Kalbėjomės galiniame kambaryje, pašnibždomis, kad niekas mūsų neišgirstų.

– Reikia atlikti bandymą, – tariau. Nuo tos minties man darėsi bloga, bet kitos išeities nemačiau. – Privalome įsitikinti, kad šito vyro kraujas tikrai užkrėstas ir jis serga mirtina liga, priešingu atveju tik beprasmiškai rizikuotume savo gyvybėmis.

– Turi galvoje bandymą su kokiu nors gyvūnu?

Aš papurčiau galvą.

– Juk patys žinot, yra tokių ligų, kuriomis serga tik žmonės, o gyvūnus tos ligos apeina. Arba atvirkščiai. Todėl bandymą reikia atlikti su žmogum.

– Tai gal pati pabūtum savanore? – sviedė ben Eliziras.

Suprantama, išgirdęs mano pasiūlymą, jis pasibaisėjo. Aš sau tokios prabangos, deja, negalėjau leisti.

– Neužmiršk, kad tai aš turėsiu slapta įnešti užkrėstą kraują į Šventojo Angelo tvirtovę ir, ištaikiusi progą, sukeisti su jau paruoštu popiežiui. Jei būsiu negyva, man bus labai nelengva tai padaryti.

Sofija ramindama uždėjo ranką man ant plaštakos ir tyliai prabilo:

– Mums visiems nelengva apie tai kalbėti, man pačiai sunku apie tai galvoti, bet juk iš pat pradžių žinojome, kad šitas žygis pareikalaus aukų.

– Tik ne tokių, – paprieštaravo Deividas. – Apie tokį dalyką niekada nebuvo kalbos.

Žinoma, jis buvo teisus. Aš būgštavau dėl savo sielos, o žydams rūpėjo išgelbėti savo gyvybes. Aukščiausiasis tikrai tai supras ir atleis jiems dėl Inocento41. Tačiau dabar aš reikalavau niekuo jiems nenusikaltusio žmogaus gyvybės.

– Atlikite bandymą su manimi, – pasisiūlė Deividas ir taip išblyško, kad didelės akys jo veide atrodė it du gilūs ir tamsūs ežerai. – Kad ir ką sakytumėt, tai buvo mano sumanymas, ir aš neturiu jokios teisės prašyti ko nors kito taip rizikuoti.

– Mes negalime tavęs netekti, – paprieštaravo Sofija ir, pažvelgusi į jį švelniai motiniškai, pridūrė: – Kas tada gintų mus kaip liūtas, Deividai?

Jo akyse sužvilgo ašaros. Ir man staiga pasidarė graudu. Užbėgdama jam už akių tariau:

– Nėra prasmės atlikti bandymą su jaunu ir sveiku žmogum, nes popiežius juk irgi ne jaunuolis. Mums reikia panašaus į jį.

– Ir kas? Tai vis tiek būtų neteisinga, – atrėmė Deividas. – Senas ar jaunas – visi jie yra žmonės.

Mano pečius prislėgė sunki našta. Supratau, ką jis dabar išgyvena, ir netgi iš visos širdies pritariau jam. Bet taip pat žinojau, kad tikrovėje – toje, kurioje gyvename iš tikrųjų, o ne kokią norime matyti, – kartais neišvengiamai tenka daryti baisius dalykus, nes esi priverstas rinktis ne tarp gėrio ir blogio, o mažiausią blogybę.

Kita vertus, mintyse stebėjausi savimi: kaip lengvai švelnius mano jausmus užgožia šaltas išskaičiavimas.

– Turėsime tam žmogui paaiškinti, ko siekiame, – pasakė Sofija. – Antraip niekas nesutiks mums padėti.

Žinoma, tai buvo rizikinga. Pakaktų menkiausios užuominos apie tokį dalyką, ir kiltų milžiniška pasipiktinimo banga. Ir jei rabinai su pirkliais suuostų, ką mes rezgame, neabejotinai pamėgintų užkirsti tam kelią.

– Ar jūs… turite omeny kokį nors konkretų žmogų? – nedrąsiai pasiteiravau.

Deividas tik krūptelėjo ir nusuko akis į šalį. O Sofija pažvelgė man tiesiai į akis ir linktelėjo.

35 Užmiestis (it.).

36 Romansai (it.).

37 Atsiprašau (it.).

38 O Dievulėliau (it.).

39 Supratai? (It.)

40 Įtakos (it.).

41 Innocentis (lot.) – nekaltas.

15 skyrius

Galiniame kambaryje ant šiaudinio čiužinio gulėjo senyva moteris, perkelta čionai iš didžiojo kambario. Nors buvo vasara ir lauke karšta, ji gulėjo užklota antklode. Toji buvo purvina, bet nuausta veikiausiai iš puikios avių vilnos. Žili senutės plaukai buvo susitaršę, akys įkritusios, skruostai įdubę, veidas išvagotas raukšlelių, bet pakako vieno žvilgsnio, kad įsitikintum, jog kadaise jos būta tikros gražuolės.

Sofija atsiklaupė prie moters ir paėmė ją už rankos.

– Rebeka! – tyliai pašaukė.

Moters vokai virptelėjo ir ji lėtai atsimerkė.

– Ar prisimeni, apie ką šnekėjomės? – paklausė jos Sofija.

Ji kalbėjo kataloniškai. Tą kalbą supratau ir aš, nes kataloniškai tarpusavyje bendravo Bordžijų šeimos nariai (Ispanijoje jie vadinosi Los Boryas). Romiečiai vis prikišdavo Bordžijoms jų ispaniškas šaknis, bet pastarieji, labai išdidūs, laikėsi jų įsikibę.

Kai moteris linktelėjo, Sofija kalbėjo toliau:

– Čia Frančeska. Ji mums pagelbės.

– Aš turbūt sapnuoju, – sušvokštė Rebeka.

Senutės balsas buvo toks duslus ir silpnas, jog turėjau pasilenkti, kad girdėčiau, ką ji sako. Tačiau sulig kiekvienu žodžiu balsas darėsi vis stipresnis.

– Negaliu patikėti savo ausimis… Tai tiesa?

Sofija pašnibždomis persimetė su senute keliais žodžiais. Nežinau, apie ką jos kalbėjosi, bet džiaugiausi, kad ne man tenka aiškinti Rebekai, ko iš jos norime.

– Mums visiems iškilusi mirtina grėsmė, – jau garsiai ištarė Sofija. – Tokia tikrovė. Žinau, tai, ko jūsų prašome, yra siaubinga…

Rebeka kilstelėjo ranką, išraizgytą mėlynų venų.

– Visa mano šeima… Vyras, vaikai, nuostabieji anūkėliai… Žuvo visi iki vieno… – Raukšlių išvagotais jos skruostais ėmė riedėti ašaros.

– Ją čionai prieš savaitę atgabeno žmonės. Rado gulinčią gatvėje, – man paaiškino Sofija. – Rebeka atvyko iš Lisabonos. Jų šeimą sustabdė jau išvažiuojančią iš miesto ir apkaltino, neva sprunka pasiglemžę pinigus. Kas nutiko paskui, nežinau, bet įvykio liudininkai pasakoja, kad iš visos šeimos išsigelbėjo tik Rebeka.

Tokie dalykai manęs nė kiek nestebino. Taip, Jų Katalikiškiausios iš Katalikiškiausių Didenybių – Ispanijos karalius Ferdinandas ir karalienė Izabelė – leido žydams iki tam tikros dienos (iki kurios buvo likusios vos pora savaičių) išvykti iš jų karalystės, bet uždraudė pasiimti vertingus daiktus – pinigus ar brangenybes, žodžiu, neleido išsigabenti nieko, kas galėtų padėti įsikurti svetur. Žydai turėjo palikti savo namus kaip paskutiniai vargetos, galima sakyti, kaip stovi.

Žinoma, dauguma vis dėlto įsigudrindavo slapta išsivežti turtą. Tačiau tų nelaimėlių, kurie patekdavo į rankas sužvėrėjusiems mercenarios42, budintiems uostuose ir pasienio miestuose, dažniausiai laukdavo kruvina egzekucija.

Aš privalėjau atlikti savo pareigą, tad per jėgą nuvijau šalin niūrias mintis apie kančias, kurias teko išgyventi šitai senutei, ir perėjau prie reikalo.

– Kaip ji jaučiasi? – pasiteiravau Sofijos.

– Išsekusi, nes badavo, ir širdis labai silpna.

Tikėjausi išgirsti ką nors baisesnio, todėl sutrikau.

– Tinkamai prižiūrima ji išgyventų, tiesa?

– Ne, – staiga įsiterpė Rebeka. – Dieve, meldžiu, ne! Aš negaliu… Kokia prasmė… – Ji susijaudinusi sugriebė mane už rankos. – Abraomo ir Izaoko Dievas yra teisingas. Jis žino apie mano kančias ir tikrai nepasmerks manęs, nes tai vienintelis būdas iš jų išsivaduoti.

– Ji atsisakė valgyti ir gerti, – tyliai pasakė Sofija. – Mačiau jau ne kartą, kai seni žmonės ima šauktis mirties. Taip nusprendusių jų jau niekas neperkalbės.

– Bet vis dėlto…

Ką tik pati primygtinai reikalavau aukos, o dabar mane staiga apniko abejonės. Ispanas, taip pat ir žmogus, pavogęs tėvo medalį, ir netgi Inocentas buvo visai kas kita. Viena – pasakyti, kad reikia atlikti bandymą su žmogumi, ir visai kas kita – nugalabyti šią paliegusią senutę, kuri ir taip jau daug prisikentėjo.

Pajutau, kaip Rebekos ranka stipriai sugniaužė man plaštaką. Pabrėždama kiekvieną žodį, žiūrėdama į mane senoji pasakė:

– Prašau, leiskite man išgelbėti kitus nuo likimo, koks ištiko mano šeimą.

Negalėdama sulaikyti ašarų, puoliau pro duris lauk, ir tik po kelių minučių pavyko suimti save į rankas. Paskui patraukiau tiesiai prie Vitoro.

– Jūs grįžkite į rūmus, – tariau jam. – Jei kardinolas teirausis, kur aš, pasakykite, kad rūpinuosi jo reikalais, ir jam to bus gana.

Vitoras nė nemanė įsižeisti, kad komanduoju jam. Jis gūžtelėjo pečiais.

– Kardinolui patinka aiškumas.

– Tik ne šiuo atveju. Jeigu vėliau jį kas nors ims kamantinėti, jis galės ramia sąžine atsakyti, kad nieko apie tai nežinojo.

Man senokai dingtelėjo, kad Bordžijos sprendimas užsiundyti mane ant Inocento – labai gudrus ėjimas. Jei pasikėsinimas į popiežių neišdegtų ir mus sučiuptų, kardinolas visada galėtų pasakyti, kad po tėvo mirties man iš sielvarto pasimaišė protas ir aš veikiau vien savo pačios iniciatyva. Bordžija netgi galėtų tvirtinti, kad esu užsislaptinusi žydė ir siekiau nužudyti ne tik Inocentą, bet ir patį Bordžiją. Žinoma, vargu ar kardinolas galėtų ir toliau pretenduoti į popiežius, bet pasėtų daug abejonių ir taip išsaugotų savo valdžią bei įtaką, jau nekalbant apie gyvybę. O štai manoji gyvybė buvo nieko verta.

– Gal kardinolui dar ką nors perduoti? – pasiteiravo Vitoras.

Jau buvau besižiojanti sakyti, kad ne, tačiau geriau pagalvojusi tariau:

– Pasakykite jam: Alea iacta est.

Vitorui neteko laimė gauti klasikinio išsilavinimo, todėl, norėdamas įsiminti tuos žodžius, trissyk juos pakartojo ir tada jau išėjo. O aš likau stovėti ir galvojau apie praeitį.

Nežinau kodėl, bet anksčiau negalėdavau nė pažiūrėti į kraują. Kraujo nuleidimas laikomas vaistu nuo visų ligų, tačiau aš žūtbūt stengdavausi to išvengti. Man netgi būdavo nepakeliama kančia dalyvauti šventose Mišiose. Kad duona virsta kūnu – dar nieko, bet kad vynas – krauju… Negalėdavau gerti to vyno, netgi prisiliesti prie taurės lūpomis.

Tačiau kai klūpojau prie tėvo lavono ir abi mano plaštakos nusidažė jo krauju, manyje kažkas apsivertė. O gal tiesiog pabudo tai, kas slypėjo kažkur labai giliai? Ir tik nužudžiusi du žmones – ispaną, o ypač tą vyrą, kuriam perrėžiau gerklę, – galų gale sau tai pripažinau. Vis dėlto stebėti, kaip Sofija nuleidžia kraują mirštančiam Džozefui, buvo nelengva.

Deividas atnešė Džozefą į galinį kambarį ir paguldė ant šiaudinio čiužinio šalia Rebekos. Laimė, Džozefas jau buvo be sąmonės ir nepajuto, kai sveikojoje jo rankoje Sofija padarė platų ir gilų pjūvį. Iš jo į apačioje pastatytą dubenį čiurkšle plūstelėjo kraujas. Nuo salsvo jo kvapo manęs vos nesupykino.

– Kiek kraujo, tavo manymu, reikės? – darbuodamasi paklausė manęs Sofija.

Tuo metu stovėjau nusigręžusi ir užsispaudusi delnu burną, todėl tik numykiau:

– Nemanau, kad Inocentas vienu ypu išgeria labai daug.

Pamatęs, kad aš vos nežiaukčioju, Deividas pasiteiravo:

– Viskas gerai?

Aš tik linktelėjau ir giliai kvėpavau. Maniau, jei visas mintis sutelksiu į kvėpavimą, gal kaip nors pavyks neapsijuokti prieš Sofiją ir Deividą.

Pagaliau procedūra buvo baigta, kraujo pilnas dubuo uždengtas švaria drobule. Sofija sutvarstė Džozefui ranką, bet lininis tvarstis tuojau pat permirko krauju. Sofija nusinešė dubenį prie Rebekos ir atsiklaupė šalia senutės.

Mes visi trys trumpai pasitarėme, ką daryti toliau. Deividas pasiūlė, mano galva, labai vykusį sprendimą – sumaišyti kraują su vynu, kad būtų ne taip šleikštu gerti. Tačiau galėčiau prisiekti: net atmiešus kraują stipriu raudonu vynu, mano nosis vis tiek užuodė šleikščiai salsvą kvapą.

Sofija kilstelėjo Rebekos galvą, kad senutė galėtų išgerti mūsų paruoštą mišinį. Iš pradžių ji žiaukčiojo – matyt, vis dėlto jautė kraujo skonį, bet vynas nugalėjo, ir Rebeka ištuštino taurę.

Ėmėme laukti. Laikas slinko labai lėtai. Sofija išėjo slaugyti pagrindinėje patalpoje suguldytų ligonių, o Deividas liko su manim. Vidurdienį pasirodė Džozefo žmona. Valandėlę parymojo prie savo vyro ir paplūdusi ašaromis išėjo, raminama ją atlydėjusios sesers. Kaip ji atsisveikino su vyru, nemačiau ir negirdėjau – kad netrukdytume, mudu su Deividu pasišalinome. Turbūt nieko nejautė ir pats Džozefas, nes karščiavo ir gulėjo be sąmonės.

Bendžaminas atnešė valgio ir gėrimų ir paragino mane pasistiprinti. Gurkštelėjau vyno, suvalgiau žiauberę ar dvi duonos – daugiau mano skrandis atsisakė priimti. Popietę budėjau prie Džozefo, laikydama jo ranką. Deividas meldėsi savo kalba, kurios nesupratau, o aš pati mintyse kreipiausi į Švenčiausiąją Dievo Motiną. Priminiau jai, kad Džozefas taip pat turi mamą, turbūt jau mirusią, kad pats kadaise buvo kūdikėlis, kaip ir Dievo Motinos sūnus, ir prašiau paimti jį savo globon.

Neilgai trukus Džozefas mirė. Sąmonės jis taip ir neatgavo, todėl veikiausiai išėjo ramiai ir nekamuojamas skausmų, bet tai buvo menka paguoda. Kai uždengėme jo veidą drobule, Rebeka jau buvo praradusi sąmonę. Kai tik ji išgėrė užkrėsto kraujo, ėmė gesti akyse: po valandos ji mūsų jau neatpažino, po dviejų visa degė karščiu. Džozefui iškeliavus į dausas, persikėliau prie jos ir šaltu vandeniu suvilgytais rankšluosčiais ėmiau vėsinti senutei veidą, rankas ir kojas.

– Ji jau nieko nejaučia, – tarė Deividas.

Jis buvo baltas kaip drobė (turbūt tokia buvau ir aš), o rankos, laikančios dubenį su vandeniu, drebėjo.

– Nebūk toks tikras, – paprieštaravau. – Juk nei tau, nei man neteko būti ant mirties slenksčio. Kas žino, ką žmogus tokiu atveju jaučia.

– Iš kur žinai, kad nebuvau ant mirties slenksčio? – atsiliepė jis.

Aš pažvelgiau į Rebeką ir papurčiau galvą.

– Iš ten, kur ji dabar, dar niekas negrįžo.

Tą akimirką atėjo Sofija ir kartu su mumis liko budėti prie Rebekos. Prieš pat mirtį senutė atsimerkė, tuo labai mus išgąsdindama, bet jos akys mūsų nematė, jos jau neregėjo žemiškojo pasaulio. Galiu jums pasakyti tik tiek, kad ji išėjo ramiai, nesikankindama. Klūpodama prie jos sukalbėjau maldą, prašiau Aukščiausiojo, kad aname pasaulyje ji sutiktų visus, kuriuos mylėjo ir kurių neteko.

Kai senutės veidas buvo uždengtas aptriušusia antklode, pakviečiau Bendžaminą. Įdaviau jam laiškelį, kurį parašiau ant Sofijos man parūpinto lapo, ir paliepiau:

– Nueik į Via dei Vetrarari, surask stiklių Roką ir perduok laišką jam. Jis žinos, ką daryti.

Bendžaminui išėjus palaukiau, kol Sofija nuleis Rebekai kraują. Nutarėme panaudoti būtent jos, o ne Džozefo kraują, kad tą valandą, kai aš pasieksiu Šventojo Angelo tvirtovę, jis būtų kuo šviežesnis.

Laimė, šįkart kraujo vaizdas manęs taip nebešiurpino.

– Privalau spėti išeiti iš čia, kol nakčiai neužrakino vartų, – tariau Sofijai.

Toji jau buvo atsargiai supylusi kraują į buteliuką ir dabar kruopščiai kimšo kamštį.

Visą tą ilgą ir varginančią dieną kartkartėmis vis žvilgtelėdavau į vakarop krypstančią saulę. Jeigu užgaišiu ir nakčiai liksiu uždaryta gete, kraujas tikrai suges. Ir taip abejojau, ar pavyks sukeisti jį Šventojo Angelo tvirtovėje, o jeigu nesuspėsiu laiku nueiti, galimybių tai padaryti sulig kiekviena smėlio laikrodyje byrančia smiltele bus vis mažiau.

– Aš eisiu su tavim, – pasakė Deividas.

Neryžtingai puoliau jam prieštarauti, bet jis nuleido mano žodžius negirdom. Mudu išėjome pro vartus vos kelios minutės iki juos uždarant. Nuo tada iki pat saulėtekio nė vienas žmogus iš geto neturėjo teisės kelti kojos į miestą. Jei mums būtų nepavykę išeiti, jei būtume sučiupti, ką žydams būtų atnešęs tas saulėtekis? Įnirtusios minios siautėjimą? Gaisrus ir mirtį? Deja, ne vien tai – būtų buvę dar blogiau.

Išėjusi pro vartus atsigręžiau ir pažvelgiau į getą. Galvojau apie Sofiją ir Bendžaminą, apie vaistinėje gulinčius ligonius ir mirštančiuosius, apie visus kančios iškamuotus žmones, kuriuos mačiau lankydamasi čionai.

Dievo keliai iš tiesų nežinomi.

Deividas paėmė mane už rankos ir drauge žengėme į naktį, pamažu besileidžiančią ant Romos.

42 Samdomi kareiviai (isp.).

16 skyrius

Pirmus naktinius patrulius sutikome iki Roko dirbtuvės nuėję gerą pusę kelio. Iki tol, kaip įprasta tokiu paros metu, pakeliui pasitaikė tik lėbautojų, prostitučių ir žiurkių, naktį okupuojančių Romos gatves. Pirmieji būriuojasi tik aplink tavernas ir viešnamius, o žiurkės būriais pasipila iš antikos laikus menančių kolektorių ir katakombų. Kad ir kiek žiurkių gaudytojai aikštėse degina suverstų į krūvas jų maitų, dienomis savo slėptuvėse vis tiek lindi ištisos armijos šių graužikių, tik ir laukiančių tamsos, kada galės išlįsti.

Žiurkėms jaučiu pasišlykštėjimą. Pati tuo stebiuosi, nes šiaip jau myliu gyvūnus. Žinoma, išskyrus gyvates, bet jos geriau nei žiurkės. Vis dėlto, jei reikėtų rinktis, jau geriau žiurkės ir gyvatės nei turtingų miestiečių pasamdyti naktiniai patruliai, marširuojantys gatvėmis su kardais ir vėzdais ir iš kiekvieno sutikto paprasto mirtingojo, jeigu tam pasiseka, atimantys vien tik pinigus.

Tokie naktiniai patruliai dabar kaip tik ir marširavo pro šalį, todėl mudu su Deividu prisispaudėme prie tavernos, įsikūrusios prie pat Campo dei Fiori turgaus, sienos. Kai mercenarios nuėjo sau, dėl viso pikto luktelėjome dar kelias minutes ir tik tada vėl leidomės į kelią. Kaip tik buvo delčia, danguje švietė siauras mėnulio lankas, bet stiprus vakaris prasklaidė virš miesto tykiomis dienomis pakimbantį dūmų ir dulkių debesį, todėl pagal žvaigždes ir iš atminties mums pavyko rasti kelią į Stiklių gatvę.

Rokas prie savo dirbtuvės buvo palikęs degantį nedidelį žibintą. Vyliausi, kad jo nepastebėjo savo namuose vakarieniaujantys ir gulti besiruošiantys kaimynai. Kai pasibeldėme, Rokas bemat atidarė duris ir, rankos mostu paraginęs kuo greičiau eiti vidun, skubiai jas uždarė.

Atrodo, mums įėjus Deivido stiklius nepastebėjo, ir aš pajutau, kaip nuo šilto jo žvilgsnio man nukaito skruostai, bet netrukus Rokas susivokė, kad aš atėjau ne viena.

– Kas jis? – pasiteiravo žvelgdamas į mano palydovą.

– Draugas, – paaiškinau. – Gavai mano laiškelį?

Rokas linktelėjo.

– Pasiunčiau žinią tėvui Morociui. Jis tuoj turėtų būti čia.

– O Nandas?..

Mane graužė sąžinė, kad Roką ir jo sūnų statau į tokį pavojų, nors kitos išeities nemačiau.

– Išsiunčiau į kaimą paviešėti pas močiutę.

Išgirdusi šią žinią, lengviau atsidusau. Mes įsitaisėme prie stalo ir, galima sakyti, beveik tylomis, persimesdami vos vienu kitu žodžiu, laukėme, kol pasirodys kunigas. Jis nervingai įnėrė pro duris, o išvydęs Deividą piktai suraukė kaktą.

– Kas čia?

Žinoma, veikiausiai tai buvo visiškai nereikšminga smulkmena, bet kažin kodėl ji man vis dėlto įstrigo: Rokas, užduodamas tokį patį klausimą, pasakė ne „kas čia?“, kaip apie kokį daiktą, o „kas jis?“.

Tariau sau, jog kunigas taip kalba iš baimės. Turint galvoje, ko mes visi čia susirinkome, tai buvo visiškai suprantama. Pamatęs nepažįstamą žmogų, jis taip persigando, kad, regis, buvo pasiruošęs kiekvieną akimirką dėti į kojas. Ir aš negalėčiau jo dėl to kaltinti – būdamas converso turbūt nuolat gyveno baimėje, kad vieną dieną tai gali iškilti aikštėn, o tai jam būtų prapultis.

– Draugas, – pasiskubinau jį patikinti. – Juo galima pasitikėti.

– Jums nederėjo… – prabilo Morocis, bet užbaigti sakinio nespėjo, nes jį pertraukė Deividas.

– Kunige, aš jums tikrai nesu pavojingas, tikiuosi, ir jūs man.

Stojo nejauki tyla. Ją nutraukė Rokas:

– Gal verčiau eikime prie reikalo?

– Puiku, – atsiliepė Morocis, akivaizdžiai nepatenkintas tokia įvykių eiga, ir atsigręžęs į mane pasiteiravo: – Jūs pasiruošusi? Turite tai, ko reikia?

Patikinau jį, kad turiu, ir jau norėjau klausti, kaip ketina įvesti mus į tvirtovę, bet, man nespėjus prasižioti, Morocis paliepė:

– Parodykite.

– Ką parodyti?

Netikėtai užklupta aš, kaip visada tokiais atvejais, stengiausi laimėti šiek tiek laiko, kad galėčiau surikiuoti mintis.

– Norėčiau pamatyti, ką ketinate panaudoti. – Man tik spoksant į jį, nekantriai pridūrė: – Padėdamas jums patekti į popiežiaus apartamentus, aš rizikuoju savo galva, todėl pirma privalau įsitikinti, kad tikrai esate pasiruošusi atlikti darbą.

– O ką, jos žodžio jums nepakanka? – suraukęs antakius mestelėjo Deividas.

Susirūpinęs Rokas, žvelgdamas į Morocį, pridūrė:

– Priešingu atveju Frančeska nebūtų čionai atėjusi.

Ramindama Deividą, uždėjau plaštaką jam ant rankos, padrąsinamai nusišypsojau Rokui ir, įkišusi ranką į užantį, neskubėdama ištraukiau auksinį medalioną, kabantį man tarp krūtų.

Kunigo žvilgsnis įsmigo į jį.

– Norite pamatyti? – perklausiau. – Prašom. – Spragtelėjusi atidariau medaliono dangtelį ir parodžiau viduje esančią sau pagamintą piliulę. – Tik per arti nelįskit, tai nuodai, mirtiniausi iš visų man žinomų, nuo jų žmogus miršta per kelias minutes. Jie tikrai mūsų neapvils.

Morocis ilgai spoksojo į nuodus keistai spindinčiomis akimis, man net pasidarė nejauku: kažin kas čia buvo ne taip, turint omeny mirtinai pavojingą visų mūsų žygį. Galiausiai jis tarė:

– Gerai, tada galime eiti.

Kai, uždariusi medalioną, vėl įsikišau jį į užantį, pamačiau klausiamą Deivido žvilgsnį. Jei būtume buvę vieni, būčiau jam pasakiusi, kad, mano nuomone, geriausia, jei kunigas žinos tik tiek, kiek jam būtina žinoti, ne daugiau. Tačiau dabar vos pastebimai, taip, kad pamatytų tik Deividas, skėstelėjau rankomis, suprask: ką gali žinoti, atsargumas gėdos nedaro. Nors Morociui į rankas įdaviau visų mūsų gyvybes, bet informaciją, kokiu būdu ruošiuosi nužudyti Inocentą, vis dėlto nutariau pasaugoti. Nežinau, ar Deividas suprato šį mano gestą, tačiau tokiam mano sprendimui, atrodo, pritarė, mat po akimirkos tylėdamas linktelėjo.

Tuo metu Morocis išsitraukė iš užančio rudą abitą ir atkišo man.

– Nemaniau, kad būsite dviese, – pasakė jis, – todėl atnešiau tik vieną.

Paėmusi iš jo platų rudos spalvos vilnonį vienuolišką drabužį, kuris puikiai paslėps moteriškas mano formas, krestelėjusi išskleidžiau, kad galėčiau apsivilkti, ir pasiteiravau:

– O kaip Deividas? Jam taip pat reikėtų kuo nors persirengti.

Į tvirtovę kartu įeinantys kunigas ir vienuolis gali atkreipti sargybinių dėmesį, bet jų sustabdyti sargai nedrįs, o su vyru, vilkinčiu paprastais drabužiais, be livrėjos arba be insignijos, bylojančios apie priklausymą kokių nors didikų rūmams, bus elgiamasi visiškai kitaip.

– Luktelėkit, – mūsų paprašė Rokas ir nuėjo į dirbtuvės galą prie mažų kopėtėlių, vedančių ant aukšto. Po minutėlės grįžo nešinas baltu abitu ir juodu apsiaustu. Padavė juos Deividui. – Manau, tau turėtų tikti.

– Tai brolių dominikonų abitas, – pažymėjo Morocis. – Iš kur jį gavote?

Roko gyvenimo istorija jam akivaizdžiai nebuvo žinoma.

– Kažkas paliko, – nesileisdamas į ilgas kalbas atsakė Rokas.

Prieš apsivilkdamas abitą, Deividas ilgokai dvejojo, ir toks jo nenoras buvo suprantamas: jam teks vilktis drabužį, bylojantį apie priklausymą dominikonams, kurie saviškiu laikė baisųjį Tomą de Torkvemadą, vyriausiąjį Ispanijos inkvizitorių ir vieną pagrindinių žydų trėmimo edikto autorių. Kita vertus, Deividas puikiai suprato, kad kitos išeities nėra.

Abitas paslėpė jį nuo galvos iki kojų, o kai ant galvos užsitraukė gobtuvą, tapo tiesiog neatskiriamas nuo pilkos dvasiškių masės, kasdien netrukdomai kursuojančios iš tvirtovės į Vatikaną ir atgal.

– Ačiū, – padėkojau Rokui ir sugriebusi paspaudžiau jam dešinę. Naktis buvo šilta, bet stikliaus delnas – maloniai vėsus.

Reikšmingai pažvelgęs į Deividą ir Morocį, Rokas pasivedėjo mane į šalį, kad galėtume šnektelėti akis į akį.

– Kad ir kokia būtų Dievo valia, tu jau ir taip daug padarei, Frančeska. Dabar leisk man eiti vietoj tavęs. Paaiškinsi, ką reikia daryti, ir, gali neabejoti, aš susidorosiu. – Man nespėjus nė prasižioti ir ką nors atsakyti, kalbėjo toliau: – Morocis neprieštaraus, šalia tavęs, moters, jis ir taip jaučiasi nesmagiai. O dėl Eliziro, jeigu pasakysi jam, kad gali manimi pasikliauti, jis taip ir padarys.

Roko kilnumas mane kone nuginklavo, tikrai nesitikėjau, kad pasisiūlys ne tik vietoj manęs eiti į mirtį, bet ir norės ant sąžinės užsikrauti baisią nuodėmę – nužudyti popiežių, ką ruošiausi padaryti aš. Aš, kaip ir Rokas, norėjau tikėti, jog tai, kad Inocentas iškeliaus į dausas nespėjęs įgyvendinti tamsių savo kėslų, pražudyti šimtų tūkstančių gyvybių, – Dievo valia. Tačiau kas bus, jeigu aš klydau? Buvau pasirengusi rizikuoti nemirtinga savo siela, bet tiktai ne Roko.

Be to, turėjau ir asmeninių motyvų visa tai padaryti pati.

Meiliai nusišypsojusi Rokui kilstelėjau ranką ir paglosčiau jam šiurkštų, vienos dienos barzdele apžėlusį skruostą.

– Iš visos širdies – ačiū. Tu tikrai esi narsus žmogus. Ir tikras draugas. Tačiau taip pat – ir tėvas, tad niekada nesutiksiu, kad Nandas liktų našlaičiu. – Atitraukusi ranką žingtelėjau atgal. – Tai mano kova, tad privalau kovoti iki galo, – tariau ir, užbėgdama už akių bet kokiems jo prieštaravimams, apsigręžusi patraukiau prie durų.

Mes – Morocis, Deividas ir aš – vienas po kito vorele nėrėme į tamsą. Rokas stovėjo prie durų ir lydėjo mus žvilgsniu. Kai pro jį ėjau aš, stiklius akimirką kilstelėjo ranką, tarsi būtų norėjęs mane sulaikyti, bet vėl ją nuleido, ir tik sielvartingas žvilgsnis bylojo, kad širdies gilumoje jis susitaikė su mintim, jog nieko nebepakeis.

Morocis sparčiu žingsniu užtikrintai vedė mus tamsiomis gatvėmis, nėmaž nesibaimindamas naktinių patrulių. Ir iš tikrųjų, tie, kurie pasitaikydavo mūsų kelyje, vos pamatę jį tučtuojau traukdavosi mums iš kelio. Morocio laikysena, išdidi kaip tų, kurie būna gausiai apdovanoti gamtos, ir kunigo sutana jau iš tolo atgrasydavo mercenarios nuo bet kokių priekabių.

Perėję Pons Aelius, taip tiltą vadino senovės romėnai, patraukėme tiesiai prie pagrindinių tvirtovės vartų. Tamsi akmeninė tvirtovė, iškilusi virš miesto, buvo apšviesta šimtų deglų, jų atspindžiai sidabru raibuliavo ant neskubraus Tibro vandenų. Manau, Morocis veikiausiai žinojo apie slaptus vartelius, neabejotinai turinčius būti tvirtovėje, pastatytoje prieš tūkstantį metų, bet jeigu ir žinojo, pasinaudoti neketino, vedė mus pro pat sargybinius, o tie, kaip ir tikėjausi, nė nesiruošė mūsų stabdyti.

Virš mūsų grėsmingai dunksantis milžiniškas pastatas išties puikiai tiko savo paskirčiai – varė baimę kiekvienam čia įžengusiajam, net jeigu tas atėjo su pačiais geriausiais ketinimais. Statinys, kadaise imperatoriaus Adriano ir jo šeimos mauzoliejus, vis dar buvo nepraradęs kai kurių grakščių antikinės architektūros bruožų, nors dauguma jų išnyko prieš daugelį šimtmečių, kai mauzoliejus buvo paverstas tvirtove ir kalėjimu. Vos įžengėme į nedidelį kiemelį, esantį tuoj už vartų (tarsi pasityčiojant iš tų, kurie iš čia neišėjo gyvi, pavadintą Jėzaus Kristaus, Mūsų Gelbėtojo, vardu), pasijutau taip, lyg mane imtų slėgti aplink stūksančios sienos, tarsi ketintų atimti net paskutinę širdyje dar rusenančią viltį. Nuo čia žemyn ėjo nestatus kelias, vedantis į pagrindinio tvirtovės pastato prieangį. Čionai nuo žemės jau kilo vėsa, ir mano kūnu nubėgo šiurpuliukai, nors ne vien dėl to. Prie antrųjų vartų taip pat stovėjo sargybiniai, bet ir jie praleido mus be kliūčių.

– Matau, jus čia visi pažįsta, – tyliai šnipštelėjau Morociui.

Jis linktelėjo.

– Teko gerokai pasistengti; tai, kas įprasta ir pažįstama, niekam nekelia įtarimų.

Mes žingsniavome pro milžinišką Adriano skulptūrą; nuniokota per vizigotų karaliaus Alariko, tiesiog nusiaubusio Romą, antpuolį, dabar ji priminė tik varganą savo pačios šešėlį. Regėjosi, kad imperatorius rūsčiai žvelgia į mus – į palikuonis tų, katrie nesugebėjo apginti valstybės, kurią jis jiems paliko. Praėję pro skulptūrą, pasukome prie didžiulių, dar mauzoliejaus statytojų laikus menančių, laiptų, spirale kylančių aukštyn palei vidinę tvirtovės sieną. Tais laiptais galėjai pasiekti viršutinius tvirtovės aukštus. Kelią nušviečiant sieniniams deglams stovuose, ėmėme lipti aukštyn. Laiptų pakopos buvo išklotos juodomis ir baltomis it šachmatų lenta, vietomis ištrupėjusiomis plytelėmis, abipus rikiavosi apdaužytos marmuro kolonos, bylojančios apie visiškai kitokius, daug didingesnius laikus.

Aš, kaip ir visa Roma, žinojau, kad pirmame tvirtovės aukšte yra kalėjimo kameros. Jokių durų nebuvo matyti, ir tai tik patvirtino gandus, kad kaliniai į tas kameras, kur turėjo jaustis it palaidoti gyvi, būdavo nuleidžiami virve. Kitu atveju būčiau pakraupusi vien nuo tos minties, bet po šios dienos įvykių jaučiausi visiškai atbukusi, todėl labai džiaugiausi, kad mano palydovas – Deividas, į kurio petį visada galiu atsiremti.

Antrame aukšte buvo kareivinės ir ginklų sandėliai. Čia buvo ir atvirų erdvių – didelių kiemų, bet, norėdami tenai patekti, turėjome pereiti belangę kriptą, kurioje kadaise buvo palaidoti imperatoriškosios šeimos narių palaikai. Suprantama, prieš daugelį amžių Romą apiplėšus barbarams, iš tų palaikų nieko nebeliko, ir vis dėlto čionai tebetvyrojo slogus mirties dvelksmas.

Kai pagaliau išnirome į Šlovės aikštę, net lengviau atsikvėpiau. Sant’ Angelo buvo ne tik kalėjimas, bet ir karinė tvirtovė, todėl čia stovėjo kelios įspūdingo dydžio patrankos, iš kurių, esant reikalui, galima buvo apšaudyti miestą apsupusius priešus ir atremti jų puolimą. Kareivinių langai žvelgė į vidinį kiemą. Vyliausi, kad tam, kuris sugalvos dirstelėti pro langą, sparčiai žingsniuojanti mūsų trijulė nesukels jokių įtarimų.

Kai buvome jau beveik įveikę kiemą, pakėlusi galvą pažvelgiau į statulą, iškilusią virš tvirtovės, – į šlovingą ir didingą Mykolą Arkangelą, kišantį kardą į makštis ir visiems skelbiantį, kad negandos, niokojusios Romą prieš beveik tūkstantį metų, jau pasibaigė. Po tų negandų tvirtovė buvo pavadinta Mykolo Arkangelo vardu, nuo tada Romos padangėje ėmė karaliauti daugybė įvairiausių jo atvaizdų. Dabar, žvelgdama į Mykolo Arkangelo siluetą, boluojantį žvaigždėto dangaus fone, mintyse sukalbėjau maldą, prašydama jo, galingo ir rūstaus, globos.

Iš kiemo įžengėme į karininkų valgyklą. Čia išrikiuoti stovėjo platūs stalai ir suolai, sienos, kaip ir reikėjo tikėtis, buvo ištapytos mūšių vaizdais ir apkabinėtos vėliavomis. Gurkšnodami vyną čia sėdėjo keletas kapitonų ir leitenantų. Kai ėjome pro šalį, jie nužvelgė mus, bet, kaip ir pirmus du kartus, niekas nesustabdė, nepaklausė, kas esame.

Ilgokai keliaudama per tvirtovę mąsčiau, kad ji išplanuota labai sumaniai: jeigu priešams pavyktų pramušti skylę sienoje ir įsiveržti vidun, jie atsidurtų apsuptyje ir būtų galima vieną po kito be vargo iššaudyti; pats Šlovės kiemas labai patogus užspeisti į kampą ir nudaigoti priešą, įžengusį čionai savo nelaimei.

Kai karininkų valgykla liko mums už nugarų, Morocis dar labiau paspartino žingsnį. Mintyse tarusi sau, kad jis, kaip ir aš, turbūt nekantrauja kuo greičiau pasiekti mūsų kelionės tikslą, pasileidau jam pavymui, o Deividas – man iš paskos. Pasivijusi Morocį pasiteiravau:

– Ar dar toli?

Morocis, įraudęs nuo greito ėjimo, pažvelgė į mane ryžto kupinomis akimis ir papurtė galvą.

– Beveik atėjome.

Tylomis linktelėjau, stengdamasi susikaupti tam, kas nenumaldomai artėjo. Neilgai trukus turėsiu pasakyti Morociui, kad man pirmiausia reikia rasti berniukus, kuriems nuleidžiama kraujo, tada – paties kraujo, kad galėčiau pakeisti jį atsineštuoju. Jei pakeliui pasitaikys gydytojas ar koks kitas žmogus, teks jį pašalinti. Ši mintis manęs visai nedžiugino, tačiau tokia atsargumo priemonė, deja, buvo neišvengiama: bet koks pagalbos šūksnis ar mums nepalankus ženklas – ir mus užgriūtų visas tvirtovės garnizonas.

Iš vieno kambario žengėme į antrą, o kai priėjome trečią, Morocis sustojęs kilstelėjo ranką, duodamas mums ženklą čia palaukti, ir, atsargiai pritykinęs prie durų, pravėręs jas kyštelėjo galvą vidun. Atrodo, tuo, ką pamatė, liko patenkintas, nes atsigręžęs pamojo mums užeiti.

Deividas žengė pirmas, aš – jam iš paskos. Kai žengiau pro Morocį, staiga jis atkišo ranką, nutraukė man nuo kaklo medalioną ir įstūmė mane į patalpą.

– Ką darote? – aiktelėjau iš netikėtumo, nors jau supratau pati.

Pernelyg lengvai mes patekome į Šventojo Angelo tvirtovę, pernelyg sklandi buvo mūsų kelionė. Tai, ką aš laikiau Dievo palankumo mums ženklu ar tiesiog sėkme, iš tikrųjų buvo žabangos.

Morocis čiupo už metalinės svirties, įtaisytos sienoje šalia durų, ir trūktelėjo ją žemyn. Mums stovint vidury belangės patalpos, nuo lubų žemyn ėmė sparčiai leistis geležinės pakeliamosios grotos.

– Deus vult!43 – it religingas fanatikas sušuko kunigas, jo veidas persimainė.

„Tai Dievo valia!“ – kryžiuočių ir inkvizitorių šūkis, kuriuo pateisinami bet kokie žiaurumai, daromi Atpirkėjo vardu.

Deividas nieko nelaukęs šoko prie grotų, norėdamas pralįsti pro apačią, kol jos dar nespėjo visai nusileisti ir mūsų neįkalino kambaryje. Nedaug trūko, ir jam būtų pavykę. Akimirką Morocis stovėjo išsigandęs, bet sunkios geležinės grotos dunkstelėjo į grindis, ir Deividas paslydęs išsitiesė kiek ilgas šiapus grotų, prie pat kunigo kojų.

Morocis atkragino galvą ir patenkintas nusikvatojo.

– Iš pradžių – Džordanas, dabar – ragana, jo duktė, ir dar žydas! Aš nuversiu nuo pjedestalo jūsų šeimininką, sutrypsiu jį į dulkes! Sykiu visą krikščioniškąjį pasaulį užsiundysiu ant tų, kurie išsižadėjo mūsų Viešpaties Jėzaus Kristaus. Tu…

Aš, šią akimirką kamuojama vien baisaus įtarimo, it kūjis kalančio mano galvoje, puoliau prie nusileidusių grotų ir iš visų jėgų įsitvėriau rankomis. Abejonės mane kankino nuo pat tos akimirkos, kai stovėjau priešais vyrą, pas kurį buvo rastas mano tėvo medalis, ir klausiausi kankinimais išgauto jo prisipažinimo. Svarsčiau, kiek jo žodžiuose tiesos, bet nė neįsivaizdavau, kad ji tokia baisi.

– Kaip suprast: „Iš pradžių – Džordanas“? Mano tėvą įsakė nužudyti Inocentas. O gal… tu?

– Inocentas?! – pasibjaurėjęs kone spjaute išspjovė Morocis. – Tas pasišlykštėjimą keliantis senis tik verkšlena dėl savo nuodėmių ir vis maldauja manęs pasakyti, kaip jo siela galėtų išvengti amžinų pragaro kančių, kurių ji tikrai nusipelno.

Mane nupurtė šaltis – kunigas, netgi jo veidą perkreipus pykčiui, vis dar priminė angelą, tik, akivaizdu, – su kalaviju rankoje.

– Ir ką tu jam patarei? – paklausiau. – Kad savo sielą galėtų išgelbėti mirčiai pasmerkdamas žydus?

– Aš esu Dievo valios vykdytojas! – išpyškino Morocis. – Jo pasiuntinys žemėje. Mūsų Viešpaties Jėzaus Kristaus žudikai nusipelno mirties! Visi iki vieno!

Mano palydovas Deividas, negalėdamas ilgiau to klausytis, staiga metėsi prie kunigo ir pro grotas iškišo ranką, norėdamas sugriebti Morocį už skverno. Tas vos spėjo atšokti atatupstas.

– Dievas mane saugo! – sušuko. – Aš atlieku šventą Jo darbą!

Ar atkreipėte dėmesį? Tie, kurie tūkstančiais žudo kitus, visada tvirtina veikiantys Dievo vardu, o tie, kurie tai daro daug kuklesniu mastu (įskaitant ir mane pačią), širdies gilumoje žino, kad Viešpats apverkia jų nuodėmes.

Morocis jokių panašių sąžinės priekaištų nejautė. Įviliojęs mus į spąstus, jis kaip ant sparnų nulėkė koridoriumi, veikiausiai ketindamas kviesti sargybinius, mus palikęs mintyse ruoštis neišvengiamiems kankinimams.

43 Tai Dievo valia! (Lot.)

17 skyrius

Pagalvojus apie tai, kas mūsų laukia grįžus Morociui, mane apėmė siaubas ir kaipmat nuplėšė abejingumo šydą, iki dabar saugojusį mane nuo realybės. Reikėjo tučtuojau ko nors griebtis. Bet Morociui uždarius duris, belangiame kambaryje tapo visiškai tamsu.

– Paskubėkim, – tariau. Nuo akmeninių sienų atsimušęs mano balsas silpnai nuaidėjo kambaryje. – Paieškokim, kaip iš čia ištrūkti.

Mano nuostabai, Deividas jau turėjo planą.

– Tu eik į kairę, – pasiūlė jis, – o aš į dešinę.

Mintyse padėkojau Dievui. Gerai bent jau tai, kad į žabangas įkliuvau kartu su vyru, kuris nepameta galvos net ir sudėtingiausioje situacijoje. Taigi išsiskyrę patraukėme į priešingas puses, tamsoje grabinėdami kambario sienas. Nuo šaltų apkerpėjusių akmenų mano plaštakos netrukus sustiro ir pasidengė glitėsiais. Morocis grįš visai netrukus, kartu atsivesdamas sargybinius; jie bus liudininkai, kad mes persirengę slapta įsmukome į tvirtovę. Be to, jis pačiupo ir mano medalioną su nuodų piliule, taigi kad ir ką tvirtintume, nei mums, nei Bordžijai išsiginti niekaip nepavyks.

Tikėjausi rasti kokias nors duris ar koridorių, nesvarbu ką, kas įžiebtų nors menką vilties kibirkštėlę, tačiau pasiekusi kambario kertę tęsiau kelionę be jokių rezultatų – visur buvo tik aklina siena.

– Atrodo, žinau, kur esame, – iš tamsos atsklido Deivido balsas, ir man net palengvėjo, mat jis kalbėjo visiškai ramiai.

– Kur? – paklausiau; mano balsas šiek tiek virptelėjo.

– Čia tas kambarys, iš kurio į kameras nuleidžiami kaliniai. Ką tik užkliuvau už vieno iš liukų, įtaisytų grindyse.

Taigi kelias iš čia vis dėlto buvo, bet vedė tenai, kur būsime palaidoti gyvi. Kaip tik tokį likimą mudviem ir buvo numatęs Morocis.

– Juk turėtų būti kokios nors durys, pro kurias būtų galima patekti į gretimus kambarius, – spyriausi aš.

– Gal tai ir įmanoma, bet tik iš kitų koridorių, – atsiliepė Deividas. – Šitas pastatas – tikrų tikriausias labirintas. Jis buvo statomas ir perstatomas ištisus šimtmečius: kambariai užmūryti, sienos išgriautos ir perkeltos į kitą vietą, lubų ar grindų perdangos panaikintos, taip sujungiant aukštus, žodžiu, abejoju, ar apskritai kas nors žino visus jo užkaborius.

Širdies gilumoje jaučiau, kad Deividas gali būti teisus. Norėdamas nuodugniai susipažinti su tvirtove, žmogus turėtų joje gyventi ne vienus metus ir turėti galimybę laisvai ją tyrinėti.

Man smilktelėjo niūri mintis, kad iš čia neištrūksime. Bandžiau nuvyti ją šalin, bet ji įkyriai vis lindo į galvą, negailestingai ragindama mane jau pradėti ruoštis tam, kas mūsų neišvengiamai laukia. Ir nors neabejojau Deivido drąsa, o ir pati buvau ne iš bailiųjų, baiminausi, kad kankinami abu galime prabilti. Aš tikrai nebūčiau ištvėrusi tokių kankinimų, kokius mačiau Bordžijos rūmų požemyje. O kai galų gale prašnekčiau (tai tik laiko klausimas), Romos žydai būtų pasmerkti pražūčiai. Sofijos, Bendžamino ir kitų, visų iki vieno, lauktų mirtis. Šiurpu pripažinti, bet Morocis buvo teisus: jeigu jis pateiktų įrodymų, kad buvo rengiamas sąmokslas ir ketinta nužudyti popiežių Inocentą, kiltų tokia pasipiktinimo banga, kad minia pati niekieno nekurstoma įsiveržtų į getą ir susidorotų su visais jo gyventojais. Žinoma, tuo viskas nesibaigtų, ir nesvarbu, išleistų popiežius ediktą ar ne, bet kuriuo atveju žydus imtų persekioti visame krikščioniškajame pasaulyje.

Supraskite mane teisingai – aš vertinu savo gyvybę ne mažiau nei kitų žmonių. Išgyvendama sielvartą dėl tėvo žūties, buvau pasiruošusi statyti ant kortos viską, kad atkeršyčiau už jį, tačiau tai dariau labiau iš savanaudiškų paskatų – to visų pirma reikėjo man pačiai. Žydų likimas – visiškai kas kita. Koks man skirtumas, žus jie visi iki vieno ar ne. Juk jie man, galima sakyti, – tik pilka bevardė masė, žmonės, su kuriais manęs niekas nesieja. Niekas?..

Lioviausi slinkusi palei sieną, nusvarinau rankas ir kruopščiai, kaip ir dera sielai stovint lemtingoje pasirinkimo kryžkelėje, apsvarsčiau, kurią išeitį rinktis. Motina Bažnyčia mus moko, kad savižudybė yra mirtina nuodėmė. Kadangi viskas, ką sutinkame savo gyvenimo kelyje, mums siųsta Dievo valia, nusižudydamas žmogus iškelia save aukščiau Aukščiausiojo – kaip tik todėl savižudybė, palyginti su kitais įmanomais nusižengimais dieviškajai tvarkai, yra pats sunkiausias nusižengimas.

Man prieš akis kaip gyvos iškilo susigūžti verčiančios Bokačo nutapytos Dantės aprašyto Septintojo pragaro rato vizijos, kur savižudžiai paverčiami erškėčiais ir gudobelėmis. Jie pasmerkti ištisą amžinybę būti draskomi harpijų – sparnuotų mirties dvasių. Jų nuodėmė tokia nedovanotina, kad, Paskutiniojo Teismo dieną prikeliant mirusiuosius, jie prikelti nebus.

Ir vis dėlto… O kaip bus, jeigu sprendimas pačiam nutraukti savo gyvenimo siūlą nėra savanaudiškas? Jei tai galėtų išgelbėti tūkstančių žmonių gyvybes? Ką reiškia Dievui ta viena gyvybė, palyginti su šitokia daugybe? Tik lengvutis pūkelis…

Giliame mano sielvarto šulinyje staiga pasirodė prošvaistė. Aš tyliai paklausiau:

– Gal turi peilį?

Čia pat esančio Deivido siluetą tamsoje vos galėjau įžiūrėti, bet jo balsas tuščiame kambaryje nuaidėjo garsiai:

– Ką nors radai?

– Ne, – trumpai drūtai atsakiau.

Jis buvo protingas vyras, žinojo, kokioje padėtyje esame atsidūrę, todėl tikėjausi, kad ir be ilgų aiškinimų pats viską supras.

Ilgokai patylėjęs, jis atsakė:

– Taip, turiu.

Man užgniaužė kvapą. Mėgindama susivaldyti, apglėbiau save rankomis, nes mane staiga ėmė krėsti šaltis. Nuryti pačios pasigamintąją nuodų piliulę būtų buvę ne itin malonu, tačiau bent jau būčiau nepraliejusi kraujo.

– Turime labai mažai laiko, – tariau.

Vėl stojo tyla. Galiausiai Deividas paklausė:

– Esi girdėjusi apie Masadą?

Pamaniusi, kad taip jis nori nukreipti mano mintis, kad tik negalvočiau apie blogiausia, dėkinga įsitraukiau į pokalbį.

– Čia Lombardijoje?

Neįtikėtina, bet netgi žvelgdamas mirčiai į akis Deividas nesusilaikė nenusijuokęs iš tokio mano klausimo, paskui paaiškino:

– Masada – tai tvirtovė Šventojoje Žemėje, kalno viršūnėje. Prieš romėnų užkariautojus sukilę žydai tenai atsilaikė ne vienus metus. O kai pamatė, kad jų sutriuškinti atsiųstam romėnų karvedžiui ilgiau priešintis nepajėgs, nusižudė.

– Ką, visi?

Nejaugi žydai savižudybės nelaiko mirtina nuodėme? To nežinojau, kaip ir daugelio kitų su žydais susijusių dalykų.

– Visi iki vieno, – atsakė Deividas. – Vyrai traukė burtus, kuris žudys, ištraukusieji nužudė visus kitus, įskaitant moteris ir vaikus, paskui – vienas kitą, o paskutinysis nusižudė pats.

Mano širdis taip daužėsi krūtinėje, kad, atrodė, tuoj iššoks lauk. Tiesiog neįsivaizduojama, ką turėjo jausti tie vyrai, eidami prie savo artimųjų ir juos vieną po kito žudydami. Aplinkui turbūt aidėjo išsigandusių vaikų verksmai. O gal motinos prieš tai paskutinįkart užliūliavo juos ir nė vienam nebuvo lemta pabusti, tada pačios atstatė savo kaklus peiliui? Ir ką turėjo išgyventi tas paskutinis likęs gyvas vyras? Kiek laiko jis stovėjo tarp negyvų kūnų ant kalno, kur įsiviešpatavo kapų tyla, prieš išeidamas iš slogaus sapno, kuriuo virto jo gyvenimas?

Dieve, atleisk jam jo kaltes, ir amžinoji šviesa jam tešviečia, tegul ilsisi ramybėje.

– Nori traukti burtus? – paklausiau drebančia širdim (prisipažįstu atvirai), nes nebuvau tikra, ar, Deividui sutikus, įstengčiau tai padaryti, jeigu žudyti tektų man.

Deividas nė akimirkos nedvejodamas tylėdamas apkabino mane, ir aš iškart atsakiau tuo pačiu. Taip kurį laiką ir stovėjome – du žmonės aklinoje tamsoje, atsidūrę ant bedugnės krašto, turintys tik vienas kitą.

– Ne, Frančeska, – švelniai atsakė jis. – Būk rami, viskas bus gerai.

Galbūt aš vis dėlto nesu drąsuolė, mat Deividui ištarus tuos žodžius pajutau palengvėjimą ir dėkingumą šitam kilniam vyrui, savo noru pasiruošusiam ant pečių užsiversti tokią naštą.

Tačiau vis tiek paprašiau:

– Dar vieną minutėlę, gerai?

Kam man to reikėjo? Kad galėčiau pasimelsti? Pažadėti Dievui, jog mainais už tai, kad jis mus išgelbės, tapsiu daug uolesnė katalikė? O gal paburnoti prieš Jį? Nežinau, veikiausiai ir dėl to, ir dėl to.

Man taip sumišai meldžiantis, prašant išgelbėjimo ir burnojant, iš aukštai staiga pasigirdo balsas:

– Pagaliau! Visur jūsų ieškojau.

Galite juoktis iš mano naivumo, tačiau čia, tamsoje, stovint ant mirties slenksčio, iš įtampos akimirką man net pasidingojo, kad tai Viešpaties balsas. Ir kad jis, priešingai, nei buvau mokoma, nėra kažin kur toli anapus. Tas balsas skambėjo ne kaip visa žinančio Visagalio, prieš kurį visi turi drebėti ir aklai garbinti, o kaip rūpestingo, nors ir truputį pyktelėjusio ganytojo, ilgai ieškojusio mūsų, pasiklydusių Jo avelių.

Žinoma, suprantu, kad klydau taip manydama, kad tai neįmanoma, ir vis dėlto man iš galvos neina viena mintis: nejaugi Dievas, sukūręs dangų ir žemę, panorėjęs negalėtų prabilti žmogaus lūpomis? Iš tikrųjų, kaip tada jam kreiptis į žmogų? Arba, šiuo konkrečiu atveju, į moterį?

Apstulbusi pakėliau akis. Viršuje tamsą perskrodė šviesos pluoštas, ir pačioje palubėje, kokių penkių metrų aukštyje, atsivėrė kvadratinė anga. Toje šviesoje išvydau į mus žvelgiantį pažįstamą veidą.

– Vitorai! – šūktelėjau negalėdama patikėti savo akimis. – Kaip…

Mums tiesiai po kojomis nukrito virvės galas.

– Vėliau, dona. Dabar verčiau pasiskubinkime.

Deividas suėmė mane už juosmens, kilstelėjo aukštyn, ir aš, stipriai įsitvėrusi virvės, ėmiau ropštis viršun. Iš įtampos man širdis daužėsi smilkiniuose, delnus nutvilkė deginantis skausmas, bet galiausiai po, regis, ištisos amžinybės (nors iš tikrųjų tepraėjo vos kelios akimirkos) pasiekiau angą, ir Vitoras sugriebęs įtraukė mane į akmeninį koridorių, tokį žemą, kad stovėti galėjau tik susirietusi.

Kai po akimirkos man iš paskos pasirodęs Deividas taip pat vargais negalais įsispraudė šalia į siaurą angą, Vitoras, čiupęs atsineštą žibintą, parodė ranka į tamsą mums už nugarų.

– Šitas kelias veda tiesiai prie tvirtovės išorinės sienos. Viens du, ir mes jau lauke.

Apačioje sužvangėjo pakeliamos grotos, bylojančios, kad vedinas sargybiniais sugrįžo Morocis.

– Atneškite daugiau deglų, – paliepė kunigas. – Po trumpos tylos nuaidėjo jo šūksniai: – Kur jie?! Juk negalėjo kiaurai žemę prasmegti?

Mes, stengdamiesi judėti tyliai it šešėliai, susirietę kone dvilinki nudūmėme paskui Vitorą, kuris, nepaisydamas savo amžiaus, greitai kaip strėlė lėkė pirma mūsų. Mano keliai ir alkūnės vis daužėsi į akmenis ir netrukus jau perštėjo. Galima įsivaizduoti, kaip nesaldu turėjo būti už mudu su Vitoru aukštesniam Deividui, bet ritmingas jo šnopavimas man į pakaušį bylojo, kad jis neatsilieka nė per žingsnį, ir sykiu tai ragino dar paspartinti žingsnį. Koridorius pradėjo kilti aukštyn, bėgti pasidarė dar sunkiau, be to, mano kojos pynėsi dėl besiplaikstančio vienuoliško abito, o tai dar labiau apsunkino ir taip daug jėgų pareikalavusį mūsų judėjimą įkalnėn.

Nuo kalėjimo kameros nutolus tiek, kad jau buvo galima be baimės kalbėtis, aš, šiek tiek atgavusi kvapą, pasiteiravau:

– Kokiame čia koridoriuje esame?

Vitoras per petį paaiškino:

– Vienoje iš tvirtovės sienose išvedžiotų ventiliacijos šachtų. Šventojo Angelo mauzoliejų statę senovės romėnai buvo nekvaili. Nors tai turėjo būti mirusiųjų buveinė, ją lankydavo ir gyvieji, ateidavę čionai pagerbti velionio imperatoriaus. Be oro ne tik nebūtų degę jų deglai, bet ir jie patys būtų užtroškę, todėl ir įrengtos šitos ventiliacijos šachtos.

Prisiminusi tas belanges patalpas, kuriomis Morocis mus vedė, supratingai pakinkavau galvą. Akivaizdu, ventiliacijos šachtos ten buvo būtinos.

– Kaip jūs mus suradote? – man už nugaros paklausė Deividas.

Net ir neryškioje mirgančioje žibinto šviesoje negalėjau nepastebėti Vitoro veide nušvitusios šypsenos.

– Apytikriai nutuokiau, ką planuojate daryti, todėl nusprendžiau dėl visa pikta prižiūrėti jus, ypač jeigu paaiškėtų, kad tas jūsų „draugas“ – vilkas ėriuko kailiu.

Ačiū Dievui, kad Vitorui užteko įžvalgumo, antraip… Tačiau man vis tiek buvo neaiškus vienas dalykas.

– Niekaip nesuprantu, kaip jūs mus radote?

– Dešimt metų ištarnavau tvirtovės įguloje. Tarnyba čia dažniausiai būdavo tokia, kad nors mirk iš nuobodulio, todėl, kad neišprotėčiau ir turėčiau kokį užsiėmimą, landžiojau po tvirtovę, tyrinėjau kiekvieną jos užkaborį. Čia yra tik keletas vietų, kur Morocis galėjo slapčia įsivilioti jus ir įkalinti, jeigu tokie buvo jo ketinimai. Todėl tiesiog tikrinau visas patalpas iš eilės, kol galiausiai jus radau.

Regis, Vitoras nemanė padaręs kažin ką ypatinga, nors iš tikrųjų išgelbėjo gyvybes ne tik mums, bet ir tūkstančiams kitų žmonių. Jau ketinau jam tai pasakyti, bet priėjome ventiliacijos šachtos angą išorinėje sienoje, ir man užgniaužė kvapą – prieš akis plytėjo Romos panorama. Tolumoje aiškiai kaip ant delno buvo matyti pamažu griūvanti Šventojo Petro bazilika. Kairėje tamsavo šioje vietoje vingį darančio Tibro vandenys.

– Ar dar kas nors žino apie šitą ventiliacijos šachtą? – pasidomėjo Deividas.

Jo mintis buvo aiški: Morocis, suprantama, pakėlė triukšmą, ir jeigu sargybiniai jau slenka ventiliacijos šachtomis, mes galime vėl atsidurti spąstuose.

– Vos vienas kitas, – nuramino mus Vitoras. – Tokie dalykai daugumos mano tarnybos draugų visiškai nedomino. Tačiau net ir tie, kurie žino apie šachtas, tam bepročiui tikrai neprasitars.

– Kodėl? – nepatikliai paklausė Deividas.

Kapitonas šyptelėjo.

– Kitu popiežium jie nori matyti Bordžiją, nes žino: joks kitas kardinolas jais taip gerai nepasirūpins.

– Bordžija jau negalės tapti popiežium, – įsiterpiau. – Tik ne po šios nakties įvykių. Morocis apkaltins jį siuntus mus nunuodyti Inocento, ir kardinolui neužteks viso savo aukso, kad priverstų žmones tai pamiršti.

– Morocis niekam apie tai neprasitars, – paprieštaravo Vitoras. – Suprantama, jam labai knieti tai padaryti, bet jis puikiai žino, kad jums pabėgus neturi jokių įrodymų.

Apsvarsčiusi Vitoro žodžius priėjau prie išvados, kad jis galbūt teisus.

– Bet mano tautos tai vis tiek neišgelbės. Jeigu Inocentas dar pagyvens tiek, kad spėtų išleisti tą ediktą, – pasakė Deividas.

Tardamas šiuos žodžius jis žvelgė tiesiai man į akis. Deividas, kaip ir aš, dabar žinojo, kad nužudyti mano tėvą liepė ne Inocentas, o Morocis, todėl visiškai suprantama, kad jį apniko abejonės, ar aš panorėsiu tęsti mūsų pradėtą žygį. Tačiau jis baiminosi be reikalo. Kažin kuriuo metu, gal tądien, kai pirmą kartą įkėliau koją į getą, o gal šiandien, kai iš jo išėjau nešina Rebekos krauju, žydai man tapo lygiai tokie pat, kaip ir visi kiti žmonės. Pasikeitus mano požiūriui į juos, keršto troškimas nesusilpnėjo, atvirkščiai, troškau žūtbūt užbaigti tai, dėl ko mano tėvas paaukojo gyvybę, troškau neleisti Morociui triumfuoti.

Sugriebusi Vitorą už rankos tariau:

– Mes dar negalime palikti tvirtovės. Privalome užbaigti tai, dėl ko čionai atėjome.

Vitoras pažvelgė į mane kaip į pamišėlę.

– Patekti į Inocento apartamentus mums nepavyks, o ypač dabar. Morocis viešai Bordžijos neapkaltins, bet pasirūpins, kad popiežius būtų saugomas it akies vyzdys.

– Galimas daiktas, bet jis mano, kad jo rankose dabar yra nuodai, kuriais ketinau nunuodyti Inocentą. – Aš trumpai papasakojau Vitorui apie medalioną. – Morocis įsitikinęs, kad mus nuginklavo, bet jis labai klysta.

– Kaip tai? – nesuprato Vitoras.

Iš minkšto odinio kapšo, paslėpto po suknele, ištraukiau gautąjį iš Sofijos buteliuką su krauju ir akis išpūtusiam kapitonui paaiškinau:

– Nuodai vis dar pas mane. Be to, man reikia patekti ne į Inocento apartamentus, o pas berniukus, kuriems nuleidžiama kraujo.

Vitoras sunkiai atsiduso. Jo veide šmėkštelėjo abejonė. Kapitonas puikiai suprato, kad dėl savo pačių saugumo dabar mums būtų geriausia nedelsiant dingti iš tvirtovės. Inocentas vis tiek ilgai netemps, ir Bordžija sulauks savo progos tapti popiežiumi. Tačiau kol tai įvyks, žydai jau bus pasmerkti pražūčiai – po šios nakties įvykių Morocis nersis iš kailio, kad kuo greičiau būtų išleistas mirties nuosprendį jiems skelbiantis ediktas.

– Kardinolas… – prabilo Vitoras.

– Tai jis jus čionai atsiuntė? – pertraukiau kapitoną, kol jis dar nespėjo pasakyti to, ką bijojau išgirsti.

Vitoras man davė aiškiai suprasti, kad jis – Bordžijos žmogus. Tačiau ar kardinolo interesai jam iš tiesų patys svarbiausi?

– Ne, – atsiliepė Vitoras. – Apie tai jis nieko nežino. – Ir gūžtelėjęs pečiais pridūrė: – Aš apsvarsčiau jūsų žodžius, kad jis nenorėtų apie tai žinoti, ir nusprendžiau, jog esate teisi.

Ačiū Dievui. Galbūt vis dėlto dar yra vilties.

– Vitorai, patikėkite, aš tikrai galiu tai padaryti. Kad pasiseks, šimtu nuošimčių garantuota nesu, bet tikimybė – gan didelė. Ir tikrai ilgai neužgaištume.

Dėl pastarojo dalyko gal kiek ir pamelavau: jei iškart rasiu tai, ko ieškau, – valio, o jeigu ne…

– Jūs išveskite Frančeską iš tvirtovės, – pasiūlė Deividas. – Tik nupasakokite man, kaip rasti popiežiaus apartamentus, o visu kitu aš jau pats pasirūpinsiu.

Buvau besižiojanti prieštarauti, bet Vitoras papurtė galvą.

– Tu šimtą metų galėtum ieškoti, bet kelio tenai nerastum, čia pasiklysta net žiurkės.

Deividas sunkiai atsiduso.

– Jei Morocis šį kartą pasieks savo, jis tikrai neapsiribos vien žydais. Jo padermės žmonės nenusiramina tol, kol po jų padu neatsiduria ir visi kiti. Gaila, kad dauguma žmonių to nesupranta, – karčiai pridūrė.

– Dauguma žmonių savo užpakalio nuo alkūnės neskiria, – atšovė Vitoras ir tučtuojau pridūrė: – Dovanokit, dona, aš, senas kareivis, esu įpratęs kalbėti nevyniodamas žodžių į vatą.

Man sudrėko akys. Sugriebusi spustelėjau jam ranką.

– Neatsiprašinėkite, Vitorai, ir, dėl Dievo meilės, liaukitės mane vadinęs dona. Aš ne didesnė dona nei jūs.

Abu vyrai nusijuokė. Manau, ne tiek iš kuklaus mano sąmojo, o kad bent šiek tiek sumažėtų mus slegianti įtampa, ir tuo viskas buvo nuspręsta.

18 skyrius

Vitoras, Deividas ir aš toliau judėjome stačia ventiliacijos šachta, įvijai kylančia aukštyn apskritos tvirtovės sienoje. Praėjome pro dar dvi angas sienoje, ir man prieš akis šmėstelėjo apačioje snaudžiantis miestas. Galiausiai šachta baigėsi didžiule kvadratine anga, pro kurią buvo matyti tik nakties dangus.

– Kur mes? – pasiteiravau pamačiusi, kad Viktoras kabarojasi lauk.

Kai juo pasekęs Deividas ištraukė mane iš ventiliacijos šachtos, viskas tapo aišku: išgąstingai nužvelgiau tvirtovės stogą. Mes atsidūrėme šalia Dievo kariuomenės vado, karių globėjo, to, kurį, kaip vėliau sužinojau, pranašas Danielius vadina galingu didžiūnu ir kuris, žydų tautą užgriuvus sunkiems išmėginimams, apsaugos juos. Virš mūsų, iškilęs visa savo didybe, stovėjo Mykolas Arkangelas, jo akys dailiame veide žvelgė rūsčiai ir ryžtingai. O toli apačioje…

Laimė, aš nebijau aukščio, bet net ir man tai buvo tikras išbandymas. Mačiau, netgi Deividas jautėsi nelabai smagiai, kol repečkodamiesi stogu pasiekėme kitą ventiliacijos šachtą, vedančią į ketvirtą, viršutinį, tvirtovės aukštą. Nusileidę šachta patekome į nedidelį prieškambarį, kurio sienas puošė aptrupėjusios freskos, vaizduojančios saulės nutviekstas vilas; vyrai ir moterys iš amžių glūdumos nebyliai žvelgė į mus tamsiomis drėgnomis akimis. Galiausiai atsidūrėme priešais nedideles medines duris.

Vitoras priglaudė prie jų ausį ir ėmė atidžiai klausytis, paskui atsitiesęs linktelėjo mums, esą viskas gerai.

– Už šitų durų yra koridorius, vedantis į popiežiaus apartamentus. Morocis veikiausiai jau tenai, o jei dar ne, tai netrukus pasirodys. Tik pirmiau ką nors nusiųs atgabenti jau parengto edikto.

– Iš kur atgabenti? – paklausiau.

– Dokumentai laikomi ne čia, – paaiškino Viktoras, – o Vatikane. Bordžijai pavyko užlaikyti dokumentą kurijoje, bet dabar Morocis, manantis, jog popiežiaus gyvybei gresia pavojus, ilgiau jau tikrai nelauks, Inocento vardu primygtinai pareikalaus edikto ir pasistengs, kad jis būtų tučtuojau pasirašytas.

– Tačiau kol kas edikto Morocis dar neturi, – tarsi skaitydamas mano mintis pasakė Deividas.

– Vadinasi, laimime šiek tiek laiko, nors ir nedaug, – padariau išvadą aš.

Vitoras pritariamai linktelėjo.

– Bordžija nurodė be jo leidimo edikto niekam neišduoti, tačiau šį rytą…

Kapitonas neužbaigė sakinio, bet jo pabaiga buvo nesunkiai nuspėjama. Vis dėlto manyje teberuseno viltis. Vatikano biurokratinis aparatas drąsiai galėjo varžytis su bet kokiu kitu pasaulyje. Marocis galėjo popiežiaus vardu reikalauti ko tiktai nori, bet vis tiek privalėjo paisyti nusistovėjusios tvarkos. Pirmiausia tektų išversti iš lovos raštinės tarnautoją ir išaiškinti jam susidariusią padėtį. Tas, savo ruožtu, turėtų pasiųsti žinią Bordžijai, o šio irgi tektų ilgokai paieškoti; spėju, naktį jis leido puikiosios Džulijos, o ne savo lovoje. Galiausiai, kai jį surastų, Bordžija dar turėtų tinkamai apsirengti – be deramos pagarbos savo didybei kardinolas niekur nė kojos nekeldavo. Jei iki to laiko jį jau būtų pasiekusi žinia, kad mudu su Vitoru nežinia kur dingom, jis tučtuojau padarytų išvadą, jog bręsta kažin koks svarbus reikalas, ir veiktų labai atsargiai, kitaip tariant, – lėtai.

Tačiau tai jokiu būdu nereiškė, kad ir mes galime neskubėti.

– Ar žinote, kur laikomi berniukai? – pasiteiravau.

– Tame pačiame koridoriuje, kuriame yra ir popiežiaus apartamentai, tik kitame jo gale. Inocentas jautrus kaip mimoza, todėl nenori, kad tie vaikai būtų visai šalia jo. Kita vertus, pageidauja laikyti berniukus netoliese.

– Ar dabar su jais gali būti koks gydytojas? – pasiteiravo Deividas.

Vitoras linktelėjo.

– Pasak mano pažįstamų sargybinių, kaip tik tokiu metu jiems nuleidžia kraują.

– Kodėl taip vėlai? – nusistebėjau.

– Inocentas bijo nakties, – gūžtelėjęs pečiais atsakė Vitoras, – todėl dieną ir naktį sukeitė vietomis.

Iš siauro prieškambario tyliai išsėlinome į koridorių. Deividas ėjo pirmas, aš sekiau jam iš paskos, o Vitoras pagal greitomis sukurptą planą turėjo saugoti užnugarį. Vargu ar tai buvo galima vadinti tikru planu, tačiau apgalvoti geriau nebuvo kada. Žengusi keletą žingsnių koridoriumi, staiga sustojau ir sugriebiau už skverno Deividą.

– Girdi? – sušnabždėjau.

Jis papurtė galvą, bet atidžiau įsiklausęs po akimirkos linktelėjo.

– Mes visai arti tikslo.

Tas garsas, pasiekęs mūsų ausis, buvo tylus, širdį draskantis vaiko verksmas.

Veltui mėginau suimti save į rankas, nežinia kodėl staiga pasijutau taip, lyg būčiau atsidūrusi savo košmare, užmūryta ankštoje erdvėje ir pro plyšelį sienoje matyčiau tikrų tikriausią siaubo karalystę.

Verksmas stiprėjo, tačiau aš, nors iš įtampos ir sunkiai alsuodama, neatsilikau nuo Deivido. Pasiekę koridoriaus galą, sustojome prie uždarų durų, iš už kurių sklido verksmas. Aš giliai įkvėpiau. Deividas padarė tą patį ir atsargiai pravėrė duris.

Priešais mus buvo nedidelis, kukliai apstatytas (tik keturios siauros lovos, stalas ir kelios kėdės) belangis kambarys, apšviestas žibintų, stovinčių sienų nišose. Lovose gulėjo aštuonerių ar devynerių metų berniukai.

Trys iš jų buvo susirietę į kamuoliukus ir užsikloję antklodėmis, bet iš įsitempusių jų kūnų buvo matyti, kad tik apsimeta miegantys. Ketvirtasis – liesas, išblyškęs, panašaus kaip ir kiti vaikai amžiaus, su juodų garbanotų plaukų kupeta ant galvos ir siaubo kupinomis akimis, – gulėjo ant nugaros, kairę ranką laikydamas ištiesęs virš dubens, į kurį iš gilaus pjūvio dilbyje lašėjo kraujas. Visa jo ranka buvo sėte nusėta dar nespėjusių užgyti randų. Prie jo stovintis gydytojas purpuriniu apsiaustu ir siuvinėta kepure, nekreipdamas dėmesio į silpnas berniuko aimanas, spaudinėjo laibą rankelę, kad greičiau bėgtų kraujas. Man pasidarė bloga, nusigręžusi nugara atsirėmiau į sieną ir užsimerkiau, iš paskutiniųjų stengdamasi suimti save į rankas. Tam berniukui jau niekuo negalėjome padėti. Jį ir kitus jo likimo draugus išgelbėti galėjo tik Inocento mirtis.

Kai vėl pažvelgiau į kambarį, gydytojas jau buvo baigęs leisti kraują ir pylė jį iš dubens į stiklinį indą, stovintį ant stalelio prie lovos. Berniukui iš rankos, kurios gydytojas neskubėjo tvarstyti, toliau sruvo kraujas. Vaikas vėl sukūkčiojo, ir man teko užsispausti burną kumščiu, kad tik nepradėčiau rėkti.

Deividas ramindamas uždėjo ranką man ant peties ir, galvos mostu davęs ženklą, kad likčiau už durų, įžengė į kambarį. Prisidengęs vienuolio abitu ir gobtuvu, it maldai sudėtas rankas paslėpęs rankovėse ir nuleidęs galvą, kad nebūtų matyti veido, jis tyliu balsu kreipėsi į gydytoją:

– Signore dottore44, su jumis norėtų pasikalbėti tėvas Morocis.

Gydytojas pakėlė galvą, nustebęs įsispoksojo į Deividą ir suraukęs antakius atsiliepė:

– Ką – jis nežino, kad aš dabar užsiėmęs?

– Savaime suprantama, žino, sinjore, tačiau sako, kad tai labai skubu. Jei malonėtumėte dabar eiti su manimi, esu tikras, sugaištumėte tik keletą minučių.

Gydytojas dvejojo. Viena vertus, jis, atrodo, nedrįso atsisakyti, bijojo užsitraukti Morocio rūstybę, antra vertus, nenorėjo mesti pradėto darbo.

– Aš dar nebaigiau ruošti vaikų Šventajam Tėvui. Negaliu jų taip palikti.

– Nebijokite, mano brolis Kristuje juos pasaugos, kol jūsų nebus, – pasakė Deividas ir pasitraukė į šalį, kad galėčiau įeiti vidun.

Aš, kaip ir Deividas, įžengiau į kambarį nuleidusi galvą ir paslėpusi rankas, nes jos iškart išduotų, jog esu moteris. Akimirką jau atrodė, kad gydytojas atsisakys, bet jis tik susierzinęs papurtė galvą ir patraukė prie durų.

– Tik nieko čia nelieskite, – eidamas pro šalį perspėjo mane.

Prieš išeidamas iš kambario Deividas vogčiomis dėbtelėjo į mane, nebyliai primindamas, kad laiko turiu nedaug.

Vos tik man už nugaros užsidarė durys, puoliau prie stalelio. Berniukas, kuriam ką tik nuleido kraujo, išsigandęs spoksojo į mane. Prispaudžiau pirštą prie lūpų, mintyse melsdamasi, kad tik jis nepradėtų šaukti, ir iš odinio kapšo, kabančio ant juostos, skubiai ištraukiau buteliuką su krauju. Kiti berniukai ir toliau gulėjo nė nekrustelėdami, iš baimės ar dėl to, kad buvo nusilpę dėl nuolat netenkamo kraujo, netgi nepakėlė galvos pasižiūrėti, kas čia vyksta.

Reikėjo sugalvoti, kur iš stiklinio indo išpilti jau paruoštą kraują. Nuo salsvo jo kvapo mane pykino, todėl sulaikiusi kvėpavimą stvėriau indą nuo stalo ir ėmiau karštligiškai dairytis aplinkui. Akies krašteliu pastebėjusi, kad berniukas sujudėjo, grįžtelėjau jo pusėn. Pakėlęs kitą ranką, irgi nusėtą pjūvių randų, jis rodė į kažką po savo lova. Buteliuką su krauju laikydama atsargiai, kad neišsipiltų, pasilenkiau pasižiūrėti ir pamačiau naktinį puodą. Lengviau atsidususi ištraukiau jį, supyliau kraują iš stiklinio indo ir vėl pastūmiau po lova. Paskui, laikydamasi Sofijos nurodymų, kelis kartus pakračiau buteliuką, kad kraujas, kuris jau buvo pradėjęs sluoksniuotis – plona gelsvo serumo juostelė plūduriavo viršuje, o po ja susidarė tirštas raudonas krešulys, – vėl susimaišytų. Gerai suplakusi supyliau kraują į stiklinį indą, tada pastačiau jį ant stalo lygiai toje pat vietoje, kur stovėjo prieš tai.

Visą tą laiką berniukas nebyliai sekė akimis kiekvieną mano judesį. Kai jau buvau bebaigianti darbą, koridoriuje pasigirdo Vitoro balsas – jis atšaukė tariamą Morocio kvietimą ir Deividui su gydytoju liepė grįžti atgal.

– Labai atsiprašau jūsų, dottore. Tėvas Morocis netikėtai turėjo išvykti, bet kai grįš, būtinai norės su jumis pasikalbėti.

– Prakeikimas, tik be reikalo mane sutrukdėte įpusėjus darbą, – bambėjo gydytojas. – Šventasis tėvas laukia. Juk aš negaliu vienu metu būti dviejose vietose.

Įžengęs į kambarį jis rado mane spaudžiančią tvarstį berniukui prie rankos. Žinoma, man nevertėjo to daryti, nė pati nežinau, kodėl taip pasielgiau. Tačiau juk tai buvo vaikas – išsigandęs, kenčiantis skausmą, ir aš tiesiog negalėjau pasielgti kitaip. Juk ir jūs mano vietoje būtumėte pasielgę taip pat, tiesa?

– Ką jūs čia darote? – pasipiktino gydytojas. – Juk liepiau nieko neliesti!

Deividas skubiai atėjo man į pagalbą.

– Brolis Pranciškus tikrai nepadarytų nieko bloga, dottore. Jis buvo… arklių prižiūrėtojas. Esu tikras, jis nenorėjo padaryti nieko bloga, ar ne, broli?

Aš tylėdama papurčiau galvą, mintyse linkėdama tam dottore ir visiems į jį panašiems atsidurti septintajame pragaro rate. Nemeluoju, tikrai jaučiau malonumą įsivaizduodama, kaip velniai panardina jį į Flegetoną, verdančio kraujo upę; iš visos širdies linkėjau jam praleisti joje ištisą amžinybę.

– Na, mes jau eisime, – tarė Vitoras. – Dar kartą labai atsiprašome jūsų, dottore.

Palikę gydytoją tebeniurnantį sau po nosimi, sparčiu žingsniu pasileidome koridoriumi.

– Pavyko? – pakeliui paklausė Deividas.

Patikinau jį, kad pavyko. Išsmukome į freskomis ištapytą prieškambarį, ventiliacijos šachta patekome ant stogo, persirepečkoję per jį nusileidome į kitą prieškambarį, iš jo atsidūrėme antro aukšto, kur buvo kareivinės ir ginklų saugyklos, vidiniame kieme. Tik dabar supratau, jog Vitoro žodžiai, kad tvirtovėje net žiurkės pasiklysta, nebuvo iš piršto laužti: aš jau buvau visai praradusi orientaciją, ir jeigu ne mums kelią rodantis kapitonas, tikrai nebūčiau žinojusi, kur eiti.

Pasiekę vidinį kiemą vos nesusidūrėme su patruliais – tuzinu sargybinių su krūtines dengiančiais šarvais ir plunksnomis puoštais šalmais, ginkluotų ietimis, su prie šonų kabančiais kalavijais makštyse; vyrai ristele bėgo kita kiemo puse. Visuose pašaliuose aidėjo bėgančiųjų kojų trepsėjimas.

Tamsiame kampe prisispaudę prie sienos palaukėme, kol sargybiniai praeis pro šalį. Mano širdis daužėsi kaip pašėlusi, atrodė, tuoj iššoks iš krūtinės. Jei mus dabar sučiuptų, Morocis savo rankose turėtų viską, ko reikia, kad galėtų mus apkaltinti. Ir ne tik mus. Anksčiau ar vėliau kas nors susiprotėtų, kad buvome įsigavę tenai, kur popiežiui ruošiamas kraujas. Imtų tardyti berniukus…

Man gerklėje pakilo ir įstrigo šiltas kamuolys. Ėmiau melstis taip, kaip dar niekada gyvenime nebuvau meldusis, bet turbūt vis tiek ne taip, kaip reikia, – mano maldose dažniausiai kartojosi perspėjimas Dievui: jeigu jis leis atsitikti tokiam dalykui, tada jau žinosiu, kad jis – apgavikas ir apsimetėlis, netikras Dievas, nevertas būti žmonių šlovinamas. Suprantama, vargu ar tai geriausias būdas pelnyti Visagalio palankumą.

– Jie išstato sargybą prie visų vartų, – pasakė Vitoras, kai patruliai dingo mums iš akių. – Vienintelė Morocio viltis dabar yra neleisti jums iš čia pasprukti.

– Tačiau buvote tai numatęs, tiesa? – pasiteiravo Deividas.

Kapitonas gūžtelėjo pečiais.

– Tiesą sakant, labiau sukau galvą, kaip jus rasti. Apie visa kita maniau pagalvosiąs vėliau.

– Gal galėtume kur nors pasislėpti? – nieko nelaukdama pasiūliau aš. – Kol nurims visas tas sambrūzdis. O tada ramiai išsmuksime lauk.

Vitoras papurtė galvą.

– Tokių vietų yra koks šimtas, gal net daugiau, bet nė viena nėra visiškai saugi, todėl protingiausia būtų jums kuo greičiau dingti iš tvirtovės. O aš dar pasiliksiu ir pasistengsiu pasėti kuo daugiau sumaišties. Mano buvę tarnybos bičiuliai dėl to tikrai nesupyks, kaip jau sakiau, jie Bordžijos pusėje.

– Kapitonas teisus, – pritarė Deividas. – Be to, jei, sėkmės atveju, Inocentas mirs, tvirtovė bus uždaryta tol, kol paaiškės grumtynių dėl laimikio – popiežiaus mitros – nugalėtojas.

Su tuo irgi teko sutikti. Puikiai prisiminiau, kas dėjosi prieš aštuonerius metus mirus popiežiui Sikstui IV. Kartu su tėvu ir didžiąja dalimi Bordžijos namiškių turėjau evakuotis į kaimą, kol kardinolas kovojo – ir galiausiai pralaimėjo – savo didįjį mūšį dėl Šventojo Sosto. Gatvėse siautėjo gaujos, visoje Romoje plaikstėsi gaisrai ir siautė chaosas, kol kardinolų konklava galiausiai išrinko kompromisinį kandidatą. Panašūs dalykai gali pasikartoti ir šįkart.

– Jums negalima likti tvirtovėje, – tarė Vitoras ir, greitomis apsidairęs, čia pat priėmė sprendimą: – Eisime į tą pusę.

Mes pajudėjome, bet spėjome nueiti vos keletą žingsnių. Teko sustoti ir praleisti dar vieną patrulių būrį. Stovėdama prisiplojusi prie sienos, net sulaikiau kvėpavimą, kai vienas jaunas sargybinis sustojęs grįžtelėjo per petį mūsų pusėn ir suraukė kaktą, tarsi būtų pamatęs ar išgirdęs kažin ką įtartino. Po akimirkos jis apsisuko ir nuėjo, bet aš supratau: jei dar ilgiau čia pasiliksime, neišvengiamai įkliūsime.

Galiausiai pasiekėme didžiulę patalpą, pilną molinių puodų, siekiančių man iki juosmens; kad laikytųsi vertikaliai, jie buvo įstatyti į medinius rėmus. Tai buvo tvirtovės alyvuogių aliejaus sandėlis. Pasiekęs jo galą, Vitoras sustojo. Tolumoje buvo girdėti ristele bėgiojančių sargybinių kojų dunksėjimas, kartais pertraukiamas leitenantų šūkalojamų komandų.

– Toliau jau bus kebliau, – pasakė Vitoras.

Šitie kapitono žodžiai nežadėjo nieko gero, bet kito pasirinkimo, deja, nebuvo.

– Čia yra šachta, kuri leidžiasi tiesiai žemyn per visus aukštus ir baigiasi virš griovio su vandeniu. – Pažvelgęs į mus jis pasiteiravo: – Ar mokate plaukti?

Aš ir Deividas linktelėjome, nors mintis nerti į vandens pilną griovį mudviejų tikrai nežavėjo, mat paprastai tie grioviai būna tikros pamazgų kloakos.

– O iš tvirtovės niekas mūsų nepastebės? – paklausė Deividas.

Vitoras papurtė galvą.

– Šachta išeina toje tvirtovės pusėje, kur nėra nei vartų, nei pasažų, tik aklina siena. Paprastai didžiausios pajėgos sutelkiamos prie pagrindinių vartų, dar du mažesni būriai siunčiami prie slaptų šoninių vartelių. Kaip tik tenai jie ir budės. – Kalbėdamas Vitoras išvyniojo virvę, tą pačią, kuria ištraukė mus iš kalėjimo kameros. – Niekas nesivargina saugoti šitos pusės dar ir dėl to, kad šachta yra beveik vertikali, todėl iššokęs pro ją žmogus, krisdamas iš tokio aukščio, neišvengiamai užsimuštų.

– Vadinasi, negalėsime tiesiog nučiuožti žemyn? – paklausė Deividas.

– Ne, nebent nekantrauji išvysti savo Sutvėrėją. – Vitoras patikrino virvės stiprumą ir išsišiepęs pasiteiravo: – Kuris norite būti pirmas?

44 Pone gydytojau (it.).

19 skyrius

Deividas nusisegė juodą apsiaustą, per galvą nusivilko baltą abitą ir numetė ant saugyklos grindų.

– Vandenyje jie tik trauktų mane gilyn, – paaiškino pamatęs nustebusį mano žvilgsnį. Tačiau aš puikiai supratau, kodėl jis nusivilko vienuolio drabužius. Jis apsigavo dėl kitko – manydamas, kad leisis pirmas.

– Juk nežinome, kokio platumo ta šachta, – atkreipiau jo dėmesį. – Aš turiu daugiau šansų pro ją pralįsti, tuo pačiu išsiaiškintume, ar tilpsi tu. Antraip tu gali įstrigti ir nebepajudėsi nei pirmyn, nei atgal.

– Jos tiesa, – nenoromis pripažino Vitoras. – Virvę esu leidęs, bet pats niekada nebuvau įlindęs, todėl apie plotį galiu tik spėlioti.

– Tai per daug pavojinga, – atkakliai laikėsi savo Deividas. – Nebus kam jai padėti vandenyje.

– Viskas man bus gerai, – nuraminau jį, nelaukdama jų sutikimo nusivilkau abitą ir, dėl viso pikto, viršutinę suknelę.

Vitoras virvės gale surišo kilpą, aš užsimoviau ją per galvą, prakišau rankas ir užveržiau po pažastimis. Paskui, dirstelėjusi į tamsią šachtą, giliai įkvėpiau ir tariau:

– Aš pasiruošusi.

Žinoma, taip toli gražu nebuvo – tokiam žygiui nepasiruoši, tiesiog reikia jį atlikti, ir kuo greičiau, tuo geriau. Laikydamasi Vitoro nurodymų, atsisėdau ant angos krašto.

– Tik neskubėk, – paliepė jis. – Aš po truputį leisiu virvę. Jeigu ji labai verš, svorį šiek tiek sumažinti gali kojomis ir rankomis įsiremdama į šachtos sienas. Jei kils kokių bėdų, timptelėk virvę, ir aš ištrauksiu tave atgal.

Supratingai linktelėjau, nors iš tikrųjų mane kamavo kita mintis: tuoj turėsiu leistis į tą juodą, priplėkusią skylę, kuri, jei pakeliui nepalydėsiu galvos, išspjaus mane į tikrą pamazgų duobę. Prieš įsitverdama virvės, pakėliau galvą ir kreipiausi į Deividą:

– Kai įkrisi į vandenį, stenkis jo negurkštelėti. O jei pasinersi visas, sulaikyk kvėpavimą. Žmonės suviduriuoja nuo paprasto vandens iš upės arba iš balos, o nuo vandens iš to griovio tikrai gautume galą.

– Gaila, kad negalėjome sugirdyti jo Inocentui, – nenatūraliai šypsodamasis atsiliepė Deividas.

Vitoras jau buvo pasiruošęs. Pastebėjusi nerimą jo akyse, išspaudžiau šypseną.

– Nesijaudinkite, man viskas bus gerai. Juk iš Morocio nagų mus išplėšėte tikrai ne tam, kad dabar imčiau ir priburbuliuočiau kelių metrų gylio dvokiančiame vandens griovyje.

– Meldžiuosi, kad taip nenutiktų, – kimiu balsu atsakė Vitoras.

Atkišau ranką ir spustelėjau kapitonui plaštaką.

– Mano tėvas laikė jus savo draugu; dabar suprantu, kodėl.

– Džovanis tavimi didžiuotųsi, – atsiliepė Vitoras. – Kaip ir bet kuris kitas tėvas.

Nuo tokių jo žodžių man net gerklę sugniaužė, atsakydama tik linktelėjau, įtraukiau į plaučius kuo daugiau oro ir, pavedusi save Dievui, šventajam Mykolui, o ypač – tvirtam kaip uola kariui, nepabūgusiam kišti galvos liūtui į nasrus, kad išgelbėtų tokią nusidėjėlę kaip aš, įlindau į šachtą.

Čia tvoskė vėsa ir drėgme. Iš apačios, kuri buvo kažin kur labai žemai, net iki čionai atsklido išmatų, dumblo, maitos ir dar dievai žino ko, kas buvo įmesta ar įkrito į tą vandens griovį, dvokas. Be paliovos rydama seiles stengiausi negalvoti nei apie rėkiančius iš skausmo savo šonkaulius, nei apie tai, kad apačioje, po ore kadaruojančiomis mano kojomis, – plyti liūnas.

Netrukus šachtos anga man virš galvos virto nedideliu kvadratėliu, ir atsidūriau visiškoje tamsoje. Vitoras leido virvę labai pamažu, o aš, būgštaudama, kad jam gali neužtekti jėgų nuleisti Deividą, rankomis ir kojomis įsispyriau į šachtos sienas ir ėmiau atsargiai šliuožti žemyn. Tai buvo lėtas ir kankinamas procesas. Tamsoje nieko nemačiau, tad ne kartą nusibrozdinau odą į aštrias akmenų, kyšančių iš sienų, briaunas. Šiaip jau nebijau uždarų patalpų, bent jau tokių, apie kurias girdėjau pasakojant kitus, tačiau šįsyk į galvą ėmė lįsti visai nepageidautinos mintys apie matytą košmarą.

Stengdamasi suimti save į rankas užsimerkiau, bet tada mintyse švystelėjo blizgantys plieno ašmenys, ir akimirką maniau užuodžianti salsvą kraujo kvapą. Skubiai atsimerkusi suvokiau, kad mano akys jau apsiprato su tamsa, jau galiu matyti šachtos sienose įmūrytus akmenis, tad atidžiai stebėjau nelygumus ir stengiausi rankomis, keliais ir pėdomis remtis taip, kad nesusižaločiau.

Leisdamasi vis gilyn džiaugiausi, kad šachta gana plati, kad tilps ir Deividas, bet sykiu baiminausi, ar kelio man staiga nepastos kokia kliūtis. Vis dėlto viskas ėjosi sklandžiai, ir pamaniau, kad mano maldos pagaliau išklausytos. O kai apačioje, ten, kur baigiasi šachta, pamačiau boluojant šviesą, pajutau naujų jėgų antplūdį ir ėmiau ruoštis tai akimirkai, kai teks panirti į dvokiantį griovį. Tačiau staiga virvė įsiveržė man į pažastis, neleisdama leistis žemyn. Aukštai viršuje pasigirdo Vitoro keiksmai.

Netrukus viskas tapo aišku: virvė per trumpa, ir aš negaliu leistis toliau. Tačiau jei Vitoras ištrauks mane iš šachtos, visos mūsų pastangos nueis perniek, ir toliau liksime spąstuose.

Veidą pakėlusi aukštyn, pėdomis ir keliais įsirėmiau į šachtos sieną – taip man pavyko dalį svorio perkelti ant kojų ir šiek tiek atlaisvinti virvę. Vargais negalais išsinėriau iš kilpos ir akimirką kabojau ore, įsitvėrusi jos abiem rankomis. Nežinojau, kiek metrų likę iki vandens, nenumaniau, ar griovys gilus, ar neatsimušiu į dugną, bet kitos išeities nebuvo.

Giliai įkvėpiau, stipriai užsimerkiau, tvirtai suspaudžiau lūpas ir paleidau virvę.

Iš baimės stingstančia širdimi kritau žemyn, regis, ištisą amžinybę (nors veikiausiai ne daugiau kaip tris metrus), pūkštelėjau į vandens griovį ir kirviu nuėjau į dugną. Mano kojos palietė šlykščiai minkštą dumblą, taip ir taikantį mane įtraukti, tačiau aš, iš visų jėgų kapanodamasi aukštyn, prasibrovusi pro storą maurų sluoksnį išnėriau į paviršių.

Kai mano galva jau kyšojo virš vandens, prieš atsimerkdama ir įkvėpdama oro pasistengiau nusipurtyti visa, kuo buvo aplipęs mano veidas. Aplink tvyrojo nosį riečianti smarvė. Nuplaukiau prie griovio krašto, bet čia manęs laukė nemalonus netikėtumas – griovio viršus buvo per gerą metrą nuo vandens. Vieną siaubingą akimirką maniau, kad bėgdama nuo vilko pataikiau ant meškos, bet staiga akmeninio griovio sienoje pamačiau kopėtėles ir iš džiaugsmo vos nešūktelėjau.

Kai, užsiropštusi jomis, paslika susmukau ant žolės kitoje griovio pusėje, į vandenį pūkštelėjo Deividas. Sulaikiusi kvapą laukiau, kada jis išnirs, o kai mano palydovo galva iškilo virš vandens, parodžiau jam į kopėtėles. Netrukus Deividas atsidūrė prie manęs, ir mudu, nuo galvos iki kojų aplipę šlapiu dvokiančiu dumblu, bėgte pasileidome Tibro pakrantės link.

– Tiltas saugomas, – pakeliui pranešė Deividas. – Todėl upės pereiti čia negalėsime.

Tai buvo tiesa – mums reikėjo rasti kitą kelią į miestą. Karštligiškai apsidairiusi parodžiau į kiek tolėliau dunksantį tiltą.

– Ponte Sisto45, koks kilometras upe aukštyn, jei tik mums pavyks iki jo nusigauti.

Ir jeigu ant tilto nebudės sargyba.

Judėjome atsargiai, prisidengdami pakrantės šešėliais. Buvo atoslūgis, todėl dvokė dar labiau, bet mano uoslė, dėkui Dievui, jau buvo beveik atbukusi. Kojos klimpo į dumblą, taigi labai sparčiai eiti negalėjome. Aš dukart kluptelėjau, ir jei nebūtų prišokęs Deividas, būčiau parkritusi. Ten, kur į upę išėjo dar vienas senovės Romos laikais nutiestas kanalizacijos vamzdis, pabaidėme visą koloniją žiurkių, jos cypdamos pasipylė iš visų pusių. Kitu atveju nuo tokio vaizdo būčiau sustingusi iš siaubo, bet po šios nakties įvykių, virš mūsų vis dar kabant mirtinos grėsmės šešėliui, mudu su Deividu žirgliojome tiesiai per jas ir taip išgąsdinome, kad žiurkės spruko mums pro kojas į šalis, tarytum plati pilka upė, garmanti į dvi puses.

– Reikia įspėti Roką, – tariau Deividui.

Duok Dieve, kad tik nepavėluotume.

Kai jau buvome visai netoli tilto, Deividas čiupo man už rankos, duodamas ženklą pulti ant žemės, ir abu kurį laiką gulėdami stebėjome Ponte Sisto, norėdami įsitikinti, ar ant jo nestovi sargyba. Gal Vitoras klydo? Labai tikėtina, kad tvirtovės vadas pasiuntė savo vyrus jo saugoti. Tačiau jei Vitoras teisus, jeigu įgulos simpatijos iš tikrųjų yra Bordžijos pusėje…

– Tuščia, – tarė Deividas.

Ant Ponte Sisto nebuvo matyti jokio judėjimo, abiejuose jo galuose nestovėjo jokia sargyba.

Mudu drauge perbėgome tiltą, už kurio dunksojo senosios Romos sienos, kadaise pastatytos tam, kad apsaugotų miestą nuo barbarų antpuolių. Savo vaidmenį jos atliko taip apgailėtinai, kad vėliau niekas nepasivargino jų atstatyti. Abu su Deividu smukome pro vartų liekanas ir nuskubėjome į miestą.

Dar kiek paėjėję, įžengėme į Campo dei Fiori. Išskyrus kelias aplink turgaus aikštę įsikūrusias atidarytas tavernas ir viešnamius, čia buvo visiškai tylu. Pasiekę stiklių gatvę vėl stabtelėjome norėdami įsitikinti, ar čia nėra sargybinių.

Aplink buvo tyku ramu, taigi tęsėme kelionę. Pasukome į alėją ir, praėję pro lydymo krosnį, patekome į Roko dirbtuvių galinį kiemą. Tyliai pasibeldusi į duris, pašaukiau jį vardu:

– Rokai… tai mes.

Akimoju durys plačiai atsilapojo. Stikliaus plaukai buvo išsitaršę, veidas iškankintas nuovargio, bet pamatęs mus jis lengviau atsiduso, tarytum jam akmuo būtų nuo krūtinės nusiritęs.

– Frančeska! – sušuko jis ir, ko gero, būtų apkabinęs, bet staiga atšlijo pajutęs nuo manęs sklindantį dvoką. – Kur jūs… Kas…

Praradęs amą jis spoksojo į mudu su Deividu, paskui tylėdamas žingtelėjo į šalį, kviesdamas mus vidun.

Uždaręs duris ir užšovęs jas skląsčiu Rokas uždegė žibintą ir ilgai, netardamas žodžio, žvelgė į mudu su Deividu.

– Išsimaudėme tvirtovės vandens griovyje, – paaiškinau. – Tačiau ne tai svarbiausia. Tai buvo spąstai. Morocis nėra mūsiškis. Jis – pamišėlis, norintis išversti Bordžiją iš balno ir sunaikinti žydus, visus iki vieno. Mums visiems privalu iš čia dingti.

Roko garbei reikia pasakyti, kad jis nė minutėlės nedvejojo, išsyk patikėjo mano žodžiais – akimirksniu užpūtęs žibintą, nuo vagio čiupo apsiaustą ir tarė:

– Eime.

– Turi numatęs kokią nors vietą? – pasiteiravo Deividas, kai, skubiai palikę dirbtuvę, vėl nėrėme į nakties tamsą.

– Tik vieną, – atsakė Rokas ir, daugiau netardamas nė žodžio, sparčiu žingsniu patraukė gatve.

Mudu su Deividu pasileidome iš paskos. Klausinėti nebuvo kada – nuo tokio bėgimo vos spėjome gaudyti kvapą. Išėję iš Campo dei Fiori gatvelės, atsidūrėme Panteono – vienintelio didingo senovinio Romos pastato, kurį beveik aplenkė istorijos negandos, – kupolo šešėlyje, paskui, įveikę dar kelias gatves, įžengėme į Piazza Minerva46, pavadintą antikinės išminties deivės vardu.

Per visą kelionę laikėmės kuo arčiau akmeninių ir rąstinių namų sienų, ištempę ausis klausydamiesi, ar neišgirsime kokio garso, pranešančio apie besiartinančius patrulius. Buvo tas paros metas, kai turtingų miestiečių ir pirklių pasamdyti naktimis gatvėse patruliuojantys galvažudžiai, vaikščiojantys išdidžiai kaip povai, išpūtę krūtines, rodydami savo valdžią, jau buvo pavargę ir ilsėjosi kiaurą naktį veikiančiose tavernose. Tie iš jų, kurie nenusitašys iki žemės graibymo, po kurio laiko vėl pasirodys gatvėse, įkaitę nuo jauno raudonojo Umbrijos vyno, tapę dar pavojingesni.

Iki to laiko mums būtinai reikėjo susirasti prieglobstį. Staiga aš supratau, kur Rokas mus veda.

– Esi tikras? – paklausiau jo pašnibždomis, kad negirdėtų Deividas. Iš visų galimų variantų šitas jam turbūt būtų patikęs mažiausiai.

Santa Maria Sopra Minerva – dominikonų bažnyčia, tarnaujanti ir kaip jų kapitula Romoje, – stovi ant Išminties deivės šventyklos stogo. Čia palaidota ir mano jau minėtoji šventoji Kotryna, tik be galvos, mat toji yra Sienoje. Man tai sunkiai suvokiama, bet toks sprendimas jos pasekėjus abiejuose šituose miestuose, atrodo, visiškai tenkino.

– Turiu čia vieną draugą, – paaiškino Rokas.

Man teliko tikėtis, kad taip ir yra. Liūdna, bet Romos, kaip ir kitų miestų, bažnyčios, kad nebūtų išplėštos, nakčiai būdavo užrakinamos, todėl, jei kam nors prireikia dvasinės paguodos, tenka laukti ryto. Tačiau dominikonų autoritetas toks didelis ir jų taip prisibijoma, kad pastatas, kur po vienu stogu telpa Švenčiausioji Dievo Motina ir Išminties deivė, nakčiai nėra rakinamas.

Sustojome prie mažų šoninių durų. Akmeninėje jų sąramoje buvo iškalti laimikį persekiojantys medžiokliniai skalikai – variacija Domini canes47 tema, Dominikonų ordiną vaizduojanti kaip medžioklinius Viešpaties skalikus. Nuogąstavau, kad Deividas atsisakys eiti vidun (jo veide aiškiai įskaičiau pasidygėjimą ir įtarumą), tad paėmiau jį už rankos ir ragindama tariau:

– Rokas geras žmogus. Aš juo visiškai pasitikiu. Čia ateidamas jis rizikuoja pats.

Regis, mano žodžiai Deivido neįtikino, bet vis dėlto jis sutiko eiti į vidų. Įžengę pro duris, atsidūrėme prie Švenčiausiosios Marijos Dievo Motinos altoriaus. Bažnyčia buvo apšviesta žvakių, degančių priešais Švenčiausiosios Mergelės Marijos skulptūrą. Santa Maria Sopra Minerva lankiausi ir anksčiau, bet spėjau pamiršti jos didingumą, kuris atrodo dar įspūdingesnis, jeigu palygini su kukliu bažnyčios fasadu. Ant skliautuotų lubų, aprėmintų ryškiai raudonų ornamentų, buvo pavaizduotas mėlynas žvaigždėtas dangus. Ant poliruoto marmuro kolonų, stovinčių abipus pagrindinės navos, šokčiojo altoriaus žibinto atspindžiai, ir tai priminė, kad Kristus visada su mumis. Mintyse pamėginau suskaičiuoti, kiek laiko užgaišome tvirtovėje ir bėgdami iš jos. Dabar turėjo būti tas metas, kai naktinės mišios jau buvo maloniai pasveikinusios artėjančią naktį, o iki rytinių mišių dar liko šiek tiek laiko. Neilgai trukus į pamaldas, šlovinančias auštančią dieną, ims rinktis vienuoliai, tad mums reikėjo kur nors pasislėpti.

– Čionai, – tarė Rokas, rodydamas į akmeninius laiptus, nuo altoriaus vedančius žemyn į kriptą.

Į bažnyčios požemį leidausi labai nenoromis – tamsos ir uždarų erdvių šiandien man jau buvo per akis. Laimė, priešais čia palaidotų keliolikos garbingų asmenų, įskaitant ir pačią šventąją Kotryną, kapus degė amžinosios lempelės. Šventosios Kotrynos antkapinis bareljefas vaizdavo ją ramiai miegančią, bet aš vis tiek krūptelėjau pagalvojusi apie karste gulintį begalvį kūną.

Amžinajam poilsiui akis užmerkusi akmeninė šventoji Kotryna nebuvo vieniša. Kriptos gale, kur visiškai nusivarę nuo kojų mudu su Deividu galiausiai sudribome ant žemės, buvo matyti sienoje iškaltas bareljefas, vaizduojantis moters veidą – protingą, labai gražių bruožų, į kasą supintais ir ant viršugalvio susuktais plaukais.

– Minerva? – paklausiau Roko.

Jis linktelėjo.

– Turbūt. Kai kadaise šitoje vietoje stovėjo jos šventykla, čia buvo šulinys. Prižiūrimas brolių dominikonų, jis išliko iki mūsų dienų.

Rokas dingo tamsoje, o po kelių minučių grįžo nešinas kibiru su vandeniu.

Mes su Deividu pripuolėme ir ėmėme godžiai gerti, o kai numalšinome troškulį, apsinuoginę tiek, kiek leido padorumas, apsiprausėme, nes švarių drabužių persirengti nebuvome pasiėmę, ir visiškai išsekę vėl atsišliejome į sieną. Mano akys jau merkėsi, kai išgirdau Deividą klausiant:

– O ar kas nors gali dabar nusileisti į šitą kriptą?

– Taip, – atsakė Rokas. – Bent jau tikiuosi.

Pajutau, kaip šalia manęs sėdintis Deividas įsitempė. Turint galvoje, kad šią naktį mes vieną kartą jau buvome patekę į spąstus, smerkti jo dėl tokio nepatiklumo tikrai negalėjau.

– Tavo draugas? – pasiteiravau aš.

Rokas linktelėjo.

– Prieš keletą metų, po to, kai Gijomas buvo perkeltas į kapitulą, mudu atsitiktinai prasilenkėme gatvėje. Jis mane atpažino, aš jį irgi. Baiminausi, kad jis kam nors išplepės mano paslaptį, bet jis saugo ją.

– Kokią paslaptį? – vis dar nepatikliai pasiteiravo Deividas.

Leidau Rokui pačiam pasakyti Deividui tiesą, ir jis su vaikišku atvirumu tarė:

– Aš – buvęs dominikonas.

Iš Deivido lūpų išsprūdo kažkoks garsas – lyg ir nuostaba, lyg ir pasibjaurėjimas. Jį galima buvo suprasti – žvelgiant jo akimis, tai buvo tas pat, kas patikėti savo gyvybę pačiam Šėtonui.

– Nežinojau, kad galima išstoti iš Ordino, – galiausiai atsiliepė jis.

– Negalima, – atsakė Rokas. – Aš pabėgau. Mane atpažinęs Gijomas galėjo pridaryti daug bėdų, bet jis niekam neprasitarė.

– Kodėl? – pasidomėjau.

– Jis turi savų priežasčių, – atsakė Rokas ir nusisukęs į sieną užsimerkė, leisdamas suprasti, kad klausinėjimų jau gana.

Kurį laiką kriptoje viešpatavo tyla. Aš snūduriavau tai prabusdama, tai vėl nugrimzdama į miegą. Pabudusi vis galvodavau apie Nandą, dėl saugumo Roko išsiųstą į kaimą, ir apie tai, kad man talkinantis jo tėvas gali sulaukti bėdos. Kaip lengvabūdiškai įvėliau jį į savo rūpesčius, įtikinusi save, kad kito pasirinkimo neturiu, nors iš tikrųjų žmogus visada gali rinktis. Todėl jei Rokui atsitiks kas nors blogo, visą atsakomybę teks prisiimti man.

Kai ant akmeninių laiptų, vedančių į kriptą, staiga pasigirdo žingsniai, mano galvoje vis dar sukosi nemalonios mintys. Išgirdęs žingsnius Rokas tučtuojau pašoko ant kojų. Stuktelėjusi alkūne pažadinau snūduriuojantį Deividą, ir mes pritūpę pasislėpėme už sarkofago, o Rokas nuėjo pasitikti atėjusiojo.

Po akimirkos iki mūsų atsklido prislopintas šnabždesys – tylomis kalbėjosi du vyriškiai. Žodžių suprasti negalėjau, tačiau tai nebuvo panašu į ginčą. Netrukus Rokas grįžo, o kartu su juo atėjo vyras, vilkintis Dominikonų ordino drabužiais: baltu abitu ir juodu apsiaustu. Jis buvo Roko amžiaus, bet smulkesnio kūno sudėjimo, su juoda tvarkingai pakirpta barzdele ir juodais ūsiukais. Vienuolis žvelgė į mus atviru, smalsumo kupinu žvilgsniu, ir neatrodė, kad mūsų pasirodymas čia būtų jį išgąsdinęs.

– Tai brolis Gijomas, – atvykėlį pristatė Rokas. – Jis mums pagelbės.

– Rokas sako, kad pabėgote iš tvirtovės, – prabilo vienuolis, šaudydamas akimis tai į mane, tai į Deividą. Regis, jis buvo taip susidomėjęs mumis, kad nė nejautė nuo mūsų sklindančio dvoko. – Kaip jums tai pavyko?

Deividas atsistojęs pramankštino pečius, grėsmingai suspaudė kumščius ir dėbtelėjo į Gijomą.

– O kam tau reikia žinoti?

Pajutęs nedviprasmišką grasinimą, Gijomas truputį paraudo, bet neatlyžo:

– Tiesiog įdomu. Šventojo Angelo tvirtovė yra savotiškas galvosūkis. Tam, kad jį įmintum, reikia išminties, įžvalgumo ir, galimas daiktas, trupučio sėkmės.

– Gijomas mėgsta mįsles, – šypsodamasis įsiterpė Rokas ir žvilgtelėjęs į mane pridūrė: – Ypač tas, kurios sukurtos pačios gamtos. Pavyzdžiui, bites.

– Bites? – sutrikusi pakartojau aš.

Nuo tokių Roko žodžių dominikonas iš pradžių sumišo, bet jo entuziazmas tuoj paėmė viršų ir jis berte išbėrė:

– Bitės – nuostabiausi Dievo kūriniai, nuostabesni net už žmogų. Jos kruopščiai ir pasiaukojamai triūsia siekdamos tikslo, o jų elgsenoje yra daug išties stebėtinų dalykų. Pavyzdžiui, bitė, parskridusi į avilį ir nutūpusi ant laktos, kartais atlieka savotišką sudėtingą šokį. Jo žingsneliai, kaip spėju, skiriasi priklausomai nuo šokio paskirties. Kitos bitės stebi šį šokį, paskui pakyla ir nuskrenda, dažnai į tą pačią pusę, iš kurios atskrido šokusioji bitė.

– Neįtikėtina, – tarstelėjo Deividas.

Jis jau buvo atgniaužęs kumščius ir dabar kone susižavėjęs žvelgė į dominikoną.

– Bet tai dar ne viskas, – toliau kalbėjo Gijomas. – Esu beveik tikras, kad bitės dauginasi pagal tam tikrą modelį, turiu galvoje jų skaičių. Bičių skaičius kiekviename avilyje didėja matematine seka, atrasta didžiojo matematiko Leonardo Filonačio. Ir ta pati seka atsikartoja nesuskaičiuojamoje daugybėje kitų gamtos reiškinių. Pavyzdžiui, saulėgrąžos vainiklapiuose, spirališkai išsidėsčiusiuose pušies kankorėžio žvynuose, taip pat…

– Nuostabu, – nutraukiau jį. Ne dėl to, jog man buvo neįdomu klausyti, o kad laikas nenumaldomai bėgo, o mes vis dar neturėjome jokio plano, ką darysime toliau.

– Dovanokit, – pasakė Gijomas, nors neatrodė, kad būtų susigėdęs. – Kai įsivažiuoju, tiesiog negaliu sustoti. Galbūt todėl mūsų Ordino vyresnysis ir leidžia man privačiai užsiimti tyrinėjimais. Suprantama, ne dėl mano paties šlovės, o šlovinant Dievą.

Ir tik tada prisiminiau, kad Dominikonų ordinas, po savo sparnu išperėjęs Torkvemadą, šviesesniais savo istorijos laikais išaugino tokius žmones kaip šventasis Albertas Didysis, kuris tvirtino, kad mokslas ir tikėjimas gali žengti petys petin, ir vieną iškiliausių visų mūsų Bažnyčios tarnų – didįjį šventąjį Tomą Akvinietį, ant kurio pečių, galima drąsiai sakyti, stovi visas dabartinės Bažnyčios rūmas. Koks milžiniškas nuopuolis! Nuo tokių proto aukštumų iki karščiuojančių Didžiojo Inkvizitoriaus emocijų.

– Labai jau keistą vietą radote savo darbui, broli, – pastebėjo Deividas.

Gijomas tik skėstelėjo rankomis.

– Kur Dievas mane paskyrė, tenai ir esu. Na, o grįžtant prie mūsų reikalų, kol kas galite nieko nebijodami būti čia. Aš prižiūriu kriptose degančias amžinąsias lempeles, patikrinu prieš kiekvienas pamaldas. Jau tuoj bus laikomos ryto mišios. Mano broliai susirinks viršuje, bažnyčioje, tačiau čionai, į kriptą, niekas iš jų tikrai nesileis. Kai išauš, pažiūrėsim, kokia padėtis mieste, ir, jei reikės, imsimės papildomų atsargumo priemonių. Ar toks planas jums tinka? – Kai patikinome dominikoną, kad geriau nė būti negali, Gijomas pridūrė: – Iki šeštos valandos rytmetinių mišių turėčiau sugrįžti čionai su maistu ir naujienomis, jei tik jų bus. O jūs likite čia ir pasistenkite pailsėti.

Rokas palydėjo vienuolį iki laiptų, o mudu su Deividu vėl atsisėdome ant žemės ir atsišliejome į sieną. Akys lipte lipo iš nuovargio, bet prieš nugrimzdama į miegą aš dar spėjau pagalvoti, kad pagaliau sutikau žmogų, kokį maniau esant Morocį – pačios šventosios mūsų motinos Bažnyčios dvasininką, slapta ieškantį tiesos. Jei yra ir daugiau tokių drąsių kunigų ir vienuolių kaip Gijomas, galima turėti vilties, kad šio pasaulio torkvemados bus įveikti.

Su ta mintimi ir užmigau – kietai, nieko nesapnuodama, o prabudau tik kartą, išgirdusi nuo altoriaus atsklindančią brolių dominikonų giedamą giesmę: Ramiai lauk Dievo, mano siela, / nes tik iš Jo ateina man viltis.

45 Siksto tiltas (it.).

46 Minervos aikštė (it.).

47 Dievo skalikai (lot.).

20 skyrius

– Frančeska, – išgirdau žemą balsą, pašnibždomis tariantį mano vardą, ir pajutau, kaip kažkas švelniai palietė ranką.

Atsimerkusi išvydau pasilenkusį prie manęs susirūpinusį Roko veidą. Laiptų, vedančių prie altoriaus, viršuje jau bolavo blanki dienos šviesa.

– Kiek dabar valandų? – pasiteiravau, vargais negalais pakirdusi iš miegų.

Nors miegojau kietai, bet per mažai, kad būčiau spėjusi pailsėti: galva atrodė it prikimšta vatos, maudė visą kūną. Matydamas, jog man sunku atsikelti, Rokas padavė ranką, ir aš tuojau įsitvėriau jos, žavėdamasi stikliaus jėga ir jausdama dėkingumą už nuolat draugiškai atkišamą petį.

– Tuoj prasidės šeštos valandos rytmetinės mišios, – atsakė jis. – Gijomas atnešė maisto ir žadėtų naujienų.

– Kokių naujienų? – paklausė atsibudęs ir tučtuojau ant kojų pašokęs Deividas. Jis atrodė žvalus, tarsi visą naktį būtų ilsėjęsis ištaigingoje lovoje.

– Mieste ramu, – atsakė Rokas. – Jokio triukšmo dėl to, kad kas nors naktį būtų pabėgęs iš tvirtovės. Prie geto, kaip ir visoje Romoje, taip pat niekas nešurmuliuoja. Žodžiu, gyvenimas teka įprasta vaga.

Taigi kol kas mums tikrai šypsojosi sėkmė. Vitoras buvo teisus: neturėdamas nenuginčijamų įrodymų, kad rengiamas sąmokslas prieš popiežių, Morocis priverstas laikyti liežuvį už dantų, antraip būtų pats kišęs galvą liūtui, tai yra Bordžijai, į nasrus. Tačiau tai nesutrukdys jam pasiekti, kad ediktas, pasmerkiantis žydus pražūčiai, būtų pasirašytas. Kelią tam užkirsti galėtų tiktai Inocento mirtis.

– Apie popiežių jokių žinių? – pasidomėjau aš.

Rokas papurtė galvą.

– Nieko naujo.

Vadinasi, kišome galvą į tokį pavojų, ir viskas perniek? Tiesa, niekada ir nebuvo jokių garantijų, kad mūsų planas išdegs. Nors man ir pavyko sukeisti kraują, iš kur žinoti, kad Inocentas tikrai jį išgėrė? Net jeigu ir išgėrė, užnuodytas kraujas jį galėjo paveikti kitaip negu Rebeką. Kita vertus, jis ir be niekieno pagalbos galėjo numirti, nes gyveno palaidą, nuodėmių kupiną gyvenimą. Arba Dievas iš savo begalinio gailestingumo galėjo nuspręsti kokiu nors kitu būdu pašalinti savo vietininką žemėje, kol šis nespėjo pasėti dar daugiau blogio. Buvo tiek daug nežinomųjų, tad mums liko tik vienas pasirinkimas.

– Reikia išsiaiškinti, kas dedasi tvirtovėje, – pasiūliau, ketindama tučtuojau leistis į kelionę.

Tačiau mano pilvas turėjo kitų planų – užuodus maistą, jis taip sugurgė, kad nebūtų padaręs gėdos net išbadėjusiam vilkui. Tuo pat metu ėmė skambėti vidurdienio mišioms kviečiantys bažnyčios varpai.

Laukdami, kol pasibaigs mišios ir broliai dominikonai grįš į savo celes, mes dorojome Gijomo atneštus duoną ir sūrį. Kai bažnyčia ištuštėjo, tyliai pakilome laiptais ir pro tas pačias duris, pro kurias patekome į Santa Maria Sopria Minerva, išsmukome į lauką. Iš požemio išlindę į dienos šviesą, kurį laiką stovėjome markstydamiesi – nuo skaisčios ryto saulės net skaudėjo akis. Iš laukų, plytinčių už miesto, gaivinantis pietys atnešė auginamų levandų aromatą, ir jis šiek tiek permušė į mūsų drabužius įsigėrusią nosį riečiančią smarvę.

Prie Panteono išsiskyrėme. Baimindamasi dėl Roko saugumo, maldavau jo negrįžti į dirbtuves, bet jis nenorėjo apie tai nė girdėti.

– Tegu Morocis ateina, jei taip nori, – atsakė man. – Taip atitrauksiu jo dėmesį nuo tavęs, o Bordžija per tą laiką spės pakirpti jam sparnus.

Jei tai būtų pasakęs kas nors kitas, gal ir būčiau palaikiusi bravūra, bet Rokas visą šį laiką buvo tikras ryžto ir stiprybės įsikūnijimas. Vis dėlto tvirtai sugriebusi jį už rankos paprašiau:

– Prašau, tik būk atsargus. Niekada sau neatleisčiau, jeigu…

– Jei kas nors bus ne taip, tik duok žinią, – tarė Rokas, irgi atsakydamas man rankos paspaudimu. – O dėl manęs nesijaudink.

Norėjau dar kažką jam pasakyti, bet staiga man užgniaužė gerklę, akys pritvinko ašarų, o kai jau galėjau kalbėti, jis sparčiu žingsniu tolo nuo manęs. Tačiau nueidamas dar sykį atsigręžė ir nusišypsojo, užklupęs mane žvelgiančią jam pavymui. Aš atsakiau tuo pačiu, bet Rokas turbūt nepamatė, jau buvo dingęs už kampo.

Mudu su Deividu, abu drėgnais, purvinais drabužiais, susivėlusiais plaukais, patraukėme Romos gatvėmis, kur kaip visada grumdėsi šurmuliuojanti minia. Nuo mūsų sklindantį dvoką galėjai justi iš tolo, tad dažnas praeivis, metęs išgąstingą žvilgsnį, duodavo mums kelią.

Kai pasiekėme Bordžijos rūmus, mintyse jau buvau apmetusi šiokį tokį planą.

– Reikia susirasti Bordžiją ir išsiaiškinti, kaip klostosi reikalai dėl to edikto. Tu gali pasislėpti mano kambaryje ir palaukti, kol aš…

Deividas švelniai paėmė mane už rankos.

– Frančeska, aš tikrai niekur nesislapstysiu. Kai tik įsitikinsiu, kad saugiai pasiekei rūmus, grįšiu į savo kvartalą. – Norėjau ginčytis, bet jis nesiruošė manęs klausyti. – Jei ediktas pasirašytas, – kalbėjo toliau, – tai netrukus bus paskelbtas. Kai taip atsitiks, mes būsime užpulti lygiai taip pat, kaip tai nutiko Ispanijos žydams, išleidus įsakymą dėl jų ištrėmimo. Jie buvo nepasiruošę gintis, tačiau šįkart bus kitaip. – Deivido veidas staiga tapo rūstus, jis kietai sučiaupė lūpas. – Laikai, kai buvo galima nebaudžiamai žudyti žydus, jau praeity.

Mane apėmė siaubas. Žmonės – nuodėmės vaikai, todėl visada atsiras norinčių ieškoti atpirkimo ožių, o ieškoma bus tarp silpnųjų, negalinčių atsilyginti tuo pačiu. Jei Deivido pažadai taptų realybe, padariniai būtų baisūs. Kad ir kiek pagonių48, užpuolusių getą, žūtų jo gatvių ir skersgatvių labirintuose, visas krikščioniškasis pasaulis nenurimtų tol, kol būtų išžudyti visi iki vieno Romos žydai.

– Juk pats puikiai supranti, kokią kainą tektų už tai sumokėti, – tariau.

– Taip, mes žūsime. Tačiau dauguma mūsų žūtų bet kuriuo atveju, net jeigu ir nekovotume. Tų, kurie išliktų gyvi, lauktų toks pat likimas kaip Rebekos – likusiam vienam kaip pirštas tektų šauktis mirties pasaulyje, kuriame mes, regis, apskritai neturime teisės egzistuoti. Jei mūsų mirtis paskatins žydus, gyvenančius kitose šalyse, kilti į kovą, jeigu tuos, kurie nori mus užpulti, tai privers pagalvoti, ar verta šitai daryti, tokiu atveju mūsų aukos nebus beprasmės.

Nuo ašarų man ėmė perštėti akys. Bijodama ištarti balsu, sušnabždėjau:

– O vaikai… Bendžaminas… Visi kiti?

Deivido akyse plykstelėjo toks sielvartas, jog tapo sunku į jas žiūrėti. Akimirką net maniau, kad jo ryžtas tuoj išblės, bet staiga susiprotėjau: savo žodžiais tik aitrinu gyvą žaizdą jo krūtinėje. Kaip galėjau nesuprasti, kad jis jau seniai turėjo būti stojęs į grumtynes su savimi ir jas laimėjęs, sykiu užsikraudamas ant pečių baisią naštą.

– Dovanok, – tariau, nespėjus jam atsakyti. – Neturiu jokios teisės nurodinėti tau, kaip elgtis.

Jis šyptelėjo lūpų kampučiais ir paspaudė man ranką.

– Esi nuostabi moteris, Frančeska. Nuodytoja, o gyvenimą brangini daug labiau nei tie, kurie lengva ranka gali pasmerkti tave pragariškoms kančioms. Tačiau kol kas nereikia pulti į neviltį. Kad Dievas mus išgelbėtų esant tokiai padėčiai, nelabai tikiu, bet kad išgelbės Rodrigas Bordžija – tikiu. Jo politinės ambicijos dar gali padėti mums laimėti šį karą.

Galėjau tik melstis (jei manysime, jog tai sugebu), kad jis neklydo.

Tada išsiskyrėme: Deividas skubiai įsimaišė į gatvės minią, o man, užlipusiai dengtais laiptais, pavyko niekieno nepastebėtai pasiekti savo kambarį. Lengviau atsidususi nusivilkau po maudynių griovyje suragėjusius dvokiančius drabužius ir, nuoga stovėdama prie varinio praustuvo kampe, nusišveičiau visą kūną nuo galvos iki pirštų galiukų, išsitrinkau plaukus. Žinoma, dabar buvo brangi kiekviena sekundė, bet negalėjau nenusipraususi rodytis rūmuose, antraip iškart būčiau sukėlusi įtarimą. Persivilkusi švariais drabužiais, šlapius, dar nespėjusius išdžiūti plaukus susipyniau į kasą, apsukau aplink galvą ir, ketindama pakeliui sutvirtinti ją smeigtukais, išskubėjau į rūmus ieškoti atsakymų į man rūpimus klausimus.

Tikėjausi rasti Vitorą ir išsiaiškinti, kas dėjosi tvirtovėje mums pabėgus, bet jis buvo dingęs kaip į vandenį. Kardinolo taip pat nebuvo rūmuose – jo darbo kabinetą radau tuščią, ir jo sekretorių niekur nebuvo matyti. O aš vyliausi, kad bent iš jų sužinosiu, kur dabar galėtų būti Bordžija.

Neliko nieko kito, kaip keliauti į ankštą kambarį, esantį prie pagrindinių vartų. Šios patalpos gyventojas pro savo langus galėjo puikiai matyti visus atvykstančiuosius į rūmus ir iš jų išvykstančiuosius. Kai įėjau, stiuardas Renaldas sėdėjo palinkęs prie savo buhalterijos ir buvo taip įnikęs į skaičius, kad nė nepakėlė galvos, bet išgirdęs mano balsą nustėro it žaibo trenktas.

– Dovanokit, sinjore. Ar turite minutėlę? – kreipiausi į jį.

Žinojau, kad bendraujant su tuo čiupliu, baikščiu, nuolat lyg ant adatų sėdinčiu žmogum, reikės apsiginkluoti ne tik mandagumu, bet ir kantrybe. Nepažįstantiems stiuardo galėjo pasirodyti, jog šis žmogus bijo kardinolo, tačiau tiesa buvo kita ir daug liūdnesnė: Renaldas buvo iš tų nelaimėlių, kurie visą gyvenimą dreba, kad tik nepadarytų kokios klaidos. Bet koks menkniekis – praleistas stulpelis, ne ten įrašytas skaičius, pamestas pakvitavimas, neįskaitomai išrašyta sąskaita ir panašūs dalykai – galėjo tapti pretekstu būti iškviestam vyresnybės ir tektų aiškintis, o stiuardui tai buvo peilis. Tikslumas buvo jo gynybos nuo išorinio pasaulio priemonė, skydas, kuriuo visada prisidengdavo.

Atsisukęs jis įtariai pažvelgė į mane.

– Ko jums reikia?

– Nieko ypatingo, – patikinau jį ir kuo lipšnesniu balsu pridūriau: – Tik pamaniau, gal jūs man pasakysite, kur galėčiau rasti Jo Eminenciją.

Renaldas gūžtelėjo pečiais, nusisuko ir vėl įsigilino į buhalteriją.

– Jeigu jis būtų norėjęs su jumis pasikalbėti, būtų pranešęs, kur jo ieškoti.

Stiuardo logika buvo neatremiama, bet aš susierzinau. Nors Minervos kriptoje porą valandų galėjau, sakykim taip, pasilepinti miegu, vis dėlto jaučiausi išsunkta lyg citrina. Praėjusios nakties įtampa kainavo man daugiau, nei būčiau norėjusi, ypač turint galvoje, kad ir vakarykštė diena buvo ne iš lengvųjų.

Šiaip ne taip prisivertusi nutaisyti malonų balsą, tariau:

– Žinoma, sinjore, jūs teisus. Tačiau dalykas, apie kurį norėčiau pranešti kardinolui, paaiškėjo tik dabar.

– Tikrai? Ir koks gi?

Iš įtūžio man tiesiog užvirė kraujas. Pasilenkiau prie pat Renaldo (jis net krūptelėjo, nežinau, iš baimės ar ir dėl jaudulio) ir tyliai, tarsi artimiausiam draugui patikėčiau slaptus savo širdies reikalus, sušnabždėjau:

– Anksčiau nei tikėjausi baigiau gaminti naujus nuodus. Neįtikėtinai veiksmingi. Jo Eminencija prieš išvykdamas liepė nedelsiant pranešti, kai tik nuodai bus gatavi, ir laukti jo nurodymų, prieš ką tuos nuodus reikės panaudoti.

Vargšelis stiuardas iš pradžių išraudo, paskui staiga išbalo kaip drobė. Stumdamas popierius į šalį, jis netyčia numetė ant grindų plunksną, o kai pasilenkė jos paimti, atsitiesdamas trinktelėjo galvą į stalo apačią. Ant stalo stovinti rašalinė nuo smūgio parvirto, nuriedėjo prie stalo krašto ir būtų nukritusi ant grindų, bet, laimė, spėjau laiku sugauti ir atsargiai pastačiau į vietą.

Dabar visas Renaldo dėmesys buvo sutelktas tik į mane. Išplėtęs akis jis baimingai spoksojo laukdamas, ką jam pasakysiu.

– Tik niekam apie tai nepasakokite, gerai? – paprašiau jo.

– Taip! Tai yra ne, žinoma, ne… Tai yra nepasakosiu. Kuo galėčiau jums padėti?

– Tiesiog pasakykite man, kur išvyko kardinolas, – tariau ir, užbėgdama už akių galimiems jo išsisukinėjimams, pridūriau: – Jūs tai tikrai žinote, Renaldai. Žinau, visada viską stebite, jums pro akis niekas neprasprūs.

Suprantama, toks mano elgesys buvo begėdiškas, bet gyvenime kartais pasitaiko akimirkų, kai gėdą tenka pamiršti.

Išraudęs stiuardas giliai įkvėpė, išdidžiai išpūtė menką krūtinę ir iškėlęs smakrą išpyškino:

– Na, taip, aš niekada neprarandu budrumo – tokiuose rūmuose, kaip šie, tai būtina. Galų gale, juk negaliu apvilti Jo Eminencijos, rodančio man pasitikėjimą.

– Taip, Renaldai, žinoma. Kaip ir mūsų visų. O šiuo konkrečiu atveju – manęs.

Stiuardo Adomo obuolys net sušokčiojo iš jaudulio.

– Iš tikrųjų neturiu jokių oficialių žinių, kur Jo Eminencija išvyko, bet…

– Bet…

Jis prislopino balsą ir susijaudinęs sušnabždėjo:

– Vidurnaktį, ieškodami jo, į rūmus atvyko pasiuntiniai. Nežinojome, ką jiems pasakyti. Be abejo, visi kuo puikiausiai žinojome, kad jis – pas La Bellą, tačiau niekas nė neketino prasitarti pasiuntiniams.

– Savaime suprantama, – pritariau aš. – Visi žino, kad Jo Eminencija labiausiai už viską vertina mokėjimą laikyti liežuvį už dantų.

– Būtent! – šūktelėjo Renaldas. – Jis gali būti tikras, kad nė vienas iš namiškių neišdavėme jo buvimo vietos. – Tada vėl prislopino balsą. – Galiausiai auštant jis pasirodė rūmuose. Regis, tie pasiuntiniai jį vis dėlto surado. Reikia pasakyti, buvo labai blogos nuotaikos, maurodamas it bulius riktelėjo pakviesti jus ir kapitoną. O kai paaiškėjo, kad nei jūsų, nei kapitono neįmanoma rasti… Atrodė, kad išsiveržė Vezuvijus. Galiausiai jis persirengė ir išvažiavo, manau, į kuriją, nors galvos negalėčiau guldyti.

– Kada tai buvo? – pasidomėjau, stengdamasi nuslėpti susijaudinimą.

Po, atrodė, ištisą amžinybę trukusių apmąstymų Renaldas galiausiai atsakė:

– Mažiau nei prieš valandą. Ar tai svarbu?

Gal taip… o gal ir ne. Bordžija dels kiek tik įmanoma, bet aukščiausioji valdžia vis dar buvo Inocento rankose. Jeigu jis tvirtai nuspręs pasirašyti tą ediktą, taip ir padarys… Jei tik iki to laiko dar nebus išleidęs paskutinio kvapo.

Nors rytas jau dabar pranašavo karštą dieną, mano nugara nubėgo šiurpuliukai. Stovėdama užgriozdintame Renaldo urve (kur tik pažvelgsi, aplink kėpsojo šūsnys buhalterinių knygų, sutarčių, pergamento ritinių ir taip toliau, žodžiu, viso to smulkios kasdienybės šlamšto) jaučiausi taip, tarsi stovėčiau ant bedugnės krašto. Atrodė, tuoj iš po kojų išslys žemė.

Pasaulis stovėjo per plauką nuo skausmo ir mirčių, bet kurią akimirką galinčių užgriūti nesuskaičiuojamą daugybę žmonių.

Prašau, Dieve…

– Ar gerai jaučiatės? – išgirdau tarsi iš toli atsklindant stiuardo balsą.

Nė nepastebėjau, kada jis pakilo nuo kėdės, tik pamačiau, jog stovi priešais ir susirūpinęs žiūri į mane.

Prašau… dėl Deivido, Sofijos, Bendžamino ir visų kitų…

– Sinjorina… – tarsi sapne išgirdau išgąstingą balsą.

Iš pradžių niekaip negalėjau suprasti, kas tai. Bet atsakymas atėjo savaime. Stovėjau ir nieko nematančiomis akimis tarsi kiaurai žvelgiau pro Renaldą, ir staiga mintyse išvydau bekraštį, klaikiai nuniokotą, išdegintą peizažą; jame nebuvo likę nieko žmogiško, tik stulpais kilo dangų temdantys juodi dūmai ir aidėjo liūdnas vilkų staugimas.

Iš siaubo net riktelėjau, loštelėjau atgal ir tik tada išvydau išsigelbėjimą siūlantį ploną šviesos spindulėlį, o išvydusi nebepaleidau jo iš akių.

Viešpatie, net jeigu dėl to mano sielai teks amžinai degti pragare, maldauju tavęs…

– Sinjorina!

Staiga mano galvoje garsiai suskambo varpai: tas garsas buvo galingas, nustelbiantis visas kitas mintis ir baimę, persmelkiantis kiaurai, tame aidėjime tilpo viskas, kas buvo, yra ir bus; dar niekada nebuvau girdėjusi šitaip skambant varpų.

Jie gaudė ir gaudė, į bendrą chorą įsijungiant šimtams Romos bažnyčių varpų, kol galiausiai oras ėmė virpėti nuo dūžių. Lauke pasigirdo daugybės bėgančių žmonių kojų trepsėjimas, net žemė sudrebėjo, o daugybė balsų rūmuose, gatvėse, visuose Romos pakraščiuose ir plačiajame pasaulyje vienu balsu kartojo tą patį sakinį: Il papa è morto! Il papa è morto!

Popiežius mirė.

Dievas išklausė mano maldą? Gal ir taip, bet mane iki šiol kamuoja klausimas, tūnantis pačioje tamsiausioje mano širdies kertelėje: nuo kieno gi rankos krito Inocentas?

48 Pagonimis žydai vadino visas kitas tautas.

21 skyrius

Bordžija grįžo į rūmus praėjus trims dienoms po Inocento mirties. Visą tą laiką jis buvo Vatikane, kaip kurijos vicekancleris prižiūrėjo, kaip ruošiamasi popiežiaus laidotuvėms. O Roma ūžte ūžė nuo gandų. Popiežius buvęs nužudytas. Ne, jis miręs dėl palaido gyvenimo būdo. Arba prakeiktas ištvirkėlės čigonės. Arba išsipildžius senovinei pranašystei, rastai vieno Romos imperatoriaus kape. Arba…

Aš pati nebuvau tikra dėl savo kaltės, tad jaučiau palengvėjimą. Inocentas mirė, o ar įsikišus man, ar sava mirtimi, niekam, išskyrus mane, nebuvo svarbu. Kaip supratau iš Deivido atsiųsto paskubomis pakeverzoto raštelio, ediktas nebuvo pasirašytas. Visoje Europoje žydų surinktos milžiniškos pinigų sumos jau plaukė į Bordžijos sąskaitą Spanokių banke Sienoje. Tenai šiuo metu buvo išvykęs Čezarė – tariamai tam, kad paruoštų savo ristūnus kas vasarą Sienoje rengiamoms Palijo žirgų lenktynėms, o iš tikrųjų – saugoti pinigų.

Viskas būtų buvę puiku, jeigu ne tas virš mūsų vis dar kybąs grėsmės šešėlis: žmogus, kuris, dabar jau žinojau, buvo mano tėvo nužudymo organizatorius, tebebuvo laisvėje ir veikiausiai tebesėdėjo Vatikane. Inocento mirtis sugriovė visus jo planus, ir dabar jis turbūt baisiai įtūžęs. O jeigu jam kils bent menkiausias įtarimas, kad popiežius į aną pasaulį galėjo iškeliauti ne savo noru, jo įsiūčiui nebus ribų. Kas žino, ko jis gali griebtis, be to, pas jį buvo mano nuodų piliulė. To man tikrai nederėjo pamiršti. Ir nesvarbu, prieinami jam kitokie nuodai ar ne, jo rankose buvo mirtiniausias jų mišinys, kurį pasigaminau, kad, reikalui esant, galėčiau pati atimti sau gyvybę.

Ir dabar ta piliulė galėjo būti panaudota Bordžijai nunuodyti, ir dar taip, kad kaltė dėl jo mirties kristų ant manęs. Apsaugoti kardinolą buvo mano profesinė pareiga, aš į tai, be abejo, žiūrėjau labai rimtai. Galų gale, man rūpėjo ir mano pačios gyvybė. Tačiau buvau kupina ryžto įvykdyti savo priesaiką – atkeršyti už tėvą, sugriauti Morocio planus ir galiausiai pasiųsti jį į dausas. Tačiau kaip tai padaryti, kol kas nenumaniau.

Kamuojama tokių tamsių minčių, susiieškojau Vitorą. Jis kaip tik davė nurodymus savo leitenantams dėl rūmų apsaugos, bet išvydęs mane vyrus tuoj paleido.

– Laba diena, Frančeska, – pasisveikino šypsodamasis. – Kaip jaučiatės?

– Pakenčiamai, o jūs?

– Geriau nebūna. Tikiuosi, viskas baigėsi be neigiamų padarinių?

Patikinusi jį, kad pūkštelėjusi į tvirtovės vandens griovį nesusižalojau, apsižvalgiau aplinkui. Visur, pradedant rūmų prieangiu ir baigiant stebėjimo bokšteliais, buvo pilna sargybinių. Daugelis jų man buvo pažįstami, bet kai kuriuos mačiau pirmą kartą. Tai bylojo, kad Vitoras rūmų apsaugai pasitelkė žmonių ir iš tolimesnių kardinolo dvarų. Mane tai nustebino.

– Negi mes neišvažiuojame? – pasiteiravau kapitono.

Per praėjusią kardinolų konklavą, sušauktą po Siksto IV mirties, Bordžija neatsitiktinai išsiuntė į kaimą visus savo namiškius ir brangiausius rūmų daiktus: gobelenus, paveikslus, baldus, brangenybių skrynias, lėkštes ir taures, žodžiu, visa, ką tik buvo galima supakuoti ir išgabenti iš Romos. Tai buvo suprantama atsargumo priemonė, nes visi iki vieno kardinolą laikė papabile, tai yra kandidatu į popiežiaus sostą. O tarp Romos gyventojų gyvuoja keistas paprotys – užpulti ir išplėšti naujai išrinkto popiežiaus rezidenciją. Tai nevadinama nepagarbos ženklu ir nėra smerkiama. Žmonės įsitikinę, kad kardinolui, atsisėdusiam į šventojo Petro sostą, jo asmeninė nuosavybė tampa nereikalinga.

Todėl prieš prasidedant konklavai kandidatai į popiežius išgabena iš savo rūmų viską, kas yra vertingo, o stebėdamas iš Romos sunkiai riedančius turto prikrautus vežimus gali nustatyti, kaip tas ar kitas kardinolas vertina savo galimybę būti išrinktas: rezidencijos iškraustymą drąsiai galima laikyti atviru pareiškimu kandidatuoti į popiežius.

Taigi kokią išvadą galėjau padaryti aš ar bet kas kitas, matydamas, kad Bordžija nusprendė nieko neišsiųsti iš rūmų į saugesnę vietą?

– Jis dabar už žolę žemesnis, už pelę tylesnis, – tarė Vitoras. – Visiems duoda suprasti, kad yra tik kuklus Dievo tarnas ir nelaiko savęs kandidatu į popiežius.

Vos susilaikiau garsiai neprunkštelėjusi. Bordžija jau keturiasdešimt metų kaip kardinolas ir, galima sakyti, nuo pat pradžių visais įmanomais būdais skatino kalbas apie save kaip apie būsimą popiežių.

– Pasakėlės.

Vitoras išsišiepė.

– Žinoma, bet jos dirba mūsų labui – sėja sąmyšį, o esant tokiai padėčiai tai visada naudinga.

– Koks jėgų išsidėstymas? – pasidomėjau.

Bendrą supratimą aš turėjau, bet norėjau sužinoti detales.

– Kaip ir reikėjo tikėtis, susiformavo dvi stovyklos. Vienai vadovauja dela Roverė, kitai – Sforca.

Tai buvo dviejų iš pačių galingiausių krikščioniškojo pasaulio kardinolų pavardės. Džulijanas dela Roverė – popiežiaus Siksto IV, kurį pakeitė Inocentas, sūnėnas – buvo net už Bordžiją nuožmesnio būdo: jis pats asmeniškai vesdavo karius į mūšį ir jausdavo malonumą triuškindamas tuos, kurie sukilo prieš Bažnyčios valdžią. Dela Roverė buvo pilnas tuščių ambicijų ir beribio pasitikėjimo savo sugebėjimais ir, kaip buvo kalbama, tikėjo, kad jam tiesiog lemta ne tik tapti popiežiumi, bet ir atvesti Bažnyčią į dar neregėtą šlovę.

Prieš aštuonerius metus, mirus Sikstui IV, dela Roverė varžėsi su Bordžija, kas taps popiežiaus įpėdiniu, o kai suprato neturįs pakankamo palaikymo, kad būtų išrinktas popiežiumi, siekdamas bet kokia kaina sutrukdyti Bordžijai atsisėsti į Šventąjį Sostą, parėmė palaidu gyvenimo būdu garsėjantį kardinolą Čibą. Šitokios nuoskaudos Bordžija niekada neužmiršo ir neatleido. Šį kartą dela Roverė užsitikrino Prancūzijos karaliaus, Venecijos ir įtakingų Kolonų bei Savelių šeimų, kurias siejo ryšiai su Neapolio karalyste, paramą, todėl nereikia nė aiškinti, kodėl jis buvo laikomas favoritu.

Jo priešininkas Askanijus Sforca buvo grėsmingojo Milano kunigaikščio Liudviko Sforcos brolis. Šita stovykla turėjo Orsinių ir Končių šeimų, taip pat kardinolų, iš principo pasisakančių prieš bet kokį Prancūzijos ir Napoleono karalysčių kišimąsi į Vatikano reikalus, paramą.

Iš pirmo žvilgsnio tai galėjo pasirodyti lyg dviejų nelygiaverčių priešininkų kova. Dela Roverė turėjo daugiau sąjungininkų (veikiausiai ir pinigų), todėl jo galimybės laimėti buvo daug didesnės. Tačiau jei kas iš anksto nuvertino Sforcų galią, vėliau dėl to galėjo kaltinti tik save. Be to, dar buvo Bordžija – ne žmogus, o bulius, pasimokęs iš skaudaus pralaimėjimo ir prisiekęs šįkart tikrai pasiekti savo.

– Tavernose už dela Roverę ir Sforcą lažinamasi santykiu penki prieš tris, – pranešė Vitoras. – Aktyviai statoma ir už kitą variantą – netiesioginę dela Roverės pergalę tuo atveju, jeigu jam vėl teks paremti kokią nors marionetę, kurią jis galėtų kontroliuoti taip, kaip kontroliavo Inocentą.

Azartiniai lošimai romiečių gyvenime užima labai svarbią vietą, po gandų yra antras svarbiausias jų užsiėmimas. Artimiausiomis dienomis visi statys už tai, kas taps naujuoju popiežiumi, iš rankų į rankas keliaus milžiniški pinigai.

– O kaip Bordžija? – pasidomėjau. – Kurioje realiausių kandidatų sąrašo vietoje yra jis?

– Trečias, gal netgi ketvirtas, bet kai kurie įžvalgesni žaidėjai stato už jį, mat sklinda gandai, jog, trokšdamas laimėti popiežiaus rinkimus, jis pasiruošęs visus tiesiog apipilti pinigais.

– Įdomu, kas tuos gandus skleidžia?

Vitoras išsišiepė nuo ausies iki ausies.

– Žinoma, kad pats Bordžija. Duoda kardinolams suprasti, jog yra atviras visiems pasiūlymams.

– Nors tuo pat metu visiems skelbiasi, kad jis, kuklus Dievo tarnas, nekels savo kandidatūros? – tariau negalėdama nuslėpti nuostabos.

Vitoras šyptelėjo.

– Tikrai taip. Kardinolas liepė man grįžtant į kuriją atvesti ir tave. Nori su tavimi pasišnekėti.

– Tai jūsų čia nebus?

– Kol negrįš Jo Eminencija – nebūsiu. Manau, dabar bus geriau, jei būsiu šalia jo.

Suprasdami vienas kitą be žodžių, mudu reikšmingai susižvelgėme. Morocis – laisvėje ir, galimas daiktas, netrukus taps dela Roverės sąjungininku, todėl apsaugos kardinolui tikrai nebus per daug.

– Ar jam papasakojote apie tai, kas įvyko tvirtovėje? – pasiteiravau, kai iškeliavome iš rūmų.

Vitoras jojo raitas ant savo mylimo širmio, o aš sėdėjau balne ant ramios bėros kumelės, specialiai laikomos tokiems raiteliams, kuriems, švelniai tariant, šiek tiek trūksta jojimo įgūdžių. Nepasakyčiau, kad apskritai nemėgstu jojimo, tiesiog nematau prasmės kiekvieną dieną sėsti ant žirgo, juk Dievas ne be reikalo davė mums kojas.

Diena buvo apniukusi ir tvanki, be menkiausio vėjelio. Virš miesto net vasarą kabojo ugniakurų ir židinių dūmų skraistė. Gatvėse buvo neįprastai tylu, bet ne dėl patruliuoti į miestą iškviestų kelių eskadronų. Puikiai prisimindami, kas dėjosi mirus ankstesniam popiežiui, žmonės buvo linkę verčiau likti namuose bei dirbtuvėse ir nekelti laukan kojos, kol nepaaiškės, ar Romoje ir šį kartą neįsiviešpataus kruvinas chaosas.

– Persimečiau su juo pora žodžių, – atsakė Vitoras. – Ilgiau šnektelėti tiesiog nebuvo kada. Jiedu su dela Rovere buvo šalia popiežiaus, kai tas jau gulėjo mirties patale, ir vos nekibo vienas kitam į atlapus, popiežiui dar nespėjus išleisti paskutinio kvapo.

Kaip gyvą mačiau visą šitą sceną: du kardinolai, nesutaikomi priešai, pasiryžę vienas iš kito paveržti aukščiausią valdžią. Probėgšmais šmėstelėjo mintis, kad vargu ar kuriam iš jų, ir apskritai kam nors, atėjo į galvą Inocentui prieš mirtį suteikti Paskutinio patepimo sakramentą. Antra vertus, nemanau, kad šventintas aliejus ir kelios maldos išgelbės popiežių, kai jis bus pašauktas atsiskaityti už savo žemiškuosius darbus.

Tačiau man rūpėjo ir kai kas kita, todėl, nors ir bijodama išgirsti atsakymą, vis dėlto prisiverčiau paklausti:

– Gal ką nors žinote apie jo būklę prieš mirtį?

– Turite galvoje, nuo ko jis mirė?

Išgirdus tokį tiesmuką klausimą, man teliko pritariamai linktelėti.

– Taip, norėčiau žinoti.

Vitoras pažvelgė į mane.

– Nekvaršinkite sau dėl to galvos, Frančeska. Padarėte tai, ką reikėjo padaryti.

– Vadinasi, nuo kraujo?

Kada nors aš irgi būsiu pašaukta atsiskaityti už savo žemiškuosius darbus. Galėčiau pasiteisinti nužudžiusi žmogų, kuris ruošėsi padaryti labai daug blogo, bet kaip atsiskaitysiu už Kristaus vietininko žemėje nužudymą? Kur baigiasi žmogus ir prasideda šventas jo luomas? Aš tikrai to nežinojau, bet vis tiek bijojau atsakymo.

– Gal taip, gal ir ne, – atsakė Vitoras tokiu tonu, lyg jam tai neatrodytų itin reikšminga. – Galime tik džiaugtis, kad jo nebėra, o visa kita – nesvarbu.

Mes artėjome prie Pons Aelius tilto. Pro čia mus į tvirtovę vedė ir Morocis. Spoksodama į šone dunksančias tvirtovės sienas, negalėjau atsistebėti, kad mudviem su Deividu pavyko iš čia ištrūkti. Pakėlusi akis į šventojo Mykolo skulptūrą, mintyse jam už tai padėkojau. O į vandens griovį tik dėbtelėjau akies krašteliu.

Neilgai trukus pasiekėme Vatikaną. Mieste buvo tyku, o čia, milžiniškoje aikštėje priešais Šventojo Petro baziliką, susirinkę žmonės ūžė kaip bičių avilys. Vos išgirdę apie popiežiaus mirtį, iš visos Romos ir jos apylinkių čionai skubiai suplūdo dvasininkai ir pasauliečiai, trokšdami pašniukštinėti, ar iš to nebūtų galima išpešti kokios naudos sau, paagituoti už savo palaikomą kandidatą ar tiesiog pasimėgauti nežinios jauduliu. Lipdamos jiems ant kulnų, tuoj pasirodys delegacijos iš Italijos miestų valstybių ir iš beveik visos Europos, tad netrukus visos Romos smuklės ir daugelis privačių namų bus pilni svečių.

Visi skubėjo kuo greičiau pasiekti miestą dar prieš prasidedant konklavai, mat kai kardinolai bus uždaryti Siksto koplyčioje, teliks laukti jų sprendimo.

Viename iš daugybės Vatikano pastatų šiuo metu savo planus kūrė Morocis. Dabar vienintelis jo troškimas – kad būtų išrinktas žydų nekenčiantis popiežius ir ediktas vis dėlto būtų pasirašytas. Tokių kandidatų buvo nors vežimu vežk, o jų priešakyje stovėjo pats Džulijanas dela Roverė. Šventajame Soste sėdint Inocentui, pagrindinis Bordžijos varžovas turėjo didelę įtaką, todėl Morocis, prieš pateikdamas pasirašyti ediktą, jį neišvengiamai turėjo būti pirmiausia suderinęs su dela Rovere. Taigi piršosi išvada, kad šis žmogus buvo to fanatiko kunigo patronas ir gynėjas.

Nebuvo jokių abejonių – dela Roverė pasiryžęs bet kam, kad tik pontifikatas ir toliau liktų jo įtakoje. Jeigu pačiam nepavyktų laimėti rinkimų, jis galėtų pasitenkinti į Šventąjį Sostą laikinai pasodindamas savo statytinį, o pats, dar gana jaunas žmogus, palauktų savo eilės. Bordžijos atvejis buvo kitoks: sulaukęs šešiasdešimt vienų, jis negalėjo sau leisti dar kartą pralaimėti, antraip tektų atsisveikinti su bet kokia viltim užsidėti ant galvos popiežiaus mitrą. Jis pernelyg ilgai ir karštai to troško, tad dabar neketino pasiduoti. Nežabotų ambicijų Bordžija turėjo lygiai tiek pat, kiek ir dela Roverė.

– Titanų mūšis, – sumurmėjau sau po nosimi, žvelgdama į kuklų Siksto koplyčios, kurioje galiausiai ir įvyks lemiamos grumtynės, fasadą.

Apie tai, kas vyksta konklavoje, žino tik dalyvaujantys kardinolai ir jų palydovai, bet pats procesas, per kurį, kaip teigiama, Dievas apreiškia, kas bus jo naujasis vietininkas žemėje, man panėšėjo į žmogiško godumo ir parsidavėliškumo fiestą.

– Ką? – nenugirdęs perklausė Vitoras.

Pasisukusi balne pasiteiravau jo:

– Kaip manote, kiek toli gali nueiti dela Roverė, siekdamas pergalės?

– Kiek tik reikės, lygiai kaip ir Bordžija, – atsakė Vitoras, kai prijoję prie kurijos jau lipome nuo arklių. – Jie abu nesustos prieš jokią kliūtį.

Kai perdavėme vadeles arklidės prižiūrėtojui, vilkinčiam tamsiai raudoną auksu siuvinėtą Bordžijų livrėją, pažvelgusi aukštyn išvydau virš Apaštalų rūmų plevėsuojančią vicekanclerio vėliavą. Bordžija šiuo metu buvo Katalikų bažnyčios galva. Tačiau viskas galėjo akimirksniu apsiversti aukštyn kojomis. Jei tik Morocis pasiektų savo, taip ir atsitiktų.

Mes užlipome laiptais ir, praėję pro ginkluotus sargybinius, saugančius kurijos duris, patekome į koridorių, o iš jo – į tikrą kabinetų labirintą. Čia zujantys klerkai, skubėdami tvarkyti jiems pavestų reikalų, nekreipė į mus jokio dėmesio.

– Palaukite manęs čionai, – paliepė Vitoras ir dingo už poliruotų, žalvariu kaustytų ąžuolinių durų.

Likusi viena netrukus pajutau, kad į mane įsmigo keliasdešimties interesantų, išsirikiavusių į eilę palei laukiamojo sieną, žvilgsniai. Tie žmonės žinojo, jog dabar Bordžija turi svarbesnių reikalų, bet vis tiek laukė progos, kada galės kreiptis į kardinolą, kad galėtų paprašyti kokios nors jo malonės. Teisininkai, klerkai, dvarų valdytojai, keli lyg ir dailininkai, galimas daiktas, vienas kitas muzikantas įdėmiai nužvelgė mane nuo galvos iki kojų. Laukiamajame buvau vienintelė moteris, todėl man čia pasirodžius laukiantieji tiesiog negalėjo tverti nepakomentavę. Vienas vyras, ypač nusipenėjęs, bjauriu it rupūžės veidu, turbūt teisininkas, palinkęs prie kito tokio paties peniukšlio kažką sušnabždėjo tam į ausį, ir abu nusikvatojo pažvelgę į mane.

Buvo didelė pagunda pranešti jiems, kad aš – ne viena iš kardinolo meilužių, kaip jie neabejotinai manė, o nuodytoja, ir pasimėgauti jų reakcija, bet, norėdama likti inkognito, susilaikiau ir nudelbusi akis laukiau Vitoro. Jis pasirodė po kelių akimirkų.

Nors lauke tvyrojo karštis, aukšti kardinolo kabineto langai, žvelgiantys į aikštę, plytinčią priešais Šventojo Petro baziliką, buvo atidaryti, kad viduje būtų bent šiek tiek gaiviau. Aukštų lubų kronšteinus puošė serafimų skulptūros, sienos buvo nukabinėtos gobelenais.

Ilgi stalai buvo nukrauti šūsnimis įvairiausių dokumentų: raštų, buhalterijos knygų ir kitokių. Prie jų plušėjo visi trys Bordžijos sekretoriai, su neabejotinai svarbiais pavedimais pirmyn atgal zujo daugybė kunigų ir vienuolių.

Pats Bordžija sėdėjo už didelio poliruoto riešutmedžio stalo marmurinėmis kojomis. Kai įėjau, jis pakėlė galvą ir nusišypsojo.

Tada atsistojo.

Mane pasitikdamas kardinolas pakilo nuo krėslo, išėjo iš už stalo ir šiltai pasisveikino:

– Dona Frančeska! Kaip malonu jus matyti!

Kabinete staiga stojo tyla. Sekretoriai, klerkai, visi, kas tik čionai buvo, sustingo ir išpūtę akis įsispoksojo į mus, tiksliau, į mane. Toks pabrėžtinis mandagumas šitokioje vietoje, kur moterų niekas pernelyg nevertina, neabejotinai paskatins visus plakti liežuviais. Kardinolas niekada nieko nedarė šiaip sau, taigi akivaizdu: toks ir buvo jo tikslas.

Netrukus jau visa Roma žinos, jog Frančeska Džordano, nuodytojo duktė, anot gandų, po tėvo mirties perėmusi šitas pareigas, apsilankė pas kardinolą jo darbo kabinete kurijoje ir buvo sutikta labai šiltai, su didele pagarba. Ir jog mudu pasitraukėme kiek atokiau nuo kitų (taip buvo iš tikrųjų), kad galėtume šnektelėti akis į akį. Kardinolas pasistengė, kad visi galėtų mus matyti, bet negirdėtų, apie ką kalbamės, ir kad numanytų, jog aptarinėjame kažin kokius labai svarbius reikalus.

– Ko jūs siekiate? – pasiteiravau Bordžijos, kai jis pasivedėjo mane į kabineto kampą, toliau nuo pašalinių ausų.

Turėjau galvoje, ko jis siekia, mūsų pokalbį paversdamas viešu spektakliu, bet kardinolas apsimetė nesupratęs mano klausimo. Dėdamasis nustebęs atsakė:

– Maniau, žinai – tapti popiežiumi. – Jo akys linksmai sublizgo. Pamatęs, kad susierzinau, jau rimtai pridūrė: – Tačiau visų pirma privalai pasirūpinti, kad man nieko bloga nenutiktų.

22 skyrius

Graikų karvedys ir istorikas Tukididas iš Atėnų savo knygoje „Peloponeso karas“ rašo: savo priešą verčiau laikyk visada pavojingu, nei vilkis, kad jis padarys kokią nors žioplą klaidą. Kai visus savo sugebėjimus nukreipiau į tai, kad apsaugočiau Bordžijos gyvybę, Tukidido dar nebuvau skaičiusi, bet man užteko nuovokos suprasti, jog nuvertinti savo priešininko jokiu būdu negalima.

Taip, Morocis buvo pamišėlis fanatikas, tačiau kartu ir gudrus veidmainis, apie visus Šventosios Mūsų Motinos Bažnyčios veikimo mechanizmus išmanantis nepalyginamai geriau už mane, ypač gerai pažįstantis Vatikaną, kur įvyks didysis mūšis tarp Bordžijos ir dela Roverės. O aš turėjau labai mažai laiko su visu tuo susipažinti bent iš dalies.

Lydima Vitoro, kuris nesitraukė nuo manęs nė per žingsnį, sutelkiau dėmesį į koplyčią, kurioje į konklavą rinksis kardinolai. Siksto koplyčia, pavadinta ją pastatydinti liepusio Siksto IV garbei, pašventinta vos prieš devynerius metus. Tai bus pirmas kartais, kai joje vyks konklava, bet koplyčia atrodė tam labai tinkama. Suprojektuota pagal karaliaus Saliamono šventyklos Jeruzalėje pavyzdį (šioje vietoje vertėtų bent akimirką stabtelėti, kad pajustume visą tokio reveranso žydų architektūros kūriniui ironiją), po beveik aklinu fasadu, į kurį įsiterpia tik eilė mažyčių langų pačioje pastogėje ir keletas durų, iš pirmo aukšto vedančių į vidinį kiemą, slėpė nuostabiausius meno turtus. Lauko durų į koplyčią nebuvo, patekti į ją galėjai tik iš Apaštalų rūmų. Kalbant apie saugumą, toks išplanavimas turi didelių privalumų, o kartu pabrėžia, kad tai popiežiaus koplyčia, stovinti atskirai nuo daug didesnės Šventojo Petro bazilikos.

Kad ir kiek kartų joje lankiausi, Siksto koplyčia vis tiek atimdavo man žadą. Apie Sikstą sakykite, ką norite, bet jis mokėjo iš šiuolaikinių dailininkų išspausti viską, kas geriausia, ir panaudoti tai savo tikslams. Mano mylimas Botičelis, kaip ir Perudžinas su Girlandajum, taip pat prisidėjo, kad ant koplyčios sienų atsirastų eilė nuostabių freskų. Čia, po žydromis skliautuotomis lubomis, ištapytomis auksinėmis žvaigždelėmis, pavaizduoti Mozė, Aronas, Kristus, šventasis Petras ir daugybė kitų liudijo nenutrūkstamą popiežiškosios valdžios kilmės liniją pradedant Dievu, duodančiu Mozei Dešimt įsakymų, ir baigiant Kristumi, šventajam Petrui patikinčiu dangaus raktus. Ir visose freskose vis atsikartoja Konstantino arka, primenanti, kad popiežius yra ne tik dvasiškasis, bet ir žemiškasis valdovas.

Stabtelėjau prie sienos, kuri mane žavėdavo labiausiai, kai koplyčioje lankydavaus drauge su tėvu. Tėvo pareigos Bordžijos rūmuose suteikė mums tam tikrų privilegijų, tarp jų ir galimybę patekti tenai, kur paprasti mirtingieji įleidžiami nebūdavo. Dabar stovėdama priešais freską, vaizduojančią Korachą, metusį iššūkį Mozės ir Arono, Dievo paskirtų savo tautos vadais, valdžiai, galvojau apie tėvą.

– Siaubinga mirtis, – užmetęs akį į freską, dalykiškai, kaip senas kareivis, pakomentavo šalia manęs stovintis Vitoras.

Joje buvo pavaizduota, kaip Korachas ir jo šalininkai, atstumti Arono po nepavykusio bandymo akmenimis užmušti Mozę, sulaukia Dievo rūstybės – žemė praryja juos gyvus. Kad kiekvienas gerai suprastų šios freskos siunčiamą žinią, Aronas pavaizduotas su purpurine popiežiaus mantija, o užrašas apačioje įspėja apie pavojų, laukiantį kiekvieno, kuris užsigeis būti tautos vadu ir mėgins paveržti garbę iš to, kuriam ją suteikė pats Dievas.

– Tikrai, – pritariau aš, – labai vaizdžiai parodyta, koks likimas laukia tų, kurie išdrįs pasipriešinti Dievo valiai. Tačiau kažin ar daug kas iš jų tuo tiki?

Sakydama „jų“ aš, žinoma, galvoje turėjau kardinolus, kurie netrukus susirinks koplyčioje, kad per juos pasireikštų Dievo valia ir paaiškėtų, ką Jis pasirinko naujuoju savo vietininku žemėje. Iš viso kardinolų bus dvidešimt keli (tikslų skaičių sunku pasakyti, nes nežinia, kiek jų spės laiku pasiekti Romą), ir beveik visi – pasaulietiški žmonės iki kaulų smegenų, išskyrus saujelę tų, kurie iš tiesų gyvenime vadovavosi dvasinėmis vertybėmis. Tačiau pastarieji kardinolai, visi be išimties, buvo jau senyvo amžiaus; vargu ar jie vaidins kokį nors svarbesnį vaidmenį šitame procese.

– Kiek iš jų apskritai tiki? – klausimu į klausimą atsakė Vitoras – Tik kol neatsiduria mirties patale ir jų neapima baimė, kad teks stoti prieš Sutvėrėją. O iki tol jie elgiasi kaip gauja laukinių šunų, besiriejančių dėl kaulo.

– Tačiau jūs vis dėlto remiate Bordžiją? – priminiau jam.

Kapitonas tik patraukė pečiais.

– Jei jau turėti reikalų su velniu, tai bent jau su pažįstamu.

Taip taręs jis pasisuko į priešingą sieną, ant kurios Botičelis buvo nutapęs nuostabiąją freską, vaizduojančią Kristaus gundymą. Pasekusi jo pavyzdžiu, aš taip pat įsistebeilijau į ją. Norėdamas sugundyti mūsų Viešpatį ir priversti jį išduoti šventą misiją žemėje, kurią atlikti yra pašauktas, Šėtonas, pirmiesiems dviem bandymams nepavykus, galiausiai pasiūlo Kristui visus žemės turtus, bet šis jų atsisako. Gerai būtų, kad atsirastų toks popiežius, kuris pasielgtų taip pat, tačiau kol kas tenka pasitenkinti tuo, ką turime.

Mintyse priminusi sau, ko čia atėjau, atidžiai apžiūrėjau krėslus, veikiau – sostus, kuriuose kardinolai sėdės per oficialius pasitarimus. Krėslai buvo išrikiuoti eilėmis abipus altoriaus, virš kiekvieno kabojo raudonas baldakimas. Vieną iš kardinolų išrinkus popiežium, visi kiti atsistos ir kaip ženklą, kad pripažįsta rinkimų rezultatus, patys nuleis savo sostų baldakimus. Bordžijos, Kardinolų kolegijos dekano, vieta buvo arčiausiai altoriaus. Esu tikra, jis ir manė ją esant tinkamiausią.

Bordžija neabejotinai liesis prie sosto ranktūrių, prie baldakimo virvelės, prie daugelio kitų vietų. Aš tikrai esu ne vienintelė nuodytoja, mokanti pagaminti nuodų, kurie gali nužudyti žmogų patekę ant odos, kokius panaudojau prieš ispaną. Liepti kardinolui prie nieko nesiliesti negaliu, bet galiu pasirūpinti, kad jis mūvėtų mano duotas pirštines, taip pat kad valgytų ir gertų tik tai, kas jam bus patiekta, prieš tai man patvirtinus antspaudu.

Tačiau tai anaiptol nereiškia, kad jo gyvybei nebegrės joks pavojus. Jei žudikas siekdamas tikslo yra pasiruošęs padaryti bet ką, netgi paaukoti savo gyvybę, niekas negali jaustis visiškai saugus.

Kiek toli eis Morocis?

O aš pati?

– Tai nelabai sąžininga, – tariau.

– Kas? – pasiteiravo Vitoras.

– Jei kuris nors iš Bordžijos priešininkų staiga mirtų, įtarimas kristų ant Bordžijos, kaip ir tuo atveju, jeigu Inocento mirtis būtų sukėlusi kokių nors įtarimų. Vargiai tikėtina, kad koks nors kardinolas aukščiausią valdžią patikėtų tam, kuris pasiruošęs nužudyti netgi kardinolą, taigi Bordžijai tektų pamiršti apie kandidatavimą į popiežius. Tačiau jei mirtų pats Bordžija, kam tai rūpėtų?

– Tik vienam kitam. Daugumai tai tik atvertų kelią ir leistų įgyvendinti savo ambicijas.

Gal ir būčiau kardinolui pajutusi šiokį tokį gailestį, bet puikiai žinojau: jam pačiam rūpi tik jo šeima, dėl jos jis pasiruošęs paaukoti viską ir kiekvieną, todėl ilgiau apie tai nemąsčiau, o įsispoksojau į priešais altorių pastatytus karsto neštuvus, skirtus Inocento kūnui, kuris nieko nelaukiant jau buvo pradėtas ruošti patalpinimui į trigubą karstą: pirmas iš jų, švininis, buvo įdėtas į antrą – iš kedro, o pastarasis į trečią – iš baltojo ąžuolo. Reikia tikėtis, to pakaks dvokui sulaikyti, mat laidotuvės įvyks tik po keleto dienų. Jeigu aš susimaučiau ir Bordžija kristų nuo Morocio rankos, vos spėjus pasibaigti vienoms laidotuvėms, tektų rengti kitas.

– Apžiūrėkime visa kita, – tariau ir nusekiau paskui Vitorą į greta koplyčios esančią salę, kur buvo ruošiamos gyvenamosios patalpos kardinolams.

Kiekvienas jų turės atskirus apartamentus, čia galės pavalgyti, pailsėti ir pasitarti vienas su kitu, kai kurie gal net ir pasimelsti. Konklavos dalyviams skirtas gyvenamąsias patalpas vargiai būtum galėjęs pavadinti asketiškomis, bet čia nė iš tolo nebuvo tos nežabotos prabangos, prie kurios įpratę Šventosios Mūsų Motinos Bažnyčios kardinolai.

– Jiems čia bus, galima sakyti, kaip kalėjime, – pastebėjo Vitoras.

Pritarusi kapitono žodžiams prisiminiau, ką man apie tai pasakojo tėvas. „Viena tryliktame amžiuje surengta konklava truko dvejus metus ir aštuonis mėnesius. Gal ji būtų tęsusis iki dabar, bet tikintieji, galiausiai nusprendę perimti vadovavimą į savo rankas, užrakino kardinolus ir neišleido tol, kol jie nepriėmė sprendimo. Nuo to karto laikomasi nuostatos, kad kardinolams konklavoje neturi būti per daug patogumų.“

Ir vis dėlto man neatrodė, kad jie čia labai kankinsis, – pro praviras duris net probėgšmais į apartamentus mestas žvilgsnis užkliūdavo už įvairiausių grožybių: naktipuodžių medinėse spintelėse, ant kurių buvo įtaisytos minkštos sėdynės, emaliuotų dėžių su saldumynais, prašmatnių druskinių ir visokių kitokių dalykų.

Pradėjusi apžiūrinėti apartamentus, skirtus Bordžijai, apvedžiau ranka viską, kas buvo patalpose, ir pasakiau:

– Tai, savaime suprantama, reikės iš čia išnešti. Mes patys atgabensime visko, ko tik reikės kardinolui.

Dvasiškis, prižiūrintis darbus, nugirdęs mano žodžius pasipiktino ir jau buvo besižiojąs protestuoti, bet, išvydęs įspėjamą Vitoro žvilgsnį, bemat susičiaupė.

Netrukus grįžome į koplyčią – prieš išeidama norėjau dar kartą, dėl viso pikto, mesti į ją žvilgsnį. Vėliau reikės apsitarti, kokius palydovus Bordžija ims į konklavą; iš viso jų gali būti trys. Be to, nusižengiant visoms taisyklėms, bus palaikomas ryšys su išoriniu pasauliu. Tačiau apie tai pagalvoti bus galima vėliau, o dabar norėjau kuo geriau susipažinti su būsimo mūšio vieta.

Staiga prie koplyčios durų išdygo garbės sargyba. Vadinasi, jau ruošiamasi įnešti Inocento kūną ir paguldyti ant karsto neštuvų, stovinčių priešais altorių. Neturėjau jokio noro būti šio įvykio liudininke, tad reikėjo pasiskubinti ir baigti apžiūrą. Stovėjau pačiame koplyčios centre ir užvertusi galvą žiūrėjau į lubas, kurios niekada nesiliovė manęs stebinusios savo paprastumu, išsiskiriančiu iš bendro interjero. Staiga mano žvilgsnį patraukė nežinia koks judėjimas viršutiniame pastato aukšte. Tenai buvo įrengtos koplyčią prižiūrinčių sargybinių kareivinės. Iš atviro koridoriaus, juosiančio skliautuotas lubas, buvo puikiai matyti, kas dedasi apačioje.

Tame koridoriuje stovėjo vyras ir iš viršaus žvelgė į mus. Akimirksniu pažinau jį. Pro mažą viršuje esantį langelį ant juodos jo sutanos iš už nugaros krito saulės spinduliai, ir atrodė, kad virš vyro galvos spindi auksinis nimbas, o jį patį gaubia nežemiška šviesa.

Vyras sujudėjo, ir šviesos aureolė dingo. Be jos jis atrodė toks, kokį jį ir pažinojau: neeilinio grožio, sėjantis baisiausią blogį. Kai mūsų žvilgsniai susitiko, jis nusišypsojo.

– Šunsnukis, – sumurmėjo Vitoras ir nevalingai čiupo už kardo.

Akies krašteliu pastebėjusi šitą kapitono judesį, kiek palinkau jo pusėn ir uždėjusi plaštaką sulaikiau jo ranką. Tai, kad kunigas taip drąsiai mums pasirodė, tik patvirtino mano įtarimus, jog jis jau susirado kitą galingą užtarėją ir kol kas gali nebijoti mano keršto. Tačiau kai popiežiaus rinkimai baigsis ir Bordžijai jau nereikės kardinolų paramos… Va tada ir išmuš mano valanda.

– Dar ne metas, – tyliai pasakiau. – Viskam savas laikas.

Kunigas matė, kaip aš sulaikiau Vitorą, ir jo veidą nušvietė dar platesnė šypsena. Prieš pradingdamas viršutiniame koplyčios aukšte, jis kilstelėjo rankas ir lyg pasityčiodamas pamojavo mums.

O aš dar kurį laiką stovėjau apačioje, prie neštuvų Inocento karstui, ir klausinėjau savęs, į kokį mirtiną pavojų man vėl teks statyti savo sielą, kad užtikrinčiau, jog Dievas pasirinktų Rodrigą Bordžiją.

23 skyrius

Visa diena praėjo man siuvant pirmyn atgal tarp dviejų rūmų, Bordžijos ir Orsinių, ir darant viską, kad būtų užtikrintas abiejų saugumas. Madona Adriana jau buvo grįžusi iš provincijos ir pasitiko mane, galima sakyti, šiltai. Jos laikysena mano atžvilgiu dabar buvo daug pagarbesnė – ko gero, tai bylojo, kad ji stebėjo pastarųjų dienų įvykius ir vertina mano vaidmenį juose. Žinoma, ji niekaip neužsiminė apie popiežiaus mirtį, nes buvo pernelyg nuovoki, bet pasiūlė man sėstis ne ant kėdės, kaip anksčiau, o į krėslą, ir netgi pagyrė mano niekuo neypatingą pilką vilnonę suknelę, kuria vilkėjau tik dėl patogumo.

Lukrecija buvo tiesmukesnė. Ji mane rado sandėlyje. Aš kaip tik baigiau tikrinti ir antspauduoti, kad niekas neužnuodytų, paskutinius butelius, krepšius, ryšulius ir statines, šiomis dienomis atgabentus į rūmus.

– Ar tiesa, ką visi kalba? – pasiteiravo ji.

Aš pakėliau akis nuo buhalterijos knygos. Ją man parūpino ir vesti pamokė Renaldas, už tai buvau jam nuoširdžiai dėkinga. Po mudviejų nesusikalbėjimo (sau tai įvardijau būtent taip) jo kabinete jis tapo labai paslaugus. Kadangi pati mėgstu tvarką ir tikslumą, o Renaldas šiuo požiūriu tiesiog nepralenkiamas, tikėjausi, kad ir ateityje dirbsime petys į petį.

Žinoma, jei tik sulauksiu ateities.

– Nežinau, – atsakiau. – O ką visi kalba?

– Kad tu esi pati geriausia ir įžūliausia visų laikų nuodytoja, išdrįsusi nunuodyti popiežių ir sugebėjusi padaryti taip, jog atrodytų kaip natūrali mirtis.

Aš net aiktelėjau. Buhalterijos knyga iškrito iš rankų ir dunkstelėjusi į grindis liko gulėti man prie kojų, nes priblokšta nesusizgribau jos pakelti.

– Žmonės iš tiesų taip kalba? Mieste?

Jeigu tai tiesa, tada – tikra katastrofa. Ir galas visoms Bordžijos viltims atsisėsti į Šventąjį Sostą. Nejaugi visi tie baisūs dalykai, kuriuos teko išgyventi (man prieš akis vis stovėjo Rebeka), nuėjo veltui?

– Na… ne, – nenorom prisipažino Lukrecija ir tarsi atsiprašydama maloniai man nusišypsojo. – Tiesiog aš norėčiau žinoti. Papà pastaruoju metu darėsi vis irzlesnis, o dabar štai pagaliau sulaukė progos įgyvendinti didžiausią gyvenimo svajonę.

Aš lengviau atsikvėpiau, pasilenkusi pakėliau nuo grindų buhalterijos knygą ir, tvirtai laikydama ją abiem rankomis, tariau:

– Lukrecija, paklausyk manęs atidžiai: niekada niekam nekartok to, ką man dabar pasakei. Kad ir ką tu galvoji, kad ir kaip tau viskas atrodo, privalai žinoti: negalima leisti, kad ant tavo tėvo kristų įtarimas, neva jis kaip nors susijęs su Inocento mirtim.

– Man nereikia aiškinti, pati žinau, – atsiliepė Lukrecija pasipiktinusi, kad laikau ją neišmanėle. – Bet tik tarp mūsų…

– Jokio „tik tarp mūsų“.

Pamačiusi, kad ji nepatenkinta patempė lūpą, šiek tiek suminkštėjau.

– Tik kalbant apie šitą reikalą. O apie visa kita galime šnekėtis.

– Gerai, – linktelėjo ji. – Tada pasakyk, kas tas gražus vyras, kuris laukia tavęs kieme?

– Neturiu supratimo, apie ką kalbi, – prabilau, bet nebaigusi sakinio nutilau, mat staiga supratau žinanti ir netgi to laukusi.

Išties, ar gali būti kas dar nepastovesnio už užgaidas to, ką vadiname širdimi?

Apimta jaudulio jau buvau bepuolanti pro duris, bet vis dėlto prisiverčiau sulėtinti žingsnį, kad atrodyčiau kaip tikras ramybės ir savitvardos įsikūnijimas. Tačiau pamačiusi vyrą, kurį atstūmiau nesutikusi tapti jo žmona, o jis vis tiek stovėjo greta manęs, petys į petį, ir drauge ištvėrė visus išmėginimus, kai kitas jo vietoje nieko nelaukdamas būtų dėjęs į kojas, nesusilaikiusi puoliau prie jo, norėdama kuo greičiau pasisveikinti.

– Rokai! Kaip tu? Kas nors atsitiko? Kokie reikalai tave čionai atvijo? Gal Nandas…

– Mano sūnus dar pas močiutę kaime, – atsakė Rokas. Žiūrėdamas į mane jis nusišypsojo, jo veido bruožai persimainė, ir jis akimirksniu tapo jaunesnis, nerūpestingesnis. – Tik norėjau įsitikinti, ar tau viskas gerai, – paaiškino. – Kažkoks rūmų tarnautojas, turbūt stiuardas, pasakė, jog esi čia. Tikiuosi, tu nieko prieš, kad aš…

– Dėl Dievo meilės, Rokai, kaip tu gali taip galvoti? O tau tikrai viskas gerai?

Žinia, kad taip anaiptol nėra, man būtų buvusi nepakeliama. Man lengvabūdiškai paprašius, jis rizikavo viskuo, o jei per mane dabar kaip nors nukentėtų, tikrai niekada sau to neatleisčiau.

Rokas nusijuokė, o aš nuščiuvusi pasimėgaudama klausiausi aidint jau seniai girdėtą jo juoką, paskui pažvelgiau į Lukreciją. Toji plačiai šypsodamasi stovėjo šone, per kelis žingsnius nuo mūsų.

– Kas šis žmogus, Frančeska? Kur dingo geros tavo manieros? Supažindink mus.

Aš taip ir padariau, o Rokas gan grakščiai nusilenkė. Matydama, kad Lukrecijai stiklius krito į akį, paraudau ir mintyse net pyktelėjau ant savęs. Kokia paikystė, juk jis atėjo su svarbiu reikalu, be to, mudu anaiptol nebuvome įsimylėjėliai, paklūstantys paikoms širdies užgaidoms. Toli gražu.

– Stiklius! – sušuko ji. – Kaip įdomu! Visada norėjau sužinoti, kaip sukuriami tie stebuklai iš stiklo. Galbūt galėtumėte man kada parodyti?

Štai ji, Lukrecija – žavi viliokė, bet kartu geros ir švelnios širdies.

Rokas nusijuokė – greičiausiai ne tik iš jos prašymo, bet ir džiaugdamasis, kad aš turiu tokią draugę. Akimirką atrodė, jog pasaulyje tėra tik saulės nutviekstas kiemas ir mes, jauna, nerūpestinga trijulė.

Žinoma, tai tęsėsi neilgai, bet net ir tas kelias trumpas akimirkas buvo labai gera.

Rokui pamažu grįžtant į realybę, šypsena jo veide išblėso.

– Man reikia su tavim pasikalbėti, – tarstelėjo pašnibždomis.

Linktelėjusi pažvelgiau į Lukreciją. Toji irgi dėbtelėjo į mane, eidama tolyn grįžtelėjusi dar sykį pažvelgė per petį ir nusišypsojusi mums pradingo rūmuose.

Mudu su Roku kiek paėjėjome į kiemo gilumą, link fontano.

– Manęs aplankyti buvo atėjęs Gijomas, – pranešė Rokas. – Jis labai susirūpinęs.

Nenorėjau nė galvoti, kas nutiktų gerajam broliui dominikonui, jei paaiškėtų, kad jis buvo suteikęs mums prieglobstį.

– Kažkas suuodė, kad mes slėpėmės Santa Maria Sopra Minerva?

Rokas papurtė galvą.

– Ne, dėl kitko. Jo ausis pasiekė tam tikros kalbos. – Jis apsidairė norėdamas įsitikinti, ar niekas nesiklauso mūsų pokalbio. – Torkvemada jau yra pakeliui į Romą.

Aš net aiktelėjau: tai buvo blogiausia iš visų žinių, kurių galėjome sulaukti tą akimirką. Tarsi situacija ir taip nebūtų įkaitusi iki raudonumo! Mums tetrūko Ispanijos Didžiojo Inkvizitoriaus! Vieno pagrindinių edikto dėl žydų ištrėmimo iš šalies autorių ir rėmėjų, nepermaldaujamo fanatiko, šalia kurio Morocis atrodo tarytum nekaltas avinėlis!

– Kodėl? Kokiu tikslu jis čionai atvyksta?

– Gijomas gerai nežino, bet kapituloje kalbama, esą atvyksta norėdamas užtikrinti, kad naujuoju popiežiumi taptų kardinolas, pasiruošęs imtis žygių prieš žydus.

– Kitaip tariant, jis čia atkeliauja nugalėti Bordžijos.

Tokią mano išvadą Rokas, regis, vertino skeptiškai.

– Galbūt, bet sklinda gandai, kad Ispanijos karalius Ferdinandas mainais už milžiniškus turtus ketino atšaukti savo ediktą dėl žydų ištrėmimo. Jei tikėtume tomis kalbomis, Ferdinandas jau ruošėsi pasirašyti atitinkamą įsakymą, bet pro duris staiga įsiveržęs Torkvemada sviedė ant grindų Nukryžiuotąjį ir pareikalavo karaliaus atsakyti, ar jis iš tikrųjų norįs tapti antruoju Judu. To pakako, kad virš dokumento pakelta karaliaus Ferdinando ranka taip ir nebrūkštelėtų plunksna, ir ediktas buvo įgyvendintas.

– Bordžija – ne Ferdinandas.

Jei Torkvemada mano pagąsdinsiąs kardinolą amžinosiomis sielos kančiomis pragare ir taip priversiąs neimti iš žydų pinigų, jam teks labai nusivilti. Nors Bordžija buvo kardinolas, jis be jokios sąžinės graužaties gyveno žemišką, pasaulietišką gyvenimą. Kai kas gal net pasakytų, kad jis buvo linkęs į pagonybę, ir nebūtų labai suklydęs. Galų gale, vilkėdamas Jupiterio drabužiu kardinolas jautėsi daug laisviau nei su kardinolo sutana.

– Kardinolas tiesiog negali pakęsti Torkvemados ir to, kam jis atstovauja, – patikinau Roką. – Pati savo ausimis girdėjau jį taip kalbant.

Ir ne vieną kartą. Nors apie aukštus veikėjus Bordžija dažniausiai kalbėdavo santūriai ir aptakiai, bet, kalbai ėmus suktis apie tam tikrus asmenis, nedvejodamas išrėždavo, ką galvoja.

– Tada tavo teisybė, – sutiko Rokas. – Jis atvyksta tam, kad nugalėtų Bordžiją. Ir jeigu jiedu su Morociu dar nesudarė sąjungos, tai netruks ją sudaryti.

– Reikia įspėti kardinolą, – tariau.

Nors, tiesą sakant, jam tai turbūt jau žinoma. Bordžija turėjo plačiausią visame krikščioniškajame pasaulyje šnipų tinklą, su kuriuo negalėjo lygintis jokio popiežiaus, jokio kardinolo, karaliaus ar princo slaptosios tarnybos. Jis tuo labai didžiavosi, nors ir be paliovos skųsdavosi, esą išlaikyti tuos šnipus daug kainuoja. Visai galimas daiktas, kad požeminiai virpesiai, pranešantys apie Torkvemados planus, Bordžijos ausis pasiekė anksčiau, nei juos aiškiai įsisąmonino pats Didysis Inkvizitorius.

Rokas, nors ir neramiai suraukęs kaktą, linktelėjo.

– Pažadėk, kad būsi atsargi, Frančeska. Torkvemada – labai pavojingas priešas.

Manęs įtikinėti nereikėjo: šitas dominikonas vien praėjusiais metais apkaltino aštuonis žydus, tarp jų ir atsivertusius į katalikų tikėjimą, nukryžiavus krikščionio vaiką. Nors nebuvo nei lavono, nei jokių kitokių nusikaltimo įrodymų, visi kaltinamieji buvo sudeginti ant laužo. Jų mirtį Torkvemada pavadino didele pergale Kristaus garbei, nors, mano manymu, jis ne džiaugėsi, o juos apraudojo. Didysis Inkvizitorius akivaizdžiai jautė potraukį liepsnoms ir mėgavosi jų sukeliamomis kančiomis.

– Būsiu atsargi, – pažadėjau. – Bet negaliu išvengti to, ką man siunčia likimas.

Mes beveik susiglaudę stovėjome vienas priešais kitą rūmų kieme, netoliese čiurleno fontanas, prie kurio, iš dangaus akmeniu nukritę žemyn, atsigerti vis nutūpdavo kolibriai. Žodžiu, tikra idilė, taip nesiderinanti su neramiais mūsų laikais.

– Būtų gerai, kad galėtum išvengti, – pasakė Rokas, prisitraukdamas mane artyn.

Negalvodama, ką darau, suėmiau delnais jo veidą.

– Nei aš, nei tu negalime išvengti to, kas skirta, – tariau. – Galime tik viltis, kad mums pasiseks pakreipti įvykius tinkama linkme.

– Aš turiu ir kitokių vilčių, – atsakė jis, o tada pabučiavo mane.

24 skyrius

Visa Roma laukė Inocento laidotuvių, kai jo palaikai atguls amžino poilsio į kriptą, esančią po pagrindiniu Šventojo Petro bazilikos altoriumi, o kardinolas paskelbė rengiąs kviestinę vakarienę. Vis dėlto gal mums nevertėtų vadinti to šventimu – toks pobūvis Bordžijai tiesiog buvo patogi proga pamedžioti balsų dėkingoje aplinkoje.

Ruošdamasi renginiui aš buvau stačia galva pasinėrusi į darbus, todėl neturėjau laiko galvoti, ką galėtų reikšti tas mudviejų su Roku bučinys, jei tik jis apskritai ką nors reiškė, nors mintyse vis kartojau sau, kad – ne, tikrai nieko. Dabar, labiau nei bet kada anksčiau, buvau tikra, jog Rokas vertas daug daugiau, nei aš galiu jam duoti, todėl, tiesą sakant, netgi stebėjausi, kad jis, nors gerai mane pažinojo, pats to nesupranta.

Sukausi kaip voverė rate: reikėjo patikrinti, ar neužnuodyta tai, ką kardinolas ruošėsi pasiimti į konklavą, pasirūpinti dviejų, Bordžijos ir Orsinių, rūmų saugumu, o čia dar be paliovos sukau galvą, ką rezga Morocis, su nerimu laukiau atvykstant Didžiojo Inkvizitoriaus, galvojau apie Roką ir spėliojau, kada (neverta nė abejoti) pasirodys Čezarė…

Pajutusi, kad nuo visų šitų rūpesčių mano galva tuoj pasidarys kaip puodynė, nuėjau pas Renaldą prašyti pagalbos.

– Aš viena tikrai nespėsiu pasiruošti šio vakaro iškilmėms, – tariau, galiausiai radusi stiuardą besislepiantį savo urve – ankštame kambaryje. Pastaruoju metu jis nelabai noriai tūnodavo čia ištisas dienas, kaip kad būdavo anksčiau.

Renaldas išraudo kaip burokas, nunarino galvą ir, nekreipdamas dėmesio į kuklų mano asmenį, pasisukęs šonu įsmeigė akis į lubas.

– Tai ne mano reikalas.

– Ir dar kaip jūsų! Juk jūs – šitų rūmų stiuardas, todėl viskas, kas čia vyksta, yra ir jūsų reikalas.

– Bet čia jau ne ūkiniai, o politiniai dalykai, – neryžtingai mėgino spyriotis jis, nors iš veido išraiškos buvo matyti, kad nori padėti, tik bijo, kaip visada.

– Kas nors gali pamėginti nužudyti Bordžiją, – tariau. – Ar bent įsivaizduojate, kokie būtų padariniai?

Aš pati negalėjau to įsivaizduoti – jie turėjo būti pernelyg baisūs, o Renaldo vaizduotė aiškiai buvo lakesnė, nes staiga jis išblyško ir paskubomis linktelėjo.

– Žinoma, padarysiu viską, ką galėsiu.

Daviau jam užduotį prižiūrėti į rūmus milžiniškais kiekiais gabenamą maistą ir vyną.

– Aš patikrinsiu viską, – patikinau jį. – Tačiau reikia žūtbūt sekti, kad be mano žinios į rūmus nepatektų nė garstyčios grūdelis.

Jis iškilmingai pažadėjo, kad jam pro akis tikrai niekas neprasprūs, ir aš išskubėjau į lauką atidžiai apžiūrėti šitam renginiui statomų dekoracijų. Kiemas buvo sparčiai pertvarkomas taip, kad primintų mauriškų rūmų menę. Kaip ir daugelis ispanų, Bordžija labai mėgo stilių, į šalį atneštą kitatikių užkariautojų, kuriuos tik visai neseniai užbaigdami reconquista49, išvarė Jų Katalikiškiausiosios Didenybės Ferdinandas ir Izabelė. Žinant kardinolo natūrą, jis, be abejo, mielai būtų turėjęs ir keturias žmonas, suprantama, pasilikdamas sau teisę ir į daugybę sugulovių. Tačiau kol kas jam teko tenkinti mauriška prabanga alsuojančiu vakaru.

O jis žadėjo būti ypatingas. Kad svečiai būtų pamaloninti, kardinolas negailėjo nieko, bet, turint galvoje esamas aplinkybes, derėjo laikytis ir tam tikro etiketo, todėl pobūvyje dalyvausiančioms „šokėjoms“ teks apsiriboti slaptais pasimatymais, lygiai kaip ir akrobatams, žonglieriams, muzikantams, specialiai nusamdytam kardų rijikui. Tačiau nenoriu daugiau apie tai kalbėti.

Visus juos būtų reikėję patikrinti, o laiko turėjau labai mažai, taigi būčiau susidūrusi su neįveikiama užduotimi, jei tie žmonės nebūtų priklausę maestro dei maestri50, Romos aukštuomenės numylėtinio, trupei. Šis žmogus gal ir vėliau būtų statęs publikos taip mėgstamus ekstravagantiškus pasirodymus, jeigu praėjus keleriems metams nebūtų buvęs priverstas skubiai pasipustyti padus ir dingti iš miesto kilus skandalui, į kurį įpainiotas ir kažkoks dailus berniukas.

Petrokijų (taip jis save titulavo) radau kieme – prižiūrėjo, kaip įrengiama palapinė, pilna prabangių kilimų, įmantriai raižytų stalų ir nedidelių kanapų, ant kurių, kad nebūtų kieta eminencijų užpakaliams, gulėjo pūkinės pagalvės. Tarnai, kad atbaidytų vabzdžius, mojavo indais su rūkstančiais smilkalais, pamažu rinkosi ir savo instrumentus derino muzikantai, šalia jų ant žolės mankštindamiesi ore kūliais vertėsi akrobatai. Žodžiu, įspūdis buvo toks, kad čia vyksta kažkas nežemiško, chaotiško ir užburiančio.

Petrokijus buvo aukštas, stambus, o neapkabinamas liemuo bylojo apie jo aistrą gardžiam valgiui. Vyras, kalbantis uosto kroviko žargonu, garsiai plūdo darbininkus, kuriems niekaip nesisekė pastatyti palapinės. Iš impresarijaus burnos pylėsi tokie vaizdingi keiksmai, kad iš pradžių nedrįsau nė įsiterpti, pertraukiau jį tik kai jau buvo besigilinąs į detales, kokiu būdu darbininkų motinos poravosi su beždžionėmis.

– Matau, jums čia viskas einasi sklandžiai, – užkalbinau jį.

– Sklandžiai?! Tikra avigalvių banda! Jei ant jų nerėki, tai jie nesugeba nė… – Ir jis nutilo vidury sakinio, tik dabar susivokęs, su kuo kalba. – A, tai jūs, dona Frančeska. Labai atsiprašau, nemačiau, kad čia jūs. Galite būti rami, viskas bus taip, kaip ir priklauso.

– Nė neabejoju. Tik norėjau pasikalbėti su jumis apie artistus.

Maestro nosine nusišluostė nuo prakaito išrasojusią kaktą ir išspaudė šypsenėlę.

– Taip, žinoma. Savaime suprantama, jie visi man pažįstami, tai profesionalai, kurių paslaugomis naudojausi daugybę kartų. Tarp jų nėra nė vieno naujoko arba tokio, kuris jau galvotų apie karjeros pabaigą ir kurį, kad apsirūpintų senatvei, galėtų sudominti kapšas auksinių, jei suprantate, ką turiu galvoje.

Užtikrinusi jį, kad suprantu, dar pasiteiravau:

– Tikiuosi, jie visi žino: jeigu bus koks nors išsišokimas… – Ir tyčia nutilau nebaigusi sakinio, būdama tikra, kad man nė nereikia jam to aiškinti.

Petrokijus išblyško ir tylėdamas mostelėjo savo padėjėjui. Šis tučtuojau pripuolęs įbruko impresarijui į ištiestą delną grafiną su atšaldytu vynu. Atsigaivinęs maestro atsakė:

– Jie kuo puikiausiai tai supranta, dona Frančeska. Kaip jau sakiau, visi jie – profesionalai. Jums nereikia dėl nieko jaudintis. Duodu žodį.

Šis žmogus jau beveik dešimt metų buvo garsiausias ir graibstomiausias Romos impresarijus. Per visą tą laiką neįvyko nė vieno incidento, kuris būtų sumenkinęs gerą jo vardą, taigi žinodama tai buvau tikra, kad bent jau artistai tikrai nekels jokios grėsmės Bordžijos saugumui.

Taigi man liko tik pasirūpinti maistu, vynu ir kviestiniais svečiais. Tikrindama maistą ir vyną plušėjau visą likusią dienos dalį ir užsitraukiau tokią kardinolo virėjų nemalonę, kad atsikratyti jos nesugebėčiau turbūt nė per kelis gyvenimus. Žinoma, tame galima įžvelgti ir naudos – labai praturtinau savo keiksmažodžių žodyną, ir tai kartais dar ir dabar man labai praverčia.

Su svečiais buvo dar kebliau. Renaldas man pranešė, esą Bordžija šiuo klausimu buvo labai nekalbus, tepasakė, kad dalyvaus „visokie kardinolai ir kiti veikėjai“. Tokius jo žodžius aš supratau taip: jis nebuvo tikras, ar visi priims jo kvietimą, bet nenorėjo to pripažinti. Na, kaip jis sau nori, bet vieną dieną reikės rimtai pasikalbėti apie tai, kad aš privalau būti deramai apie viską informuojama.

Slinko valandos, o aš niekaip negalėjau atsikratyti apėmusio jaudulio. Tariau sau, kad nuo pirmos mano paskyrimo nuodytoja Bordžijos rūmuose dienos tai pirmas didelis renginys, už kurio saugumą esu atsakinga, todėl man, suprantama, rūpi, kad viskas praeitų sklandžiai. Per visus tuos reikalus vos spėjau nusiprausti, persirengti ir grįžti į kiemą kelios akimirkos prieš kardinolui išeinant pasveikinti svečių. Jis man buvo aiškiai davęs suprasti, jog privalau būti čionai, ir netrukus paaiškėjo kodėl.

Kartu su savo tėvu čia buvo ir Lukrecija. Reikia pasakyti, jog kardinolas, kai būdavo kalbama apie jo vaikus, atrodė tikras diskretiškumo įsikūnijimas: niekada jais nesipuikuodavo, kaip kai kurie kiti kardinolai, tarp jų ir velionis Inocentas. Lukrecija su trimis savo broliais, iš kurių vyriausias buvo Čezarė, gyveno atskirai nuo tėvo, savo rūmuose. Romos gyventojai spėliojo, koks giminystės ryšys iš tikrųjų sieja tuos vaikus su Bordžija, mat šis nė nemirktelėdamas tvirtindavo esąs jų dėdė, nors sūnūs sulaukė išskirtinio dėmesio, buvo gavę titulų ir beneficijų, į kuriuos šiaip jau nebūtų galėję pretenduoti. Visa tai buvo laikoma sveikos kardinolo nuovokos įrodymu ir, kad ir kaip neįtikėtinai tai skamba, jo santūrumo išraiška.

Kartu su Bordžija buvo ir Lukrecija – netverianti džiaugsmu žavi dvylikametė mergaitė, pamažu tampanti moterimi, virpant širdžiai stovinti ant ateities, kokią jai buvo numatęs tėvas, slenksčio.

– Frančeska! – šūktelėjo ji ir pripuolusi apkabino mane. – Kaip nuostabiai atrodai! Šitos spalvos tau labai tinka.

Aš – dėl drąsos ir todėl, kad nieko puošnesnio tokiai progai neturėjau, – apsivilkau rausvai violetinę suknelę ir užsisegiau koljė su topazu, tėvo velykinėmis dovanomis, paskutinėmis, kurias iš jo gavau.

Frančeska vilkėjo karališko mėlynumo sidabru siuvinėta suknele, puikiai derančia jai prie plaukų, auksine banga krintančių ant pečių. Jeigu ji būtų stovėjusi visiškai nejudėdama, jei ne skruostų raudonis ir tankiai besikilojanti krūtinė, būtų atrodžiusi kaip statula, išraižyta iš dramblio kaulo, papuošta auksu, sidabru ir brangakmeniais.

Ji grįžtelėjusi apdovanojo savo tėvą tokiu susižavėjimo kupinu žvilgsniu, kad man net širdį sugniaužė.

– Kaip gerai, kad Papà šįvakar leido man čia atvažiuoti! Tik pagalvok – mano pirmasis didelis pokylis! Jis sako, čia galėsiu susipažinti su daugeliu įtakingų žmonių.

Aš tuo nė neabejojau – pakako vieno žvilgsnio į Bordžiją, su atlaidžia tėviška šypsena stebintį vienturtę savo dukterį, kad suprastum, kokia yra tikroji jos dalyvavimo šiame vakarėlyje priežastis. Kardinolas ruošėsi pradėti lošimą dėl didžiausio savo gyvenimo trofėjaus, ir Lukrecija – mieloji, žavingoji Lukrecija – buvo dar vienas žetonas, kurį jis galėjo padėti ant stalo.

– Neatsilik nuo jos nė per žingsnį, – praeidamas pro šalį šnipštelėjo man puse lūpų, kad Lukrecija neišgirstų. – Ji sėdės šalia Sforcos. Pasirūpink, kad nebūtų jokių nemalonių staigmenų.

Tik Bordžijai galėjo šauti į galvą šį vakarą savo dukterį patikėti nuodytojos globai, nors pobūvyje dalyvavo ir madona Adriana. Ji buvo tiesiog išsipusčiusi: tamsiai raudono šilko suknele, puošta žvilgančių perlų vėriniais, o jos galvą vainikavo aukso plunksnos. Štai, ji ką tik pasilenkė ir pabučiavo ranką su žiedu… Nejaugi akys man nemeluoja? Ar tas apyjaunis, įdėmiu žvilgsniu viską tyrinėjantis vyras su dirbtine šypsena lūpose iš tikrųjų yra kardinolas?..

Dėl profesinės etikos kai kuriuos šio vakaro įvykius privalau pridengti paslapties šydu (juolab kad jie susiję su tais mūsų istorijos veikėjais, kurie, nors ir šmėkštelėjo joje, bet jokio didesnio vaidmens nevaidina). Pakaks pasakyti, kad Bordžijos užstalėn susėdo labai neįprasta kompanija: vienos už kitą galingesnių šeimų atžalos; tos šeimos neretai vaidijosi tarpusavyje, bet dėl naudos mokėjo draugiškai bendrauti prie vieno stalo.

Tad nieko keisto, kad Petrokijus, kurį pastebėjau lūkuriuojantį netoliese, ruošdamasis šventei buvo kaip ant adatų. Jis, kitaip nei aš, galima sakyti, tiesiog maudėsi gandų, kasmet užtvindančių Romą, jūroje ir daug geriau nujautė, kas turėtų dalyvauti vakarienėje. Abu su maestro susižvelgėme: mano žvilgsnis (galite neabejoti) buvo kupinas begalinės nuostabos, o jo – nuvargęs ir abejingas, kaip žmogaus, panašius dalykus jau mačiusio daugybę kartų. Mano akyse įžvelgęs nebylų klausimą, maestro tik skėstelėjo rankomis ir patraukė pečiais, tarsi sakydamas: „O ko iš manęs tikėjaisi?“

Vitoras akivaizdžiai buvo teisus – Bordžija, surengęs šį pobūvį, parodys esantis „atviras visiems pasiūlymams“. Tačiau toks drąsus kardinolo žingsnis nebuvo priverstinis. Sukviesdamas draugėn tiek daug galingų tarpusavyje besivaidijančių vyrų, jis leido suprasti, kad sieks užbaigti visus nesutarimus ir pasistengs užgydyti senas vienų kitiems padarytas žaizdas, ko jau seniai troško visas krikščioniškasis pasaulis. Toks gestas turėjo padaryti jį favoritu ir Romos gyventojų akyse, mat jie pirmieji nukentėdavo nuo kardinolų tarpusavio vaidų.

Žinoma, šioje draugijoje kai ko pastebimai trūko: dela Roverės (tai suprantama) ir pustuzinio jam artimiausių kardinolų. Kiti kardinolai vis dar buvo pakeliui į Romą, taigi net norėdami nebūtų galėję dalyvauti vakarienėje. Kitą svečių dalį sudarė aukštas pareigas kurijoje einantys vyskupai, kitaip tariant, beveik išimtinai Bordžijos žmonės, ir būrelis svarbius postus užimančių daug žadančių dvasininkų. Svečiai buvo vieni vyrai, vienintelės renginyje dalyvaujančios moterys – madona Adrijana, Lukrecija ir aš.

– Argi ne nuostabu? – sušnibždėjo Lukrecija, kai įsitaisėme mums skirtose vietose šilko palapinėje, kvepiančioje jazminais ir pačiuliais. Ant stalų, po kuriais buvo patiesti turkiški kilimai, spindėjo auksiniai įrankiai ir ploniausio porceliano indai. Už kiekvienos kėdės stovėjo patarnauti pasiruošę liokajai, kurie, svečiui vos atsisėdus, prišokę užtiesdavo ant kelių ploniausio balto lino servetėlę ir pasiūlydavo brangakmeniais nusagstytą taurę su vynu.

– Neįtikėtina, – atsiliepiau, tiesą sakant, omenyje labiau turėdama tai, kad vienoje vietoje regiu tiek daug tuščiagarbių žmonių, o ne prabangą, kuria puikavosi Bordžija.

Kai prie vieno stalo sėdėjo tokia daugybė konkurentų ir priešų, man teliko melstis, kad kuris nors, pasinaudojęs proga, vogčiomis neįbertų nuodų kitam į puoduką, lėkštę ar dar kur nors. Jei tai daroma mikliai, kad maistas ar gėrimas buvo užnuodytas, paaiškėja tik kai mirtį sėjančių nuodų veikimui užkirsti kelią jau būna per vėlu. Be to, jeigu nusikaltėlis įžūlus, įtarimus nuo savęs jis gali nukreipti nedidelę dozę nuodų įberdamas dar keliems žmonėms, taip pat ir sau. Tada atrodytų, kad buvo kėsintasi ir į jų gyvybę, o tvirtą alibi užtikrintų tai, kad visi imtų lupti ožius. Tačiau smulkmenų jums nereikia žinoti, todėl verčiau patylėsiu.

Kai visi susėdome prie stalo, gavau progą iš arčiau patyrinėti Sforcą, kuris buvo įnikęs į pašnekesį su jam iš dešinės sėdinčiu vyskupu. Sklido kalbos, kad prieš kelis mėnesius šis kardinolas savo pilyje Trasteverėje Neapolio princo Ferdinando de Kapua garbei iškėlė tokią neregėtai didelę ir prašmatnią puotą, kad žodžiais neapsakysi. Šitie gandai neabejotinai turėjo pasiekti ir Bordžiją. Įdomu, ar kardinolas šįvakar mėgins jį pranokti?

Milano kunigaikščio brolis buvo beveik keturiasdešimties, bet atrodė jaunesnis. Nestoras, tačiau lygaus apskrito veido, su kabančiu pagurkliu. Buvo kalbama, kad ir jis siekė popiežiaus sosto, bet netgi įtakingam jo broliui nepavyko įtikinti kitų, kad jis nėra per jaunas ir būtų galima svarstyti jo kandidatūrą.

Popiežiumi išrinkus per jauną kardinolą, pavojus akivaizdus: ne, jis nebūtinai gali pasirodyti tam netinkamas – gebėjimas eiti šias pareigas geriausiu atveju yra tik antraeilis dalykas, svarbiausia čia klasta, – o kad gyvens pernelyg ilgai, sykiu iš kitų atimdamas galimybę prasibrauti prie valdžios lovio. Paprastai favoritais tampa senyvo amžiaus kardinolai, pageidautina, mėgstantys linksmą gyvenimo būdą ir, tikėtina, ilgai negyvensiantys.

Bordžija buvo šešiasdešimt vienų, ir tai turėjo būti jo pranašumas, bet jis garsėjo puikia sveikata, o energijos turėjo daugiau nei perpus jaunesni vyrai, vadinasi, tai bus užskaityta kaip jo trūkumas.

Sforca atkreipė dėmesį į Lukreciją, ir merginos skruostus užliejo švelnus raudonis. Kai jis pasiteiravo jos, ar mėgstanti muziką, o Lukrecija atsakė „taip“, aš prisiminiau kardinolą turint jauną, dar nevedusį pusbrolį Džovanį Sforcą, Pezaro ir Gradaros valdovą. Jei atmintis man nemelavo, jis buvo kokių dvidešimt penkerių, taigi dvigubai vyresnis už Lukreciją. Pagal mūsų laikų standartus ji dar per jauna tekėti, bet, žinoma, susižadėti jau galėtų, jei tik tokia būtų jos tėvo valia.

Tačiau vien santuokos ryšių nebūtų pakakę užsitikrinti Sforcos paramą, ypač turint galvoje, kad jis pats trokšta tapti popiežium. Kai spėliojau, ką dar Bordžija galėtų jam pažadėti, mums buvo patiektas užkandis – vieversių liežuvėliai su medumi.

Tokios šventės – gera proga maestri della cocina51 pademonstruoti savo virtuoziškumą, taigi prieš sėdant prie stalo neprošal būti pasistiprinusiam iš anksto. Į lėkštes atkeliavę vieversių liežuvėliai bylojo, kad mūsų laukia vakaras, per kurį bus patiekta keptų gulbių, delfinų ir šernų, kimštų elniena, kuri dar kimšta paršiuku. Tas patiekalas šįmet itin populiarus, nors tikrai nenumanau kodėl. Na, o aš pati galiu nors ir kasdien sukirsti po gerą vištą. Bet nukrypau į šalį.

Maloniai sau gurkšnojau kiek atšaldytą, tokiam šiltam vakarui ne per stiprų klaretą, kai mano žvilgsnis atsitiktinai nukrypo į palapinės angą. Kad ir kaip norėčiau manyti, jog taurės neišmečiau vien dėl tvirto savo charakterio, iš tikrųjų tik paskutinę akimirką spėjau ją suspausti pirštais ir neparvertusi pastatyti ant stalo, nenuleisdama akių nuo ką tik įžengusio vyro. Per keletą žingsnių nuo Bordžijos, kuris atvykėliui buvo tiesiog pasiekiamas ranka, praėjęs pro visas rūmų sargybas, šypsodamasis stovėjo tėvas Bernardas Morocis.

49 Krikščionių valdovų vykdytas maurų karalysčių Pirėnų pusiasalyje užkariavimas. Prasidėjo 718 m., užbaigtas 1492 m. Aragono karaliaus Ferdinando ir Kastilijos karalienės Izabelės, kai buvo užkariauta paskutinė maurų valstybė pusiasalyje.

50 Meistrų meistro (it.).

51 Virtuvės meistrams (it.).

25 skyrius

Išvydusi Morocį netekau žado ir jau kilau iš užstalės, bet tą akimirką sugavau į mane nukreiptą Bordžijos žvilgsnį.

Kardinolas papurtė galvą ir, vos pastebimai mostelėjęs ranka, davė man ženklą sėstis. Nors ir labai nenoromis, teko jam paklusti.

Morocis žengė tiesiai prie Bordžijos, vos kinktelėjo galvą ir prabilo:

– Jūsų Eminencija, labai atsiprašau, kad vėluoju, turėjau neatidėliotinų reikalų.

Visi kaipmat pastatė ausis, nors vaidino lyg niekur nieko bendraujantys toliau ir užkandžiaujantys. Eilinis kunigas, tegu ir turintis labai gerų ryšių Vatikane, dėl „neatidėliotinų reikalų“ vėluoja į kurijos vicekanclerio, galbūt naujojo popiežiaus, rengiamą vakarienę?

Tai buvo tiesiog neregėtas įžūlumas, todėl net ši visko mačiusi publika, kurią sunku kuo nors nustebinti, nustėro ir prie stalo įsiviešpatavo tyla. Aš kartu su visais laukiau, kada Bordžija pratrūks vanoti atvykėlį dėl blogų manierų, bet kardinolas tik nusišypsojo ir atsakė:

– Nieko tokio, mano sūnau, nereikia atsiprašinėti. Prašom sėstis, vaišinkitės.

Morocis akimirką net suglumo. Akivaizdu, jis buvo pasiruošęs susikirsti su kardinolu, todėl dabar atrodė it musę kandęs. Jam neliko nieko kito, kaip klestelėti į nurodytą vietą, kuri (žinoma, neatsitiktinai) buvo tiesiai prieš mane.

Mūsų žvilgsniai susikryžiavo. Gal Morocis priešo užstalėje ir jautėsi nesmagiai, bet neišsidavė. Auksinių jo plaukų, krintančių ant pečių vienodomis smulkiomis garbanėlėmis, būtų galėjusi pavydėti kiekviena moteris, veidas buvo lygus, skaistus, o šypsena atrodė maloni ir nuoširdi. Žodžiu, Morocis iš tikrųjų buvo panašus į angelą.

Tyrinėdama kunigą nejučiom ėmiau spėlioti, kokio amžiaus jis galėtų būti. Jau seniai atkreipiau dėmesį, kad tikri pamišėliai sensta, regis, lėčiau už kitus. Galimas daiktas, kai kas tai palaikytų sandėrio su velniu įrodymu, esą mainais į amžiną jaunystę jam parduodama siela, bet kuo toliau, tuo labiau esu linkusi manyti, jog tokie žmonės veikiau visiškai nesielvartauja dėl savo poelgių. Jie stokoja to ryšio su kitais, kuris žmogų daro žmogumi, mumyse pažadina sąžinę, mūsų gyvenimo istoriją brėžia kaip apsisprendimų skleisti gėrį arba blogį liniją. Kaip tik dėl to pamišėliai ir yra tokie pavojingi.

Todėl jiems jokiu būdu negalima nusileisti. Niekada.

Pasukusi galvą pamačiau, kad Petrokijus, kuris jau iš anksto užuosdavo bėdą ten, kur jos, atrodo, dar nė kvapo nebūdavo, irgi įdėmiai tyrinėja Morocį. Sugavęs mano žvilgsnį, maestro skubiai priėjo ir, kad niekas nenugirstų mūsų pokalbio, pasilenkė man prie pat ausies.

– Ar žinote, kas jis toks? – paklausiau, pasiruošusi tuojau pat jį apšviesti, jei tik reikės, bet, kaip ir derėjo tikėtis, Petrokijus buvo informuotas net geriau už mane.

– Girdėjau tam tikrus gandus. Kalbama, jis buvo labai artimas Inocento patikėtinis, parūpindavo berniukų, ir popiežius gerdavo jų kraują. Ką jis čia veikia?

– Reikėtų paklausti Bordžijos, – atsakiau tardama sau, kad vos tik pasitaikys proga, taip ir padarysiu, bet pirmiau… – Svarstau, gal šitam juodaskverniui reikėtų truputį aplaužyti ragus?

– Gal netgi ne truputį, – iš pusės žodžio mane supratęs atsakė Petrokijus. – Tačiau pradžiai ir truputis bus gerai.

Jis atsitiesė ir ceremoningai man linktelėjo, tarsi būtų gavęs kokius nors konkrečius nurodymus. Tylą, stojusią pasirodžius Morociui, jau buvo nutraukę svečių pokalbiai, bet maestro balsas nuskambėjo gana garsiai, taip, kad visi girdėtų.

– Taip, dona Frančeska, žinoma. Bus nedelsiant padaryta, taip, kaip ir nurodėte, dona Frančeska, – išpoškino jis ir išskubėjo, prieš tai pirštais spragtelėjęs keletui patarnautojų, kurie tučtuojau puolė jam iš paskos.

Neilgai trukus priešais Morocį jau stovėjo auksinė lėkštė, kurioje buvo po gabalėlį visų dar prieš jam ateinant tą vakarą patiektų delikatesų, ir brangakmeniais inkrustuota taurė to paties klareto, kuriuo mėgavausi aš, o šalia, tarsi norėdamas įsitikinti, ar viskas padaryta taip, kaip reikia, stypsojo Petrokijus.

Morocis tiesiog sustingo, jo akys ėmė lakstyti nuo manęs prie lėkštės su skanėstais ir atgal, o dailiame veide šmėstelėjo susirūpinimas, gal netgi baimė: nejaugi aš išdrįsčiau tokios daugybės dvasiškių ir paties Bordžijos akivaizdoje štai taip atvirai pakelti prieš jį ranką?

Kita vertus, aš buvau ta moteris, kuri nepabijojo įsigauti netgi į popiežiaus tvirtovę, kad jį nužudytų, ir iš ten sugrįžusi gyva sveika.

Dabar jau buvo mano eilė šypsotis. Prasidėjo artistų programa, ir pirmieji pasirodė akrobatai, publikos pasveikinti entuziastingais plojimais. Juos keitė žongliruotojai, vyrukas su pora dresuotų beždžionių ir kardų rijikas. Mane ypač sužavėjo beždžionės: aprengtos perdėtai prašmatniais drabužiais (tokiais, siekiant prilygti diduomenei, įprastai vilki turtingi pirkliai), jos iš pradžių lakstė pirmyn atgal ir dengė sau stalą, paskui atsisėdusios prie jo ėmė pietauti taip pasitikėdamos savimi, lyg būtų žmonės.

Tuo metu mums nešė vieną valgį po kito: maccheroni52, kastruoto gaidžio kiaušinių, išvirtų sultinyje, pagardintų šafranais ir iškeptų su špinatais, ant grotelių keptų sardinių, suvyniotų į vynuogių lapus, vyne mirkytų sraigių, marinuotų ungurių, keptą garnį ir taip toliau, o paskui kiekvieną patiekalą atkeliaudavo puikiausi Toskanos ir Ligūrijos vynai.

Tačiau Morocis nei valgė, nei gėrė, nė neprisilietė prie to, kas buvo padėta priešais jį ant stalo, visą laiką sėdėjo susidėjęs rankas į skreitą. Padavėjai atnešdavo jam naujų patiekalų, bet ir vėl nunešdavo nė neparagautus. Tokį jo nevalgumą pastebėjusi Lukrecija minutėlei atsitraukė nuo žaviojo Sforcos ir garsiai išsakė savo susirūpinimą.

– Jums nepatinka maistas, tėve? – pasiteiravo ji.

Galvą guldau – Lukrecija nė nenutuokė, kas jis toks. Jai pakako vien to, jog šis žmogus yra svečias, todėl jos pareiga buvo pasirūpinti, kad jis jaustųsi gerai ir patogiai. Kiekvienas, kam teko laimė būti vaišinamam Lukrecijos, paliudys, kad ji – itin atidi ir rūpestinga šeimininkė.

Nekaltas jos klausimas visai išmušė Morocį iš vėžių.

– Kaip galiu puotauti, kai po mūsų mylimo Šventojo Tėvo mirties praėjo tik kelios dienos? – pakeltu balsu išdrožė jis.

Tokiai pasaulietiškai draugijai jis net garsiai pagadindamas orą nebūtų aiškiau parodęs esąs netašytas stuobrys. Prie stalo nuvilnijo juoko banga, ir visi nuo jo, tarsi nuo bjaurios rupūžės, ėmė sukti akis.

Supratęs savo klaidą, Morocis paraudo. Trokšdama jam dar labiau patampyti nervus, aš dar entuziastingiau, nors ir nenorėdama, puoliau kimšti maistą. Nesakau, kad buvo negardu (kai kurie patiekalai – nors liežuvį praryk), tiesiog jeigu būčiau neprisilaikiusi, kitą rytą neišvengiamai būtų tekę dėl to gailėtis. Nebent, sekdama senovės romėnų papročiu, būčiau nuolat bėgiojusi į krūmus ištuštinti skrandžio.

– Būtinai jo paragauk, – įsibėgėjus vakarienei tariau Lukrecijai, dėdama jai į lėkštę gabalą kolomietiško torto.

Ji sutiko, jog jis labai gardus, o pati paragino mane paragauti įdarytų grybų, kurie, reikia pasakyti, iš tikrųjų buvo nuostabūs.

Kardų rijikas, lydimas susižavėjusios publikos šūksnių, pasišalino, ir netikėtai akimirką stojo tyla, tada pasigirdo švelnus, viliojantis fleitos ulbėjimas, lydimas ritmingai mušamo būgnelio. Muzika vis garsėjo, tapo veržlesnė, ir staiga lengvais žingsneliais į palapinę įbėgo šokėjai ir išsirikiavo taip, kad visi gerai juos matytų.

Šokėjų buvo tuzinas, daugiausia moterys, bet tarp jų ir trys vyrai, liekni, raumeningi, pažvelgus į šiuos gražuolius tiesiog kvapą gniaužė. Moterys buvo įsisupusios į permatomą, kūno beveik neslepiantį audinį, vyrai – visiškai nuogi, tik su veršiuko odos daiktadėčiais.

Jų šokis buvo… Kaip čia geriau jį apibūdinti? Šokėjų kūnų judesiai kalbėjo apie tiek vyrams, tiek moterims malonius viliojimo žaidimus, apie saldžią atsidavimo akimirką ir tuoj po to užplūstančią džiaugsmo bangą. Jų šokis spinduliavo nepaprastą jėgą ir atrodė tarytum žmonijai Dievo numatyta nežinia kokia vizija, kol kas neturinti nieko bendra su kasdienybe. Šokdami tie vyrai ir moterys tapo kažkuo daugiau nei paprastais mirtingaisiais, peržengė visas žemiškojo pasaulio ribas ir susiliejo – nedrąsu net ištarti – su Kūrinija.

Tai buvo labai jaudinantis vaizdas.

Vis dėlto nė akimirkai neužmiršau savo pareigų, tad atplėšusi akis nuo šokėjų žvilgsniu apmečiau svečius. Vynas liejosi laisvai jau ne vieną valandą, ir visi, išskyrus Morocį, juo noriai vaišinosi. Gal ir buvo tokių, kurie gurkšnojo kiek saikingiau, bet vis tiek nesisaugojo taip, kaip aš.

Sforca sėdėjo atsilošęs kėdėje ir įdėmiai sekė šokėjų pasirodymą. Iš nelygaus jo kvėpavimo sprendžiau, jog šią naktį jis tikrai aplankys savo meilužę, kad ir kokia moteris šiuo metu ja būtų. Madona Adriana buvo įraudusi, Lukrecija, dar mergaitė, kaip ir reikėjo tikėtis, jautėsi nesmagiai, o Bordžija… Kardinolas sėdėjo pusiaugulom, prisimerkęs lyg snaustų, bet geriau įsižiūrėjusi po akimirkos supratau, kad ta išvaizda – apgaulinga: jis įdėmiai stebi, kas dedasi aplinkui, tačiau žvilgsnis nukreiptas ne į šokėjus, o į Morocį.

O šis sėdėjo tiesus it styga, veidas raudonas ir… Ne, sunku tuo patikėti, bet, regis, po stalu pašėlusiai darbuodamasis rankomis.

Išpūtusi akis spoksojau į Morocį – iš pradžių nesuprasdama, kas vyksta, paskui tiesiog negalėdama patikėti savo akimis. Mūsų žvilgsniai susitiko, ir jo akyse, degančiose it bepročio, išvydau tokią iškrypėlišką aistrą, tokį piktą pasitenkinimą, kokio niekada daugiau neteko matyti. Akimirką man jo net pagailo, bet, pamačius gašlų, kone prievartautojo žvilgsnį, šitą jausmą tučtuojau išstūmė pasibjaurėjimas.

Jausdama gerklėje kylantį šleikštulį, skubiai nusukau akis į šalį, drebančia ranka pakėlusi taurę prie lūpų gurkštelėjau vyno tikėdamasi, kad tai padės man šiek tiek atgauti pusiausvyrą. Norėdama žūtbūt nukreipti mintis, vėl apžvelgiau svečius. Visi buvo taip pakerėti šokėjų pasirodymo, kad, be manęs, daugiau niekas tos nemalonios scenos nematė, žinoma, išskyrus Bordžiją, kuris ir toliau prisimerkęs, dabar jau su lengva šypsenėle lūpose, stebėjo kunigą.

Šokėjai baigė pasirodymą, nurimo ir Morocis, nors neatrodė, kad jam būtų labai palengvėję. Lydimi plojimų, šokėjai ir šokėjos išbėgo ruoštis slaptiems pasimatymams, jei kas nors to pageidautų, o aš porą kartų giliai įkvėpiau. Kunigo elgesys sukrėtė mane iki pat sielos gelmių. Tvirtovėje išgyventa akistata su juo, kai mirtis žvelgė man į akis, suteikė pasitikėjimo savo jėgomis, bet dabar supratau, kad būtų didelė klaida ir toliau taip manyti. Morocis – beprotis, jam negaliojo jokios padoraus elgesio normos, ir tai darė jį nenuspėjamą. Tas nenuspėjamumas buvo didžiausias jo koziris ir kartu labiausiai gąsdinanti kliūtis mano kelyje. Norėdama nugalėti Morocį, privalėjau tą kliūtį įveikti.

Toliau skambant kiek tylesnei ir ramesnei muzikai, baigiantis vakarienei svečiams virškinimui pagerinti buvo patiekta dragée53. Visiems buvo įpilta karšto vyno ir padėtos lėkštės su cukruotais riešutais, įvairiausių rūšių brandinto sūrio griežinėliais, šviežiomis figomis ir apelsinais. Ant stalo taip pat buvo pyragaičių su marcipanais, šerbeto, pagardinto rožių žiedlapiais, ir mano mėgstamų „turkiškų kepuraičių“ – pailgų vamzdeliu susuktų pyragėlių su rikotos sūrio įdaru. Paprastai niekada neatsisakau malonumo pasimėgauti viena kita gardžia „turkiška kepuraite“, tačiau tą vakarą jos manęs visiškai neviliojo.

Buvo jau vėlyvas metas, tad atvėsus orui svečiai šiek tiek atsigavo. Rytoj jie vėl, kaip ir anksčiau, taps varžovais, netgi priešais, bet dabar, prie stalo aidint linksmam juokui, Bordžija atsistojęs pasakė nedidelę kalbą, kurios pagrindinė mintis buvo ta, jog draugystė – tai viena didžiausių Dievo dovanų ir mes privalome puoselėti ją taip pat, kaip puoselėjame savo sodą. Aš klausiausi tik puse ausies, bet susidariau įspūdį, kad kardinolo kalba buvo išties vykusi.

Jam sakant kalbą, pasirodė tarnai, nešini auksiniais (ne paauksuotais, o nupintais iš suvytų gryno aukso gijų – tai pamačiau įdėmiau įsižiūrėjusi) krepšiais. Tik probėgšmais metusi akį pamačiau juose gulint brangakmeniais inkrustuotus kišeninius peilius, krištolinius buteliukus su retais aliejais ir nuostabą keliančius mažyčius mechaninius paukštelius, kurie, prisukti nedideliu rakteliu, įtaisytu jų nugaroje, mosavo sparnais ir judino galvas. Pastarasis stebuklas sukėlė tokį susižavėjimą, kad keletas kardinolų ir prelatų, susiruošusių išeiti, panoro su tais paukšteliais pažaisti, o Bordžija, staiga nusimetęs apsimestinio mieguistumo šydą, vėl žvalus, kupinas jėgų, tarsi būtų visą vakarą miegojęs, švytėdamas iš pasitenkinimo išlydėjo svečius.

Morocis tokio krepšio negavo. Jis pakilo ir neatsisveikinęs su Bordžija pamėgino slapčia išsmukti iš palapinės, dingti naktyje. Sakau „pamėgino“, mat, Morociui išėjus, tą pačią akimirką iš tamsos, kur nesiekė iš palapinės krintanti šviesa, išniro Vitoras ir nusekė paskui kardinolą. Veikiausiai Vitoras budėjo čia nuo pat tada, kai Morocis atvyko. Apsidžiaugiau, nes žinojau: Vitoras palydės tą pamišėlį iki vartų ir įsitikins, kad jis tikrai paliko rūmus.

Lukrecija, iš nuovargio vos laikydamasi ant kojų, apsikabinusi tėvą iš visos širdies dėkojo jam, kad leido jai dalyvauti pokylyje. Mergaitei už nugaros stovėjo Sforca, ir aš mačiau, kaip jiedu su Bordžija apsikeitė iškalbingais žvilgsniais. Lukrecijai ir madonai Adrianai išvykus, abu vyrai paėjėjo kiek tolėliau ir sustoję po medžiu persimetė pora žodžių. Tada Sforca išvažiavo, o Bordžija patraukė į rūmus.

Petrokijus sėdėjo sudribęs sofutėje, vienoje rankoje laikydamas taurę vyno, kitoje kastruoto gaidžio šlaunelę ir pavargusiu žvilgsniu prižiūrėjo, kaip patarnautojai nukrausto stalus. Aš prisėdau šalia jo.

– Viskas praėjo puikiai, – tariau.

– Taip, ačiū Dievui. Tas kvailys vos visko nesugadino. Matėte, ką jis išdarinėjo?

Pasišlykštėjusi vyptelėjau ir atsakiau:

– Deja, taip. Gal apie jį žinote ką nors daugiau?

Maestro atsiduso ir gurkštelėjęs vyno prabilo:

– Jis pasirodė Romoje prieš dvejus metus, vieni sako, kad atvyko iš Genujos, kad, galimas daiktas, jį su Inocentu siejo kažin kokie giminystės ryšiai, kiti – kad iš Florencijos. Iš pradžių popiežiaus rūmuose jis ėjo neaukštas pareigas, bet sparčiai išsikovojo geresnę padėtį. Kalbama, esą įtaką popiežiui ėmė daryti šiam pažadėjęs atskleisti ilgaamžiškumo paslaptį.

– Ir Inocentas juo patikėjo?

– Iš nevilties žmonės griebiasi net šiaudo. Kad ir kaip ten būtų, Inocentui mirus, Morocis ieškosis naujo globėjo.

Petrokijus nė žodžiu neužsiminė nei apie ediktą, nei apie tai, kaip Morocis su tuo susijęs, ir tai tik patvirtino mano įsitikinimą, jog ši žinia buvo laikoma sprogmeniu. Juolab kad ją paslaptyje laikė net didžioji gandų perykla kurija. Tačiau dėl viso pikto dar pasiteiravau:

– O gal ką girdėjote apie Morocį ir žydus?

Maestro išpūtęs akis pažvelgė į mane.

– Ką jūs turite galvoje? Norite pasakyti, kad…

– Tai tik spėjimas, bet gal jis – converso?

Šiaip ar taip, Morocis juk pats tvirtino toks esąs, nors aš tuo netikėjau. Veikiau tai buvo tik gudrus jo ėjimas siekiant įgyti mano pasitikėjimą.

Petrokijaus atsakymas patvirtino, kad neklydau.

– Dieve, to tai jau būtų per daug! Bet šiaip – ne, niekada neteko apie tai girdėti. Žinoma, kurijoje visada sklando gandai apie conversi, kaip ir apie karvių atvedamus dvigalvius veršiukus, bet gandai taip ir lieka gandais. – Petrokijus švystelėjo į tamsą apgraužtą kastruoto gaidžio koją ir palinko prie manęs, tarsi ruoštųsi patikėti kažkokią paslaptį. – Kalbant apie conversi… Ar girdėjote naujausią gandą, kurį skleidžia dela Roverė? – Kai papurčiau galvą, jis, staiga surimtėjęs, tarė: – Jis sako, kad Bordžija yra marano.

Purvina kiaulė. Užsislaptinęs žydas, apsimetantis krikščioniu. Kokį nors vyrą ar moterį pavadinti converso buvo tas pats, kas suabejoti jų atsidavimo krikščionybei nuoširdumu, bet kam nors priklijuoti marano etiketę – tolygu jį vienu rankos mostu nublokšti į pasmerktųjų, raganų ir eretikų, draugiją.

– Dela Roverė skelbia karą, – padariau išvadą.

Tai buvo aišku kaip dukart du.

Petrokijus atsiduso.

– Tamsiausia būna prieš aušrą, paminėsite mano žodžius. Manau, aš pats kuriam laikui išvyksiu į provinciją. – Jis pažvelgė į mane. – Ir jums patarčiau padaryti tą patį.

– Bent jau kol Bordžija bus Romoje, tikrai negaliu.

Maestro užjaučiamai sulinksėjo, tada rankos mostu pašaukė padėjėją, kad šis padėtų jam atsistoti.

– Rimtai kalbant, dona Frančeska, – tarė jis, jau ruošdamasis eiti. – Tik nenuvertinkite jėgų, susitelkusių prieš jūsų šeimininką. Yra nemažai kardinolų, tvirtai pasiryžusių į Šventąjį Sostą neleisti atsisėsti ispanui, o tokių, kurie bijo Bordžijos, – dar daugiau. Jie įtaria, kad kardinolas trokšta dinastijos, kuri iškiltų aukščiau visų kitų giminių. Netgi sklando gandai, kad ta popiežiška Bordžijų dinastija jam reikalinga įgyvendinti svajonei suvienyti Italiją.

Tokių kalbų man dar nebuvo tekę girdėti, bet nenustebau. Dešimt metų gyvendama po kardinolo stogu įsitikinau, kad Bordžija – nežabotų užmojų ir ambicijų žmogus.

– O ar tai būtų taip jau blogai? – paklausiau aš.

Tas klausimas nedavė man ramybės jau daugelį metų. Dabar susiskaldžiusi į miestus valstybes, į mažas karalystes ir kunigaikštystes Italija šoka pagal galingųjų kaimynių, ypač Prancūzijos ir Ispanijos, dūdelę. Tačiau Italijos suvienijimo padariniai taip pat gali būti nevienareikšmiški: mūsų skirtingumas kartu atveria ir galimybes ieškoti skirtingų kelių, išbandyti įvairius gyvenimo būdus ir, galimas daiktas, tiesiog nusimesti nuo pečių baimės ir įtarumo naštą. Vieningoje valstybėje, valdomoje blogo valdovo (o ar daug buvo gerų?) geri ketinimai gali nueiti perniek.

– Kas žino? – atsiliepė Petrokijus, atsiremdamas į jaunąjį padėjėją, kuris didvyriškai atlaikė jo svorį. – Tik nemanykite, kad kas nors leis Bordžijai padaryti tai be kovos. Saugokite jo gyvybę, jei pajėgsite, padėkite jam tapti popiežiumi, jeigu jau tokia Dievo valia, bet jokiu būdu nenuvertinkite jo priešų.

Taip taręs pasilinksminimų meistras, puikiai mokantis užmaskuoti tikrovę, nors matė ją kur kas aiškiau už daugelį mūsų, išėjo. Mėgindama surikiuoti savo mintis, aš dar kurį laiką vaikštinėjau sode. Rytuose jau pradėjo brėkšti, bet Bordžijos kabineto languose vis dar degė lempos – kardinolo, kaip ir manęs, neėmė miegas. Nusprendusi, kad ilgiau atidėlioti jau negalima, patraukiau į rūmus ir netrukus jau lipau laiptais, ketindama aplankyti Bordžiją.

52 Makaronai (it.).

53 Smulkūs, paprastai žirnelių ar pupelių formos konditerijos gaminiai, dažniausiai blizgiu paviršium, gaminami iš karamelės ar saldainių masės, riešutų, uogų (pranc.).

26 skyrius

Žinoma, protingiausia būtų buvę eiti miegoti, atidėti tą reikalą rytdienai, netrukdyti kardinolo tokiu vėlyvu metu.

Tačiau aš buvau jauna, kupina ryžto ir šiek tiek apsvaigusi nuo vyno.

Prie dvivėrių durų jokia sargyba nestovėjo, be to, jos buvo šiek tiek praviros. Įsmukusi į vidų atsidūriau Bordžijos raštinėje. Čia stovintys aukšti stalai buvo nukrauti šūsnimis tvarkingai sudėtų dokumentų ir savo eilės laukiančių buhalterinių knygų. Čia pat stovėjo skaičiavimo stalas su jame įtaisytais skaitytuvais, kurių kumščio didumo rutuliai nuo dažno naudojimo net blizgėjo. Kitame raštinės gale buvo durys į man gerai pažįstamą laukiamąjį. Sienos freskoje nutapyta Ieva vis taip pat linksmai flirtavo su žalčiu. Bordžijos kabineto durys buvo atlapotos, gilumoje degė lempa, kurios šviesą pastebėjau iš kiemo.

Bordžija sėdėjo prie darbo stalo, taip smarkiai atsilošęs krėsle, kad šviesa nesiekė jo veido, tad jis skendėjo patamsyje. Akimirką net pamaniau, kad jis miega. Puikiai žinojau, kas yra nemiga, taigi tikrai nebūčiau drumstusi jo ramybės, bet kai jau gręžiausi pasišalinti, Bordžija staiga sujudėjo.

– A, štai ir tu, – ištarė, tarsi jau seniai būtų manęs laukęs.

Kalbant apie Bordžiją, to ir reikėjo tikėtis.

Kardinolas buvo nusimetęs sutaną ir sėdėjo vilkėdamas vien plačiais marškiniais ir kelnėmis. Kai jis atsitiesė krėsle ir veidas išniro iš tamsos, pamačiau, kad raukšlės aplink akis ir lūpas įsirėžusios dar giliau nei paprastai, ir dabar Bordžija atrodė tokio, ar beveik tokio, amžiaus, kokio ir buvo.

– Petrokijus išvyko laimingai?

Toks klausimas galėjo pasirodyti keistas, bet Bordžija puikiai suprato, kokį didelį vaidmenį, kovojant dėl valdžios ir siekiant ją išlaikyti, vaidina įvaizdis, todėl labai vertino maestro.

– Taip, – atsakiau. – Buvo patenkintas, kad viskas praėjo gerai.

– Ir man taip atrodo, – sutiko Bordžija. – O ką tu pati manai?

Žingtelėjau keletą žingsnių artyn. Ant stalo stovėjo grafinas su vynu ir dvi taurės, viena iš jų buvo pusiau nugerta. Tai, kad kardinolas geria vienas, man buvo naujiena, tačiau, be abejo, dar daug ko apie jį nežinojau.

– Turbūt ir pats žinote, – atsakiau. – Kodėl dalyvavo Morocis?

Bordžija tik sausai nusijuokė, palinko į priekį ir, alkūnėmis pasirėmęs į stalą, įsispoksojo į tamsą, tarsi tenai galėtų slypėti atsakymas į mano klausimą.

– Turbūt todėl, kad aš jį pakviečiau. Negi manai, kad Morocis atėjo nekviestas?

– Gal iš proto išsikraustėte?

Suprantama, taip leptelėjusi pasielgiau toli gražu ne diplomatiškai, bet po visų nemalonių vakaro staigmenų jaučiausi šuniškai, be to, puikiai žinojau, kad didžiausi pavojai mūsų dar tyko ateityje, todėl mandagybėms neturėjau nei jėgų, nei laiko.

– Kiek žinau, neišsikrausčiau, – nėmaž nesupykęs, nors turėjo tam visišką teisę, atsakė Bordžija ir, tarsi norėdamas galutinai pribaigti mane savo kilniaširdiškumu, ranka mostelėjo į krėslą, stovintį prie stalo. – Sėskis, Frančeska.

Padrąsinta tokio kardinolo pakantumo ir pajutusi jam netikėtą prielankumą, padariau kaip liepiama, o tada man iš lūpų išsiveržė ištisa litanija nuoskaudų, kurios kunkuliavo nuo pat tos akimirkos, kai, pažvelgusi išilgai palapinės, išvydau pamišėlį kunigą, stovintį šitaip pavojingai arti žmogaus, kurį aš turiu saugoti.

– Aš – jūsų nuodytoja ar ne? – rėžiau tiesiai. – Arba patikėkite man savo paties saugumą, arba atsisakykite manęs. Pakvietėte Morocį, o manęs apie tai neįspėjote… – Pritrūkusi žodžių nutilau nebaigusi sakinio. – Man tiesiog galvoje netelpa. Kodėl?

Bordžija mostelėjo ranka į kabineto sieną, į lentynas nuo grindų iki lubų – savo biblioteką, kurios didžiąją dalį sudarė rankraščiai, kai kurie net kelių šimtmečių senumo, bet tarp jų buvo ir naujų knygų, atspausdintų spausdinimo mašinomis, kurios dabar dygo visose pakampėse kaip grybai po lietaus. Kardinolas buvo didelis knygų mylėtojas, nors niekada neturėjo tam tiek laiko, kiek būtų norėjęs.

– Kaip ten sako Terencijus? Auribus tenere lupum.54

Tai, kad savo poelgiui paaiškinti jis pasitelkė posakį ne iš Šventojo Rašto, o iš romėnų vergo, talentingo dramaturgo, todėl paleisto į laisvę, kūrybos, nė kiek nestebino, gąsdino kitkas – jo apibūdintos padėties rimtumo pripažinimas.

– Jūs iš tikrųjų laikote vilką už ausų, – tariau. – Vos tik paleisite, jis sudraskys jus. Tačiau Morocis…

Bet išsakyti savo nerimo nespėjau, nes kardinolas numojo ranka.

– Iš savo patirties žinau, – pertraukė jis mane, – kad geriausias būdas pažinti žmogų – tai pastatyti jį į keblią padėtį ir pažiūrėti, kaip elgiasi. Turbūt sutiksi?

– Gal ir taip, bet…

– Morocis galėjo nepriimti mano kvietimo. Kokią išvadą galime padaryti iš to, kad jis kvietimą priėmė, atėjo pavėlavęs, akivaizdžiai elgdamasis akiplėšiškai? Kad jis – pernelyg pasitiki savo jėgomis ir yra tuščiagarbis, o tokie anksčiau ar vėliau prieina liepto galą.

– Galimas daiktas, bet…

– Gal jis mano galįs leisti sau tokį įžūlumą? Trumpai tariant, gal jis turi, jo manymu, šimtaprocentinį planą?

– Planą nužudyti jus?

Senovės romėnai ne veltui sakydavo: in vino veritas55 – regis, mano liežuvis jau šnekėjo tai, ką pats norėjo.

Man nespėjus imti gailėtis dėl tokio savo atvirumo, Bordžija pripylė kitą taurę ir pastūmė ją man.

– Tokia išvada peršasi pati, – pasakė.

Akis į akį susidūrus su tokia žiauria tikrove, man išgaravo iš galvos sau duotas pažadas išlikti blaiviai, tad prieš atsakydama gurkštelėjau gerą mauką vyno.

– Morocis savo žinioje turi mirtinų nuodų, – prisipažinau.

Nebenorėjau ilgiau tylėti, nes tai žeidė mano savimeilę. Jei būčiau lūkuriavusi dar ilgiau, tai būtų reiškę, kad nevykdau savo, nuodytojos, atsakingos už kardinolo saugumą, pareigų.

Kardinolas net kilstelėjo antakį.

– Iš kur tu žinai?

– Nes prieš eidama į tvirtovę aš dėl viso pikto pagaminau juos sau ir paslėpiau tėvo dovanotame medalione.

– Buvai pasiruošusi nusižudyti, jei tave sučiuptų?

Jis atrodė nustebęs, tarsi nebūtų tikėjęs, kad galėčiau ryžtis tokiam žingsniui.

– Žinojau, jog manęs lauktų kankinimai ir galiausiai vis tiek būčiau priversta prabilti, o tada – mirtis, todėl nusprendžiau, kad geriau jau pati pasirinksiu mirtį.

Man prieš akis iškilo vyro, pavogusio tėvo medalį ir baigusio gyvenimą baisiose kančiose, vaizdas.

– Protingas pasirinkimas, – tarė Bordžija. – Mažai žmonių tam ryžtųsi.

– Galbūt jie tiesiog per mažai susipažinę su visais būdais, kuriais galima atimti sau gyvybę?

Ir, galimas daiktas, todėl, kad Bažnyčia, kuriai atstovauja kardinolas ir kuri, pasitelkusi bauginimus ir terorą, linkusi kitiems primesti savo valią, moko, esą tokiu atveju nemirtinga siela nebus išganyta.

– Kad ir kaip ten būtų, Morocis pareikalavo, kad parodyčiau jam, kokiu būdu ruošiuosi nužudyti popiežių. Nenorėdama to atskleisti, parodžiau nuodus, paslėptus savo medalione. Įviliojęs mus į spąstus, tą medalioną jis nuplėšė man nuo kaklo.

– Sakai „mus“? Tave ir tą žydą?

– Tai buvo Deividas ben Eliziras.

Žinojau, kardinolas anksčiau ar vėliau vis tiek sužinos, kad tvirtovėje buvau ne viena, kad mano palydovas – vyras, išsiaiškins jo vardą bei pavardę, todėl nemačiau prasmės to slėpti.

Bordžija gūžtelėjo pečiais.

– Žinau, kas jis toks ir ką planuoja. Žydų kvartalo sukilimas – kvailas sumanymas.

Pasijutau, tarsi prieš kardinolą stovėčiau visiškai nuoga. Kad ir kaip norėdama nebūčiau galėjusi paneigti to, ką jis ką tik pasakė, todėl griebiausi banalios tiesos ir pamėginau prisidengti ja it figos lapeliu.

– Skęstantysis griebiasi ir šiaudo.

– Žydai turi pagrindo taip jaustis – jų likimas dabar yra pakibęs ant plauko, ir jeigu aš netapsiu popiežiumi, jiems veikiausiai tiek čia, tiek visame krikščioniškame pasaulyje gresia pražūtis.

– Nes Morocis įtikins naująjį popiežių, kad ir kas juo taptų, pasirašyti ediktą?

Bordžija pripildė mūsų taures, o prieš atsakydamas vėl truktelėjo vyno, kuris, atrodo, visai atrišo jam liežuvį.

– Ediktas, nukreiptas prieš žydus – tik pirmoji kregždė. Pasaulis, gyvavęs ištisus šimtmečius, niekam neįsivaizduojant, kad galėtų būti ir kitoks, dabar stovi ant didelių permainų slenksčio. – Jis įsmeigė į mane akis. – Permainos neišvengiamos, ir neabejotinai išeis į gera, bet yra daug norinčiųjų, kad viskas liktų po senovei, bet kokias permainas vadinančių mirtina grėsme. Ir jie baiminasi ne be pagrindo, mat tos permainos nušluos juos nuo istorijos arenos.

Tai, apie ką iki šiol nutuokiau apgraibomis, dabar man tapo aišku kaip dieną.

– Ir trokšdami išsaugoti valdžią jie…

– Padarys bet ką, – užbaigė mano mintį Bordžija. – Žydai yra pirmieji, kurių laukia mirtis, o jų kraujas suriš skiedinį, kuriuo būsim užpilti ir palaidoti mes, visi kiti.

Gerklėje man pakilo ir įstrigo karštas kamuolys, akimirksniu pasidingojo, kad esu nežinia kokioje ankštoje patalpoje ir pro plyšį sienoje bejėgiškai stebiu, kaip mano pasaulis skęsta upėmis plūstančiame kraujyje.

– Kaip galėtume jiems sukliudyti?

Bordžija ištuštino savo taurę ir pastatė ją ant stalo.

– Tik padarydami mane popiežiumi, Frančeska. Daugiau niekas nepadės.

– Dela Roverė…

– Jis gali palaukti savo eilės, o ji ateis tik po mano, Viešpatie, apsaugok, mirties ir išėjimo į nebūtį. Dievaži, ne anksčiau!

Sulig tais žodžiais kardinolas taip trenkė kumščiu į stalą, kad net grafinas ir taurė šoktelėjo, sykiu pašokau ir aš.

– Vadinasi, Morocis – jo išpera? – pasiteiravau atgavusi žadą.

– Dela Roverė taip mano, bet jis klysta: Morocis yra ne jo, o paties velnio išpera.

Pro langą įsiveržęs vėjo šuoras suvirpino žvakių liepsneles, ir šviesa, krintanti Bordžijai ant veido, sumirguliavo ir vėl nurimo.

– Ar žinai, kad netrukus čionai pasirodys dar vienas iš tos pačios padermės? – pasiteiravo jis.

– Torkvemada?

Jau vien ta pavardė, regis, nutvilkė gomurį.

Bordžija linktelėjo.

– Nueik pas žydus ir įtikink juos, kad nekrėstų jokių kvailysčių. Jie turi kantriai laukti ir pasitikėti manimi. Prisiekiu – aš laimėsiu. Tačiau jeigu jie leisis Torkvemados išprovokuojami, tegu nesikreipia į mane pagalbos.

– Pasistengsiu…

– Vien pasistengti neužteks. Ir dar, Frančeska…

Laukdama kito jo nurodymo, aš net sulaikiau kvapą.

– Jei būtum pasakiusi man, kad Morocis, su kuriuo, neva savu žmogum, užmezgei pažintį, yra iš popiežiaus aplinkos, būčiau tave dėl jo įspėjęs, bet tu nusprendei pasilaikyti tą informacijos trupinį, ir tai vos nesibaigė tragiškai. Todėl ateityje verčiau nekartok panašių klaidų.

Žinoma, jis teisus, o aš nežinojau, kaip pasiteisinti, bet mečiau paskutinį kozirį:

– Jei ne Morocis, nebūčiau galėjusi priartėti prie Inocento. O dėl to juk vertėjo rizikuoti, tiesa?

– Ką nori tuo pasakyti? Kad tu jį pasiuntei į aną pasaulį?

Ir vis dėlto ar aš nužudžiau Dievo vietininką žemėje, šventojo Petro ir Mozės įpėdinį, menką, niekingą žmogų, besiruošiantį padaryti siaubingą nusikaltimą, ar ne aš? O gal gana vien to, kad mėginau tai padaryti (nesvarbu, pasisekė ar ne), ir mano siela jau pasmerkta amžinoms kančioms?

– Nežinau.

– Bet tau labai rūpi?

Jo balse nuskambėjusi pašaipi gaidelė skaudžiai smigtelėjo man į paširdžius.

– Žinoma, rūpi! Ko gero, radau būdą, kaip nunuodyti žmogų, kad jo mirtis atrodytų natūrali, ir bandžiau panaudoti tai prieš Inocentą. Dėl to tikrai esu kalta, bet ar jo mirties kaltininkė esu aš, tikrai nežinau. Galimas daiktas, net ir be mano pagalbos kitą dieną jis ir taip būtų miręs.

– O ar neatėjo į galvą, kad tu, galimas daiktas, buvai įrankis Dievo rankose?

– Ne, – nuoširdžiai atsakiau. – Dievas turi tūkstančius… šimtus tūkstančių būdų, kaip be mano pagalbos parblokšti bet kurį žmogų.

– Taigi pageidautum likti nuošalyje?

– Žinoma, kaip kitaip! Negi jums nerūpi, koks likimas po mirties laukia mano sielos?

Jau užduodama tą klausimą supratau, koks jis kvailas. Gal vienas kitas senas kardinolas vis dar ištikimai ir nešioja savo mitrą, murma poterius, tačiau tokie – jau nykstanti padermė, jų vietą Bažnyčioje dabar užėmė Bordžija ir į jį panašūs, Bažnyčią pavertė pompastiška ir pretenzinga pantomima, skirta minios dėmesiui atitraukti, o patys slapčia tvarkė žemiškus savo reikalus.

Kur tas ganytojas, kuris išdrįstų stoti prieš tokią vilkų gaują?

Bordžija sunkiai atsiduso.

– Gal nori, kad atleisčiau tau nuodėmes? Jei taip, tik tark žodį.

– Jūs negalite…

– Ir dar kaip galiu, juk aš – kardinolas, man suteikta galia nuplauti žmonių nuodėmes. O gal tu tuo netiki?

Jei netikėčiau, tai reikštų tik viena – kad esu eretikė.

– Tik paprašyk nuodėmių atleidimo, ir tau bus atleista, – tarė jis ir laukdamas, ką atsakysiu, įsmeigė į mane skvarbų žvilgsnį.

– Aš negaliu…

– Kodėl, Frančeska? Kodėl tu negali?

Iš tiesų: kodėl negalėjau atsiklaupti prieš jį, gailėtis dėl savo nuodėmių ir gauti Viešpaties atleidimą?

Ego te absolvo a peccatis tuis, in nomine Patris et Filii et Spiritus Sancti. Amen.56

Ogi todėl, kad aš dėl jų nesigailiu. Taip, baiminuosi dėl savo sielos, bet negaliu prašyti Dievo atleisti man tai, dėl ko nuoširdžiai neatgailauju.

Bordžija linktelėjo, tarsi tokio mano atsakymo būtų ir tikėjęsis.

– Gal yra ir kokių nors kitų priežasčių? – pasiteiravo.

Aš žinojau tik vieną, glūdinčią pačioje tamsiausioje mano širdies kertelėje. Nuo susitvenkusių ašarų perštėjo akis, ir aš tankiai sumirksėjau, kad jos nepradėtų riedėti skruostais.

– Tai buvo ne paskutinė mano žmogžudystė.

– Morocis?

Aš linktelėjau. Vardan savo tėvo, Deivido, Sofijos ir Bendžamino, vardan tos beprotybės, į kurią norima mus visus įstumti, aš tikrai nenurimsiu tol, kol Morocis vaikščios šia žeme.

– Morocį tai tikrai, bet ne tik jį, o ir kitus, nors vienas Dievas težino, kas jie tokie. Aš pati, bent jau kol kas, to nežinau.

– Ir tai neduoda tau ramybės?

Dabar Bordžija kamantinėjo beveik kaip kunigas ir jam pavyko išpešti iš manęs prisipažinimą, nors mano planuose to nebuvo.

– Taip, Jūsų Eminencija, tai man labiausiai neduoda ramybės.

Jis vėl atsiduso ir palinko į priekį.

– Klaupkis, Frančeska. – Kadangi sutrikusi spoksojau į jį, Bordžija ranka parodė į grindis priešais savo krėslą ir pakartojo: – Klaupkis ir priimk Viešpaties gailestingumą. Jis myli mus labiau, nei tu manai.

Kaltas turbūt buvo vynas, nemiegota naktis ir sunki širdis, it akmuo tempianti mane žemyn, todėl atsiklaupiau, pakėliau aukštyn šlapią nuo ašarų veidą ir pamačiau, kaip Bordžija daro virš manęs kryžiaus ženklą, išgirdau tarsi iš tolio ataidintį jo balsą:

– Aš atleidžiu tau nuodėmes vardan Dievo Tėvo ir Sūnaus, ir Šventosios Dvasios. Amen.

Mano tikėjimą visada graužė ir tebegraužia abejonių kirminas – tai mano prakeiksmas, bet tą priešaušrio valandą man staiga atsiskleidė viena tiesa, kurios anksčiau nė neįtariau egzistuojant. Aš supratau atleidimo prasmę ir jo teikiamą paguodą – gal dėl to, kad visa širdimi to troškau, o gal įsikišus Dievui, mane globojančiam netgi per tokį nuodėmingą žmogų kaip Bordžija.

Pakilau nuo grindų jausdamasi įrankiu Bordžijos, o kartu, norėjau tuo tikėti, paties Dievo rankose.

54 Laikau vilką už ausų (lot.).

55 Teisybė vyne (lot.).

56 Ir aš tau atleidžiu nuodėmes vardan Dievo Tėvo ir Sūnaus, ir Šventosios Dvasios. Amen. (Lot.)

27 skyrius

Kai išėjusi iš kardinolo grįžau į savo kambarį, nebebuvo jokios prasmės gultis miegoti, todėl nusipraususi ir persivilkusi iškeliavau į miestą. Vitoras nesitraukė nuo Bordžijos nė per žingsnį, tad mane vėl lydėjo Jofrė. Jaunasis sargybinis, jau atbuvęs bausmę, buvo atleistas nuo prievolės iškuopti išvietę ir pristatytas saugoti mane. Kita vertus, man teko saugoti jį patį, kad ko neiškrėstų, nes, mums įėjus į getą, jo ranka be paliovos spaudė kardo rankeną ir nervingai trūkčiojo.

– Čia nėra ko bijoti, – raminau vyruką.

Geto gatvėmis judėjome vėžlio žingsniu. Prieš galutinai įsigaliojant ediktui dėl žydų ištrėmimo iš Ispanijos, čia grūdosi dar daugiau žmonių nei anksčiau. Labiau pasiturintieji, kuriems pavyko slapta išsigabenti auksą ir brangenybes, prieglobstį rado už aukštų pirklių namų sienų, bet didžiajai daugumai naujaisiais namais tapo gatvė.

– Mums čia tikrai niekas negresia, – dar kartą patikinau Jofrę, nes iš tikrųjų taip ir jaučiausi.

Getas man jau nebuvo svetimas pasaulis, be to, kiekvieną žingsnį čia sekė šimtai smalsių akių, tad mano bendrystė su Sofija bei Deividu tikrai neliko nepastebėta, todėl abejotina, ar kas, kabinėdamasis prie mūsų, norėtų užsitraukti jų rūstybę.

Suprantama, Jofrė negalėjo to žinoti. Todėl žiūrėjo į mane tokiu žvilgsniu, tarsi man būtų ne visi namie. Kai pasiekėme vaistinę ir pamatėme kaip visada gausią ligonių minią, jaunasis sargybinis išblyško kaip drobė. Kad nenualptų, palikau jį už durų, kur oras, nors ir mažai skyrėsi nuo vaistinėje tvyrančio dvoko, vis dėlto buvo šiek tiek grynesnis, o pati ieškodama Sofijos įžengiau į vidų.

Ją radau darbo kabinete ruošiančią vaistažoles. Pamačiusi mane, Sofija ištraukė iš po stalo taburetę ir mostelėjo man sėstis.

– Atrodai siaubingai, – pasilabino ji.

Dėkinga įsitaisiau ant taburetės. Išpažintis – gal ir atgaiva sielai, bet mano kūnas jautėsi it perleistas per girnas. Nors dėl teisybės reikia pasakyti, kad tikrieji kaltininkai buvo vakar kimštas riebus maistas ir tai, kad padauginau vyno.

– Neišsimiegojau, – išsisukau nuo tiesaus atsakymo.

Sofija atidėjo darbus į šalį, nepaisydama mano protestų, užplikė pankolių, kiaulpienių ir paprastojo kiečio arbatos, pastatė puodelį prieš mane, kad pritrauktų, tada atsisėdo ir įsmeigė skvarbų žvilgsnį.

– Mes laimėjome, mums virš galvos jau nekabo Damoklo kardas. Kodėl tu nesidžiaugi?

Nenorėdama išsiduoti, kad mano širdis kupina ne džiaugsmo, o nerimo, teištariau:

– Pirma reikia įsitikinti, kad čia – ne laikinas atokvėpis. Gal žinai, kur Deividas?

– Nujaučiu, kur galėtų būti. Jei nori, pasiųsiu Bendžaminą jo surasti.

– Būtų gerai. Man reikia su juo pasikalbėti.

Ji pakilo, ketindama duoti Bendžaminui nurodymus, bet prieš išeidama pro duris dar priminė:

– Nepamiršk išgerti arbatos, kol dar neataušo.

Aš paklusau, bet vos nepradėjau žiaukčioti. Vis dėlto nugalėjusi save išgėriau viską ir iš tiesų pasijutau truputį geriau. Netrukus pasirodė ir Deividas, vos metęs į mane žvilgsnį, papurtė galvą.

– Negi šitaip lėbavot?

– Kas lėbavo? – pasiteiravo Sofija, grūstuvėje grūsdama džiovintas trikertes žvagines.

Atpažinau, kad tai vienas iš augalų, mano atneštų Sofijai jai prašant. Tinkamai vartojamas, jis stabdo kraujavimą ir labai praverčia gydant žaizdas.

Deividas atsisėdo ir ištiesė ilgas kojas. Neskustas jo veidas ir paraudusios akys bylojo, kad šią naktį irgi nemiegojo. Bendžaminas, veikiausiai norėdamas nekristi į akis ir nepastebėtas likti čia, pritūpęs ant kulnų įsitaisė prie durų, bet man neapsivertė liežuvis jo išvaryti.

– Kardinolas surengė pobūvį, – paaiškino Deividas. – Matau, jis negaišta laiko ir švaisto mūsų pinigus. – Pažvelgęs į mane pasiteiravo: – Ar tiesa, kad dalyvavo didžioji dalis kardinolų kolegijos?

– Taip, buvo ir Morocis.

Deivido žvilgsnis pasidarė rūstus.

– Kodėl Bordžija jį įsileido?

– Kad galėtų patikrinti, iš kokio molio jis drėbtas. Bet nemanau, kad mums dabar verta gilintis į smulkmenas, kai yra svarbesnių reikalų. – Ir giliai įkvėpusi oro, pranešiau jiems: – Į Romą atvyksta Torkvemada.

Sofija su Deividu susižvelgė.

– Taip, – atsakė jis, – žinom.

To reikėjo ir tikėtis. Bordžija turėjo savo šnipų tinklą, o žydams informaciją apie Didžiojo Inkvizitoriaus planus veikiausiai perdavė pabėgėliai, tūkstančiais plūstantys iš Ispanijos.

– Bordžija ragina jus neprarasti kantrybės. – Iš tikrųjų jis ne ragino, o liepė, bet aš nemačiau reikalo to pabrėžti. – Ir įspėja nesiimti jokių veiksmų, nes jie tik užpiltų vandens ant Torkvemados malūno.

Deividas ilgokai tylėjo, paskui pažvelgė į mane.

– Kardinolas turi suprasti, kad Roma – tai ne Lagvardija. Mes jokiu būdu neleisime, kad pasikartotų ta pati istorija.

Nors diena buvo karšta, man net šiurpas nugarą perbėgo. Lagvardija – Ispanijos miestas, Didysis Inkvizitorius tvirtino tenai atskleidęs žydų sąmokslą: esą jie nukryžiavę krikščionių vaiką, kad vėliau, savo ritualams panaudoję jo širdį, galėtų užnuodyti vietos vandens atsargas. Neturėdamas jokių kitų įrodymų, o tik tuos, kuriuos išgavo žvėriškais kankinimais, Didysis Inkvizitorius pasmerkė devynis žydus ir conversi sudeginti ant laužo. Šį tariamą nusikaltimą jis pateikė kaip argumentą, kad Jų Katalikiškiausiąsias Didenybes Ferdinandą ir Izabelę įtikintų išleisti ediktą. Todėl iš tikrųjų visi Ispanijos žydai buvo Lagvardijos, tiksliau, Torkvemados aukos.

– Privalote pasitikėti kardinolu, – tariau aš, nors tas raginimas buvo, ko gero, skirtas labiau ne jiems, o sau pačiai. – Jis puikiai supranta padėties rimtumą ir padarys viską, kad užsitikrintų pergalę, – patikinau nutylėdama apie tai, kad mainais už politinę paramą kardinolas ketina ištekinti savo dukterį ir tokiu būdu susigiminiuoti su nesutaikomu priešu.

– Gerai, – atsiliepė Deividas. – Bordžija buvo nuo galvos iki kojų apipiltas auksu, todėl dabar tegu atidirba. – Pažvelgęs man tiesiai į akis, dar pridūrė: – Perduok jam tai, Frančeska, kad aiškiai suprastų: praliejus mūsų kraują, iki popiežiaus sosto atšuoliuoti ant balto žirgo jam nepavyks. Jei žūsime mes, toks pats likimas laukia ir jo.

– Man užtenka vieno malonumo – būti Bordžijos pasiuntine. Dar ir tavąja tikrai nebūsiu. Pats jam ir pasakyk, – atšoviau atžariai. Nežinau, kodėl taip kalbėjau. Gal dėl mano irzlumo kalta šleikšti Sofijos arbata, vis dėlto nelabai man padėjusi, o gal nemigos naktis?

– Ir kaip man tai padaryti? – pasiteiravo Deividas. – Gal įžygiuoti tiesiai į jo kabinetą kurijoje? Jei tai leidžiama tau, gal pavyks ir man? O gal jis norėtų pasikviesti mane pietų į rūmus? Arba dar geriau: pats galėčiau pakviesti jį į svečius. Štai čionai. Sofija, tu juk neprieštarautum, tiesa? Juk iš savo menkų atsargų galėtum pagaminti ką nors tokio, kas pamalonintų kardinolo gomurį, ar ne?

– Deividai… – tarstelėjo Sofija, bet aš ją pertraukiau, nes mano ir taip nedidelės kantrybės atsargos staiga visai išseko.

– Gana, jau supratome, – tariau. – O dabar paklausyk manęs. Kad ir ką tu galvoji apie Bordžiją, jis vis dėlto teisus. Torkvemada atvyksta tam, kad popiežium nebūtų išrinktas tas, kuris palankiai nusiteikęs žydų atžvilgiu. Jokia kita priežastis nebūtų privertusi jo tokiu metu išvykti iš Ispanijos. Kyla klausimas: kaip, iki konklavos likus šitiek mažai laiko, jis ketina pasiekti, kad Bordžija nelaimėtų?

– Nori pasakyti, jis ketina išprovokuoti mus griebtis ginklo ir… – prabilo Deividas.

Migloti spėjimai mano galvoje sukosi nuo pat tos akimirkos, kai sužinojau apie Didžiojo Inkvizitoriaus atvykimą, ir ilgai šaukėsi dėmesio, o dabar, pagaliau jo sulaukusios, pamažu ėmė įgauti ryškesnius kontūrus.

– Kodėl jis apskritai turėtų manyti, kad jus galima išprovokuoti griebtis ginklo? – pertraukiau jį, nejučia perėmusi Bordžijos įprotį, susidūrus su kokiu nors galvosūkiu, sprendimo ieškoti keliant klausimus. – Ar žydai kada nors buvo sukilę, kaip grasinate?

Deividas susimąstęs papurtė galvą.

– Buvo tokių kalbų…

– Tačiau prie veiksmų niekas taip ir neperėjo. Ištisus šimtmečius Europos žydai tyliai ir nuolankiai kentė visas jiems daromas skriaudas. Nori padaryti tam galą, tiesa? Parodyti visiems, kad negalima nebaudžiamai žudyti žydų, juk taip?

– Na taip, bet…

– Atrodo, aš suprantu, ką Frančeska nori pasakyti, – įsiterpė Sofija. – Bordžija, galbūt ir saujelė kitų žmonių, žino, ką mes planuojame, o Torkvemada tuo nė už ką nepatikės. Remdamasis savo patirtim su žydais, veikiau tik skaniai pasijuoks išgirdęs, kad mes galime pasipriešinti.

– Tada ko jis čionai atvyksta? – garsiai uždaviau klausimą sau ir jiems abiem. – Jeigu jis neketina gete išprovokuoti sukilimo…

– Vadinasi, ketina nuteikti krikščionis prieš žydus, – mano mintį užbaigė Deividas. – Taip, kaip Lagvardijoje, o rezultatas bus tas pats. Tačiau mes neleisime, kad tai pasikartotų.

– Ir nepasikartos, – susimąsčiusi pabrėžė Sofija. – Nes pasikartoti negali. Lagvardijoje Torkvemadai prireikė beveik dvejų metų. Didysis Inkvizitorius turėjo įdėti nemažai pastangų, kol įtikino teismą pripažinti kaltais tuos, kuriems metė baisius kaltinimus. Ir tai tik ilgai kankindamas išgavęs reikiamus prisipažinimus. O dabar tokiems dalykams nėra laiko.

– Tada ką jis čia tikisi pešti… – pasakė Deividas.

– Ko jam anuomet trūko Lagvardijoje? – įsiterpiau aš ir vienu atsikvėpimu išpyškinau: – Aukos kūno.

Nors Torkvemada tvirtino, esą nukryžiuotas krikščionių berniukas, jokių įrodymų nebuvo ir netgi gandų, kad mieste būtų dingęs koks nors vaikas.

Mano žvilgsnis nukrypo į atidžiai mūsų besiklausantį Bendžaminą. Jis, kaip daugelis pamestinukų, našlaičių berniukų ir mergaičių, buvo gatvės vaikas, bet, ironiška, dabar galėjo jaustis visiškai saugus, nes ant jo kūno buvo Abraomo sandoros su Dievu ženklas57. Dėl to Bendžamino niekaip nebūtum galėjęs palaikyti krikščionio vaiku. O Torkvemadai reikėjo krikščionio.

– Dieve mano… – sušnabždėjo Sofija, delnu užsidengdama burną.

Išbalo netgi Deividas. Mintis, kad kunigas, įgyvendindamas savo kėslus, galėtų inscenizuoti vaiko aukojimo ritualą, sunkiai tilpo jam galvoje.

Tačiau man dabar tai buvo aiškiau nei aišku.

– Atvykęs į Romą Torkvemada pats vienas, ir dar per porą dienų, nesugebėtų įvykdyti tokio nusikaltimo, – tariau, mintimis užbėgdama į priekį. – Todėl turi turėti bendrininką, kuris viską būtų paruošęs iš anksto.

– Morocis, – vienu balsu ištarė Deividas ir Sofija.

Aš pritariamai linktelėjau.

– Veikiausiai. Argi Inkvizitorius, daug darbo turintis Ispanijoje, šiaip sau leistųsi į tokią kelionę? Morocis tikriausiai palaiko su juo ryšį.

– Jeigu ediktas jau būtų buvęs pasirašytas, reikštų, kad Torkvemada atvyksta čionai atšvęsti, – garsiai svarstė Deividas. – Turint omeny Ispanijos ediktą, tai būtų didelis tų, kurie siekia mus sunaikinti, laimėjimas. Bet ediktas kol kas dar nepasirašytas, dar…

– Laukia naujojo popiežiaus plunksnos brūkštelėjimo, – užbaigiau jo mintį. – O kad Morocis garantuotai pašalintų į popiežius taikantį Bordžiją, jis, suprantama, ketina pasiremti Italijos kaimynės, garsiausio žydų priešo, autoritetu.

Aš atsistojau – dabar man buvo aišku, kas visai netrukus turi įvykti.

– Reikia pranešti Rokui. Jis palaiko ryšius su broliu Gijomu. Torkvemada apsistos dominikonų kapituloje. Mums reikia kaip nors pamėginti smulkiau išsiaiškinti jo ir Morocio planus ir sugalvoti, kaip užkirsti tam kelią.

Deividas taip pat pašoko ant kojų. Jis, jau beveik atsigavęs po patirto sukrėtimo, irgi rikiavo savo veiksmų planą.

– Mes turime ir savų šaltinių, – pasakė man. Ko gero, galvoje turėjo po Romą išsibarsčiusius conversi; priversti juos bendradarbiauti buvo galima pagrasinus paviešinti jų paslaptį. – Išsiaiškinsiu viską, kas tik bus įmanoma.

Šalia, rimtai žvelgdamas į mane, stovėjo Bendžaminas.

– Aš taip pat, – prabilo jis ir, galva mostelėjęs geto vartų pusėn, pridūrė: – Mieste niekas nežino, kad aš žydas. Campo turgaus apylinkėse ir visur kitur gatvės vaikai priima mane kaip savą. Jei kuris iš jų dings, sužinosiu tą pačią akimirką.

– Reikia neužmiršti Morocio Inocentui parūpintų berniukų, kuriems nuleisdavo kraują, – pabrėžiau. – Jis gali… – Bet nutilau nebaigusi sakinio.

– Ar Vitoras galėtų įtaisyti kokį nors savą žmogų į cantoretti mokyklą, kad galėtume sekti, kas ten vyksta? – pasiteiravo Deividas.

– Jei negalės jis, tuo pasirūpinti teks pačiam Bordžijai.

Tolumoje, už geto ribų, pasigirdo Trečios liturginės valandos mišioms kviečiančių varpų skambesys. Jau buvo įdienoję. Po keturių dienų prasidės konklava ir kardinolai bus uždaryti Siksto koplyčioje. Iki tada Morociui reikia spėti krikščionis Romos gyventojus supjudyti su žydais.

– Turime labai mažai laiko, – pasakiau, išėjau iš vaistinės ir, lydima įkandin lekiančio išsigandusio Jofrės, tekina nuskubėjau į rūmus.

57 Buvo apipjaustytas.

28 skyrius

Iki vakaro jau buvome išsiaiškinę daug ką, bet toli gražu ne viską.

Per tėvą Gijomą sužinojome, kad Torkvemada jau Romoje. Didysis Inkvizitorius inkognito atvyko šiandien ir apsistojo, kaip ironiška, dominikonų kapituloje šalia Santa Maria Sopra Minerva, kur, Roko padedami, mudu su Deividu radome prieglobstį pabėgę iš tvirtovės.

Apie Torkvemados buvimo vietą man pranešė pats Rokas, susiradęs mane kieme prie kareivinių, kur kalbėjausi su Vitoru. Kad mums netrukdytų šurmuliuojantys ginkluoti sargybiniai ir su įvairiausiais pavedimais pirmyn atgal vaikomi tarnai, pasitraukėme atokiau nuo jų, į lodžijos pavėsį.

Paskutinįsyk Roką mačiau, kai buvome susitikę Bordžijos rūmuose, taigi dabar mintimis nuklydau į prisiminimus, galvojau apie tą mudviejų bučinį, todėl pirmuosius jo žodžius praleidau pro ausis.

– …slapta įsmuko į Romą su kokiu tuzinu palydovų, visi persirengę paprastais vienuoliais, o atvyko neva laukti konklavos sprendimo. Torkvemada apsistojo kapituloje ir, bijodamas, kad gatvėje nebūtų atpažintas, nekelia laukan kojos, bet pats sulaukė keleto svečių.

– Ar tarp jų buvo Morocis? – iš saldžių prisiminimų staiga sugrąžinta į šiurkščią realybę pasiteiravau aš.

– Ne, bet Gijomas tarp jų atpažino ir du dela Roverės šeimynykščius.

Man net paširdžius nudiegė. Jei didžiausias Bordžijos varžovas ir Torkvemada suvienys jėgas, kardinolas atsidurs dar didesniame pavojuje, nei galėjau numanyti.

– Privalau pranešti Jo Eminencijai, – tariau. Tačiau eiti neskubėjau – įdėmiai, tarsi matyčiau pirmą kartą, žvelgiau į vyrą, galva rizikuojantį dėl žmonių, kuriais rūpintis tikrai neprivalėtų, rizikuojantį dėl moters, kuri jį atstūmė. – Tu ir taip jau padarei daugiau nei galėjai, – pasakiau. – O dabar judviem su Nandu būtų protingiausia kurį laiką pagyventi kaime.

Mintyse padėkojau Dievui, kad Rokui užteko įžvalgumo išsiųsti sūnų tenai, kur negrės joks pavojus.

Stiklius nusišypsojo ir delnu švelniai palietė man skruostą, o aš taip susirūpinusi žiūrėjau į jį, kad neatėjo į galvą atsitraukti. Rokas buvo gražus vyras, ne toks dailus kaip jauną romėnų dievą primenantis Čezarė arba angelo išvaizda prisidengęs Morocis, bet nepajudinamai tvirtas, spinduliuojantis ramybe, ja dvelkė kiekvienas, net menkiausias, jo judesys. Roko stiklo dirbiniai, kuriami pasitelkus ugnį ir orą, buvo itin trapūs, bet aš supratau, kad šis vyras – ąžuolas, jis nė nekrustelėjęs gali atlaikyti net didžiausias audras.

– Frančeska, mano sūnus – dar vaikas. Aš – vyras, todėl būsiu čia tiek, kiek reikės.

Bijodama, kad neapsikvailinčiau prabilusi drebančiu balsu, aš tik paspaudžiau jam ranką ir dėkodama be žodžių linktelėjau. Tylėdami pastovėjome dar kelias akimirkas, o tada išsiskyrėme, nes negailestingai šaukė neatidėliotini reikalai. Akimis palydėjau per kiemą einantį Roką, o kai jis galiausiai dingo už vartų, patraukiau pas Bordžiją pranešti jam to, ką sužinojau.

– Prakeiktas Džulijanas, – tarė kardinolas, kai informavau jį apie Torkvemados svečius. – Taip žemai puolė!

Taip kalbėjo žmogus, pats lengva ranka įsakęs nužudyti popiežių.

Buvau priversta kardinolui atskleisti ir savo samprotavimus apie Torkvemados ir Morocio kėslus, tebūnie ir neparemtus jokiais faktais. Bordžija tylėdamas išklausė mane ir tik porą kartų kažką sumurmėjo sau po nosimi, o kai nutilau, išgirdau jo verdiktą:

– Tėvas tavimi didžiuotųsi.

Nejučia net krūptelėjau.

– Kodėl? Jis tikrai nenorėjo, kad mano gyvenimas būtų toks kaip dabar.

Priešingai – tėvas troško, kad ištekėčiau už mylimo žmogaus ir padovanočiau jam vaikaičių, kuriuos jis galėtų lepinti. Tai, kad jis mirė Romos gatvėje nuo užpuolikų peilių dūrių, nesulaukęs išsipildant troškimų, buvo tik dar vienas žiaurus likimo pokštas.

– Jis, priešingai nei dauguma žmonių, matė pasaulį nepagražintą, tokį, koks yra iš tikrųjų, – paaiškino Bordžija. – Galimas dalykas, todėl, kad neturėjo beveik jokių iliuzijų.

Išskyrus tuščią viltį, kad jam kaip nors pavyks atgrasyti vienintelę savo dukrą nesekti tėvo pėdomis.

– Ką darysime? – pasiteiravau kardinolo.

Būčiau labai norėjusi paklausti to tėvo ir gauti jo patarimą, bet jo šalia manęs, deja, jau niekada nebus.

Bordžija tik gūžtelėjo pečiais.

– O ką mes galime padaryti? Manau, dėl Morocio ir Torkvemados planų tu teisi, jo buvimo Romoje tokiu metu niekaip kitaip nepaaiškinsi. O ar mums pavyks jiems užkirsti kelią, pagyvensim ir pamatysim.

– Jeigu mes ne…

– Tada turėsime šventąjį Romos vaikelį, – atsakė jis, galvoje turėdamas tą nežinomą Lagvardijos berniuką, tariamai nužudytą žydų, kuriam jau buvo statoma šventykla, žadanti pritraukti minias tikinčiųjų.

– Sergėk Dieve, – paprašiau iš visos širdies.

Jei toks dalykas nutiktų Romoje, Bordžijos viltys tapti popiežiumi žlugtų, o kartu prapultis lauktų ir žydų. Dela Roverė jau skleidžia gandus, esą kardinolas yra marano, bet vis dėlto viešoji nuomonė buvo Bordžijos pusėje: jis buvo vertinamas kaip praktiškas – toks, kuris sprendžia problemas, o ne jas sukelia, visada pasiruošęs kitiems atverti savo piniginę žmogus. Ir tik toks įvykis, koks atsitiko Lagvardijoje, galėtų prieš jį nuteikti žmones ne tik Romoje, bet ir visame krikščioniškajame pasaulyje.

– Bent jau kol kas negirdėti, kad būtų dingęs koks nors gatvės vaikas, – pasakiau.

Taip mums raportavo Bendžaminas, grįžęs iš išvykos už geto sienų. Apsimetęs krikščionimi jis nuo Campo turgaus per Tibrą nukulniavo beveik iki pat Vatikano vartų, visą kelią ištempęs ausis klausydamasis, atidžiai dairydamasis, pakeliui šen bei ten pašnibždomis kam reikia užduodamas mums rūpimą klausimą. Romoje buvo pilna benamių vaikų. Tiems, kas buvo jiems aklas, tie vaikai neegzistavo, bet patys jie laikė save savotiška gentimi, vienas kitą gerai pažinojo, todėl bet kuriam dingus tai būtų tučtuojau pastebėta.

O dėl cantoretti mokyklos, tai Vitoras patvirtino, kad iš jos nedingo joks berniukas, išskyrus tuos, kuriuos Morocis parūpino velioniui Inocentui kaip kraujo tiekėjus. Dėl pastarųjų likimo turėjau tam tikrų būgštavimų, bet buvau tikra, jog nė vienas iš jų netaps Torkvemados auka. Jų būklė, visų pirma akivaizdūs įrodymai, kad jiems daugybę kartų buvo nuleidžiama kraujo, kitokiomis aplinkybėmis gal ir būtų paskatinusi apkaltinti žydus, tačiau čia buvo Roma – nuolat gandų jūroje plūduriuojanti, visko prisižiūrėjusi ir prisiklausiusi. Gandai apie velionio popiežiaus žūtbūtinį troškimą atitolinti mirtį sklandė mieste jau kelis mėnesius, todėl dabar, staiga atsiradus berniuko lavonui su daugkartinio kraujo nuleidimo ženklais, tai būtų ne žydų, o Bažnyčios nuodėmių įrodymas. Ne, vaikas turėjo būti pagrobtas iš kur nors kitur.

Iš tenai, kur dabar buvo Morocis, o jis prasmego tarsi skradžiai žemę.

– Nuo to laiko, kai išėjo iš pobūvio, jo niekas daugiau nematė, – pranešiau Bordžijai, dar kartą susitikusi su juo į pavakarę. – Nei tvirtovėje, nei Vatikane jo nėra ir, atrodo, niekas nežino, kur jis dingo.

– Negerai, – pasakė kardinolas. – Privalome jį rasti.

Pritariau jam, bet pagalbos kreiptis tegalėjau į dangaus angelus, nė nenutuokiau, kaip išsiaiškinti to pamišėlio kunigo buvimo vietą, jis galėjo būti bet kur.

– Galime kam nors pavesti sekti Torkvemadą, – pasiūliau. – Gal Morocis panorės su juo susitikti?

Bordžija linktelėjo.

– Vitoras jau tuo pasirūpino, tačiau ko jiems dabar susitikti? Kai tik bus rastas vaiko lavonas, apie tai nedelsiant bus pranešta Torkvemadai, o tada jis pasirodys viešumoje, veikiausiai tvirtins stebuklingu būdu buvęs perkeltas čionai paties Dievo rankos ir kurstys liaudį pulti žydus.

Kardinolas sunkiai atsiduso. Akimirką atrodė senas ir pavargęs, tarsi jo pečius staiga būtų prislėgusi begalinė žmonijos ir savų nuodėmių našta.

– Prie kiekvieno krikščionio berniuko Romoje ir jos apylinkėse po sargybinį nepastatysi, – tarė jis. – Neįsivaizduoju, ko griebtis.

Ateity man prireiks ne vienų metų suprasti, kad tam tikrose situacijose viską aiškiai matyti man leidžia sieloje glūdinti tamsa, o Bordžija, aišku, perprato mane daug anksčiau.

Ir todėl jis, atrodo, nė trupučio nenustebo, kai pasakiau:

– Blogiausiu atveju mums nė nereikia rasti to berniuko, pakaktų pirmiems aptikti jo lavoną.

Kardinolas įsmeigė į mane akis.

– Nejaugi nenorėtum surasti to vaiko ir užkirsti kelio žudynėms?

– Žinoma, norėčiau. Aš ne pabaisa, kaip Morocis. Bet jei nepavyktų…

– Jei nepavyktų… – nutęsdamas pakartojo Bordžija ir nutilo, kurį laiką sėdėjo paskendęs mintyse. – Jei tu būtum Morocis, kokią vietą tokiam spektakliui pasirinktum?

– Ką turite galvoje?

Jeigu aš būčiau Morocis? Nejau jis lygina mane su juo? Gal mus abu laiko būtybėmis, galinčiomis žudyti be jokios sąžinės graužaties?

– Svarbiausia tai, kur bus rastas lavonas, – paaiškino Bordžija. – Tai turėtų įvykti tokioje vietoje, kad visų akys, ieškodamos galimų kaltininkų, iš karto nukryptų į žydus. Klausimas vienas: kur tai galėtų būti?

Nors ir nenoromis, supratau, kur link jis kreipia: jei mums pavyktų atspėti planuojamo nusikaltimo vietą, gal, nusišypsojus didelei sėkmei, ir pavyktų užkirsti blogiui kelią.

– Nežinau, – tarstelėjau aš. – Galbūt prie geto?

Bordžija papurtė galvą.

– Pernelyg badytų akis. Romiečiai, priešingai nei Lagvardijos kvailių banda, ne pirštu penimi. Jie tuoj suabejotų, ar žydai patys, savo noru, kiša galvą į kilpą. Ne, tai turėtų būti kur nors kitur.

– O kur tariamai buvo nužudytas berniukas iš Lagvardijos? – pasiteiravau.

– Ant kažin kokio kalno šlaito. Šituo atveju mums tai nepadės.

Gal ir taip, nebent… Roma juk stovi ant septynių kalvų, ir mieste bei jo apylinkėse galima rasti ne vieną statų šlaitą. Tačiau jų, deja, pernelyg daug, kad būtų galima numanyti, kurį konkrečiai Morocis galėtų pasirinkti savo žvėriškam planui įgyvendinti.

Kad ir kiek dėjau pastangų, o ir padėtis buvo rimta, galiausiai vis dėlto nesusilaikiau nenusižiovavusi. Bordžija priekaištingai pažvelgė į mane ir paklausė:

– Pastaruoju metu turbūt vis neišsimiegi?

– Išsimiegu, nieko tokio.

– Ne „nieko tokio“, o eik ir prigulk. Jei ką, iškart duosiu tau žinią.

Nelabai norėjau būti varu nuvaroma į savo kambarį, žinojau, tik tuščiai prasivartysiu lovoje, bet nedrįsau prieštarauti. Tačiau kardinolas, priminęs, kad jei akys lipte limpa, iš manęs nebus jokios naudos, išsiuntė pro duris.

Savo kambaryje nusiaviau batus, bet drabužių vis dėlto nenusivilkau, atsiguliau ne po antklode, o ant jos, ir kurį laiką gulėjau spoksodama į lubas, mintyse perkratydama pastarųjų kelių dienų įvykius. Vargu ar tai buvo pats geriausias būdas užmigti, bet netrukus jau snūduriavau, nors sąmonė tebebūdravo, klajodama tarp tikrovės ir sapno.

Tačiau nugrimzti į gilų miegą man niekaip nepavyko. Morfėjus – kaprizingas dievas, pas vienus ateina lengvai ir greitai, o pas kitus – tik per didžiausius vargus. Norint jį prisivilioti, geriausia apsimesti, kad jo nelauki, ir nukreipti mintis kur nors kitur. Man tokiu atveju labiausiai padeda pasivaikščiojimas po Romą.

Tėvas mėgo pasivaikščiojimus, į tas nedideles keliones po miestą, kupinas įvairių atradimų, dažnai pasiimdavo ir mane. Romą aš pirmiausia pamačiau jo akimis, vėliau išmokau matyti ir savosiomis; ir nebus vien tuščias gyrimasis, jei pasakysiu, kad, nuvesta į bet kurį Romos kvartalą, vien iš garsų ir kvapų galiu pasakyti, kur esu. Praėjus keleriems metams po čia aprašomų įvykių, tai man išgelbės gyvybę. Bet aš nukrypau.

Viliodama miegą leidausi į įsivaizduojamą pasivaikščiojimą: nuo Bordžijos rūmų pro senovinę Servijaus sieną patraukiau į rytus, Romos senamiesčio link. Tolumoje buvo matyti Kvirinalio kalva, kur kadaise buvo pagrobtos sabinų genties moterys. Mano mamos kraičio skrynią, išsaugotą tėvo ir tebestovinčią mano kambaryje, puošia jų pagrobimą vaizduojančios scenos. Toks nuotakų grobimas nestebina – istorijos autoritetas Titas Livijus mums praneša, kad sabinų genties moterims mainais už tai, jog sutiko tapti romėnų žmonomis, buvo suteikta teisių, kurių galėtų pavydėti net šiuolaikinės moterys.

Jei tik būčiau galėjusi, būčiau paklaususi savo mamos, ko ji tikėjosi iš santuokos su mano tėvu ir ar jiedviem būnant kartu jos viltys išsipildė. Tačiau motina man tėra nebylus beveidis šešėlis, retkarčiais pasirodantis sapnuose, bet tuoj pradingstantis, vos tik atkišu rankas.

Su tėvu buvo kitaip. Sapne, į kurį netrukus nugrimzdau, jis žingsniavo greta manęs. Jaučiau jo tylų buvimą šalia, bet nedrįsau pažvelgti ton pusėn baimindamasi, kad tik jis neišnyktų. Po tėvo mirties visada sapnuodavau jį nužudytą – sumuštą, kruviną jo lavoną, kurį apraudojau, o dabar staiga pajutau, tarsi jis iš tikrųjų būtų šalia, ir tai buvo palaima, kurios nieku gyvu nenorėjau netekti.

Mudu tylėdami praėjome pro Viminalį, mažiausią ir neįdomiausią iš visų Romos kalvų, tada pasiekėme Eskvilino kalvą, kurios statūs šlaitai buvo iškilę virš Koliziejaus griuvėsių. Ant jos puikavosi Šventosios Marijos Madžorės bazilika. Mudu su tėvu dažnai ateidavome čionai pasigrožėti interjeru ir uždegti žvakės priešais Švenčiausiosios Mergelės Marijos paveikslą, kaip teigiama, nutapytą paties šventojo Luko. Aš įsistebeilijau į paveikslą, ir staiga virpčiojanti žvakės liepsnelė pradėjo didėti, didėjo tol, kol galiausiai virto virš Kapitolijaus tekančia saule.

„Pati aukščiausia iš visų Romos kalvų, jos pasididžiavimas“, – pasakė tėvas, blyškia, beveik perregima ranka apvesdamas plačią panoramą, atsivėrusią man prieš akis.

Kiek tolėliau ant kalvos, kur, anot legendos, viena iš senovės sibilių išpranašavo Kristaus atėjimą, pačioje jos viršūnėje, stovėjo Santa Maria in Aracoeli bažnyčia. Sustojau stačių ir plačių į ją vedančių laiptų papėdėje. Sakoma, iš čia dangus pasiekiamas ranka, be to, šioje vietoje vykdomos mirties bausmės nusikaltėliams, kurie niekada nepateks į dangų.

Tėvas, o galbūt jo dvasia, primygtinai neragino manęs lipti tais laiptais, o aš pati nenorėjau, taigi tęsėme kelionę. Aplenkę Celijaus kalvą ir antikinius griuvėsius, patraukėme į pietus, link Palatino kalvos, ant kurios buvo rasti kūdikiai dvyniai Romulas ir Remas, o vėliau įkurta Roma. Tačiau staiga, kaip visada būna sapne, atsidūrėme visiškai kitur – ant Aventino kalvos. Sakoma, Remas, prieš pat nužudomas savo brolio, keistame paukščių elgesyje išskaitė bloga lemiančius ženklus.

„Roma pastatyta ant kraujo, – išgirdau sakant tėvą. – Kaip tik čia, šioje vietoje, jis pralietas pirmą kartą, bet šitos dėmės miestas nenusiplaus per amžius.“

Pažvelgiau į vakarus ir išvydau raudonai nudažytą upę – taip buvo dėl nyrančios už horizonto saulės, bet aš, regis, sušukau (nežinau, sapne ar iš tikrųjų) ir pamėginau kuo greičiau pabusti iš sapno, bet kažkas sunkus užgulė mane ir laikė, neleisdamas ištrūkti.

„Nebijok, Frančeska“, – ištarė mano tėvas, ir aš staiga grįžtelėjusi pamačiau jį stovintį priešais mane jau ne kaip dvasią, o kaip gyvą žmogų.

Jis atrodė tarytum tikrovėje, kūnas ir kraujas, kaip visada mūvėjo įprastomis kelnėmis ir vilkėjo tunika, visai toks pats, kaip tą paskutinį savo gyvenimo rytą, kai niekas nebylojo, kad išėjęs pro duris niekada nebegrįš.

„Atleisk man“, – sušnibždėjau, bet nežinau, ar jis išgirdo.

Pasaulis, kuriame jis ir toliau buvo gyvas ir sveikas, pamažu išnyko, o aš pasijutau vėl esanti savo pasaulyje, toliau žengianti keliu, nuo kurio jis, esu tikra, norėjo mane nukreipti, nes žinojo, kad jis veda tik į tamsą.

Vienu metu naktį, matyt, per miegus (nes neatsimenu), nusimečiau drabužius. Miegojau tai prabusdama, tai vėl nugrimzdama į kažin kokį košmarišką, karščiuojančio žmogaus vaizduotei būdingą sapną: regėjau berniukus iš cantoretti mokyklos, atkišusius randuotas rankas, tarsi rodytų man savo stigmas, tada jų atvaizdai susiliejo į viena, ir aš pamačiau, kad tai Nandas, rankose laikantis stiklinį kryžių. Berniukas atkišo jį man, bet kryžius staiga sudužo, ir kruvinos šukės sulindo jam į delnus.

Nors šiltas rytas pranašavo karštą dieną, pabudau drebėdama nuo šalčio, o pažadino garsus beldimas kumščiais į duris ir nerimastingas Vitoro balsas, šaukiantis mano vardą.

29 skyrius

Kambaryje trenkė vėmalais ir baime. Langų, išeinančių į upę, langinės buvo atidarytos, bet švelnus vėjelis, judinantis baltas užuolaidas, nepajėgė išsklaidyti troškios smarvės. Išbalusios jaunos kambarinės, mojuojančios smilkytuvu su rūkstančiu sandalmedžiu, pastangos taip pat davė ne ką daugiau naudos.

Kambarys buvo pilnas prisigrūdęs žmonių, dauguma kurių, kaip visada tokiais atvejais, tik stovėjo ir žiopsojo.

Lukrecija pasilenkusi prie lovos bandė nustumti į sujauktus patalus įsiraususius inkščiančius Maltos šuniukus, bet staiga loštelėjo atgal – atsisėdusi lovoje La Bella vėl pradėjo žiaukčioti, palinkusi virš dubens, kurį laikė iš siaubo suakmenėjusi kita kambarinė, paskui dejuodama krito ant prakaitu permirkusių pagalvių.

Prie lovos vis dar stoviniavo pribuvėjos (nors joms jau nebuvo ko veikti) ir juodomis mantijomis vilkintys gydytojai. Kaip ir visi šios brolijos atstovai, jie it velnias kryžiaus vengė tokių atvejų ir vogčiomis vis dėbtelėdavo į duris, taikydamiesi kuo greičiau iš čia dingti.

O aš išplėtusi akis spoksojau į akivaizdų, tragišką savo neapsižiūrėjimo įrodymą ir karštligiškai sukau galvą, kaip išgelbėti jai gyvybę.

La Bellos veidas buvo išbalęs, akys įkritusios, kvėpavimas negilus, pulsas silpnas. Sąmonę ji dar turėjo, bet (turbūt reikėtų sakyti – laimei) nelabai suprato, kas čia vyksta. Sakytum, tokie simptomai būdingi daugeliui negalavimų, jei ne išdavikiškos ant kojų, rankų ir liemens atsivėrusios kruvinos opos.

Savaime jos tikrai negalėjo atsirasti, ir man įtarimą iškart sukėlė vimdomoji druska, dar vadinama stibiu. Arba tai stibis, arba arsenikas, mat jais apsinuodijus simptomai panašūs. Tačiau turėjo būti dar kažkas, nes nei vienas, nei kitas vis dėlto negalėjo būti tokio ūmaus persileidimo, nusinešusio La Bellos kūdikio gyvybę, priežastimi. Pirmoji mintis buvo – paprastoji bitkrėslė: ji gali sukelti persileidimą, jeigu vartojama paruošta tam tikru būdu.

Vos atvykusi, iškart sugirdžiau La Bellai ipekakuanos šaknų sulčių. Laimė, Vitorui pranešus, kas atsitiko Bordžijos meilužei, skubėdama vis dėlto susiprotėjau prigriebti vieną buteliuką. Mintis jau ir taip vemiančiam žmogui duoti vimdomųjų gali pasirodyti keista, bet žinojau, kad tokiu atveju reikia praplauti skrandį, ir kuo greičiau. La Bella ėmė dar stipriau vemti, aš tikėjausi, kad tai jai padės.

Gydytojai, stebėdami mano veiksmus, tik caksėjo liežuviais ir purtė galvas, bet nieko nesakė. Jie visi čia sulėkė tik todėl, kad nedrįso nepaklusti juos iškvietusiai madonai Adrianai. Toji stovėjo kiek atokiau, šone, sunertas rankas paslėpusi suknelės rankovėse, tarsi bijotų kuo nors užsikrėsti. Gydytojai visada būdavo nieko prieš dalyvauti (ir pateikdavo sąskaitą už gydymą), bet nė vienas neketino patarinėti ar ko nors griebtis, kad vėliau netektų prisiimti atsakomybės dėl, jų galva, neišvengiamos La Bellos mirties.

O aš, priešingai, esant tokiai nelaimei neturėjau ko prarasti.

– Reikia ją pasodinti ir atremti į pagalves, – pasakiau Lukrecijai, kuri šitame kambaryje, regis, buvo vienintelė mano, galimas daiktas, ir La Bellos, sąjungininkė. – Jei gulės per daug atsilošusi, jai bus sunkiau kvėpuoti.

Tačiau tai buvo ne pats didžiausias mano galvos skausmas. Ar ji jau išvėmė visus nuodus? Duoti dar ipekakuanos šaknų sulčių ar neduoti, o pamėginti sugirdyti jai skysčių, nes jų netekusi La Bella gali mirti? Ar pribuvėjoms tikrai pavyko sustabdyti kraujavimą, o gal ji nukraujavusi mirs anksčiau negu nuo nuodų?

Iš tiesų mano žinios, kaip kovoti su nuodais, buvo apgailėtinai menkos. Aš galėjau (arba bent iš tuštybės maniau galinti) užbėgti nuodijimui už akių ir pati apnuodyti, bet šiaip jau ne ką geriau už gydytojus mokėjau gelbėti auką, nukentėjusią nuo nuodytojo rankos.

Dėl tokio mano nemokšiškumo La Bellos ir kardinolo kūdikis jau sumokėjo gyvybe. Liko vienas klausimas: ar ši iš skausmo besiraitanti aštuoniolikmetė moteris išgyvens?

Paprastoji bitkrėslė, jau padariusi savo darbą, iš jos kūno pasišalins, ir jei La Bella išgyvens, ji bent jau išsigydys nuo šio preparato sukeltų padarinių. O štai vimdomoji druska, o gal arsenikas arba ir tai, ir tai – jau visai kas kita. Viskas priklausė nuo to, kiek užnuodyto maisto arba gėrimo pateko į skrandį, bet aiškintis dabar nebuvo kada.

– Jai reikia kuo daugiau gerti, – tariau nusprendusi, kad ilgiau atidėlioti negalima.

Jei pasiseks, skystis praplaus kūną ir pasišalins iš jo kartu su likusiais nuodais, nespėjusiais pridaryti dar daugiau žalos.

Padedama Lukrecijos pridėjau taurę La Bellai prie lūpų ir sugirdžiau šlakelį ramunėlių ir pipirmėčių arbatos. Nors didžioji dalis skystimo nuvarvėjo pro šoną, jai vis dėlto pavyko nuryti mažą gurkšnelį, ir tai leido tikėtis, kad vilties dar yra. Kai ji vėl pradėjo žiaukčioti, man iš siaubo vos nesustojo širdis, bet, nepaisant kelių mėšlungiškų traukulių, ji nieko neišvėmė – skrandis buvo tuščias.

Likusią dienos dalį mudvi su Lukrecija petys į petį grūmėmės dėl La Bellos gyvybės: pakaitomis raginome, verste vertėme ją gerti skysčių, tvarkėme neišvengiamus to padarinius, užklodavome, kai La Bellą imdavo krėsti šaltis, o kai išmušdavo karštis, gaivindavome uždėjusios vėsiu vandeniu suvilgytus rankšluosčius. Be mūsų, prie nelaimėlės niekas nenorėjo liestis – iš baimės, kad pačiam netektų atgulti į mirties patalą. Kambarinės vis nešė naujas paklodes, gydytojai kantriai laukė, kada visos mano pastangos nueis perniek, o madona Adriana sustingusi stovėjo toje pat vietoje ir netardama žodžio stebėjo tai, kas vyksta.

Kaip pro miglą girdėjau čia pat kalbamų maldų garsus, akies krašteliu pastebėjau sargybą prie durų einantį Vitorą, bet visą tą laiką nei dairiausi, nei klausiausi, nes atkakliai koviausi už Džulijos gyvybę. Praslinkus ilgoms valandoms, Džulija man jau atrodė ne kaip didinga, tarsi iš legendų ir baladžių nužengusi La Bella, o tiesiog jauna moteris, ne dėl savo kaltės atsidūrusi mirtiname pavojuje ir dabar iš visų jėgų mėginanti kabintis į gyvenimą. Moteris, kurios gyvybė buvo atiduota man į rankas.

Leidžiantis sutemoms tapo aišku, kad kovą mes laimėjome, bent jau kol kas. Džulija kietai įmigo, jos alsavimas pasidarė lygus, pulsas normalesnis, veidas beveik atgavo įprastą spalvą. Mintyse dėkojau Dievui už tai, kad jos organizmas jaunas ir stiprus, veikiausiai tai ir padėjo jai išsprūsti iš mirties nagų, nors ir aš nemažai pasistengiau. O Lukrecija, priešingai, buvo išbalusi ir visai nusivariusi nuo kojų, išjuodusiais paakiais, iš jaudulio nukramtytomis lūpomis. Aš pati turbūt atrodžiau dar prasčiau, nes jaučiausi kaip sutraiškyta, iš įtampos ir nuovargio maudė visą kūną.

Tačiau apie save galvoti neturėjau kada. Norėdama suprasti, ar neapsirikau, ar blogiausia jau tikrai praeityje, dar kartą, dėl viso pikto, pažvelgiau į Džuliją, paskui atsigręžiau į madoną Adrianą.

Ji vis dar buvo čia, tik dabar jau ne stovėjo, o patogiau įsitaisiusi sėdėjo krėsle, stebėdama viską iš saugaus atstumo.

Negaišdama laiko mandagybėms, iškart perėjau į puolimą:

– Ką jūs apie tai žinote? Kaip tai atsitiko?

Nesupraskite manęs neteisingai – tai jokiu būdu nebuvo mėginimas nusimesti nuo pečių atsakomybę. Nors buvau dar gana jauna, žinojau: jei iš ko nors nori išpešti kokį nors atsakymą, geriausia tą žmogų užklupti netikėtai, visiškai tam nepasirengusį. Madona Adriana iš manęs galėjo tikėtis daug ko – galimas dalykas, ašaringos atgailos arba maldavimo apginti nuo kardinolo rūstybės, bet tiktai ne šito.

– Ką nori tuo pasakyti? – pasipiktinusi atrėžė ji.

– Aš patikrinau maistą, patikrinau kiekvieną, net menkiausią kąsnį, atkeliavusį į rūmus, audinio skiautę ir gėrimo šlakelį ir užantspaudavau laikydamasi mano tėvo įvestos tvarkos. – Pamaniau, tikrai nepakenks jai priminti, kad mūsų šeima Bordžijai tarnauja jau ne vienus metus. – Kai kas čionai pateko be mano žinios, – kalbėjau toliau, užbėgdama madonai Adrianai už akių, pati pripažindama akivaizdų faktą. – Privalau išsiaiškinti, kas tai ir kaip čionai pateko. Jūs esate šitų rūmų domina58, todėl privalote man padėti. – Tyčia priminiau jai, kad yra rūmų šeimininkė, mat tas titulas pabrėžė ne tik jos teises, bet ir pareigas.

Madonos Adrianos akyse šmėkštelėjo kažin koks šešėlis, jos vokai virptelėjo.

Aš suklusau svarstydama, ką tai galėtų reikšti, įsispitrėjau į ją. Ir kuo ilgiau žiūrėjau, tuo labiau tikėjau, kad šitoje istorijoje ji vaidina nežinia kokį vaidmenį. Na, galbūt ne pati kaip nors prie to prisidėjo, bet žino ar bent jau turi rimtų įtarimų, kaip visa tai galėjo atsitikti.

– Nagi, papasakokite man, – paraginau.

Staiga pajutau ją apėmus nerimą, gal net baimę. Vis dėlto prieš mane sėdėjo madona Adriana, o šitokie žmonės nesileidžia šokdinami tokių kaip aš.

– Kaip tu drįsti… – pasakė ji, bet aš nesiruošiau klausytis jos priekaištų.

Jau ir taip prarasta daug brangaus laiko, tebūnie ir ne veltui, o gelbėjant Džulijos gyvybę. O Morocis tuo metu medžioja berniuką, kurį ketinama nukryžiuoti, gal netgi jau laiko jį savo naguose. Taigi turėjau veikti, ir skubiai.

– Drįsiu tiek, kiek reikės, – nutraukiau madoną Adrianą ir, įžūliai įsmeigusi į ją akis, pridūriau: – Aiškinsiuosi tol, kol bus būtina, ir su tuo, su kuo reikės.

Madona Adriana paraudo, bet jos garbei reikia pripažinti, kad savo įtūžį tramdyti ji mokėjo. O tai, kad nusileido man, bylojo, jog turėjo būti kažko labai išsigandusi.

Madona Adriana tylėjo, tik žandikauliai krutėjo, tarsi žodžiai patys būtų mėginę prasiveržti pro lūpas. Tada iniciatyvos ėmėsi Lukrecija, kuri tebebudėjo prie La Bellos lovos ir sykiu atidžiai sekė vykstančią sceną.

– Tos figos… – tyliai ištarė ji.

Jos žodžius iš pradžių praleidau pro ausis. Taip, švieži vaisiai išties gali būti mirtinai pavojingi žmogaus sveikatai, neretai pasitaiko, kad sukelia smarkų vėmimą, ir tada kūnas netenka gyvybiškai svarbių skysčių. Nuo to geriausia apsauga turbūt – vaisius nuplauti arba, dar geriau, nulupti. Tačiau į šviežius vaisius įdėti nuodų beveik neįmanoma: ne tik liktų žymių vaisiaus paviršiuje, bet ir atsirastų kartokas prieskonis, tai neabejotinai sukeltų įtarimą. Be to, aš patikrinau ir užantspaudavau visus vaisius, esančius šiuose rūmuose.

Jau buvau bepalaikanti tai Lukrecijos galvoje gimusiomis vaikiškomis spėlionėmis, tiesiog jos noru mums kaip nors padėti, bet madonos Adrianos veido išraiška privertė mane suklusti.

– Kokios figos? – pasiteiravau.

Lukrecija pažvelgė į madoną Adrianą, leisdama atsakyti jai. Tačiau toji prieš prabildama ranka mostelėjo į duris.

– Visi lauk!

Kambarinės, pribuvėjos ir gydytojai akimirksniu pasipustė padus. Prie durų tuoj susidarė grūstis, mat visi vienas per kitą mėgino dingti pirmi. Galiausiai gydytojams – suprantama, pasitelkus vyrišką jėgą, – pavyko prasibrauti pro visus, išskyrus kelias tvirčiausiai suręstas pribuvėjas, likusieji chaotiška lavina išgarmėjo aniems iš paskos, ir galų gale už durų dingo paskutinė, pati mažiausia kambarinė.

– Uždaryk duris, – įsakė man madona Adriana.

Padariau, kas liepta, ir vėl atsigręžiau į ją. Kunigaikštienė pakilo iš krėslo ir ėmė palei langus žingsniuoti pirmyn atgal. Oras jau buvo kiek atvėsęs, baltos užuolaidos, išpūstos vėjo, bangavo ties jos suknelės apačia, ir atrodė, tarsi ji žengtų debesimis.

Madona Adriana nuspyrė užuolaidas ir įrėmė į mane akis.

– Mano posūnis nepadarė nieko bloga, – pasakė.

Džulijos vyras Orsinas Orsinis, kuriam, iš aistros jaunai jo žmonai, kardinolas įtaisė ragus, buvo vienos iš galingiausių Italijos šeimų atžala, bet, kad ir aukštos padėties, visiškai neturėjo savigarbos. Nejaugi toks skystablauzdis galų gale išdrįso atsikeršyti už patirtą pažeminimą?

– Jis čia niekuo dėtas, – pakartojo Adriana. – Jis nekaltas, kad ją myli.

– Vis dar ją myli? – pasiteiravau. Atsakymą žinojau iš anksto, bet vis tiek norėjau išgirsti jį iš pačios Adrianos lūpų. – Jie palaiko ryšį?

– Laiškais, – nenoriai išspaudė ji ir patylėjusi pridūrė: – Jis rašo jai gražius laiškelius, teiraujasi, kaip jos sveikata, ir pasakoja apie savo gyvenimą provincijoje.

– O Džulija jam atsako?

– Žinoma. Ji nenori be reikalo dar labiau jo skaudinti. Savo atsakymus jam siunčia per pasiuntinį, viskas labai nekalta.

– Vadinasi, Bordžija apie tai žino?

– Savaime suprantama, ne, – išgirdusi tokį, jos manymu, kvailą klausimą paniekinamai purkštelėjo Adriana. – Kam gaišinti kardinolą dėl tokių niekų?

Kardinolo meilužė slapta susirašinėja su savo vyru žinant Bordžijos pusseserei, kuriai šis patikėjo prižiūrėti tiek Džuliją, tiek savo dukterį, ir nė vienai iš jų neatėjo į galvą, kad apie tai reikėtų pranešti kardinolui?!

Stebėdamasi tokiu jų naivumu, papurčiau galvą, bet, norėdama išpešti kuo daugiau informacijos, toliau rėmiau madoną Adrianą prie sienos.

– Ar, be laiškų, jis dar ką nors siuntė?

Madona Adriana kietai sučiaupė lūpas ir, vengdama mano žvilgsnio, nusuko akis į šalį.

– Dėl Dievo, – tariau, – nebėra laiko žaidimams! Pasakykite, arba tuojau pat einu tiesiai pas kardinolą, o tada į visą šį reikalą būsite įpainiota ir jūs.

– Kaip tu drįsti… – pratrūko madona Adriana, šįkart su tokiu įtūžiu, kad, atrodė, tuoj trenks man per veidą. Bet padaryti to nespėjo, nes Lukrecija pašoko nuo lovos ir žengė tarp mūsų, užstodama mane savo kūnu.

– Liaukitės! – sušuko ji. – Dėl Dievo meilės, kūdikis jau negyvas, Džulija taip pat vos neiškeliavo į aną pasaulį. Frančeska mėgina mums padėti, todėl privalome papasakoti jai viską.

Madona Adriana išdidžiai pasuko galvą į šoną, tuo aiškiai parodydama, kad kalbėti atsisako, bet Lukrecijai šnekėti neuždraudė, taigi Bordžijos duktė su vaikišku nuoširdumu papasakojo man viską, ką norėjau išgirsti.

Jai baigus pasakoti, jau žinojau, kokiu būdu nuodai pateko į il harem, kad atliktų juodą darbą. Supratau ir tai, jog susidūriau su daug ryžtingesniu ir išradingesniu priešu, nei maniau.

58 Šeimininkė (it.).

30 skyrius

– Laiškai? – lėtai pakartojo Bordžija. – Jie susirašinėjo?

Iš kurijos grįžęs į rūmus, kardinolas nuėjo tiesiai į savo kabinetą, ir aš nelaukdama, kol mane pakvies, prisistačiau pati. Nors buvo jau vėlyvas metas, po vakarinių mišių, kardinolo sekretoriai vis dar sukiojosi aplink. Jie mėgino sulaikyti mane prieškambaryje, bet Bordžija, išgirdęs mano balsą, šūktelėjo jiems, kad įleistų.

Kardinolo kabinete degė tik kelios lempos, ant sienų ir lubų tįsojo ilgi lanku išsilenkę šešėliai, tačiau didžioji kambario dalis skendėjo tamsoje. Išvydusi Bordžiją, kone pasigailėjau pas jį įsiveržusi: jis tebevilkėjo bažnytiniais drabužiais ir buvo panašus į seną, nuo metų naštos sulinkusį, kūnu ir dvasia pavargusį žmogų. Tačiau vos spėjau praverti burną, jis bematant atkuto. Davęs sekretoriams ženklą palikti mudu vienus, nusimetė sunkią sutaną ir atsisėdo prie stalo, pasiruošęs atidžiai klausytis.

Man teko liūdna pareiga pranešti kardinolui, kad Džulija neteko kūdikio, tačiau bent jau galėjau patikinti jį, kad pati Džulija išgyvens. Paskui išdėsčiau, kaip visa tai atsitiko. Nemėginau kratytis atsakomybės, priešingai, norėjau, kad kardinolas savo pyktį išlietų ant manęs, o ne nukreiptų į jauną moterį, kuri ir taip prisikentėjo dėl neapgalvoto savo poelgio.

– Kaip suprantu, – tariau atsargiai rinkdama žodžius, – tai buvo tik draugiški laiškai, į kuriuos La Bella atsakydavo vien iš mandagumo.

Iš tiesų aš mačiau tuos Orsinio laiškus Džulijai – buvo tiesiog nejauku ir liūdna skaityti. Orsinis pirmiausia išsakydavo rūpestį dėl Džulijos sveikatos, taip pat vylėsi, kad jiedu netrukus vėl bus kartu, o paskui leisdavosi į begaliniai ilgus pasakojimus apie medžioklę, kuri, atrodo, buvo vienintelis jo užsiėmimas provincijoje, ir apie savo vienatvę. Ir taip rašė žmogus, kuriam priklausė tiek turtų, kad sau būtų galėjęs leisti bet ką, apie ką daugelis nė svajoti nedrįsta.

Su Džulijos atsakymais susipažinti neturėjau galimybės, mat nuorašų ji, suprantama, nedarė, juo labiau jų nesaugojo. Tačiau mačiau jo atsiųstas dovanėles: rietimėlį siuvinėto audeklo, kuris vis dar gulėjo nenaudojamas, eilėraščių knygą, kurios, atrodo, niekas nė karto taip ir nebuvo atsivertęs, ir pačią naujausią – dėžutę Džulijos ypač mėgstamų figų, konservuotų meduje.

Jose ir buvo paslėpti nuodai. Grįžusi į savo kambarį užsimoviau pirštines ir kruopščiai jas ištyrinėjau. Kad būtų daugiau šviesos, ant darbo stalo uždegiau visas žvakes ir visus aliejinius žibintus, apsiginklavau lupomis, pagamintomis tėvo užsakymu ir išdidinančiomis viską, ką tik po jomis pakiši, atsargiai ištraukiau iš medaus porą figų ir praskėčiau. Vaisių viduje baltavo nedidelės kruopelės, taip gerai sumaišytos su sėklomis, kad pastebėti jas galėjo tik įgudusi akis. Atidžiai tyrinėdama, aptikau smulkiai sutrintų rudų miltelių pėdsakus – kaip ir įtariau, tai buvo paprastoji bitkrėslė.

Be medaus, figos dar buvo pagardintos šafranu, cinamonu ir kapotais migdolais. Tai labai gardus desertas, pasitaikius progai, ir aš neatsisakydavau juo pasimėgauti. Skonių puokštė buvo tokia gausi, kad nesunkiai užmaskavo nuodus. Sprendžiant iš tuščių vietų dėžutėje, Džulija suvalgė tris figas. Jei į burną būtų įsidėjusi dar bent vieną, be jokios abejonės, tarp gyvųjų jos jau nebūtų.

– Ar jis siųsdavo jai dovanas? – pasidomėjo Bordžija.

– Nedideles, jokių juvelyrinių dirbinių, nieko prašmatnaus.

Nežinau, kodėl stengiausi neužgauti jo jausmų, bet tikrai ne dėl to, kad baiminausi jo pykčio. Tiesiog tą akimirką man nuoširdžiai pagailo kardinolo – gilus liūdesys jo veide ir drebančios rankos, kai mums abiem pylė vyno, bylojo, kad jo meilė Džulijai neapsiribojo vien kūniškais malonumais. Žinia, jog, galimas daiktas, švelniausi jos jausmai skirti ne jam ir kad varžovas – Džulijos vyras, turintis moralinę ir juridinę teisę į šią moterį, atrodo, sukrėtė Bordžiją iki pat sielos gelmių.

– Ir vis dėlto, – pasakė jis, – nemanai, kad dėl to kaltas Orsinis?

Štai čia ir buvo pati esmių esmė. Kad taptų popiežiumi, kardinolui reikėjo Orsinių paramos. Taigi Bordžijai kuo skubiausiai reikėjo žinoti, ar apnuodijimas reiškia, kad Orsiniai perbėgo į priešų stovyklą, arba gal tai tik vieno Orsinių šeimos atskalūno, dėl asmeninių priežasčių sudavusio Bordžijai tokį smūgį, darbas.

Kad ir kaip ten būtų, aš buvau įsitikinusi, jog priežastis čia dar kita.

– Tai mėginimas įvaryti pleištą tarp jūsų ir Orsinių, – tvirtai pasakiau aš. Galėjau pridurti: tarp Bordžijos ir manęs – irgi, bet nedrįsau to ištarti garsiai, vyliausi, jog kardinolas pats prieis prie tokios išvados. – Orsinis siųsdavo Džulijai laiškus kartą per savaitę, – paaiškinau. – Juos visada pristatydavo pasiuntinys su jo livrėja. Bet kam, stebinčiam rūmus, tai turėjo kristi į akis. Laiškas, atkeliavęs kartu su figomis, atrodo, yra tikras, bet užuominos apie dovaną jame nėra jokios. Manyčiau, užnuodytus vaisius pridėjo žmogus, atvykęs į rūmus vietoj to pasiuntinio.

– Tikriausiai tai buvo… – tarstelėjo Bordžija, bet nebaigęs sakinio klausiamai pažvelgė į mane.

– Laišką ir dovaną iš pasiuntinio paėmė tarnaitė, visai jaunutė mergaitė. Suprantama, po visų šitų įvykių ji mirtinai išsigandusi, todėl prireikė šiek tiek laiko, kol nusiramino ir galėjo papasakoti tai, ką atsimena. – Iš tiesų prireikė vos ne visos valandos ir gero šlakelio brendžio, kol mergaitė pagaliau liovėsi kūkčioti ir galėjo rišliai atsakyti į mano klausimus. – Pasak tarnaitės, tas pasiuntinys buvo aukštas, šviesiaplaukis, jos žodžiais tariant, labai gražus vyras.

Bordžija staigiai atsilošė krėsle. Jo akys buvo primerktos, bet negalėjau nepastebėti jose blykstelėjusių šaltų ugnelių. Vakaras buvo šiltas, bet man nugara perbėgo šiurpuliukai.

– Morocis, – ištarė jis.

Aš pritariamai linktelėjau.

– Panašu. Ko gero, apieškoję pakeles tarp Orsinių rūmų ir jų rezidencijos provincijoje, rastume ir tikrojo pasiuntinio lavoną.

Suprantama, ieškoti tokiame dideliame plote būtų buvę tas pats, kaip ieškoti adatos šieno vežime, bet Bordžija, supratęs mano minties šuolį, linktelėjo.

– Norėdamas įgyvendinti tokį sumanymą, Morocis turėjo viską suplanuoti gerokai iš anksto, – pastebėjo kardinolas.

– Tikra tiesa, bet jūsų santykiai su La Bella yra vieša paslaptis, kaip ir tai, kad ji laukėsi. Todėl Morociui buvo nesunku rasti pačią pažeidžiamiausią jūsų vietą.

Maniau, kad jis dabar atsakys, esą kaip tik dėl to ir siuntęs mane į Orsinių rūmus.

– Esi tikra, kad nuodai buvo figose?

Patikinau jį, kad tuo neabejoju.

– Džulija vienintelė valgė figas iš tos dėžutės, be jos, daugiau niekas neapsinuodijo.

Kardinolas įsispoksojo priešais save.

– Lukrecija taip pat mėgsta figas, – ištarė.

Tiesiog skaičiau jo mintis: Morocis galėjo vienu šūviu nušauti du zuikius – nunuodyti ne tik Bordžijos meilužę, bet ir vienturtę jo dukrą. Negana to, įtarimas būtų kritęs ir ant šeimos, kurios palaikymo Bordžijai būtinai reikėjo siekiant popiežiaus sosto. Planas iš tikrųjų buvo puikus.

– Mes jo deramai neįvertinome, – tyliai pasakė Bordžija ir pakėlęs akis pažvelgė į mane. – Kodėl tu nieko nežinojai?

Šito klausimo aš bijojau labiausiai. Šitiek pastangų dėjau siekdama apsaugoti Bordžijai brangius žmones, o nežinojau, kad vyras siuntinėja jai dovanėles. Kaip tai galėjo nutikti, kodėl prasprūdo man pro akis?

– Kaip suprantu, – atsakiau, atsargiai rinkdama žodžius, – La Bella nepranešė jums palaikanti ryšius su savo vyru, nenorėjo jūsų be reikalo gaišinti.

– Ji norėjo išlaikyti tai paslaptyje?

Paties Bordžijos gyvenimas nuo pašalinių akių buvo paslėptas po devyniais užraktais, savas paslaptis kardinolas tikrai mokėjo saugoti, bet visiems kitiems galiojo kitos taisyklės: bet kokį mėginimą ką nors nuo jo nuslėpti Bordžija laikydavo išdavyste ir imdavosi atitinkamų priemonių.

– Atrodo, taip, – atsakiau. – Ji žino, kad Orsinių šeima jums lojali. Esu tikra, Džulijai nė nedingtelėjo, kad Orsinio siunčiamose dovanėlėse galėtų slypėti pavojus.

– Na ji ir kvailė.

Taip, to nenuneigsi, bet tikrai nesitikėjau iš kardinolo lūpų išgirsianti tokį šiurkštų žodį.

Atsargiai rinkdama žodžius tariau:

– Už savo kvailumą jai teko brangiai sumokėti.

Bordžija sunkiai atsiduso, iš taurės gurkštelėjo vyno, o vėl pastatęs ją ant stalo pasiteiravo:

– Ar kūdikis… Gal žinai… Tai buvo berniukas?

Vyrai visada nori sūnų, bent jau taip kalbama, ir vertina juos labiau nei dukteris. Tačiau Bordžija jau turėjo du sūnus, o gal, jei tikėtume jų motinos žodžiais, netgi tris, be to, dar porą vyriškosios lyties atžalų buvo sugyvenęs su jaunystės laikų meiluže. O dukterį turėjo tik vieną.

– Mergaitė, – tyliai atsakiau.

Jis skubiai nusuko akis, bet aš spėjau pastebėti jose sužvilgusias ašaras.

Kiek patylėjau, bet neilgai, nes padėtis vertė grįžti prie neatidėliotinų reikalų.

– Morocis veikiausiai tikisi, kad, apkaltinęs Džulijos vyrą, susidorosite su juo ir kartu neteksite Orsinių paramos per popiežiaus rinkimus.

Bordžijos veidas atrodė visiškai neišskaitomas.

– Ir kad susidorosiu su tavimi.

– Taip, jis to tikisi, – atsakiau taip ramiai, kad net pati nustebau. Po visko, kas įvyko, buvau it atbukusi, be jokių emocijų. – Tiesą sakant, jam tik to ir reikia. Konklava prasidės po dviejų dienų…

Ir tai man kėlė didelį rūpestį, nes kol kas neturėjau kada sukurti plano, kaip per konklavą užtikrinsiu Bordžijos apsaugą.

– Po keturių dienų, – pataisė mane jis. – Kurija gavo Venecijos patriarcho laišką. Jis praneša esąs pakeliui į Romą ir prašo mūsų atidėti kardinolų susirinkimą iki atvyks. Atsižvelgiant į kardinolo amžių ir Bažnyčioje užsitarnautą autoritetą, nutarta jo prašymą patenkinti.

Pamėginau prisiminti, ką žinau apie Venecijos patriarchą, garbingo amžiaus vyrą, kurio pavardė, ją paminėjus, sukeldavo aplinkinių nuostabą: negi jis vis dar gyvas? Jei atmintis manęs neapgauna, jis jau įkopęs į devintą dešimtį. Raudonos kardinolo kepurės jis turėjo laukti ilgiau nei bet kuris kitas vyskupas – Venecijos patriarchas kardinolu pakeltas buvo tik paskutinėmis Inocento gyvenimo dienomis. Stulbino jau vien tai, kad Mafėjus Gerardas, būdamas tokio amžiaus, leidosi kelionėn į Romą, o tai, jog ketino atkakti laiku, tebūnie šiek tiek pavėlavęs, buvo tiesiog neįtikėtina. Šiaip ar taip, apsidžiaugiau, kad turėsiu kelias papildomas dienas pasiruošti konklavai, žinoma, jei tik būsiu tarp gyvųjų.

– Jei Morociui pavyktų mane pašalinti iš tarnybos, – aptakiai prabilau apie galimą manęs įkalinimą ir, tikėtina, mirtį, – tai būtų didelis žingsnis jo pergalės link.

– Manai, galėtum jį sustabdyti?

Ar aš taip maniau? Kol kas tas pamišėlis kunigas eina per žingsnį priekyje manęs. Ištrūkti iš jo nagų tvirtovėje man pavyko tik Vitoro ir mums nusišypsojusios sėkmės dėka. Maniau perkandusi jųdviejų su Torkvemada rezgamą planą, tačiau kas bus, jeigu aš klydau? Kaip bus, jeigu jo galvoje gimė kitoks planas, siekiant užkirsti Bordžijai kelią į Šventąjį Sostą? Atspėti, kas dedasi tokio nesveiko žmogaus galvoje, buvo beveik neįmanoma. Man teliko viena – visą dėmesį sutelkti į svarbiausią tikslą: kad Bordžija taptų popiežiumi. O jau tada, jei Dievas leis, turėsiu laiko suvesti sąskaitas su Morociu, prie jo nedorybių nepamiršdama pridėti ir Džulijos kūdikio mirties.

– Turiu pamėginti, – tariau. – Jūs privalote leisti man tai padaryti, visų mūsų labui.

Nurodinėti Bordžijai, ką jis privalo daryti, gal ir nebuvo labai protinga mintis, tačiau tą akimirką subtilybėms neturėjau nei jėgų, nei noro. Aš laukiau, kada jis, sprogdamas iš pykčio, pašauks sargybą ir lieps susidoroti su manimi taip, kaip jam šaus į galvą.

Kurį laiką Bordžija nepratarė nė žodžio, tik nejudėdamas sėdėjo krėsle paskendęs mintyse. Dar niekada nebuvau jo mačiusi tokio pavargusio ir prislėgto. Ėmiau abejoti, ar apskritai išgirsiu kokį nors atsakymą.

Staiga iš tamsos, nuo durų, atsklido puikiai pažįstamas balsas.

– Pats žinai, kad ji teisi, – ištarė Čezarė, žengdamas į šviesos ratą.

31 skyrius

Vyriausias Bordžijos sūnus, kuriam tėvas buvo numatęs dvasininko karjerą, atrodė kaip karys, pasiruošęs mūšiui. Tiesa, šalmą Čezarė laikė rankoje, bet jo krūtinę dengė kaltiniai šarvai, o prie šono kabojo kardas, tik be jokių ornamentų, nes vienintelė jo paskirtis buvo žudyti. Po krūtinės šarvais Čezarė nuo galvos iki kojų vilkėjo juodai: juodais marškiniais, tokios pat spalvos dubletu ir ilgomis aptemptomis kelnėmis – drabužiais, kurie kautynėse nevaržytų judesių. Panorėjęs jis galėdavo išsipuošti prašmatniai kaip koks princas ar prelatas, bet senokai pažinojau Čezarę, tad žinojau: jis visada linkęs rengtis kaip karys, nes iš tikrųjų toks ir buvo.

Regis, Bordžija laukė sūnaus atvykstant, taigi mostelėjo jam sėstis į krėslą šalia manęs, pripylė dar vieną taurę ir pastūmė jam per stalą.

Čezarė išlenkė vyną, atbula ranka nusišluostė burną ir prašneko:

– Tavo žinią gavau. Iš Sienos kartu su manimi atžygiavo trys šimtai ginkluotų vyrų, prireikus galėčiau skubiai surinkti dar du šimtus. Penkiasdešimt palikau čia, rūmuose, o kitus nusiunčiau į miestą ieškoti to pamišėlio kunigo. Gal turi apie jį kokių žinių?

Toks pasiruošimas kovai manęs nenustebino, tiesą sakant, išgirdusi apie atvykusį pastiprinimą, net lengviau atsikvėpiau. Tačiau vis dar baiminausi dėl savo ateities.

– Kol kas ne, – atsakė Bordžija. – Bet atsitiko dar kai kas.

Kardinolas tyliu balsu išpasakojo sūnui praėjusios dienos įvykius. Aš sėdėjau ant kėdės bijodama net krustelėti, laukdama kaltinimo, kurį, buvau tikra, Čezarė tuoj man svies, ir, beje, visai pagrįstai. O jis klausydamasis tėvo porą kartų dėbtelėjo į mane, bet palaukė, kol tėvas baigs pasakoti, ir tik tada prabilo:

– Užjaučiu dėl kūdikio, – pasakė jis, kaip ir dera tokiu atveju. Nors tai akivaizdžiai buvo mano kaltė, ilgiau šitos temos Čezarė nerutuliojo, tučtuojau perėjo prie svarbesnių reikalų: – Morocis, suprantama, žino, kad mes jį medžiojame. Kur jis galėtų ieškoti prieglobsčio?

– Pas Torkvemadą, – nė nesusimąstydamas atsakė Bordžija. Buvo akivaizdu: jis karštai trokšta, kad taip ir būtų. Tokiu atveju vienu galingu smūgiu galėtų pritvoti du savo priešus, ir tai būtų daug žadanti jo, taikančio į popiežius, taip trokštamos šlovingos veiklos pradžia.

Čia derėtų stabtelėti ir keletą žodžių tarti apie Didįjį Inkvizitorių. Jūs, be abejo, esate girdėję gandus, kad pats Torkvemada yra conversi palikuonis. Jo pasekėjai (būtų didelė klaida manyti, kad jis tokių neturi) tai neigia, bet artimiau jį pažįstantys žmonės tvirtina, jog jo gyslomis teka ir žydiško kraujo, o kaip įrodymą pateikia faktą: jo močiutė, gimusi Kastilijos žydų šeimoje, buvo converso.

Galima būtų daug samprotauti apie siaubingus conversi persekiojimus, ypač po to, kai Ispanijoje prieš juos sukilo žmonės. Tai įvyko praėjus maždaug dviem dešimtmečiams po Torkvemados gimimo, bet aš čia ne apie tai. Užteks pasakyti, kad, giliu mano įsitikinimu, Didysis Inkvizitorius gyveno nuolatinėje įtampoje ir, mėgindamas save apsaugoti (ir šiame, ir kitame gyvenime), kaltes ir baimes perkeldavo ant tų, kuriuos siųsdavo ant laužo.

Bet grįžkim į dabartį. Nenorėdama, kad mane užvaldytų palengvėjimo, sumišusio su savigrauža, jausmas, tariau:

– Morocis galėjo rasti prieglobstį pas Didįjį Inkvizitorių, bet tarp dominikonų turime savą žmogų, ir jei tik Morocis būtų ten pasirodęs, mums apie tai kaipmat būtų pranešta.

Čezarė linktelėjo.

– Gerai, o kaip dėl dela Roverės? Gal Morocis prisiglaudė ne pas Torkvemadą, o pas jį?

Čezarei paminėjus pagrindinio Bordžijos varžovo kovoje dėl Šventojo Sosto pavardę, kardinolas susimąstė.

– Be abejo… Tačiau nors Džuljano ir Morocio tikslai sutampa, dela Roverė, manau, nenorės būti su juo siejamas, kad nesuterštų savo reputacijos, todėl stengsis laikytis atokiau, laviruodamas ir ieškodamas būdų, kaip savo pusėn palenkti kuo daugiau kardinolų.

– Jam teks gerokai paplušėti, – pažymėjo Čezarė. – Žydai ištesėjo savo pažadą – sutarta suma jau gauta, todėl, bent jau kalbant apie pinigus, sunkumų tu neturėsi.

Kalbėta, kad žydai Bordžijai surinko ne mažiau kaip keturis šimtus tūkstančių sidabro dukatų – štai kokią karališką išpirką ši niekinama ir persekiojama tauta sumokėjo už labai jau miglotą savo saugumą. Neguldyčiau galvos, kad šitas skaičius neišpūstas, bet apie sumos dydį iškalbingai bylojo jau vien tai, jog prižiūrėti, ar pinigai pateko į banką, Bordžija pasiuntė savo sūnų Čezarę.

Taip pat ėjo kalbos, jog Bordžija, užuot pinigus atgabenęs tiesiai į Romą, laikė juos Sienoje, Spanokių banke, mat nepasitikėjo Medičiais, nors jų valdomi bankai nuo seno dominavo ne tik jų gimtojoje Florencijoje, bet ir Amžinajame mieste. Ar tai teisybė, irgi nežinau, bet jeigu taip, tai sprendimas išties protingas, nes ateityje Bordžija iš Medičių sulauks daug nemalonumų. Jau dabar, neseniai mirus didžiajam Lorencui, Medičiai buvo pati grėsmingiausia iš visų didikų šeimų, susivienijusių prieš išsišokėlius Bordžijas.

– Užsitikrinome Sforcos palaikymą, – pranešė Bordžija. – Atsiėjo nepigiai, bet jis mūsų pusėje.

Čezarė sveikindamas tėvą kilstelėjo taurę.

– Ir kiek tai kainavo?

Kai Bordžija jam viską išvardijo, man tikrąja žodžio prasme užgniaužė kvapą – Milano kardinolas savo ambicijų į popiežiaus sostą atsisakė, o galbūt tik atidėjo vėlesniam laikui, už išties įspūdingą sumą. Be penkiasdešimties tūkstančių sidabro dukatų, daugybės parapijų ir tarnybų, įskaitant ir kurijos vicekanclerio, kurios jam be vargo atneš dar dešimteriopai tiek, Sforca taps naujuoju Bordžijos rūmų, kuriais kardinolas šitaip didžiavosi ir džiaugėsi, šeimininku. Apie Lukrecijos ir Sforcos pusbrolio Džovanio, Pezaro ir Gradaros valdovo, sužadėtuves Bordžija neužsiminė, bet tai nereiškė, kad dėl jų nebuvo tartasi. Veikiausiai Bordžija tiesiog nenorėjo sakyti sūnui, kuris, kaip vėliau sužinosime, priešiškai žvelgė į bet kokį kandidatą, taikantį Lukrecijai į vyrus.

Čezarė tik švilptelėjo.

– Jei apie tai pasklis žinia, visi pradės suktis aplinkui kaip grifai ir sau ims reikalauti tokios pat dalies.

– Negaus, bent jau daugelis, – tvirtai atsakė Bordžija. – Kai pamatys, kad balsavimas krypsta mano naudai, visi kiti pradės peštis tarpusavyje, kad bent ką nors gautų.

Su sąlyga, jeigu balsavimas pakryps tavo naudai, pagalvojau aš, bet garsiai, žinoma, to nepasakiau, tūnojau tyliai kaip anuomet Bendžaminas, kai aš, Deividas ir Sofija tarėmės vaistinėje. Ar daug kas iš nepriklausančiųjų Bordžijų giminei turėjo progą klausytis intrigų meistro ir jo numylėtinio sūnaus pokalbių? Per valandą, praleistą su Bordžijomis, su padre e figlio59, apie strategiją ir taktiką sužinojau daug daugiau, nei būčiau sužinojusi per ilgas tų dalykų studijas.

Tačiau profesinė etika neleidžia man atskleisti tą naktį girdėto pokalbio detalių. Pakaks pasakyti, kad Bordžija geriau nei bet kas kitas žinojo galingųjų gyvenimo credo: godumas ir parsidavėliškumas. Jis pažinojo juos turbūt geriau nei jie patys save. Buvo perpratęs, ko kuris trokšta labiausiai, ko bijo. Kokius geismus slepia pačioje slapčiausioje savo širdies kertelėje. Tie keli dešimtmečiai kruopštaus, atkaklaus triūso nenuėjo veltui, ir iš viso būrio pretendentų Bordžija dabar buvo geriausiai pasiruošęs įžengti į Šventąjį Sostą.

Jei Dievui patinka nežabotos ambicijos ir aklas išskaičiavimas, tai Jis tikrai turėjo būti susižavėjęs Rodrigu Bordžija.

Praslinkus gerai valandai, per kurią tėvas su sūnum, pasitelkę kelis grafinus vyno, pasidalijo turimomis žiniomis ir sukūrė veikimo planą, Čezarė tarė:

– Frančeska jau knapsi nosim.

– Visai ne, – puoliau prieštarauti, nors mano balsas buvo mieguistas. Tiesą sakant, kelias akimirkas išties snūstelėjau.

– Eik, paguldyk ją į lovą, – pasiūlė Bordžija.

Čezarė, regis, buvo nieko prieš – palinkęs artyn paėmė mano ranką, pakėlė ir prispaudė sau prie lūpų. Ant odos pajutau šiltą jo alsavimą, o sutikusi jaunojo Bordžijos žvilgsnį, pasijutau it užhipnotizuota, tiesiog negalėjau atitraukti nuo jo akių. Laikas tarsi sustojo, ir akimirką buvau bepasiduodanti pagundai. Jei ant plauko nebūtų kabojusi vaiko gyvybė ir viso krikščioniškojo pasaulio likimas…

Ištraukiau plaštaką iš Čezarės delno, ir jam iš lūpų išsiveržė atodūsis. Man jis nuskambėjo taip garsiai, tarsi į krantą būtų sudužusi banga. Visi mano pojūčiai buvo keistai paaštrėję.

Tykus nakties oras dvelkė žvakių vašku ir vynu, bet, galiu prisiekti, vieną trumpą mirksnį užuodžiau kraujo kvapą, o burnoje pajutau jo skonį, ir tai mane tučtuojau pažadino iš letargo.

– Morocis tikrai nesnaudžia, – išgirdau tarsi iš toli atsklindant savo balsą. – Privalome jį surasti, kol dar nespėjo padaryti ėjimo.

– Jei dangus bus mums maloningas, jis dalyvaus laidotuvėse, – atsiliepė Bordžija.

Prisiminiau, kad rytoj iš ryto bus laikomos pamaldos už Inocentą. Jose in corpore dalyvaus jau atvykę į Romą kardinolai, žemesnieji prelatai ir didikai. Ir Bordžijai, kurijos vicekancleriui, taip pat teks svarbus vaidmuo. Tačiau nepuoselėjau tuščių vilčių, vargu ar žmogus, kurio užmačioms privalėjome užkirsti kelią, bus toks kvailas ir pasirodys tarp šitiekos žmonių.

Kur jis galėtų būti? Tikrai ne tvirtovėje, nes Inocentas, jo globėjas, juk mirė. Gal dominikonų vienuolyne? O gal Bordžija klysta, gal jis pas dela Roverę? Kur lindi tas Morocis, kad kardinolo šnipai iki šiol negali jo rasti?

Roma – tikras daugybės senų ir naujų gatvių labirintas, čia viskas šimtąkart griauta ir perstatyta, tad pasiklysti galima net vidury baltos dienos. Be to, tai antikinis miestas su kelių tūkstantmečių istorija, išgyvenęs ir šlovės, ir nuopuolio laikus, o gyventojai matę ir šilta, ir šalta. Net po Bordžijos rūmais slypi ne vienas sluoksnis senovės Romos laikus menančių pastatų liekanų. Roma visa tokia – bet kur smeik kastuvą į žemę, ir atrasi į praeitį nugrimzdusį pasaulį.

Tačiau pirmiausia tai paslapčių miestas, mat romiečiai garsėja pomėgiu plakti liežuviais. Didžioji miesto dalis nuo svetimų akių paslėpta už aukštų sienų, kuriomis aptverti sodai, skersgatviuose su rakinamais vartais, į kuriuos patekti galima tik per kokį nors pastatą. Tai puikios vietos žmogui pasislėpti, tiesiog dingti kaip į vandenį.

Kur, jei būčiau Morocis, slėpčiausi aš?

Vos tokia mintis atėjo į galvą, kaipmat nuvijau ją į šalį: aš visiškai nepanaši į Morocį, todėl negaliu įsijausti į tokio žmogaus kailį. Juk jis – pamišėlis, o aš…

Kraujo smarsas tapo dar stipresnis, nejučia netgi apsidairiau aplinkui, beveik tikėdamasi visai šalia išvysti kokią nors kruviną žaizdą, bet žvilgsnis klaidžiojo tuščiai, o iš atminties gelmių vienas po kito ėmė kilti neseniai matyti vaizdai.

Džulija, besiraičiojanti iš skausmo lovoje… Berniukas, tiesiantis į mane supjaustytas rankas… Vyras kankinimų kambaryje, po vieno mano rankos mostelėjimo pradėjęs gargaliuoti kraujais… Juoda puta, ispanui sustingusi ant lūpų… Negyvas mano tėvas, gulintis gatvėje suknežinta galva…

– Frančeska…

Vėl pasijutau esanti toje sienoje, pamačiau upe plūstantį kraują, jaučiau, kaip pasaulis pasvyra, ir aš imu kristi į bedugnę.

Kraujo smarsas staiga dingo, ir užuodžiau vaško kvapą – jį skleidė nesuskaičiuojama daugybė degančių žvakių, nepalyginamai daugiau, nei nušvietė Bordžijos kabinetą. Vis dar sėdėjau čionai, bet jaučiausi esanti kažin kur kitur, ir priešais save mačiau ne Bordžiją, o mirguliuojančių švieselių jūrą, girdėjau iš toli atsklindant giesmę.

Klūpojau ant kelių, pakėlusi galvą ir įsmeigusi akis į moters statulą. O ji žvelgė žemyn, tiesiai į mane, lygioje jos kaktoje buvo įsirėžusi raukšlelė, tarsi būčiau padariusi kažką negera.

– Dėl Dievo meilės, Frančeska!

Tą pačią akimirką pajutau ore tvyrantį kamparo ir citrinos aromatą, grįžtelėjau per petį – ir išvydau į save įsmeigtą Morocio, puolusio angelo, žvilgsnį.

– Sinjorina Džordano!

– Ką?

Staiga pamačiau Čezarę. Jis buvo atsiklaupęs priešais ir smarkiai purtė mane, suėmęs už pečių.

– Frančeska, kas tau?

Iš netikėtumo porąkart sumirksėjau ir atsipeikėjau, o tada pamačiau žvelgiančius į mane baisiai susirūpinusius veidus. Perdžiūvusia gerkle, vos pajėgdama kalbėti, plonu balsu ištariau:

– Nieko, man viskas gerai.

Žinoma, tai buvo melas. Ankstesni košmarai jau nežadėjo nieko gera, o šitos vizijos, kitaip jų nepavadinsi, buvo negeras ženklas. Blogi sapnai aplanko visus, vienus rečiau, kitus dažniau, bet būti perkeltai iš šitos tikrovės į visai kitą, matyti vaizdus, girdėti garsus, netgi užuosti kvapus ir jausti skonį…

Rokas tvirtino tikįs, jog Dievas pasirinko mane savo įrankiu, kad iš šio pasaulio išguičiau blogį sėjantį Inocentą. Norėjau tuo tikėti, bet širdis man kuždėjo visai ką kita. Kodėl iš visų pasaulio mirtingųjų Visagalis sumanė pasirinkti mane, ydų kamuojamą žmogų? Atsakysite man, kad jo Sūnus ištiesė pagalbos ranką paleistuvei Marijai Magdalietei. Bet jos nusikaltimas, jei tikėtume Evangelijomis, tik tas, kad ji miegojo su vyrais. O aš priversta juos žudyti, todėl tikrai esu daug didesnė nusidėjėlė už Mariją.

– Ne, negerai, – pareiškė Bordžija. – Tu pervargai. Ir kaip aš nepagalvojau…

– Ne! – sušukau pašokdama ant kojų. Čezarė irgi atsistojo. Nors nuo staigaus judesio man ėmė svaigti galva, nekreipdama į tai dėmesio išpyškinau: – Tik nesakykite man, kad nesugebėsiu atlikti savo pareigos!

Labiau už viską bijojau išgirsti, kad man kažkas negerai, kad esu paženklinta kažin kokios ligos, todėl kartais pasidarau kaip nesava, tampu kitu žmogumi, visi pojūčiai ir jausmai pasidaro užaštrinti iki begalybės, o kraujas ne atstumia, o traukia.

Ištaręs šiuos žodžius Bordžija garsiai išsakytų giliausioje ir slapčiausioje mano pačios širdies kertelėje slypinčią ir pastaruoju metu sulig kiekviena diena vis stiprėjančią baimę: kad mano siela amžinosioms kančioms pragare pasmerkta ne dėl mano poelgių, o dėl tamsios jos prigimties, ir kad mano sielos niekada nepajėgs apvalyti joks Bažnyčios duotas nuodėmių atleidimas.

Stengdamasi nugalėti baimę, kad ji galutinai neužvaldytų manęs, giliai įkvėpiau ir susitvardžiusi pasakiau:

– Man tikrai viskas gerai. O blogai tai, kad tuščiai sėdžiu čia ir kalbu tuo metu, kai Morocis yra laisvėje ir ruošiasi įvykdyti savo planą.

– Šimtai mūsų žmonių šukuoja miestą, – atrėmė Čezarė. – O kur dar tėvo šnipų armija? Manai, kad jie visi neranda to žmogaus, o mes rasim?

– Nežinau, – atvirai prisipažinau. – Tačiau papildomos dvi poros akių ir ausų tikrai nepakenks. – Pagauta impulso ir dar todėl, kad nieko geresnio neatėjo į galvą, pasiūliau: – Galime pradėti nuo bazilikos.

– Kodėl nuo tenai? – pasiteiravo Bordžija.

Iš tiesų kodėl? Mintyse vėl ėmiau klajoti po Romą, mėgindama atspėti, kokioje vietoje Morocis galėtų pradėti savo ataką prieš Bordžiją, ir nejučia pasijutau vėl klūpanti priešais Šventosios Kotrynos altorių, visai kaip ir tądien, kai tas pamišėlis atsekė paskui mane į Šventojo Petro baziliką. Šventoji Kotryna, išgyvendama mistinę vienybę su mūsų Viešpačiu Jėzumi Kristumi, regėjo dangaus, pragaro ir skaistyklos vizijas. Mano vizijos, jei tai galima taip pavadinti, atrodė daug žemiškesnės.

– Nes, Torkvemados tvirtinimu, šventasis Lagvardijos vaikas buvo nužudytas ant kalno šlaito, – priminiau Bordžijai. – Jei Morocis siekia inscenizuoti tokį nusikaltimą, tai gali pasirinkti bet kurią kalvą, svarbią paprastiems romiečiams: Kapitolijų, Palatiną, Aventiną ir taip toliau, bet juk ir pats Vatikanas stovi ant kalvos, be to, Morocis yra kunigas, todėl pati švenčiausia vieta jam turėtų būti Šventojo Petro uola.

Tokie mano samprotavimai Čezarės, regis, neįtikino.

– Aš jau veikiau išversčiau iš lovos Torkvemadą, pagąsdinčiau ir pamėginčiau ką nors iš jo išpešti.

– Viliojantis mintis… – nutęsė Bordžija, bet vis dėlto šitai minčiai nepritarė. Jis pažvelgė į mane.

– Juk pati žinai, kad Vatikaną, įskaitant ir baziliką, saugo šimtai sargybinių. Kaip Morocis galėtų prasmukti pro juos nepastebėtas?

– Nežinau, – prisipažinau. – Bet jis tiesiog mano akyse it kiaurai žemę prasmego netoli Šventosios Kotrynos Sienietės altoriaus. Gal mums geriausia būtų nuo ten ir pradėti?

– Jei Morocis sugeba taip dingti, gal jis ne žmogus, o demonas? – nervingai mestelėjo Čezarė.

Bordžija nusiėmė auksinį kryžių, kabojusį jam ant krūtinės po marškiniais, ir atkišo sūnui, kurio būdą puikiai pažinojo.

– Paimk, – tarė.

Čezarė čiupo kryžių ir pasikabino ant kaklo. Jo tikėjimas, nors ir smarkiai skyrėsi nuo bažnytinių dogmų, visada buvo nepalyginamai stipresnis už manąjį, nors nauda iš to jam buvo menka.

– Palydėk ją, – energingai atsistojęs sukomandavo Bordžija. – Nesitrauk nuo jos nė per žingsnį. Suraskite Morocį ir, jei pavyks, paimkite gyvą, jei ne – nužudykite, man nerūpi, svarbu viena: padarykite viską, kad jis daugiau nesipainiotų man po kojų.

Patvirtindamas, kad suprato tėvo įsakymą, Čezarė nulenkė galvą, sykiu užsimovė šalmą ir, vienoje rankoje gniauždamas kryžių, o kitą laikydamas ant kardo rankenos, išėjo pro duris.

Aš jau buvau beeinanti jam iš paskos, bet Bordžija mane sulaikė.

– Ką tu ten matei, Frančeska? – vos girdimai sušnabždėjo jis, taip tyliai, kad akimirką net dvejojau, ar tik man nepasigirdo.

Mano širdis krūtinėje ėmė plakti it pašėlusi. Atsigręžiau ir apsimesdama nesuprantanti, ko jis nori, pasiteiravau:

– Kada, Jūsų Eminencija?

– Ką tik, kai buvai ne čia, o kažin kur kitur. Koks regėjimas tave aplankė?

Iš baimės net sulaikiau kvėpavimą. Kardinolas stovėjo įsmeigęs į mane skvarbų žvilgsnį ir man dingtelėjo, kad mato mane kiaurai.

– Dovanokit, tačiau tikėtis, kad Dievas pakels šį pasaulį dengiantį šydą ir leis pažvelgti, kas už jo, gali tik išrinktieji, – pasakiau, nors jis tai turėjo žinoti geriau už mane.

Bordžija su lengva šypsenėle lūpose vėl atsisėdo į krėslą. Jis nepatikėjo nė vienu mano žodžiu.

– Ir tu tuo tiki? – paklausė.

– Juk taip moko Šventoji Mūsų Motina Bažnyčia?

– O ji niekada neklysta, ar ne?

Pro langą, priviliotas mirguliuojančios žvakių šviesos, įskrido naktinis drugys ir ėmė plasnoti aplink liepsneles – taip arti, kad, atrodė, tuoj apsidegins trapius sparnelius.

– Atsakymą į šį klausimą jūs žinote geriau už mane, Jūsų Eminencija.

– Turėčiau žinoti, Frančeska, – tyliai atsiliepė jis. – Pažįstu tave nuo pat mažų dienų, stebėjau, kaip augi, atkreipiau dėmesį, kad turi išskirtinių gebėjimų ir, sakykim taip, esi pažeidžiama, bet prisipažinsiu: kartais nė nežinau, ką apie tave galvoti.

– Patikėkite, – atsakiau išgąsdinta, kad jis taip atidžiai mane stebėjo, – visų pirma esu ištikima jūsų pavaldinė. – Ir, kol jis nespėjo nieko atsakyti, paprašiau: – Prašyčiau jūsų vienos paslaugos: pasiųskite vyrus į stikliaus Roko Moronio dirbtuvę Via dei Vetrarari. Jis yra turėjęs reikalų su Morociu, gal nutuokia, kur anas galėtų slėptis.

Vyliausi, jog toks ankstyvas vizitas Roko per daug neišgąsdins, buvau tikra, kad jis supras reikalo svarbą. Privalėjau nedelsdama išsiaiškinti, klydau dėl tikėtinos Morocio slėptuvės ar ne.

– Gerai, – pažadėjo Bordžija ir norėjo man dar kažką pasakyti, bet aš, užbėgdama jam už akių, skubiai sumurmėjau „Ačiū“, sprukau iš kabineto ir netrukus plačiais rūmų laiptais jau leidausi į tamsų kiemą.

Ten, vaikštinėdamas pirmyn atgal ir, lygiai kaip ir aš, it pririštas skalikas nekantraudamas, kada pagaliau galės leistis į medžioklę, laukė Čezarė.

59 Tėvu ir sūnum (it.).

32 skyrius

Sakoma, Roma pastatyta ant septynių kalvų, bet mūsų dienomis iš jų tik Kapitolijus primena tikrą kalvą, o kitos šešios kalvos labai sumažėjo, kai buvo nusausintas ir apstatytas kadaise tarp jų plytėjęs pelkynas. Tačiau kadaise, kai šia žeme dar vaikščiojo Jėzus Kristus, kai dar nebuvo Šventosios Motinos Bažnyčios, dunksojo ir aštuntoji kalva. Iki romėnų čia gyvenę senieji gyventojai ją vadino Vaticum. Čionai, prie įėjimo į Hadą, gyveno piktosios dvasios, pamišėlis imperatorius Neronas rengdavo kovos vežimų lenktynes ir vykdydavo egzekucijas, neturtėliai laidodavo mirusiuosius. Į vieną tokių kuklių kapų buvo paguldyti ir kankinio apaštalo Petro, mūsų Viešpaties mokinio ir palydovo, palaikai.

Sakoma, ir aš nematau priežasties tuo netikėti, kad Petrui atgulus amžino poilsio, pasekėjai išsyk pradėjo garbinti jo kapą – prie jo budėjo, šalia laidojo savo mirusiuosius ir iš visų jėgų stengėsi apsaugoti tą vietą.

Žinoma, visa tai įvyko prieš daugelį šimtmečių, ir vėliau, sumaiščių ir tamsybių laikais, daug kas pražuvo, bet didžiojo imperatoriaus Konstantino metraštyje išliko daugiau nei prieš tūkstantį metų senųjų Romos bazilikų pavyzdžiu jo pastatytos bažnyčios, turėjusios apsaugoti Petro kapą, aprašymas. Puse lūpų kalbama, kad, norėdamas pastatyti paminklą tiek sau, tiek tikėjimo didybei, Konstantinas išgriovė daug pirmųjų krikščionių kapų, o tikinčiųjų kaulus numetė vilkams graužti, bet apie tai verčiau nekalbėti.

Pakaks pasakyti, kad būtent dėl jo vizijos prieš daugybę amžių iškilo didingas akmeninis statinys, iki dabar stūksantis virš Romos, grasinantis užgriūti mums ant galvų ir visus sutraiškyti.

Mudu su Čezare įžengėme į Šventojo Petro bazilikos prieangį ir, pražingsniavę pro Navicella mozaiką, patekome į pačią baziliką. Nors metas vėlyvas, milžiniškoje šventykloje buvome ne vieni. Be keliasdešimties ginkluotų vyrų, atlydėjusių mus iš rūmų, visur, kur tik pažvelgsi, šmirinėjo Vatikano sargybiniai. Kai pasirodėme, jie iškart sužiuro mūsų pusėn, bet pamatęs Bordžijos ženklą, nė vienas nedrįso pastoti mums kelio.

Bazilika buvo apšviesta žvakių ir amžinųjų lempų, degančių priešais altorius, išrikiuotus abipus plačios pagrindinės navos, bet vis tiek buvo tamsu. Jei ne mūsų sargybinių nešami deglai, per kelis žingsnius nebūčiau galėjusi nieko įžiūrėti.

– Aš klūpojau tenai, – tariau rodydama į šventajai Kotrynai skirtą šoninį altorių, o bedusi pirštu į kairę sau už nugaros, pridūriau: – Morocis pasirodė toje vietoje.

– Matei, iš kur jis atėjo? – pasiteiravo Čezarė.

Papurčiau galvą.

– Manau, jis sekė mane nuo pat rūmų, bet pastebėjau jį tik tada, kai atsisukusi išvydau stovintį tenai.

– Kiek laiko su juo kalbėjaisi?

– Porą minučių, ne ilgiau. Paskui žvilgtelėjau į šoną, o kai po akimirkos atsigręžiau, jis jau buvo dingęs.

– Tokioje prietemoje bet kas galėtų dingti nepastebėtas, – tarė Čezarė, tarsi norėdamas pats save įtikinti, jog taip ir buvo, nors tuo pat metu delne sugniaužė auksinį kryžių, kabantį jam ant kaklo.

– Tai buvo vidury dienos, – paaiškinau ir pažvelgiau į klerestorijos langus dvišlaičio bazilikos stogo pakraigėje: naktį pro juos neprasiskverbdavo nė menkiausias šviesos pluoštelis, galintis bent kiek prasklaidyti tamsą, bet dieną į vidų praleisdavo pakankamai šviesos, kad būtų galima įžiūrėti, kas yra bažnyčioje.

Čezarė neramiai apsidairė.

– Tai kur jis galėjo dingti?

– Mums po kojomis – bazilikos pamatai, – atsakiau prisiminusi tėvo, mačiusio juos savo akimis, pasakojimą. Konstantinui pradėjus bazilikos statybą, po ja liko palaidotas ištisas senovinių pastatų ir jų liekanų labirintas. – Galimas daiktas, jis tenai ir įlindo, – pridūriau, nors nenumaniau, kaip jam pavyko dingti taip žaibiškai, bent jau kol kas.

– O gal jis tiesiog išgaravo ore? – spėjo Čezarė. – Jei tikrai tarnauja velniui, gali turėti ir tokių galių.

Tai reikštų, kad visos mūsų pastangos jį įveikti iš anksto būtų pasmerktos. Negalėjau su tuo sutikti, kaip ir leisti, kad Čezarę užvaldytų tokia tamsi baimė.

– Jeigu jis demonas, kaip būtų galėjęs įeiti į tokią šventą vietą? – uždaviau jam visai pagrįstą klausimą, – Juk vos spėjęs peržengti slenkstį būtų kritęs vietoje.

– Jei neprisilietė prie švęsto vandens – nebūtų, – kuo rimčiausiai paprieštaravo Čezarė. – Kol juo nepasitepė, gali jaustis saugus.

Niekada nebuvau girdėjusi nieko panašaus, antra vertus, anokia iš manęs demonų žinovė. Tačiau kruopelę proto tikrai turiu ir kaip tik dabar pabandžiau jį pasitelkti.

– Čezare, jis juk kunigas, šventos jo pareigos reikalauja, kad kasdien laikytų mišias. Kaip jis galėtų paversti vyną ir duoną mūsų Viešpaties kūnu ir krauju, jeigu būtų demonas?

– Savaime suprantama, jis tik apsimeta, kad paverčia. Šiaip ar taip, juk pati sakei, kad jis tarsi skradžiai žemę prasmego. Jeigu turi geresnį paaiškinimą, klok.

Deja, paaiškinimo neturėjau, bet, šitaip paraginta Čezarės, tvirtai pasiryžau rasti atsakymą, įrodantį, jog Morocis yra toks pats žmogus iš kūno ir kraujo, kaip ir mes, antraip visos mūsų pastangos jau iš anksto būtų pasmerktos.

Davusi ženklą sargybiniui sekti man iš paskos, lėtai priėjau prie Šventosios Kotrynos altoriaus, atsiklaupiau toje pat vietoje, kur klūpojau anuomet, kai pajutau Morocį stovint man už nugaros, ir per petį pažvelgiau į tą pusę, iš kur jis pasirodė. Tada, neatitraukdama nuo tos vietos akių, atsistojau ir, lygiai kaip anąkart, žengiau keletą žingsnių ten link.

Čezarė nenuleisdamas akių atidžiai sekė kiekvieną mano judesį. Spoksojo ir sargybiniai – tie nė nebandė slėpti savo nerimo. Keista, bet šventose vietose žmonės dažnai jaučiasi nesmagiai, ypač naktį, bijo akistatos su nežinia kuo, kas, kaip jiems dingojasi, tvyro tarp altorių.

– Mes tik tuščiai gaištame laiką, – nervingai tarė Čezarė. – Torkvemada…

Nekreipdama dėmesio į jo žodžius, atkišau rankas į tamsą toje pusėje, kur buvo dingęs Morocis, žengiau vieną žingsnį, antrą… Ir mano pirštai į kažką atsirėmė.

– Pašvieskite čionai, – paliepiau.

Pačiame tamsiausiame kampe, paslėptos tarp bazilikos kolonų, buvo įtaisytos mažos durys, visiškai nesiskiriančios nuo plokštėmis išmuštos sienos abipus jų, todėl beveik nepastebimos. Tačiau kai įsirėmusi delnu stumtelėjau, jos virstelėjusios atsidarė be menkiausio garso – akivaizdu, vyriai buvo gerai sutepti. Vos įžengusi pro duris, pastebėjau geležinį laikiklį, skirtą deglui įstatyti. Prie jo ant nedidelės lentynėlės gulėjo dėžutė su skiltuvu ir pintimi, bet pats laikiklis buvo tuščias.

– Tai tiek tų Morocio demoniškų galių, – šyptelėjusi tariau.

Čezarei užteko drąsos neslėpti savo sumišimo.

– Čia persirengimo kambarys, – spėjo jis, turėdamas galvoje patalpas, kuriose, prieš laikydami mišias, kunigai persirengia iškilmingu drabužiu.

Probėgšmais mestas mano žvilgsnis užkliuvo už žemyn vedančių laiptų. Čia ne vien persirengimo kambarys.

Čezarės garbei reikia pasakyti, kad jis, paleidęs iki tol rankoje spaustą kryžių, primygtinai pareikalavo eiti pirmas. Aš nusekiau jam iš paskos kartu su sargybiniais, kurie, apšviesdami laiptus, aukštai iškėlę laikė deglus.

Veidu pajutau vėsą ir drėgmę, o įtraukusi oro į plaučius – kad jis troškus ir priplėkęs. Sienomis, sumūrytomis iš senovinių plytų, varvėjo vanduo, grindų akmenys mums po kojomis buvo apkerpėję ir slidūs. Užuodžiau šlapią kalvos, į kurią savo pamatais įsirausė bazilika, molį ir mintyse ėmiau melstis, kad Konstantinas, prieš pradėdamas statybas, būtų perkėlęs kitur čia buvusią senovinę kapavietę.

Keliavome pamažu žemyn besileidžiančiu koridoriumi. Staiga jis praplatėjo. Virpančioje deglo šviesoje sienose, abiejose pusėse, pamačiau skliautuotas angas, o už jų – nuolaužomis užverstas patalpas. Tas vaizdas man regėjosi kažin kur matytas, net stabtelėjau, mėgindama prisiminti, kur.

– Kur mes esame? – pašnibždomis, kaip tokioje vietoje lyg ir derėjo, pasiteiravo Čezarė.

– Manau, vis dar po bazilika…

Tamsoje, kurią apšvietė tik plazdančių deglų liepsnos, visai sutrikau, nenutuokiau, kaip toli nuėjome. Bandydama susigaudyti, kur esame, prisimerkusi įsispoksojau į koridoriaus gilumą.

– Labai panašu į gatvę, – pasakiau. – Su krautuvėmis abiejose pusėse, bet viskas užklota bazilikos pamatais ir palaidota po žeme. Kas tai galėtų būti?

Čezarė stovėjo labai arti manęs, tad pastebėjau, kad jo kaktą, nepaisant vėsumos, nusėjo stambūs prakaito lašai.

– Kas ten žino? Koks skirtumas? Tau vis dar atrodo, kad Morocis slepiasi kažkur čia?

– Jeigu jis pagrobė vaiką, juk turi jį kur nors paslėpti iki įvykdydamas savo sumanymą. Laidotuvės prasidės po keleto valandų. Manau, ilgiau jis tikrai nelauks, netrukus pradės veikti, o iki tada kur rastų geresnę vietą pasislėpti nei ši?

Čezarė nepuolė prieštarauti, tik atkreipė mano dėmesį į tai, ką aš ir pati ėmiau suprasti.

– Bazilika milžiniška. Jeigu šitas koridorius driekiasi per visą jos ilgį, tai čia gali būti šimtai vietų jam pasislėpti, o gal ir daugiau.

O jei koridorius išeina už bažnyčios sienų, tada galime ieškoti ištisas dienas, bet vis tiek nerastume Morocio nė pėdsako.

Vydama šalin tą mintį tariau:

– Privalome pamėginti. Jeigu jis buvo čionai nusileidęs, tikrai rasime kokių nors buvimo ženklų.

– Mes patys galime tuoj pasiklysti, – pabrėžė Čezarė.

Tikra tiesa. Netgi nešini deglais, padarę vos kelis posūkius ir vingius, jau nežinotume, kaip grįžti atgal. O jei, mums ilgai klaidžiojant, dar ir deglai užgestų…

– Ei tu, – Čezarė pirštu bedė į vieną sargybinį. – Išsitrauk kardą ir kas penki žingsniai įbrėžk sienoje kryžiaus ženklą. Didelį ir gilų, kad, reikalui esant, galėtume jį apčiuopti. Tik žiūrėk, neužmiršk to padaryti, supratai?

Išsigandęs jaunuolis greitai linktelėjo ir išsitraukęs kardą skubiai įrėžė sienoje pirmąjį kryžiaus ženklą.

Patenkintas Čezarė vėl atgręžė veidą į tamsų koridorių.

– Eikime pirmyn, ir tesaugo mus gerasis Viešpats, – pasakė ryžtingai.

Priešingai nei jo tėvas, kuris, mano įsitikinimu, širdies gilumoje buvo pagonis, Čezarė nuoširdžiai tikėjo Dievą. Tačiau nė nebandė apsimesti, kad griežtai laikosi Šventosios Motinos Bažnyčios mokymo, netgi po to, kai užsidėjo raudoną kardinolo mitrą. Nenumanau, ar jis nuoširdžiai prašė mūsų Viešpaties palaiminimo. Galiu tik pasakyti, jog Romoje ir kitur yra slaptų vietų, giliai po žeme išraustų kambarių, ant kurių sienų vaizduojamas jaunas, karingas dievas; kalbama, jis daręs stebuklus, o gimęs iš nekaltos mergelės ir auksiniu vežimu pakilęs į dangų. Aš niekada nesu girdėjusi Čezarę ištariant to dievo vardą, bet, esu tikra, širdies gilumoje jis apie tai žinojo.

Susispietę nedideliame šviesos rate, kurį iš visų pusių supo aklina tamsa, pajudėjome į priekį. Lengviau atsidusau pamačiusi, jog deglai ir toliau ryškiai šviečia. Negaliu paaiškinti priežasties, bet liepsna, įnešta tenai, kur trūksta oro, užgęsta. Laimė, nors buvome giliai po žeme, veidu jaučiau vos juntamą oro dvelksmą, ir tai bylojo, kad kažkur čia yra angų, išeinančių į paviršių.

Pažvelgusi į grindis pamačiau, kad jos nuklotos sūkuriais dulkių, turbūt nusileidusių nuo lubų. Kažkas tas dulkes išjudino, ir tai teikė vilties: vadinasi, prieš mus čionai nežinia kas vaikščiojo. Labiausiai norėjosi tikėti, kad tai buvo Morocis.

Staiga koridorius praplatėjo, ir atsidūrėme didelėje patalpoje. Jos dydžio negalėjome aprėpti akimis, nes deglų skleidžiama šviesa taip toli nesiekė. Tačiau atkreipiau dėmesį, kad sienos, kiek pavyko įžiūrėti, abiejose pusėse kyla aukštyn puslankiu, o po mūsų kojomis, kitaip nei koridoriuje, buvo ne akmenys, o žemė. Palei vieną sieną stovėjo eilėmis išsidėsčiusių suolų, bent jau taip man atrodė, likučiai; viršuje į juos buvo įsirėžę bazilikos pamatai.

Dar kiek paėjėję vėl patekome į koridorių. Netrukus jis išsišakojo dviem kryptimis: viena atšaka ėjo tiesiai pirmyn, kita – į dešinę. Čezarė sustojo kryžkelėje ir suraukė kaktą.

– Kuriuo keliu jis nuėjo?

Atrodo, užduodamas klausimą, atsakymo iš manęs jis nesitikėjo, bet aš, kadangi prisiėmiau tokią atsakomybę, nutariau į jį atsakyti. Įdėmiai žiūrėdama į grindis, žengiau keletą žingsnių pirmyn link tiesiosios atšakos ir pamačiau, kad dulkės čia grindis dengia vienodu sluoksniu, o vienas kitas sūkurėlis veikiausiai ilgainiui susidarė savaime, dėl oro judėjimo. Grįžusi į kryžkelę, pasukau į dešinę ir iškart supratau: čia neseniai nežinia kieno eita.

– Šituo keliu, – tariau rodydama į dešinę.

– Iš kur žinai?

Kai parodžiau į dulkes, Čezarė paraudo sumišęs, kad jam pro akis prasprūdo toks akivaizdus dalykas.

Norėdama jį nuraminti, tariau:

– Mano tėvas išmokė mane pastebėti net ir menkiausias smulkmenas; tai daryti veikiausiai vertė jo darbo pobūdis.

Veikiausiai – tik švelniai tariant. Norint nunuodyti svarbiausias dalykas – nuodus paslėpti pačiose kasdieniškiausiose ir įprasčiausiose vietose, kur niekam neateitų į galvą jų ieškoti. Svarbiausia nuodytojo užduotis – patikrinti kaip tik tokias vietas ir žinoti, į ką labiausiai atkreipti dėmesį.

Atlyžęs Čezarė linktelėjo, ir tęsėme savo kelionę, bet žingsniavome neilgai: beveik tučtuojau kelią mums pastojo akmenų krūva; bent jau atrodė, kad čia akmenys. Paėmęs vieną deglą, Čezarė nuėjo į priekį pažiūrėti, o kai grįžo, jo veidas buvo keistai persimainęs.

– Ten gana erdvu, galėsime praeiti.

– Tai gerai… – prabilau aš.

– Bet vaizdas tikrai ne iš maloniųjų, – pertraukęs mane pridūrė Čezarė. Tada atsigręžė į savo vyrus. – Neužmirškite, kas jūs tokie ir kas laukia tų, kurie neatliks savo, kaip kario, pareigos.

Man nė nespėjus susimąstyti, kam jam prireikė šitaip įspėti vyrus, Čezarė paėmė mane už rankos ir, aukštai iškėlęs deglą, patraukė koridorium.

33 skyrius

Ir vis dėlto aš neriktelėjau – susitvardžiau. Dar ir dabar tuo didžiuojuosi, nors tikroji tiesa štai: mane sukaustė toks siaubas, kad pravėrus burną išsiveržė tik silpnas cyptelėjimas.

Nuolaužų krūva, beveik aklinai užtvėrusi koridorių, buvo vien kaulai. Jie pasipylė iš abipus esančių kambarių sugriuvus jų sienoms, veikiausiai neatlaikiusioms svorio. Aplink gulėjo kojų, rankų, dubens kaulai, sveiki ir aplūžinėję šonkauliai, kai kurie – vis dar besilaikantys ant stuburkaulio dalies, o baisiausiai atrodė kaukolės. Žodžiu, čia buvo nesuskaičiuojama daugybė įvairiausių dydžių sveikų ir aptrupėjusių kaulų, ir visi akivaizdžiai – žmogaus. Atrodo, Konstantinas iš tikrųjų panaikino pirmųjų krikščionių kapines ir varganus jų palaikus išmetė kaip kokį nereikalingą laužą.

Šitos negyvėlių kaugės buvo tokios didelės, kad stūksojo per kelias pėdas mums virš galvų ir siekė lubas. Takelis tarp kaugių, kuriuo turėjome eiti, buvo vos pėdos pločio, toks siauras, kad, norėdami prasisprausti, turėjome rangydamiesi sukiotis į visas puses. Mums vargais negalais braunantis pirmyn, kaulai traškėjo po kojomis, baksnojo į šonus, už jų kliuvo drabužiai.

Tačiau labiausiai gąsdino pamėkliškai besišypsančios, tuščiomis akiduobėmis į mus žvelgiančios kaukolės. Kai kurios gulėjo taip arti, kad praeidama nosimi brūkštelėdavau per tą vietą, kur kadaise buvo jų nosis. Mintyse tariau: „Dieve, atleisk man, žinau, jie buvo tokie patys žmonės kaip ir aš“, bet vis tiek drebėjau pakraupusi. Išgirdau, kaip man už nugaros vienas iš sargybinių pradėjo žiaukčioti, ir puikiai jį supratau. Jokio trūnijančių kūnų dvoko nebuvo, nes žmonės palaidoti labai seniai, bet geltoni yrantys palaikai dvelkė mirtimi, akivaizdžiai primindami, kad visi esame mirtingi.

Esu girdėjusi, jog tolimuose kraštuose gyvena žmonės, kurie savo mirusiuosius degina. Bažnyčia tai draudžia, bet man tokia mintis atrodo protinga ir priimtina, aš pati irgi norėčiau po mirties būti sudeginta. Bet, suprantama, su viena sąlyga: tik po mirties.

Stipriai įsitvėriau Čezarės, energingai žengiančio priekyje, rankos. Kad ir kokią baimę jis pats jautė širdyje, vis dėlto puikiai suprato savo, kaip vado, pareigą, todėl atrodė drąsus ir ryžtingas. Tikrai nepagražinsiu pasakiusi, jog būtent jis vilkte vilko mus per tą siaubą ir galiausiai saugiai nuvedė į kitą pusę.

Vos tik kaulų kalnas baigėsi ir priešais vėl atsivėrė koridorius, visi, paklusdami nežinia kokiam prigimtiniam instinktui, sustojome ir ėmėme karštligiškai purtyti dulkes nuo drabužių. Kad neprisikvėpuočiau dar daugiau mirusiųjų dulkių, aš net sulaikiau kvapą.

Čezarė davė mums vos kelias akimirkas apsišvarinti.

– Eime, – tuoj sukomandavo ir patraukė koridoriumi.

Nusekėme jam iš paskos ir netrukus aptikome įrodymą, kad esame ne pirmieji, po bazilika atradę mirusiųjų miestą.

Būtų neteisinga sakyti, jog Romoje neveikia jokie įstatymai. Kartais jie užgriūva visu smarkumu. Pavyzdžiui, pakanka tik paburnoti prieš Šventąją Motiną Bažnyčią, ir jau gali ruoštis lipti ant laužo. Tokiu atveju, kaip ir kitais, svarbiausias klausimas: ar verta rizikuoti?

Retkarčiais vis bandoma apdėti mokesčiais prekes, kurias romiečiai laiko neatskiriama savo gerovės dalimi, – prabangius audinius, puikius vynus ir taip toliau. Tačiau, progai pasitaikius, būdavo apmokestinamas net sūris, aš pati prisimenu vieną nevykusį mėginimą imti mokestį už kviečius.

Visa tai baigėsi tuo, kad kiekvienas Romos gyventojas ėmė siekti sueiti į pažintį su kokiu nors geru kontrabandininku. Aš irgi – ne išimtis, bet niekada nebuvau rimčiau susimąsčiusi, kaip konkrečiai ta kontrabanda vykdoma. Akivaizdu, tam reikalinga vieta, kur būtų galima saugiai paslėpti prekes, prieš jas išvežiojant klientams.

Įveikę kaulų perėją, atsidūrėme tarp eilės kambarių, išvalytų nuo nuolaužų; visus juos saugojo tvarkingos geležinės grotos. Vidun probėgšmais mestas žvilgsnis užkliuvo už skrynių, dėžių ir statinių. Buvo akivaizdu: jose laikomos įvairios prabangios prekės.

– Reikės įsidėmėti, – plėšriai šypsodamasis tarstelėjo Čezarė.

– Žmonės juk turi kaip nors užsidirbti pragyvenimui, – priminiau jam.

Vyliausi, kad Bordžijos, jei tik ateis į valdžią, pažabos savo apetitą. Žmogus visada nori turėti kokią nors viltį, tebūnie vėliau ir paaiškėja, kad ji buvo tuščia.

Po žeme jau buvome praleidę nemažai laiko, bet jokių Morocio pėdsakų taip ir neradome. Ėmiau nerimauti. Valandos sparčiai bėgo, ir mane apniko abejonės, ar tolesnės paieškos nebus vien tuščias laiko švaistymas.

Jau ketinau pasakyti tai Čezarei, bet, įveikę koridoriaus lankstą, radome dar vieną kambarį. Juo, kaip ir kitais, naudojosi kontrabandininkai, tačiau grandinė, ant kurios kabojo spyna, čia buvo nupjauta, o metalinės grotos paliktos šiek tiek praviros. Tai man pasirodė keista, todėl nutariau apsidairyti atidžiau.

– Kam galėjo to prisireikti? – rodydama į nupjautą grandinę paklausiau Čezarės.

Jis tik gūžtelėjo pečiais ir paskui mane žengė į kambarį. Galinėje sienoje pamačiau įmūrytus du masyvius geležinius žiedus. Prie vieno pririšta kabojo virvė – ne sena, nudilusi ir apspurusi, o naujutėlė; vienas jos galas buvo nupjautas.

– Čia kažką laikė pririštą, – apžiūrėjęs virvės galą pranešė Čezarė.

Aš linktelėjau, mintyse tardama sau, kad daryti skubotas išvadas dar per anksti.

– Gal tarp kontrabandininkų įvyko kivirčas? – spėjau.

– Galimas daiktas… Tačiau kodėl jie kažką pririšo būtent virve?

– O ar yra koks skirtumas?

– Gal ir taip, gal ir ne… Jei būtų grandinė, dar reikėtų ir antrankių.

Tokių siaurų, kad kalinys negalėtų ištraukti plaštakos. Tačiau iš suaugusiesiems skirtų antrankių vaikas vis tiek galėtų be vargo išsilaisvinti.

– O Dieve…

Čezarė vėl dėbtelėjo į virvę ir vyptelėjo, bet tik visiškas naivuolis būtų galėjęs palaikyti tai šypsena.

– Ką tik nupjauta. Gal mums nusišypsos sėkmė, ir jis nebus spėjęs toli nueiti.

Taip taręs, jaunasis Bordžija metėsi į koridorių, jo vyrai tekini puolė jam iš paskos. Aš lipau jiems ant kulnų, mintyse keikdama aplink kojas besiplakančius sijonus. Kiek laiko taip bėgome, negalėčiau pasakyti, man laikas tarytum sustojo. Porą kartų pasirodė, kad priekyje girdžiu kažkokius garsus, bet dėl didelio triukšmo, kurį patys kėlėme bėgdami, galėjau ir apsirikti. Koridorius ėmė kilti į viršų, mano nosis užuodė silpną smilkalų aromatą.

Čezarė griūte įgriuvo pro duris į nežinia kokį kambarį, o mes suvirtome jam iš paskos. Pasigirdo riksmas, kažkoks metalinis daiktas nukritęs barkštelėjo į akmenines grindis. Tačiau tada kelią man užtvėrė condotierri nugarų miškas. Kad ir kaip mėginau stiebtis, per jų plačius pečius nieko negalėjau matyti, todėl galiausiai prasispraudžiau į priekį, o tada supratau, kad atsidūrėme zakristijoje, pilnoje kunigų, besiruošiančių Inocento laidotuvėms.

Netikėtas ginkluotų vyrų, nešinų rūkstančiais deglais ir visus varstančių nuožmiais žvilgsniais, staiga išdygusių tarsi iš po žemių, pasirodymas ne vienam šventajam tėvui, regis, tapo tikru tikėjimo išbandymu. Kilo baisi sumaištis, visiškai nederanti su šventovės rimtimi, visi vienas per kitą ėmė spraustis pro duris, norėdami kuo greičiau iš čia dingti, aplink aidėjo riksmai ir pagalbos šauksmai.

Tačiau netrukus visi sustingo it įbesti, mat Čezarė išsitraukė kardą ir sušuko:

– Stot!

Jaunasis Bordžija davė komandą, ir jo vyrai išsiskleidę užtvėrė duris.

– Mes vejamės kunigą su vaiku, – pranešė jis. – Kur jie nuėjo?

Kambaryje trumpam stojo tyla, bet ją greitai nutraukė balsų, išsigandusių ir piktų, klegesys, ir buvo neįmanoma nieko suprasti, bet galiausiai vienas senas kunigas, sukaupęs savigarbos likučius, kreipėsi tiesiai į Čezarę:

– Kas jūs toks esate, pone? – pasiteiravo jis. – Ir kas davė teisę čionai įsiveržti?

Regis, Čezarė akimirką net sutriko. Iš tiesų, kokią turi teisę? Suprantama, kardo teisę, bet juk negali pradėti mojuoti juo tokioje šventoje vietoje. Reikia bent jau apsimesti, kad gerbia Šventąją Motiną Bažnyčią, aukščiausiąją teisėją, prieš kurią privalo atsiklaupti net ir patys galingiausi kariai.

– Aš esu Čezarė Bordžija, kardinolo Rodrigo Bordžijos sūnus! Darysite taip, kaip liepsiu, arba užsitrauksite mano rūstybę!

Du sakiniai – ir Čezarė pavertė į nieką kardinolo, vengiančio puikuotis savo vaikais ir pagal mūsų laikų moralės standartus laikomo padorumo įsikūnijimu, įvaizdį.

Senasis kunigas išbalo, bet neišsigando. Kitiems aplink piktai šnypščiant ir šnabždantis, jis aukštai iškėlė smakrą ir priėjo prie Čezarės.

– Čia šventa vieta! Kišk savo kardą į makštis, Bordžijos sūnau, ir daugiau po šiuo stogu jo neištrauk!

Kartais man vis dėlto surusena viltis dėl Šventosios Motinos Bažnyčios – manau, dar ne viskas prarasta.

Baimindamasi, kad Čezarė, išgirdęs tokį atvirą iššūkį, nepratrūktų, jau ketinau pasakyti, jog kunigas norėjo tik gero, kad yra garbingo amžiaus, neverta dėl to įsižeisti ir taip toliau, bet nespėjau praverti burnos – aplink pratrūko tokia šauksmų ir riksmų kakofonija, kad prieš ją nublanko netgi tai, kas čia dėjosi anksčiau.

– Moteris!

– Kaip ji drįsta!

– Šventvagystė!

– Strega!

Ragana. Todėl, kad drįsau įkelti koją į šventąją Dievo zakristiją. Vien savo buvimu čia suteršiau ją taip baisiai, kad nusipelniau būti sudeginta ant laužo.

Senojo kunigo garbei reikia pasakyti, kad jis nekreipė dėmesio į tą erzelynę, tik atvirai pasakė:

– Jei galėčiau, padėčiau jums, bet prieš ateinant jums ir jūsų palydovams, čia tikrai niekas nebuvo pasirodęs. O dabar privalote išeiti.

Čezarė tiesiog tirtėjo iš pasipiktinimo. Jis nužvelgė šventuosius vyrus, apsiginklavusius teisuoliškumu, ir akimirką maniau, kad jaunasis Bordžija juos puls, todėl tvirtai suspaudusi jo ranką ėmiau tempti link durų.

– Mes tik tuščiai gaištame brangų laiką, – sušnibždėjau. – Morocis veikiausiai išlindo iš požemio kitu keliu.

Tačiau Čezarė nesileido pajudinamas, o tik visus varstė piktu žvilgsniu. Nė vienas kunigas, netgi tas senasis, nepasiteiravo apie mūsų paminėtą vaiką – jie buvo susirūpinę tik savimi. Vėliau, kai Čezarė buvo kritikuojamas dėl savo veiksmų prieš Bažnyčią, aš vis prisimindavau tą akimirką ir pagalvodavau: reikia tik stebėtis, kad jos atžvilgiu jis nesiėmė dar griežtesnių priemonių.

Palikę zakristiją, atsidūrėme šalia pagrindinio altoriaus. Per tą laiką, kurį praleidome požemyje, į baziliką spėjo prasiskverbti pirmieji švelnūs pilkšvi aušros spinduliai. Žvilgsniu įvertinau, kad buvome vos už kelių dešimčių metrų nuo tos vietos, iš kur pradėjome paieškas. Kalbant apie Morocį, dabar jis galėjo būti bet kur.

– Kiek dar turime laiko? – pasiteiravau.

Čezarė įkišo kardą į makštis ir apsidairė. Aplink vyko pasirengimas laidotuvėms: milžiniškoje navoje tarnai jau rikiavo suolus, skirtus žmonėms, dėl aukšto rango nusipelniusiems sėdimos vietos. Priešais pagrindinį altorių buvo statomi karsto neštuvai, ant kurių ilsėsis Inocento palaikai. Viršuje, galerijoje, repeticijai ruošėsi choras. Tarp kolonų, pagrindinę navą skiriančių nuo šoninių takų, kabojo popiežiaus ir kardinolų kolegijos vėliavos. Į žvakides buvo keliamos didelės žvakės, kai kurios storumo sulig drūto vyro juosmeniu.

Tarp viso šito šurmulio, kažką karštai aptarinėdami, pirmyn atgal zujo pavieniai dvasiškiai ir pasauliečiai, kiek anksčiau atvykę į laidotuves.

– Porą valandų, – įvertino Čezarė.

Nors mums ir nepavyko rasti Morocio, labiau nei kada nors anksčiau buvau tikra: jis nė už ką nepraleis tokios palankios progos. Prelatai, kaip ir laidotuvėse dalyvaujantys pasauliečiai, be abejo, bus siaubingai priblokšti ir pasipiktinę tokiu pačioje Šventosios Motinos Bažnyčios širdyje tariamai žydų įvykdytu žvėrišku aktu. Be to, tai buvo žmonės, vienu rankos mostu galintys įtūžį paversti kruvinomis skerdynėmis. Tačiau kaip Morocis ketina nepastebėtas prasmukti pro šimtus sargybinių, sutelktų pačiame Vatikane ir išstatytų aplink jį? Kad ir kaip gerai Morocis pažįsta bazilikos požemius, anksčiau ar vėliau vis tiek turės iš jų išlįsti.

Čezarės galvoje, matyt, sukosi panašios mintys, nes jis pasakė:

– Pastatysiu vyrus budėti prie durų šalia Šventosios Kotrynos altoriaus ir zakristijos. Jeigu jis ten pasirodys, paklius mums tiesiai į rankas.

– Veikiausiai čia yra ir daugiau kelių įeiti ir išeiti, – tarstelėjau.

Juk kontrabandininkai negalėjo kursuoti per baziliką pirmyn atgal. Nors, turint galvoje, kad daugelis kunigų būtų mielai sutikę tapti jų bendrininkais, tokios galimybės visiškai atmesti negalėjau.

– Padarysime viską, kad tik jį rastume, – pažadėjo Čezarė ir nuoširdžiai šypsodamasis pridūrė: – Tik nenuleisk rankų, Frančeska. Tavo galva iš mūsų visų pati šviesiausia.

Tai buvo netiesioginis prisipažinimas, kokios tamsios baimės buvo jį apėmusios, kol įsitikino, kad Morocis – tik žmogus.

Tokie Čezarės žodžiai labai pakėlė man ūpą, tačiau po to, ką sužinojau vos po kelių akimirkų, jau neturėjau dingsties džiūgauti.

Vyrai, kuriuos mano prašymu Bordžija pasiuntė paklausti Roko, ar žino, kur galėtų slėptis tas pamišėlis kunigas, sugrįžo su žinia, kad stikliaus nerado. Pasak kaimynų, vakar stiklius netikėtai kažkur išvyko ir dar negrįžo.

34 skyrius

Nenorėjau nė galvoti, kodėl Rokas taip staiga dingo ir ką tai galėtų reikšti, bet niekaip neapleido nelaimės nuojauta. Gal atsitiko kas blogo? Labai galimas daiktas, juk jis padėjo mudviem su Deividu, kai pasprukome iš tvirtovės. Mėgindama išsiaiškinti, ką tiksliai pasakė kaimynai, ėmiau klausinėti sargybinių. Kaip tik tuo metu, paskirstęs savo vyrams užduotis, prie mūsų priėjo Čezarė.

– Ko tokia susiraukusi? – pasidomėjo jis.

Ir pats atrodė prastos nuotaikos, bet tai buvo susiję ne tiek su naujai paaiškėjusiomis aplinkybėmis, kiek su tuo, kad būsimasis kardinolas nekaip jausdavosi bet kurioje bažnyčioje.

– Bijau, kad vienam mano draugui bus atsitikę kas blogo, – atsiliepiau. – Savoje krautuvėje jo nėra ir, atrodo, niekas nežino, kur jis išvyko.

Tikimybė, kad Čezarė nors kiek susidomėtų, juo labiau susirūpintų dėl kažkokio krautuvininko, buvo ne didesnė už aguonos grūdą – tokie žmonės, galima sakyti, jam beveik neegzistavo, tačiau šįkart jis mane nustebino.

– Kas jis toks? – O kai papasakojau, pasiteiravo: – Manai, Morocis galėjo su juo susidoroti?

Taip tvirtinti gal būtų buvę pernelyg drąsu. Rokas stiprus ir sumanus vyras. Prieš tokį karį kaip Čezarė jis gal ir vargiai atsilaikytų, bet prieš kunigą…

– Nežinau… Nelabai tikėtina, bet…

Tačiau Rokas tikrai nebūtų išvykęs, prieš tai nė žodžiu niekam nieko nepranešęs, ypač kai padėtis tokia įtempta.

Čezarė įdėmiai pažvelgė į mane.

– Tau tas vyras rūpi?

Nuo minties, kad Rokas, galimas daiktas, yra atsidūręs dideliame pavojuje, man net žadą atėmė, todėl tik linktelėjau ir išspaudžiau:

– Jis – geras mano draugas.

– O jo žmona? Irgi gera tavo draugė?

– Jis našlys, vienas augina mažametį… – pasakiau, bet staiga susizgribusi, ką Čezarė turėjo galvoje, nutilau nebaigusi sakinio ir nustebusi išpyškinau: – Dėl Dievo meilės, Čezare, nejaugi tau rūpi, kad aš…

Tačiau tai buvo akivaizdu, bent jau sprendžiant iš surūgusios Čezarės minos – jis atrodė kaip berniukas, ilgai manęs, jog pramoga priklauso tik jam vienam, bet staiga sužinojęs, kad taip nėra.

– Man jokio skirtumo, – mėgino išsiginti jis. – Tiesiog nenoriu, kad tokiu atsakingu metu kas nors blaškytų tavo dėmesį.

– Tokiu atveju padėk man, – paprašiau tikėdamasi, kad man pavyks užglostyti įžeistą jo savimeilę ir karštakošis nukreips savo energiją kitur.

Toks mano tonas jį, regis, sujaudino, nes truputį atsileido ir po kurio laiko linktelėjo.

– Kur tas Rokas Moronis galėjo išvykti?

Ėmiau skubiai sukti galvą. Jei Rokas iš tikrųjų būtų patekęs į bėdą, veikiausiai būtų man pranešęs. Suprantama, jei tik būtų turėjęs tokią galimybę – tiek Bordžijos rūmai, tiek Vatikanas buvo apstatyti sargybiniais, ir jie galėjo jo nepraleisti. Taigi liko vienintelė galimybė.

– Rokas turi patikimą draugą dominikonų kapituloje, – tariau. – Tėvą Gijomą. Jis gali žinoti, kur šiuo metu yra Rokas.

– Ar tai tas pats draugas, kuris, kaip minėjai, perspės mus, jei Morocis bandytų ieškoti prieglobsčio pas Torkvemadą?

Kai patvirtindama linktelėjau, Čezarė atsigręžė į sargybinius. Tie kaukštelėję kulnimis išsitempė, laukdami jo nurodymų. Čezarė trumpai papasakojo jiems apie Roką, tada paliepė:

– Pasiteiraukite apie jį kapituloje, tačiau taip, kad niekas negirdėtų. Niekas, išskyrus tą vienuolį, neturi žinoti jūsų apsilankymo tikslo.

Kai vyrai nusilenkę gavo jaunojo Bordžijos leidimą eiti ir nuskubėjo per ilgą pagrindinę bazilikos navą, nulydėjau juos akimis, ir tik kai visi dingo ryto brėkšmoje, vėl atsigręžiau į Čezarę.

– Ačiū, – padėkojau.

Čezarė tik patraukė pečiais, tarsi sakytų: nėra už ką, bet į mane mestas žvilgsnis bylojo, jog tikisi sulaukti atlygio. Kaip ir jo tėvas, Čezarė nieko nedarė veltui.

– Dabar jau gali susikaupti? – kreipėsi jis. – Mano vyrai rado dar pustuzinį slaptų durų. Regis, bazilikoje jų pilna. Tačiau Morocio kol kas – nė pėdsako.

– Galimas daiktas, jo čia apskritai nėra.

Labiausiai baiminausi, kad, mėgindama atspėti pamišėlio kunigo ketinimus, galėjau apsigauti, kad jiedu su Torkvemada turi visiškai kitokį planą.

Kita vertus, vyliausi, jog mano spėlionės vis dėlto teisingos.

Jeigu aš būčiau Morocis…

Tokiai minčiai šmėkštelėjus galvoje, buvau benuvejanti ją šalin, bet persigalvojau. Bazilika buvo milžiniška, o aplink esantis pastatų kompleksas – apskritai neaprėpiamas. Jei norime turėti bent menkiausią viltį aptikti Morocį, jam dar nespėjus mums smogti, teks man sukaupti valią ir pabandyti perprasti jo planą. Suprantama, jeigu pamišėlį apskritai įmanoma perprasti. Tačiau palikime tą klausimą filosofams – man šiuo atveju rūpėjo praktinė šio reikalo pusė.

– Negalime kartoti tos pačios klaidos ir jo nuvertinti, – tariau. – Jis drąsus, protingas, o smogs ten, kur mes mažiausiai tikimės.

– Turi galvoje Džuliją? – paniuręs pasiteiravo Čezarė.

Patvirtindama linktelėjau.

– Morociui rūpi tik viena – sunaikinti žydus, šiuo požiūriu jis toks pats fanatikas kaip ir Torkvemada, o gal netgi didesnis. Be to, jo neslegia jokie sąžinės priekaištai ar moralės skrupulai. Todėl privalome suprasti, kad, siekdamas savo tikslų, jis gali padaryti bet ką.

– Jis turėjo sąjungininką – Inocentą. Mano tėvo įsitikinimu, jei popiežius nebūtų miręs, tikrai būtų pasirašęs tą ediktą. O dabar Morocis įniršęs, kad šito reikalo jam nepavyko užbaigti iki galo, todėl turbūt ėmėsi to su dviguba jėga.

– Be jokios abejonės, – sutikau. – Kai Inocentas mirė, taip ir nespėjęs pasirašyti edikto, Morocis nė nesiruošė nuleisti rankų. Tučtuojau sugalvojo planą, ir jeigu tas planas būtų išdegęs, jis būtų pasiekęs, kad vienintelis, Morocio žiniomis, žmogus, neketinantis pasirašyti edikto, negalėtų tapti popiežiumi.

– Įvarydamas pleištą tarp mano tėvo ir Orsinių, kurių parama tėvui būtina, jei nori bent pasvajoti apie pergalę?

– Būtent. Jei Morociui būtų pavykę juos supriešinti, veikiausiai popiežiumi būtų išrinktas dela Roverė arba bent jau toks kardinolas, kuris pasirašytų tą ediktą.

– Bet šitas sumanymas žlugo, – konstatavo Čezarė.

– Taip, tačiau užliūliuota savo sėkmės aš nesupratau, jog tam, kad galėtų daryti tokius stulbinamus ėjimus, Morocis turėjo remtis žiniomis, kurių tikrai negalėjo surinkti ekspromtu. – Dėsčiau savo mintis garsiai, kad pačiai būtų aiškiau, ir staiga man tarsi valktis nuo akių nukrito, kaip ant delno pamačiau tai, ką sukrėtimas ir nuovargis anksčiau trukdė suprasti. – Jis žinojo, kad Džulija ir jos vyras susirašinėja, – kalbėjau toliau. – Žinojo netgi tai, kad Džulija mėgsta figas. Manau, jis jau seniai lygiagrečiai planavo, ką darys, jeigu Inocentas mirs, nespėjęs pasirašyti edikto, ir tavo tėvui atsiras galimybė tapti popiežiumi.

Čezarė susimąstęs linktelėjo, tuo patvirtindamas, kad aš, apgraibomis ieškodama tiesos, einu teisinga kryptimi.

– Dabar jis vėl pergrupuoja planus, – pratęsė mano mintį. – Šįkart ketina užsiundyti ant žydų įniršusią minią.

– Ir, galime būti tikri, viską kruopščiai iš anksto apgalvojo, – patikinau aš. – Kaip tik todėl Torkvemada ir atvyko – kad būtų Romoje, kai bus atskleistas tariamas nusikaltimas. Jis visiems paskelbs, jog dėl to kalti žydai, ir užsitikrins, kad joks kardinolas, laikomas palankiai nusiteikusiu žydų atžvilgiu, tikrai nebūtų išrinktas popiežiumi.

Čezarės veidas apsiniaukė kaip naktis, o plaštakos, gniaužiančios kardo rankeną, krumpliai net pabalo.

– Dela Roverė jau skleidžia gandus, kad mano tėvas yra marano.

– Jis veikiausiai žino, ką planuoja Morocis su Torkvemada, tačiau mėgins laikytis nuo jų atokiau. Kad ir kaip ten būtų, dela Roverės mums nėra ko bijoti – tavo tėvas tikrai gali jį įveikti. Tačiau mes privalome bet kokia kaina sustabdyti Morocį.

– Kaip? – paklausė Čezarė. – Galėčiau atsivesti dar daugiau vyrų ir išnaršyti baziliką nuo rūsio iki stogo, bet laiko turime labai mažai…

– Tai tik įvarytų visiems baimės, žmonės imtų manyti, kad, tavo tėvui tapus popiežiumi, Bordžijos ims piktnaudžiauti savo galia.

Nutylėjau tai, kas, žinojau, buvo skalambijama Romos gatvėse: kad Bordžija iš tikrųjų yra vilkas, kuris sudraskys avinėlį, ir kad dar nebuvo kito tokio godaus žmogaus ir garbėtroškos, katras būtų išdrįsęs siekti šventojo Petro sosto. Savaime suprantama, visus šiuos gandus skleidė Bordžijos konkurentai. O paprasti romiečiai, turį įtakos rinkimams vien dėl to, kad gali sukelti riaušes, iš tokių gandų tik šaipėsi. Reikia tikėtis, kad neatsitiks nieko tokio, kas priverstų juos pakeisti nuomonę, atsižadėti vasališkos ištikimybės savo sinjorui.

Čezarės veidas visai apniuko, maniau, tuoj puls į neviltį.

– Tada viskas baigta, – pasakė jis. – Morocis veikiausiai laimės.

– Ne! Dar turime laiko, nors ir nedaug, bet privalome kuo geriau išnaudoti kiekvieną akimirką.

Apimta jausmo, kad nežinia kas prasprūdo man pro akis, į kažin kokį faktą dar neatkreipiau reikiamo dėmesio, apsižvalgiau aplinkui. Vėliau ne kartą įsitikinau, kad, susidūrus su kokiu nors painiu galvosūkiu, visada pravartu atkreipti dėmesį ne tik į tai, kas yra, bet ir ieškoti to, ko nėra. Kartais būtent iš tuščios vietos, kur nieko nėra, į mus nebyliai žvelgia tiesa.

Bazilikoje vyko pasiruošimas laidotuvėms. Ko čia nebuvo, kas jau turėjo būti?

– Inocento kūnas vis dar guli koplyčioje, – susimąsčiusi pasakiau.

Čezarė linktelėjo.

– Jis bus įneštas, kai čia susirinks laidotuvių dalyviai.

Toje procesijoje velionį popiežių lydės aukščiausieji Bažnyčios prelatai ir kilmingiausieji pasauliečiai. Visi jie prieš tai susirinks Siksto koplyčioje.

– Galimas daiktas, mes visai ne ten ieškome, – tariau.

Kad patektume į koplyčią, mes su Čezare ir dar keliais sargybiniais turėjome išeiti iš bazilikos ir patraukti per Apaštalų rūmus. Mūsų kelionė per juos neliko nepastebėta. Jau buvo pasklidęs gandas, kad Bordžijos sūnus – Vatikane ir kad jis čionai atėjo ne su taikiais ketinimais. Tiek kunigai, tiek dvasiškiai pasitiko mus piktais žvilgsniais, ir ne vienas iš jų, mums einant pro šalį, tarsi bijodamas apsikrėsti, teatrališkai prisispausdavo prie sienos.

Čezarė nekreipė į juos dėmesio, veikiau tie žmonės jam, regis, apskritai neegzistavo. Eidama iš paskos ir stengdamasi neatsilikti, žiūrėjau į jį su tam tikru pavydu. Čezarė spinduliavo tokią jėgą, kad koplyčios sargybinių kapitonas, pamatęs mus ateinant ir žingtelėjęs į priekį ketindamas pastoti mums kelią, išvydęs Čezarės žvilgsnį sustingo vietoje it ištiktas stabo.

Žvelgdama iš laiko perspektyvos, manau (ir tai visai galimas daiktas), kad Čezarė niekada anksčiau nebuvo lankęsis Siksto koplyčioje. Tai visiškai atitiko paslaptingą Bordžijos politiką savo vaikų atžvilgiu iki jam tampant popiežiumi; vėliau jo taktika, tarsi mostelėjus burtų lazdele, žaibiškai pasikeitė. Kad ir kaip ten būtų, įžengęs į koplyčią Čezarė sustojo ir išpūtęs akis įsispoksojo į sienas puošiančias didingas freskas. Lėtai apvedė jas akimis, ir, atrodo, labiausiai jo dėmesį patraukė darbas, vaizduojantis Kristaus gundymą.

– Kas jį nutapė? – pasiteiravo.

– Sandras Botičelis, – atsakiau.

Nežinau, ką Čezarė galvojo apie velnią arba nežemiškus turtus, kuriuos puolęs angelas siūlė Dievo Sūnui. Atrodo, jį labiau sudomino viena nedidelė freskos detalė – kunigo, laikančio indą su krauju, vaizdas.

– O kas vyksta ten? – pasidomėjo jis.

Prieš daugelį metų tokį patį klausimą ir aš buvau uždavusi savo tėvui, tad dabar pakartojau Čezarei jo atsakymą.

– Matai tuos žmones? – atkreipiau jo dėmesį į nedidelį būrelį žmonių, kurie, vedini gyvuliais, artinosi prie kunigo. – Tai žydai, besiruošiantys aukoti savo aukas. Šita scena primena mums, kad Dievas pasigailėjo Abraomo sūnaus ir leido Abraomui vietoj jo paaukoti aviną. Tačiau taip pat turime neužmiršti, jog Dievas atidavė savo sūnų, kad šis išpirktų mūsų kaltes.

Man taip ir liko paslaptis, ką Čezarė galvojo apie tėvų ir sūnų reikalus, ir apie tai, kad vienas tėvas savo sūnų paaukojo, o kitas – ne, bet galiu pasakyti: jis ilgai ir įdėmiai žvelgė į tą sceną.

Aš tuo metu nusitvėriau minties, jog šita scena galėjo būti svarbi Morociui, kad jis netgi galėjo sąmoningai ją pasirinkti kaip foną savo suplanuotam vaiko aukojimui. Tenka pripažinti, tokia tikimybė buvo labai menka, bet įžiebė man menkutę viltį ir ragino nenuleisti rankų.

Koplyčioje, be Inocento palaikų, būrelio juos saugančių sargybinių ir mūsų, daugiau nieko nebuvo. Morocio taip pat nebuvo nė kvapo.

– Viršuje yra kareivinės, – pasakiau Čezarei. – Reikėtų pasižvalgyti tenai.

Prisiminiau, kad Morocis man ir Vitorui pasirodė galerijoje, viršutiniame koplyčios aukšte.

– Jei tik manai, kad verta, – be entuziazmo atsiliepė Čezarė.

Jį buvo galima suprasti – laikas sparčiai tirpo, o pamišėlio kunigo paieškos kol kas nė per žingsnį nepasistūmėjo į priekį.

Jau ruošiausi lipti laiptais, įtaisytais sienoje šiauriniame koplyčios gale, vedančiais aukštyn į kareivines, bet netikėtas kelių vyrų pasirodymas koplyčioje privertė mane sustoti.

Tai grįžo Čezarės į dominikonų kapitulą pasiųsti sargybiniai. Kartu su jais atėjo ir Rokas.

35 skyrius

Baimė – sena mano palydovė, pažįstama man ir neviltis, tačiau tai, ką aiškiai išskaičiau Roko, per visą koplyčią atskubančio prie manęs, veide, privertė pasijusti, tarsi po kojomis būtų prasivėrusi žemė ir grasintų mane praryti.

– Tai, ką sako sargybiniai – tiesa? – paklausė jis. – Morocis iš tikrųjų pagrobė kažkokį vaiką?

Jis atrodė toks susijaudinęs, kad Čezarė jau norėjo atsistoti tarp mūsų, bet aš, stipriai sugriebusi netikėto gynėjo ranką, vargais negalais sulaikiau jį.

– Gal ir taip, – aptakiai patvirtinau. – O kas atsitiko?

Stiklius norėjo man kažką pasakyti, bet iš susijaudinimo neįstengė kalbėti. Galiausiai, kone dusdamas, vargais negalais ištarė vienintelį žodį:

– Nandas.

Nevarginsiu jūsų perpasakodama visas smulkmenas, pasakysiu tik tiek, kad dieną prieš tą įvykį Rokas gavo iš savo mamos žinią, jog Nandas išėjo žvejoti į netoliese esantį upelį ir namo negrįžo. Baimindamasis, kad Nandui nebūtų atsitikę kas blogo (manė, gal nelaimingas atsitikimas), Rokas išskubėjo į La Giustianos kaimą, kur gyvena jo motina. Tačiau Nando paieškos buvo bevaisės, ir stiklius grįžo į miestą, ketindamas prašyti mano pagalbos. Bet į rūmus jo neįleido. Tada Rokas susirado tėvą Gijomą, ir tuo metu, kai pasirodė Čezarės pasiųsti ginkluoti vyrai, jie kaip tik svarstė, ką daryti.

– Nandas dingo? – tesugebėjau išlementi aš, apkvaitusi nuo tokios žinios, it kūju tvojusios per galvą.

– Jis – geras vaikas, – pasakė Rokas. Jo akyse tvenkėsi ašaros, kurios tik ir laukė ženklo, kada galėtų pradėti riedėti skruostais ir šitaip patvirtintų, jog mus užgriuvo tragedija. – Jis tikrai niekur neitų, prieš tai nepasakęs. Jam kažkas atsitiko.

Man tik dabar toptelėjo, kad tas kaimas įsikūręs prie kelio, iš Romos vedančio į šiaurę, kur stovėjo provincijoje įsikūrę Orsinių rūmai. Morocis, jau ne kartą įrodęs savo sumanumą, galėjo be vargo perimti iš pasiuntinio naujausią La Bellai adresuotą laišką, rašytą raguoto jos vyro, o sykiu ir pagrobti Roko, palaikančio ryšius su Morocio nekenčiamais žmonėmis, sūnų.

– Man labai gaila.

Šitie vargani žodžiai tikrai negalėjo išpirkti mane graužiančios kaltės, kur kas tikslesnis jos matas buvo širdį veriantis skausmas.

– Padarysiu viską, kad jis sveikas ir gyvas grįžtų namo.

O nebūtų prikaltas prie kryžiaus ir išleistų paskutinį kvapą, siaubingai pasityčiojant iš mūsų Viešpaties Jėzaus Kristaus mirties.

Dieve, padėk man.

Tai nebuvo tušti žodžiai – iš visos širdies meldžiau Aukščiausiąjį pagalbos, bet Jis, kaip visada, turėjo kažkokių kitų reikalų.

– Kas tas Nandas? – paklausė Čezarė.

– Roko sūnus, – paaiškinau aš. – Berniukas.

Tik neapsigaukite – Čezarė, kaip liudija visas jo gyvenimas, buvo savanaudis ir kietaširdis žmogus. Ir vis dėlto kartais jis pasielgdavo kaip tikras vyras. Noriu pasakyti ne tai, kad jis turi du kapšelius ir pimpalą (juos turi ir primityvus meitėlis, besiknaisiojantis kiaulidėje), o kad jame buvo gyvas instinktas, raginantis pasirūpinti silpnesniais už save, ypač vaikais, kuriuos jis mėgo ir vertino labiau nei daugumą suaugusiųjų.

Tačiau tuo metu jis dar buvo labai jaunas, dar neturėjo to plono (Čezarės atveju – visiškai plonyčio) civilizuotumo lako sluoksnio, kuriuo per gyvenimą pasidengia daugelio žmonių elgesys, todėl garsiai pasakė tai, kas, atvirai kalbant, ir man pirmiausia atėjo į galvą, Rokui pranešus liūdną naujieną.

– Merda.60

Iš tikrųjų, geriau nebūčiau pasakiusi.

Tuojau pat pradėtos karštligiškos Morocio paieškos kareivinėse, esančiose koplyčios viršutiniame aukšte, nedavė jokių rezultatų, todėl vėl grįžome tenai, kur ir pradėjome, kitaip tariant, į baziliką.

– Kam jam reikėjo pagrobti Nandą? – paklausė Rokas, kai sustojome priešais pagrindinį altorių netoli tos vietos, kur netrukus, prasidėjus laidotuvių apeigoms, bus paguldytas Inocento kūnas.

Tai buvo natūraliai kylantis klausimas, bet aš neturėjau jokio noro į jį atsakyti.

– Jis – pamišėlis, – tariau tikėdamasi, kad man pavyks atsipirkti šia fraze.

Ir dar – žmogus, o ne koks burtininkas. Todėl kad įgyvendintų planą (kurį spėjau jį turint), pasirūpins, jog nukryžiuotas vaikas staiga pasirodytų didelės minios akivaizdoje. Kaip jis galėtų tai padaryti, sykiu pats likdamas nepastebėtas?

Vaikas, kryžius… Kaip vienas žmogus galėtų slapčia manipuliuoti jais tokioje milžiniškoje erdvėje, tūkstančių žmonių akivaizdoje?

Buvau nusileidusi į Šventojo Petro bazilikos požemius, bet išsiaiškinau tik tiek, kad Morocis tenai veikiausiai kuriam laikui buvo paslėpęs Nandą; tačiau nei paties berniuko, nei kryžiaus, ant kurio jis turėjo būti prikaltas, ten neradau.

Kur jie dabar galėtų būti?

Jei ne požemyje, tada…

Pakėliau akis į bazilikos stogą, skendintį prietemoje.

– O kas yra tenai, viršuje? – paklausiau.

Čezarė to nežinojo, kiti – taip pat. Tačiau Čezarės paliepimu buvo surastas ir atvestas kunigas, tas senukas, drįsęs mesti mums iššūkį zakristijoje. Ilgai nesispyriodamas jis ir pateikė atsakymą.

– Pastogė labai prastos būklės, ten niekas nevaikšto, – ištarė sunkiai kvėpuodamas.

– Kaip tenai patekti? – pasiteiravau aš. Nekantravau taip, jog vos nestvėriau senojo kunigo už sutanos ir gerai nepapurčiau, kad greičiau viską išklotų.

Gal senis ir buvo pakantesnis už daugelį savo brolių kunigų, tačiau to, kad į jį be ceremonijų kreipiasi kažin kokia nekilminga moteris, jam buvo per daug. Dešinė jo akis ėmė nevalingai trūkčioti dėl nervinio tiko, jis piktai dėbtelėjo į mane, tada nusigręžė ir nepatenkintas kreipėsi į Čezarę:

– Sinjore, mes ruošiamės atlikti paskutinius sakramentus velioniui Šventajam Tėvui! Tikriausiai nereikia aiškinti, kad jūsų buvimas čia nedera, kaip ir ta jūsų… – Jis nutilo veikiausiai svarstydamas, ar pavadinti mane vardu, kuris sukosi jam ant liežuvio galo, bet galiausiai nugalėjo savisaugos instinktas, nes ištarė: – …jūsų palydovė.

Čezarė buvo apdovanotas įvairiais gabumais (apie kai kuriuos jau esu užsiminusi), bet neturėjo nė kruopelytės takto. Diplomatiją jis suprato šitaip: tiesiausias kelias į taiką – taip sumalti į miltus savo priešą, kad teliktų vėjui išnešioti dulkes, užšluojant bet kokį pėdsaką, liudijantį, kad priešas apskritai egzistavo.

Tačiau dabar jis buvo Šventojo Petro bazilikoje, neskaitant Jeruzalės, švenčiausioje krikščioniškojo pasaulio vietoje, ir jei čia rimtai prisidirbtų, tėvas jam to niekada nedovanotų.

Taigi Čezarė tik sugriežė dantimis ir iškošė:

– Nekrušk man proto, kunige. Tiesiog parodyk mums, kaip patekti į pastogę.

Senasis kunigas iš pradžių išbalo, paskui paraudo kaip burokas, ir nors jam, atrodo, atėmė žadą, vis dėlto sugebėjo parodyti mums kelią.

Mūsų kelionė buvo neilga, o kai sustojau, supratau, kad kunigas, kalbėdamas apie Šventojo Petro bazilikos viršutinės dalies būklę, išties nemelavo. Tamsioje, drėgnoje, priplėkusioje pastogėje oras buvo toks troškus, kad vos galėjai kvėpuoti, atrodė, tarsi čia per tūkstantį metų susikaupė žmonių prakaito, triūso, maldų ir kančių tvaikas. Tai buvo tikras sąšlavynas – dulkės nuklojusios grindis tokiu storu sluoksniu, kad įklimpau iki kelių, nuo lubų iki grindų karojo storos neperregimos voratinklių sienos, ir visur mėtėsi ankstesnių kartų, kurioms pastogė atrodė tinkama vieta visokioms nederamoms pramogoms, paliktos atmatos. Vienas Dievas težino, kaip čia būtų dvokę, jei ne stoge žiojinčios skylės, pro kurias buvo matyti dangus.

Į pastogę užlipome siaurais laiptais, paslėptais už kolonos pietrytiniame bazilikos kampe. Kunigas mums parodė, kur eiti, bet į viršų mūsų nelydėjo, nepalinkėjo ir sėkmės, tačiau toks jo riktas, manau, buvo dovanotinas. Čezarė žengė pirmas, už jo – Rokas, aš ir keli ginkluoti vyrai sekėme iš paskos.

Kai galiausiai visi apsidairėme, Rokas paklausė:

– Kam Morociui galėjo prisireikti čionai užlipti? Juk bazilikoje tikrai turėtų būti geresnių vietų pasislėpti.

Aš vis delsiau pasakyti jam, kas, kaip įtariau, atsitiko, todėl tarstelėjau:

– Apačioje mes jau apžiūrėjome. Be to, Morocis mėgsta netikėtus ėjimus.

Rokas linktelėjo, tačiau toks mano atsakymas jo, atrodo, neįtikino. Stiklius buvo nesiskutęs, akys paraudusios, lūpos nukramtytos iki kraujo, tarsi būtų iš paskutiniųjų tvardęsis, kad tik nepravirktų, o veide sulig kiekviena akimirka atsispindėjo vis didesnė neviltis.

Pamaniusi, kad veikla suteiktų jam šiokį tokį palengvėjimą, ir sykiu norėdama paspartinti paieškas, pasiūliau:

– Jei išsisklaidytume, viską apžiūrėtume greičiau.

– Gerai, – pritarė Čezarė. – Stikliau, tave lydės dvejetas mano vyrų. Frančeska, eisi su manimi.

Pasiskirstę, kas kuriuo pakraščiu judės, patraukėme išilgai milžiniškos bazilikos. Tokiame sename pastate, kaip ir reikėjo tikėtis, pastogėje buvo ne viena atvira erdvė, o sandėliukų ir lentynų, tarp kurių driekėsi ilgi takai, labirintas. Turbūt tolimoje praeityje pastogė buvo naudojama kaip sandėlis, bet pastatui pradėjus irti, dėl drėgmės, patenkančios į vidų, grindys pasidarė pernelyg sutręšusios ir silpnos, kad išlaikytų didesnį svorį.

Galimas daiktas, būtų neišlaikiusios net ir vieno žmogaus.

– Atsargiai, – perspėjo Čezarė, sugriebdamas mane už rankos ir prilaikydamas, kad nenukrisčiau, kai lentos man po kojomis pavojingai susiūbavo.

– Tikrai nemaniau, kad viskas čia taip sutrūniję, – atsiliepiau.

Tiesa, buvau mačiusi, jog kartais nuo bazilikos nukrisdavo nemažas akmuo arba plytgalis, buvau prisiklausiusi istorijų apie tai, kad jie pataikydavo į nelaimėlius lankytojus, nė nenutuokiančius, koks išgveręs šitas milžiniškas statinys. To priežasčių galėjo būti begalė – daugkartiniai barbarų antpuoliai, Romos imperijos centro perkėlimas į rytus, į Bizantiją, miesto ištuštėjimas Didžiosios Schizmos laikais, tačiau Petro įpėdiniams, atrodo, nė neatėjo į galvą mintis, kad pastatą reikia prižiūrėti. Sprendžiant iš dabartinės jo būklės, jie tiesiog paliko jį likimo valiai. Vengdama nuvalkiotos metaforos, kuri čia tiesiog prašyte prašosi – kad tai atspindėjo pačios Šventosios Motinos Bažnyčios būklę, – apsiribosiu pasakydama, jog bazilikos pastogė buvo tikri mirtini spąstai.

Apie deglus pastogėje negalėjo būti nė kalbos, mat medis, jei nesutręšęs, buvo sausas kaip parakas, todėl į priekį judėjome orientuodamiesi pagal saulės šviesą, krintančią pro skyles stoge. Vienos kiaurymės buvo ne ką didesnės už smeigtuko galvutę, pro kitas būtų galėjęs tilpti netgi koks nusipenėjęs kunigas. Kaip ir reikėjo tikėtis, pastogėje gūžtas buvo susisukę balandžiai. Dabar buvo dienos metas, taigi dauguma paukščių ieškodami lesalo vaikštinėjo apačioje, aikštėje, ar kur kitur, tačiau tie nedaugelis, kurie čia buvo pasilikę, pašėlusiai plakdami sparnais pakilo į orą. Aplink buvo gausu jų išmatų, taigi mums neliko nieko kito kaip klampoti per jas arba, kur įmanoma, apeiti.

Bazilikos ilgis – daugiau nei šimtas metrų. Žinau tai, nes tėvas buvo taip susidomėjęs šituo senoviniu statiniu, kad, padedamas vieno savo draugo matematiko, jį išmatavo. Pastogė buvo ilga, beveik per visą šventovę, o patekome į ją ne iš tos pusės, kur stovėjo pagrindinis altorius, o iš kitos. Dėl pastogės būklės pirmyn brovėmės sunkiai, buvome priversti judėti lėtai, o laikas ėjo. Išgirdau, kaip apačioje pradėjo repetuoti choras.

– Vadinasi, laiko liko jau visai nedaug, – pranešiau.

Mano akys perštėjo nuo dulkių ir purvo. Kad bent šiek tiek apsivalytų, tankiai sumirksėjau, ir staiga, vieną trumpą akimirką, pamačiau lyg ir kažką judant tolumoje, toje vietoje, nuo kurios iki pastogės galo buvo likę apytikriai du trečdaliai viso kelio. O gal man tik pasidingojo iš nenumaldomo noro, kad taip būtų?

– Kas ten? – paklausiau.

Čezarė pažvelgė į tą pusę, bet tenai tvyrojo prietema. Visiškai galėjo būti, jog tik balandžiai purptelėjo į orą arba pakilo dulkių sūkurys.

– Gal šešėlis? – atsiliepė jis.

Iš visiškos nevilties jo abejonės nusitvėriau kaip raginimo bent jau išsiaiškinti, ką aš ten mačiau, taigi ryžtingai patraukiau į priekį, nervingai timpčiodama visur kliūvančius ir judėti trukdančius savo sijonus.

Tačiau nespėjus nueiti nė penkių žingsnių, Čezarė sugriebė mane už riešo ir trūktelėjęs sulaikė, tuo pat metu ranka duodamas ženklą vyrams, kad tie sustotų.

– Ša, kad man nė garso! Tu teisi, ten kažkas yra, – tylutėliai pasakė jis.

– Kur? – sušnabždėjau ir įtempiau akis, mėgindama ką nors įžiūrėti.

– Priekyje, už kokių šešiasdešimties metrų, gal mažiau. Jei neklystu, tai turėtų būti tiesiai virš pagrindinio altoriaus.

– Tikriausiai Morocis!

Čezarė linktelėjo, jo veidą nušvietė niūri šypsena.

– Palik jį man.

Energingai papurčiau galvą.

– Vos tave pamatęs Morocis bemat supras, kad jam gresia mirtinas pavojus, ir vienas Dievas težino, ko tokiu atveju gali griebtis. O moteris baimės jam neįvarys.

Tai, ką kalbėjau, buvo tiesa, bet prisipažinsiu: aš troškau pati priremti Morocį prie sienos. Galite vadinti tai puikybe ar dar kuo nors, tačiau aš nesiruošiau tenkintis antraeiliu vaidmeniu ir slėptis Čezarei už nugaros.

– Prašau, duok man vieną akimirką, – maldavau Čezarės. – Aš galėčiau užklupti jį netikėtai, o tada jau tu jį sutvarkytum.

– Be vargo susitvarkyčiau ir pats vienas, – spyrėsi Čezarė.

– Dabar ne laikas rodyti drąsą! Dėl Dievo meilės, juk berniukas – jo rankose! Negalime rizikuoti Nando sveikata ir gyvybe.

Suprantama, jeigu jis tebėra gyvas ir sveikas. Bet apie tai nenorėjau nė galvoti, todėl plėšte išplėšiau savo ranką iš Čezarės gniaužtų ir puoliau į priekį, į tamsą.

Man kelią pastojo tankus voratinklių miškas. Didžiam mano siaubui, voratinkliai lindo į nosį ir burną, vėlėsi į plaukus, ir man dingojosi, kad į mane kabinasi tūkstančiai vaiduokliškų pirštų. Suprantama, tai tebuvo įaudrintos vaizduotės vaisius. Voras yra tik menkas padaras, jei iš nuodingųjų, tokį galima sutrėkšti koja, o jei ne – apskritai nekreipti dėmesio. Mintyse be paliovos sau tai kartodama, atkakliai broviausi į priekį, kol galiausiai, uždususi ir visa purvina, išsimušiau iš tos voratinklių tirštynės.

Kaip ir viskas gyvenime, tai turėjo ir savų privalumų, ir trūkumų. Dabar aš daug aiškiau mačiau, kas dedasi tolumoje, bet ir pati tapau matoma.

Žmogus, iki kurio buvo likę apie trisdešimt metrų, staiga atsigręžė ir pažvelgė mano pusėn. Jis buvo pasilenkęs, bet negalėjau įžiūrėti, prie ko. Pamatęs mane, atsitiesė, paleisdamas iš rankų tai, ką jose laikė.

O kitą akimirką pasileido tiesiai į mane.

Aš, kaip ir visi normalūs žmonės, turiu savisaugos instinktą, bent jau man taip atrodo, tačiau tam tikrais atvejais jį kartais nustelbia pareigos, kurios negaliu išsižadėti, jausmas. Šitas atvejis kaip tik ir buvo vienas iš tokių.

Nė akimirkos nesvarstydama ir nedvejodama, nekreipdama dėmesio į Čezarės šūktelėjimą, puoliau į priekį. Po mano koja dukart įlūžo grindys, keletą kartų kluptelėjau ir maniau tuoj pargriūsianti, bet paskutinę akimirką pavykdavo išsilaikyti ant kojų.

Netrukus lengviau atsikvėpiau – žmogus, kurio figūrą įžiūrėjau tolumoje, iš tiesų buvo Morocis. Jis vilkėjo bažnytiniu drabužiu – be abejo, tam, kad galėtų netrukdomas patekti į baziliką. Ir čia jis buvo ne vienas. Ten, kur Morocis kažką numetė, ant grindų susirietęs gulėjo vaikas.

– Niekšas! – visa gerkle surikau aš ir (gal man iš tikrųjų trūksta vieno šulo) šokau ant jo. Mudu trenkėmės vienas į kitą taip, kad nuo smūgio parvirtome ant grindų. – Pabaisa! – riktelėjau, stvėriau Morociui už auksinių garbanų ir ėmiau daužyti jo galvą į grindis.

Prisipažinsiu: būčiau tol trankiusi jo galvą, kol smegenys būtų išsitaškę, bet Morocis nesiruošė gulėti sudėjęs rankų.

– Strega! – sustugo jis ir, sugriebęs mane už pečių, bloškė šalin su tokia jėga, kad aš nulėkiau oru ir plojausi į grindis. Nuo smūgio man net kvapą užgniaužė.

Vargais negalais atsistojau, ketindama vėl kibti Morociui į atlapus, bet tada išvydau akį džiuginantį reginį: išsitraukęs kardą, tiesiai į Morocį lėkė Čezarė. Pamišėlis kunigas išsigandęs dėbtelėjo į jaunąjį Bordžiją ir kaipmat pasipustė padus, bet sprukdamas spėjo pasičiupti ir Nandą.

Kilus triukšmui, atskubėjo Rokas. Pamatęs, kas čia vyksta, jis prisidėjo prie Čezarės ir abu puolė vytis Morocį. Aš irgi šokau jiems įkandin, bet užkliuvau už kažin kokio kieto daikto ir kaip ilga išsitiesiau ant grindų. Kilstelėjau galvą pasižiūrėti, kas čia buvo, ir pamačiau, jog užgriuvau ant medinio kryžiaus, gana didelio, kad ant jo tilptų vaikas.

Riktelėjusi iš siaubo vargais negalais atsistojau ir pasileidau paskui Morocį. Užspeistas pastogėje, jis, galima sakyti, jau buvo mūsų rankose! Pasprukti jis negalėjo, nebent mokėtų skraidyti kaip arkangelas Mykolas. Bent jau man taip atrodė.

Pamišėlis kunigas, siaubo apimtas mažas berniukas, ne mažiau išsigandęs jo tėvas, karvedys, pustuzinis ginkluotų vyrų ir aš, bėgantys arba nešami (turiu omeny Nandą) Šventojo Petro bazilikos pastogės labirintu, visiškai sutręšusiomis grindimis, lūžtančiomis mums po kojomis… Įdomu, kas tuo metu dėjosi apačioje? Gal ten susirinkę žmonės pakėlę galvas stebėjosi keistais garsais, sklindančiais iš žvaigždėto dangaus, ištapyto ant bazilikos skliautų? O gal pamanė, kad įsimetė velniai? Nė neįsivaizduoju, kas jiems atrodė, nes tuo metu man rūpėjo ne jie, o vienintelis dalykas: kaip ištraukti Nandą Morociui iš nagų. Netgi sučiupti tą pamišėlį kunigą man buvo tik antraeilis dalykas.

Liežuvis stoja stulpu, nenori apsiversti, tačiau reikia pripažinti, kad Morocis buvo nepėsčias, turėjo numatęs ne vieną ir ne du, o keliolika žingsnių į priekį. Ilgainiui supratau: jis visada būdavo sugalvojęs daugybę variantų ir, esant reikalui, galėdavo jais manipuliuoti. O, jeigu savo gabumus būtų panaudojęs kilniems tikslams… Tačiau tai – tušti samprotavimai. Morocis buvo pamišęs, todėl galvojo tik apie tai, kaip išsigelbėti pačiam. Persekiojamas Čezarės ir Roko, jis atgręžė į juos perkreiptą iš pykčio dailų veidą, pažvelgė kaip žvėris, užspeistas į kampą, ir suurzgė:

– Jūs amžinai degsit pragare!

Gal ir taip, bet prieš tai Morocio dar laukė akistata su Čezarės kardu. Ir Roko rūstybė.

Rokas pirmas atsidūrė prie kunigo, ranka buvo jau bepasiekiąs Morocį, bet pamišėlis sviedė į jį savo naštą ir spruko šalin. Į kurią pusę nulėkė, nepastebėjau, nes visas mano dėmesys dabar buvo sutelktas į berniuką. Nandui nukritus ant grindų, jos sutraškėjo ir įlūžo tiesiai po vaiku. Žvelgiau į berniuką ir atrodė, kad laikas staiga beveik sustojo, viskas sulėtėjo: mačiau skylant medį, jo gabalus kampu pakylant virš grindų, lūžtant ir krintant žemyn, įgriūvant po lentomis esančias lubas. Man prieš akis atsivėrė bedugnė erdvė, apačioje besiliejanti akyse.

Užmiršęs Morocį Rokas atsigręžė į sūnų, bet buvo per toli, kad spėtų jį sugauti. Žaibiškai mečiausi ant grindų ir, įkišus ranką į žiojinčią angą, paskutinę akimirką sugriebiau berniuką už marškinių. Dar sekundė, ir vaikas būtų nugarmėjęs apačion.

O dabar mes dviese slydome į bedugnę.

– Frančeska! – suriko Rokas, bet mane vos pasiekė silpnas jo balso aidas. Aš girdėjau tik savo kvėpavimą, siaubingą širdies plakimą ir jaučiau savo ranką, iš visų jėgų laikančią vaiką trisdešimties metrų aukštyje virš bazilikos grindų.

Manau, dabar jau mus tikrai turėjo pamatyti, apačioje susirinkusių žmonių akys veikiausiai nukrypo į bazilikos lubas, per minią nuvilnijo murmėjimas. Sakau „manau“, nes iš tikrųjų to nežinau, apie tai niekas niekada neužsiminė nė žodeliu. O gal mūsų ir nematė, gal koks išlikęs gipso fragmentas paslėpė mus nuo laidotuvių dalyvių akių. Arba būta kokio nors slapto susitarimo laikyti paslaptyje tai, kas tą dieną vos neįvyko Šventojo Petro bazilikoje ir ko niekas nenorėjo pripažinti.

Kad ir kaip ten būtų, mudu, Nandas ir aš, slydome į skylę, atsivėrusią grindyse. Viena ranka tvirtai laikydama vaiką, kita ranka karštligiškai ieškojau bet ko, į ką galėčiau įsitverti. Ir galų gale radau.

Tai buvo Roko ranka.

– Frančeska, – vėl sušuko jis, kai sugriebiau jo ranką. – Tik nepaleisk jo!

Prisimenu, išsigandau, bet sykiu (nors nuskambės keistai) ir įsižeidžiau. Kaip jis drįsta manyti, kad galiu paleisti vaiką? Nejaugi manimi nepasitiki? Kita vertus, aš – ta moteris, kuri įtraukė jį į melo ir klastos pinkles, gaubiančias Inocento mirtį, tai dėl manęs jam ir jo sūnui grėsė mirtinas pavojus. Todėl visiškai suprantama, kad iš manęs jis gali tikėtis tik paties blogiausio.

– Gelbėk jį! – surikau garsiai, nors man pačiai atrodė, kad balsas atsklinda iš labai toli. – Neleisk jam nukristi!

Tiesą sakant, tai grėsė mums abiem. Jaučiau, kaip mano rankų – ir kuria buvau įsitvėrusi Rokui į ranką, ir kuria laikiau Nandą, – pirštai pamažu atsileidžia. Supratau: dabar jau tik akimirkų klausimas, kada viskas bus baigta.

– Gelbėk jį! – vėl riktelėjau ir pamėginau pasisukti ant šono, kad Rokui būtų lengviau pasiekti Nandą.

Akimirką mudviejų su Roku žvilgsniai susitiko. Mačiau, kad jis dvejoja, kad suka galvą, kaip jam pasiekti Nandą ir kartu nepaleisti manęs. Užbėgdama jam už akių, sukaupiau paskutines jėgas ir kilstelėjau Nandą aukštyn.

Rokas nusigręžė nuo manęs, ištiesė tvirtą, tokią gabią savo ranką ir mikliai sugriebė sūnų už marškinių. Išgirdau, kaip berniukas sudejavo, kaip jo tėvas lengviau atsidusęs ištarė sūnaus vardą, išgirdau savo pačios aiktelėjimą, kai atsigniaužę mano pirštai paleido Roko ranką. Visa tai tetruko akimirką. Per ją aš išgelbėjau berniukui gyvybę, o savo pačios likimą, kad ir koks jis būtų, patikėjau Dievui.

60 Šūdas (it.).

36 skyrius

Mane išgelbėjo Čezarė.

Paskutinę akimirką jis liovėsi persekiojęs Morocį ir, pripuolęs prie skylės, stvėrė mane, išgelbėdamas nuo mirties, mat dar mirksnis, ir būčiau nugarmėjusi žemyn.

Kai jis ištempė mane aukštyn, drebančią ir burna gaudančią orą, dar spėjau pamatyti, kaip to pamišėlio kunigo nugara dingsta tamsoje. Norėdama atkreipti kitų dėmesį, bandžiau šaukti, bet dėl patirto siaubo neišspaudžiau nė garso, be to, burna buvo pilna dulkių. Šiaip ar taip, vis tiek būtų buvę per vėlu. Keli ginkluoti Čezarės vyrai nubildėjo Morociui įkandin, bet šis paspruko.

Tačiau svarbiausia, kad Nandas, sveikas ir gyvas, dabar saugiai ilsėjosi tėvo glėbyje. Berniukas atrodė apdujęs, bet nesužalotas. Spausdamas susitaršiusią sūnaus galvelę prie krūtinės, Rokas pakėlė akis, ir mudviejų žvilgsniai susitiko. Rokas žvelgė į mane taip rūsčiai, jog mano džiaugsmas, kad viskas taip laimingai baigėsi, akimirksniu išblėso, nes Roko akyse įskaičiau pelnytą priekaištą. Netaręs žodžio, stiklius apsisuko ir, paėmęs Nandą už rankos, skubiai išsivedė.

Pati it pro miglą prisimenu, kad Čezarė paėmė mane ant rankų ir išnešė iš pastogės. Pakeliui jis lyg ir murmėjo sau po nosimi, kokios tos moterys kvailės, o viena iš jų – pati kvailiausia, bet aš, apimta begalinio sielvarto, kad netekau tokio puikaus draugo Roko, o galbūt (ak, naivioji mano širdele) ne vien tik draugo, Čezarės beveik negirdėjau. Va šitaip mūsų troškimai, kurių nedrįstame pripažinti net patys sau, ir nugrimzta į užmaršties tamsą.

Grįžtant prie mudviejų su Čezare, kai išnirome į baziliką, į laidotuves jau buvo pradėję rinktis prelatai ir didikai. Išvydę prakaitu apsipylusį karį, ant rankų nešantį leisgyvę moterį, jie nustebę spoksojo į mus, bet Čezarė, nekreipdamas į juos dėmesio, brovėsi pro minią, kol galiausiai atsidūrėme išganingai gryname ore.

Jaunasis Bordžija pasodino mane ant neaukštos sienelės, juosiančios nedidelį fontaną aikštės pakraštyje, ir aš, susirietusi ir apkabinusi save rankomis, bergždžiai bandžiau kaip nors sustabdyti mane apėmusį nesuvaldomą virpulį. Čezarė priklaupęs suvilgė fontane skepetaitę ir atsargiai nuplovė purvą, kuriuo buvo aplipęs mano veidas. Jo prisilietimai buvo raminantys, žvilgsnis atjaučiantis, kas šitam vyrui šiaip jau visai nebūdinga.

– Nesusižeidei? – pasiteiravo jis, nuvalęs purvą, kai jau galėjau lengviau kvėpuoti ir nebijodama akių perštėjimo atsimerkti.

Papurčiau galvą. Ant mano kūno nebuvo nė menkiausio įbrėžimo, tarsi mane būtų saugojusi pati Apvaizda, tiktai Rokas vienu žvilgsniu sudaužė man širdį.

– Atrodai taip, lyg tau ką skaudėtų.

Nieko neatsakiau, tik vėl papurčiau galvą, bet Čezarė, kuriam beveik niekada nerūpėjo joks kitas žmogus, išskyrus save patį, netikėtai jautriai pasiteiravo:

– Tai dėl to stikliaus, tiesa?

Aš vėl papurčiau galvą, ir jis gal būtų patikėjęs, jei skruostais nebūtų ėmusios riedėti ašaros, palikdamos purvinus takelius.

– Frančeska, Frančeska, il mio dio!61

– Nieko tokio, – skubiai tariau ir sugniaužusi kumščius ėmiau trintis akis, norėdama kuo greičiau nusibraukti tas kvailas ašaras.

Nežinia kuriuo metu po tos dienos, kai pirmą sykį kreipiausi pagalbos į Roką, ėmiau sau vaizduotis, kad mano gyvenimas gali būti visiškai kitoks, nei yra dabar. Kad aplink mane esanti siena sugrius, ir iš savo košmarų pasaulio pagaliau galėsiu išeiti į šviesą. Tačiau tai buvo tuščios svajonės, aš tik įklampinau gerą žmogų ir jis rizikavo ne vien savo, bet ir sūnaus gyvybe. Nesitikėjau, kad Rokas man kada atleis, nemaniau esanti to verta. Reikėjo žvelgti tiesai į akis: mudu su Morociu buvome panašūs, bent jau tuo, kad abu – tamsos kūriniai, pasmerkti būti joje ir tarpusavyje kovoti tol, kol liks tik vienas iš mūsų.

Čezarė pakilo ir atkišo man ranką. Kai, įsitvėrusi jos, atsistojau, jis nenoromis pasiteiravo:

– Gal kaip nors išgyvensi?

Jeigu jau buvau nusiritusi tiek, kad dėl sudaužytos mano širdies nerimavo net Čezarė Bordžija, tai iš tikrųjų buvau apgailėtina. Tai užgavo mano savigarbą, ir apsidžiaugiau pajutusi, kad apmaudas pažadino mane iš sąstingio.

– Kuo mažiau mus visi čia matys, tuo bus geriau, – pasakiau. – Reikia grįžti į rūmus.

O man vėl reikia tapti ta, kokia esu iš tikrųjų. Morocio planus šįkart pavyko sugriauti, bet už tėvą toli gražu dar neatkeršyta. Be to, tas baisus blogis, kuriam tėvas mėgino užkirsti kelią ir dėl to žuvo, vis dar gresia būti paleistas nuo grandinės, jei Bordžija pralaimės kovą dėl popiežiaus sosto.

Ginkluoti Čezarės vyrai, apsupę mus ratu, skynė kelią per minią. Iš visų žmonių, susirinkusių aikštėje prie Šventojo Petro bazilikos, į laidotuves bus įleista tik saujelė, bet tūkstančių tūkstančiai troško būti čia, greta aukščiausio krikščioniškojo pasaulio sosto. Kai pamėginome išeiti į aikštę, čionai vis dar plūdo minios žmonių. Suskubome kuo greičiau iš čia pasišalinti, bet, regis, to siekėme ne mes vieni. Pro mus pražygiavo kareivių būrys, kurio vidury žengė senyvas vyras, vilkintis juodos ir baltos spalvų dominikono abitu. Nepaisydamas amžiaus, jis kone tekinas bėgo tolyn nuo bazilikos.

Čezarė sustojo kaip įbestas, įsmeigė į vyrą akis, tuo į jį atkreipdamas ir mano dėmesį.

– Torkvemada, – sušnabždėjo jis.

Įsistebeilijau į aukštą išblyškusį vienuolį, kaip tik einantį pro mane: jo nosis buvo stora ir priplota kaip bokserio, antakiai vešlūs, galva nuplikusi, išskyrus tonzūrą – plaukų žiedą pakaušyje. Jo veidas buvo toks nuožmus, kad veikiausiai bet kokiu atveju būčiau atkreipusi į jį dėmesį.

– Tu tikras? – perklausiau.

– Būdamas vaikas kartą mačiau jį Valensijoje. Tėvas parodė man jį ir pasakė, kad Ferdinando ir Izabelės pasiryžimas dėl visų blogybių apkaltinti žydus geruoju nesibaigs, bet, manau, jis nė neįsivaizdavo, kaip žemai jie gali pulti.

Nepajėgdama atplėšti akių spoksojau į šitą figūrą, košmariškuose sapnuose persekiojančią daugybę nekaltų žmonių.

Kaip tik tą akimirką Torkvemada pasuko galvą, ir akimirką mūsų žvilgsniai susitiko. Norėčiau jums pasakyti, kad, žiūrėdama į Didžiojo Inkvizitoriaus veidą, mačiau patį blogį, bet iš tiesų jis atrodė kaip daugelis Šventosios Motinos Bažnyčios tarnų: biurokratas, kuriam žmonių kančios, palyginti su Dievo valia, kaip jis ją vaizdavosi, yra niekas. Sakoma, gerais ketinimais kelias į pragarą grįstas, tačiau tokie kaip Torkvemada niekada apie tai nesusimąsto. Dabar, kai jums visa tai pasakoju, Torkvemada jau miręs. Įdomu, ar labai šiltai amžinybėje jį pasitiko Tas, kuriam jis visą gyvenimą tarnavo?

Tačiau grįžkime į šį pasaulį. Nesulaukęs to, kas buvo žadėta ir ko tikėjosi, Torkvemada dabar skubėjo kuo greičiau iš čia pasišalinti. Nepakišus nukryžiuoto vaiko, kurį būtų buvę galima pateikti kaip žydų klastos įrodymą, iš Romos gyventojų jis galėjo tikėtis tik įtarinėjimų ir pažeminimo. Iš jo veido išraiškos sprendžiau, kad yra įširdęs ant Morocio. Jei Bordžijai pavyks išvengti piktų Morocio kėslų ir tapti popiežiumi, pamišėliui kunigui prieglobsčio teks ieškoti kur nori, tik ne Ispanijoje. Duos Dievas, prieglobsčio jis neras niekur.

Kai palikome Vatikaną, sugaudė Šventojo Petro bazilikos varpai, savo sielvartingu aidėjimu skelbiantys laidotuvių pradžią. Į dangų išgąsdinti pakilo pulkai balandžių. Jų buvo tokia daugybė, kad, atrodė, užtemdė ryto saulę.

Tačiau tai – tik graži poetiška metafora, neturinti nieko bendra su realybe. Iš tikrųjų tamsa apgaubė mano sielą, kuriam laikui paslėpdama bet kokį šviesos spindulėlį ir viltį. Jei Stikso paviršiumi ritasi bangos, viena iš jų dabar tikrai grasino mane užgriūti ir paskandinti. Kaip jums tokia poezija?

Na, bet grįžkim prie žemiškesnių reikalų.

Čezarė pasodino mane ant žirgo, pats įsitaisė man už nugaros, stipriai spustelėjo pentinais, ir žirgas risčia pasileido į rūmus.

Kai juos pasiekėme, mūsų jau laukė Renaldas.

– Kur jūs buvot? – netverdamas savame kailyje irzliai pasiteiravo stiuardas. – Jo Eminencija atsiuntė žinią, kad atvyko Venecijos patriarchas. Konklava prasidės poryt; laiko labai mažai, o turime tiek daug padaryti.

Nors toks Renaldo spirgėjimas erzino, žinojau: jis teisus. Be to, sunkus, pastovus darbas – vienintelė paguoda, mane apėmus širdgėlai. Todėl mikliai stryktelėjau ant žemės, Čezarei nespėjus nulipti nuo balno, kad nukeltų mane.

– Turiu patikrinti viską – kiekvieną maisto kąsnį, drabužį, daiktą, kurį Jo Eminencija ruošiasi pasiimti.

– Pusė daiktų jau išgabenta. Juk Jo Eminencija negali laukti, kol jūs teiksitės pasirodyti, ir nevyks į konklavą apsikarstęs nešuliais kaip koks valkataujantis čigonas.

– Galėjo ir palaukti. Juk pats žino, kas pastatyta ant kortos. Morocis…

Kunigas įrodė esąs jei ne nuodijimo meistras, tai bent jau ne naujokas šitoje srityje. Nuodų prikimštomis figomis jis nužudė dar negimusį Bordžijos kūdikį ir vos nepasiuntė į aną pasaulį La Bellos. Tai, kad savo tikslui pasirinko būtent tokią priemonę, o ne piliulę iš mano medaliono, bylojo, kad ją laikė svarbesniam reikalui.

Žinoma, galimas daiktas, aš klystu, gal jis ketino nužudyti Bordžiją kokiu nors kitu būdu, ir aš leidžiuosi vedžiojama už nosies. Tačiau viskas, ką žinojau apie tą beprotį, liudijo, jog tos piliulės jis nepanaudojo prieš La Bellą todėl, kad taupė ją Bordžijai.

Laimė (jei tas žodis čia apskritai tinka), mano pagamintas vimdomosios druskos, džiovinto vaistinio abro ir Betliejaus žvaigždės mišinys neveikė pro odą, todėl pabertas ant audinio ar kokio kito daikto, prie kurio galėtų prisiliesti Bordžija, neduotų jokios naudos. Tai palengvino mano darbą – būdama tikra, jog kardinolą bus mėginama nunuodyti per maistą ar gėrimą, bent jau galėsiu sutelkti visą dėmesį į šiuos dalykus.

– Kas konkrečiai išgabenta? – pasiteiravau Renaldo. – Bet koks maistas, gėrimas ir panašūs dalykai privalo būti nedelsiant parvežti atgal.

– Maisto dar neišgabeno, – patikino jis mane. – Jo lova, drabužiai, tam tikri daiktai, būtini Jo Eminencijos patogumui ir orumui, paimti iš jo čionykščių apartamentų, taigi jūsų jau patikrinta. Juk neneigsite, tiesa?

Sunku pasakyti. Žinojau tik tiek, kad turiu labai mažai laiko, o priešas – itin grėsmingas. Po paskutinės savo nesėkmės jis bus pasiryžęs dar atkakliau, bet kokia kaina, siekti pergalės.

– Eime kartu, – tarstelėjau Renaldui ir, pamiršusi atsisveikinti su Čezare, nuskubėjau į rūmus.

Netrukus jau buvau virtuvėje ir tikrinau proviziją, skirtą Bordžijai pasiimti į konklavą. Netikėtai šalia išdygo Vitoras.

– Štai kur tu, – tarė jis. – Na ką, Morocis ir vėl paspruko?

Tuo metu kaip tik įnikusi tikrinau antspaudus ant vyno statinių, todėl nepakeldama galvos atsiliepiau:

– Bent jau neišdegė jo sumanymas sukurstyti romiečius prieš žydus.

– Vadinasi, artėja endšpilis.

Aš vis dar nepakėliau galvos. Man pasirodė, kad Vitoro balse išgirdau pasitenkinimo gaidelę. Vitoras buvo užkietėjęs šachmatininkas, todėl galėjo įvertinti Morocio strategiją – gerai apgalvotą, numatant daug ėjimų į priekį. Tačiau dabar, mažiau nei po dviejų dienų, o sprendžiant iš vakarop pakrypusios saulės, tiesiog gąsdinančiai greitai, Šventosios Motinos Bažnyčios kardinolai bus užrakinti konklavoje, ir po tam tikro laiko (tikriausiai neilgo, jei kardinolai nenorės, kad įsivyrautų sumaištis), bus paskelbtas naujasis popiežius, kurį džiūgaudamas sveikins visas krikščioniškasis pasaulis.

– Gavau žinią iš tavo draugo Deivido ben Eliziro, – pranešė Vitoras pamatęs, kad įdėmiai jo klausausi. – Pasak jo, tarp žydų sklinda kalbos, esą dela Roverė pasiruošęs bet kam, kad tik sutrukdytų Bordžijai atsisėsti į popiežiaus sostą. Jam tai netgi svarbiau, nei pačiam tapti popiežiumi.

– Nė neabejoju.

Dela Roverė buvo dar gana jaunas ir galėjo sau leisti palaukti, jeigu aplinkybės susiklostytų nepalankiai. Suprantama, jis tikėjosi vietoj savęs iškelti statytinį popiežių, tokį kaip Inocentas, kurį galėtų valdyti taip, kaip jam naudinga.

– Aš taip pat, – atsiliepė Vitoras. – Tačiau ben Eliziras pateikia konkretesnių žinių. Jo teigimu, dela Roverė suuodė apie Bordžijos susitarimą su žydais ir žūtbūt stengiasi surinkti kokių nors to įrodymų, kad kartą ir visiems laikams diskredituotų kardinolą.

– Kol tas dar nespėjo tapti popiežium.

– Būtent, – patvirtino Vitoras. – Ben Eliziras praneša, kad dela Roverė kol kas susilaikys nuo veiksmų, bet jeigu matys, kad Bordžija gali būti išrinktas, smogs jam negailestingą smūgį. Jei iki to laiko gaus įrodymų, pateiks juos. O jeigu negaus…

– Pasitelks Morocį, – užbaigiau jo mintį, – Tačiau kaip? Juk kardinolai bus atskirti nuo išorinio pasaulio?

Staiga pasigirdęs garsus krenkštelėjimas privertė mus nutilti. Tai buvo Renaldas, kurį buvau visai pamiršusi. Stiuardas, kaip visada, atrodė susijaudinęs, bet degte degė nekantrumu – norėjo kažką mums pasakyti.

– Ką jūs apie tai žinote? – pasiteiravau jo.

– O kodėl turėčiau ką nors žinoti? – nuo tiesaus atsakymo išsisuko jis.

– Nes, mielas Renaldai, kaip visiems puikiai žinoma, jums pro akis ir ausis beveik niekas neprasprūsta. Čia visi savi. Klokite, ką žinote.

Stiuardas nusišluostė stambiais prakaito lašais nusėtą kaktą, išpūtė siaurą krūtinę ir prabilo:

– Man iš tikrųjų pavyko kai ką nugirsti.

– Nagi?

– Kaip žinote, kiekvieną prelatą lydės trys palydovai. Dviejų dela Roverės palydovų pavardės jau žinomos; tai, nieko keista, jo sekretoriai. Trečiojo palydovo pavardė dar nepaskelbta, bet sklinda gandai, jog tai bus…

– Morocis, – vienu balsu ištarėme abu su Vitoru.

Renaldas galvos linktelėjimu patvirtino mūsų spėjimą.

Įvyko tai, ko aš labiausiai ir bijojau. Jei Renaldas neklydo, Morocis įsigudrino patekti netgi į konklavą – tenai, kur galėjo pridaryti daugiausia žalos ir kur man, moteriai, buvo nepasiekiamas.

– Jis rizikuoja, – pastebėjo Vitoras. – Kardinolo mirtis sukeltų daug įtarimų.

– Vargu, – atsiliepiau. – Morocis padarys taip, kad atrodytų, jog Bordžiją nunuodijau aš.

Pirmą kartą Vitoro veide išvydau begalinę nuostabą. Išpūtęs akis paklausė:

– Kaip suprast?

Aš trumpai išdėsčiau jam, ką manau: Morocis turi atimtą iš manęs medalioną ir nuodus, taigi atrodys, kad aš pati susidorojau su žmogum, kurį saugoti buvo mano pareiga.

– Jėzau švenčiausias, – pratarė Vitoras, delnu braukdamas sau per veidą.

Neturėdama ko pridurti, peršokau prie man šiuo metu labiausiai rūpimo dalyko.

– Ką Bordžija pasiims į konklavą?

– Dar tiksliai… nesakė… – atsiliepė Vitoras, bet man pro akis neprasprūdo keistas jo žvilgsnis.

– Ir? Ką tai reiškia?

– Tai reiškia, kad kai tik jis galės, atvyks čionai, ir nori būti tikras, jog tu būsi po ranka, kad galėtų su tavim pasikalbėti.

Geriau nė būti negalėjo. Aš pati norėjau pasikalbėti su Bordžija akis į akį ir įtikinti jį pritarti sumanymui, ką tik gimusiam mano galvoje.

– Kai čia baigsi darbus, pailsėk, nusiprausk, užkąsk, bet iš rūmų nekelk kojos, – pasakė Vitoras. – Aš ir taip turiu rūpesčių, nenoriu vaikytis dar ir tavęs. Tikiuosi, supratome vienas kitą?

Užtikrinau jį, kad viską supratau. Kai Vitoras išėjo, atsišliejusi į vyno statinę pažvelgiau į Renaldą.

– Jei po viso šito liksime gyvi, pasižadu sukalbėti padėkos maldas šventajai Kotrynai Sienietei ir šventajai Joanai Arkietei.

– Verčiau paprašykite jų pagalbos dabar, o padėkas pasilaikykite vėlesniam laikui, – pasiūlė praktiškasis stiuardas.

Jei įmanoma melstis, tuo pat metu tikrinant šviežią ėrieną, sūrių galvas, pintines svogūnų ir statines vyno, tai galima sakyti, kad meldžiausi karštai.

Diena jau persirito į antrą pusę, o Bordžija vis negrįžo į rūmus. Spėjau, kad jis buvo kurijoje ir plušėjo iš peties, mėgindamas palenkti kolegas kardinolus į savo pusę. Deividas per Bendžaminą atsiuntė dar vieną laiškelį, kuriame perspėjo, jog dela Roverė pasiuntė keletą savo žmonių į Sieną. Vyliausi, kad Čezarei užteko nuovokos palikti tenai užtektinai savo žmonių ir jie užkirs kelią bet kokiems mėginimams išsiaiškinti, kur nukeliavo žydų pinigai.

Pavakare pradėjau jausti, kad nuovargis tuoj mane priveiks, todėl nutariau prigulti bent porai valandų. Vis dėlto ilgokai dvejojau, bet Renaldo pastaba, kad tą patį bazilikų ryšulėlį tikrinu jau ketvirtą kartą, galutinai mane įtikino. Šiaip jau bazilikai nėra ypač gera vieta nuodams slėpti. Nors šis prieskonis aitraus skonio, bet ant jo lapų, net ir džiovintų, plika akimi matyti bet kokios priemaišos.

Tačiau aš vėl nukrypau. Tai tiesiog nežinia koks mane visur ir visada lydintis prakeikimas. Trumpai tariant, grįžau į savo kambarį ir – o, stebukle, – radau paslaugios rankos man paruoštą šiltą vonią. Mirkau joje, kol vanduo visai atvėso, paskui, atsipalaidavusi nuo šilumos, šiaip ne taip nusišluosčiau rankšluosčiu ir kritau į patalus, svajodama vien apie tai, kaip tuoj nugrimsiu į palaimingą miegą.

Tačiau įsitaisiusi lovoje pajutau, kad joje esu ne viena.

61 Dieve mano (it.).

37 skyrius

– Tu nepataisomas, – tariau, tačiau tai buvo ne nusiskundimas, o tiesiog fakto patvirtinimas.

Neturėjau jėgų net vaizduoti besipriešinančią – visame kūne jaučiau tą lengvumą, koks apima žmogų praėjus siaubui, kai išgaruoja baimė, nurimsta valia ir atslūgsta įtampa, lieka tik keistas suglebimas ir ramybė. Be to, tą valandėlę iš tikrųjų nenorėjau likti viena, žinojau, kad nuo blogos savijautos neišgelbėtų net sapnas.

Čezarė sunėręs rankas už galvos gulėjo išsitiesęs po linine paklode, dengiančia jį tik iki pusės – turbūt buvo ką tik išsimaudęs, nes plaukai vis dar buvo drėgni. Ant nuogos krūtinės gulėjo sidabrinis šventojo Mykolo medalionas; pastaruoju metu jis nešiojo jį kaip ištikimybės karingajam arkangelui ženklą.

Patamsyje jaunojo Bordžijos veido įžiūrėti negalėjau, bet išgirdau prunkštelėjimą:

– O ką, nepatinka?

Netardama žodžio papurčiau galvą. Atsitokėjusi po tokio netikėtumo, iš tiesų pajutau palengvėjimą, kad jis yra šalia, ir aistrą, kurią jis manyje žadino. Nežinau, aš prisispaudžiau prie jo ar jis pats ištiesė rankas… Kad ir kaip ten būtų, atsidūriau jo glėbyje, nurimau prisiglaudusi prie plačios jo krūtinės, mūsų kojos susivijo. Kaip keista – ir dabar jaučiu karštą jo kūną, kvepiantį sandalmedžio muilu, šiurkštų randą išilgai dešinio šono, kurį užčiuopė mano pirštai, smalsiai tyrinėjantys jo kūną. Tas randas buvo likęs po kovos kardais, kai jis, dar kone vaikas, vos nepalydėjo galvos. Visa tai prisimenu taip gyvai, tarsi užtektų atkišti ranką – ir vėl jį paliesčiau. Atmintis tikrai yra žiauri apgavikė.

Jeigu jis siekė man priminti, kaip gerai vienas kitam tinkam, jam tai kuo puikiausiai pavyko. Man širdį it sunkus akmuo vis dar slėgė tai, kad praradau Roką, neturėjau jokių vilčių, jog kada nors palengvės, tačiau šis suvokimas tik dar labiau paskatino priimti tamsiojo meilužio siūlomą paguodą.

Praėjus kuriam laikui (turbūt buvo jau gili naktis) gulėjome šlapi nuo prakaito ir pasotinę aistrą, bet miegas nei manęs, nei Čezarės neėmė. Mudviejų drauge praleistų valandų buvo pernelyg mažai, kad norėtume nors vieną paaukoti Morfėjui, tam nematomam ir negirdimam vagiui.

– Iš tikrųjų būčiau turėjęs vytis Morocį, nes jis kelia grėsmę mano tėvui, – pasakė Čezarė. Jis gulėjo ant manęs ir pakėlė galvą glamonėjo krūtis. – Bet mintis, kad tu gali žūti…

Tie jo žodžiai paglostė man širdį, tačiau laikas sparčiai bėgo, visiškai nekreipdamas dėmesio į asmeninius reikalus, kad ir kokie brangūs jie man buvo.

– Konklava… – tarstelėjau aš, tačiau Čezarė, turbūt iš nevilties, kad niekaip neatsiliepiu į jo susižavėjimo manimi ženklą, įsikniaubė man į kaklą ir sudejavo: – Dieve mano, ar dabar būtina apie tai kalbėti? Nejaugi negalime bent trumpam apsimesti, kad nieko nėra?

Kartais aš užmiršdavau, kad jam dar nėra nė septyniolikos. Neskusta jo barzda badė man odą, o nuo jo svorio, kurį buvo taip malonu justi aistros įkarštyje, dabar jaučiausi it pritrėkšta, todėl, abiem rankomis įsikibusi jam į plaukus, kilstelėjau jo galvą ir žiūrėdama į akis pasakiau:

– Gal tu ir gali apsimesti, bet aš – ne. Tavo tėvas netrukus bus uždarytas konklavoje kartu su Šventosios Motinos Bažnyčios kardinolais, kurie pavojingesni už gyvates ir klastingesni už šakalus. Bent jau vienas iš jų veikia išvien su pamišėliu, kurio rankose yra nuodai. Mano pareiga – užkirsti tam kelią, todėl praverstų ir tavo patarimas.

– Nunuodyk dela Roverę, – nė akimirkos nedvejojęs pasiūlė Čezarė.

Daugelis mano, kad Čezarė širdies gilumoje yra paprastas vaikinas, bet aš pasakyčiau priešingai: jis mąstė taip aiškiai, kad daugelis galėtų tik pavydėti. Tačiau kartais nuklysdavo į lankas.

– Vargu ar tai ką nors išspręstų, – vengdama tiesaus atsakymo aptakiai atsakiau aš.

Jis atsiduso.

– Juk tu – nuodytoja. Kodėl vengi žudyti?

– Ne, nevengiu…

Žudymas man buvo ne tik darbas – kaip paaiškėjo, jis galėjo atnešti palengvėjimą ir netgi teikti malonumą. Kad ir kaip troškau išsikapanoti iš to tamsaus liūno, vilčių, kad dėmes nuo mano sielos galėtų nuplauti atsidavimas Dievui ar Bordžijai, vis dėlto nepuoselėjau. Bet pasakoti to Čezarei nemačiau reikalo.

– Žudymas dabar nėra pats geriausias sprendimas, – atsakiau.

– Tai kaip siūlai sutvarkyti šitą jovalą? A, tiesa, Lukrecija man pasakojo, kad vis žadėjai pabėgti į Angliją ir jų karaliaus rūmuose tapti burtininke. Kuo jis ten vardu, Henrikas kažkelintasis? Gal ir dabar tave ta mintis viliojai?

– Gal ir taip, – prisipažinau, nė neketindama raudonuoti dėl savo vaikiškų svajų. (Didžiausia bėda ta, kad, žmonės, kuriuos tu seniai pažįsti, apie tave žino ir prisimena per daug.) – Nors… turiu geresnį sumanymą: padaryti tavo tėvą popiežium.

– Žinai, o jis ir man numatė tokią pat ateitį.

Kad savo vyriausiam sūnui Bordžija buvo numatęs bažnytinę karjerą, aš žinojau, bet nesitikėjau, jog Čezarė taip atvirai prabils apie kardinolo ambicijas dėl Bordžijų dinastijos.

– O tu pats norėtum tapti popiežiumi? – pasiteiravau.

– Viešpatie, apsaugok!

Jau vien įkarštis, su kuriuo Čezarė ištarė šiuos žodžius, buvo iškalbingas, bet kad man neliktų nė menkiausios abejonės, dar pridūrė: – Duokite man žirgą, kardą, ir aš pakeisiu pasaulį, tačiau, dėl Dievo meilės, nereikia į tai painioti Aukščiausiojo.

– Na, tavo tėvas gali turėti planų, bet jeigu dela Roverei pavyks sutrukdyti, iš tų planų liks šnipštas.

Čezarė atsiduso, nusirito nuo manęs ir nugara plumptelėjo į patalus. Aš įtraukiau į šnerves oro ir pajutau prakaito, išmušusio mane mūsų meilės naktį, kvapą.

– Gal žinai, ką jis ruošiasi daryti? – pasiteiravau.

Čezarė pasisuko į mane, ranka pasirėmė galvą ir pažvelgė man į akis.

– Kas? Mano tėvas ar dela Roverė?

– Žinoma, tavo tėvas. Dela Roverė man nerūpi. Kardinolas žino padėtį geriau nei bet kas kitas. Kaip jis ketina elgtis?

– Velniai griebtų, aš tikrai nežinau. Tik gaunu jo įsakymus ir juos vykdau tikėdamasis, kad jis lieka manimi patenkintas. O šiaip tėvas man nieko nepasakoja.

– Per daug save nuvertini. Ar ne tave tėvas siuntė į Sieną? Kai jam reikia sutvarkyti kokį nors delikatų reikalą, jis pasikliauja tavimi.

– Jis pasikliauja manimi, kai reikia ką nors pagąsdinti, kad nenukryptų nuo reikiamo kurso. Beje, man tai neblogai sekasi. O dėl viso kito… – Čezarė gūžtelėjo pečiais. – Turbūt, kai ateis laikas, mums ir praneš. O kol kas…

Jis vėl prigludo prie manęs, ir aš atsakiau tuo pačiu, nes dingtelėjo: jeigu Morociui viskas išdegs, vargu ar dar kada nors galėsiu pasimėgauti tokiu malonumu. Pasimėgauti apskritai bet kuo.

Kai pabudau, pro langus liejosi saulės šviesa, o Čezarės jau nebuvo. Man vos suspėjus nusiprausti ir apsirengti, pasirodė Vitoras ir pranešė, kad mane kviečia kardinolas.

Iki konklavos pradžios buvo likusios vos kelios valandos, ir rūmai ūžė it bičių avilys. Visur, kur tik pažvelgsi, stovėjo ginkluoti vyrai, pirmyn atgal lakstė tarnai, knibždėte knibždėjo spiečiai dvasiškių ir sekretorių. Žinoma, to reikėjo ir tikėtis, bet toks neįprastas šurmulys vis tiek truputį trikdė, todėl pasiekusi Bordžijos raštinę, kur buvo palyginti ramu, net lengviau atsikvėpiau.

Kai prisistačiau, kardinolas dar buvo užsiėmęs nežinia kuo kitu, bet ilgai laukti neteko, netrukus buvau pakviesta į jo kabinetą. Turint galvoje, jog kardinolas jau kelios dienos buvo be miego, jis atrodė stebėtinai žvalus. Laimė, kritiškos akimirkos – o jų per gyvenimą jam teko ištverti tikrai nemažai, – atrodo, teikdavo jam papildomų jėgų. Pamatęs mane, jis nusišypsojęs davė ženklą sekretoriams palikti mus vienus, ir tie pasišalino, svaidydami mano pusėn piktus žvilgsnius.

– Frančeska, atrodai puikiai. Po viso to, ką išgirdau, man net palengvėjo. Nesusižeidei?

Tai, kad jis žinojo, kas atsitiko bazilikoje, manęs nenustebino: kol aš ruošiausi konklavai, jam viską papasakojo turbūt pats Čezarė. Slapčia vyliausi, jog kardinolas supranta, kokią grėsmę tebekelia Morocis.

Jis mostelėjo man sėstis ir aš įsitaisiau krėsle.

– Nė trupučio, Jūsų Eminencija, – atsakiau jam. – Bet ačiū už rūpestį.

Bordžija, sėdintis krėsle prie plataus stalo, įsmeigė į mane tiriamą žvilgsnį. Tai mane nervino, bet, tikiuosi, neišsidaviau.

– Na ką gi, – vėl prabilo jis. – Morocis tikrai įrodė, kad yra išradingas.

Štai taip kardinolas įvertino Morocio sumanymą nukryžiuoti vaiką, siekiant sukelti minios įniršį ir pražudyti Bordžiją bei žydus.

– Baiminuosi, kad tai ne paskutinis jo bandymas, – pastebėjau. – Ar girdėjote gandą, kad jis dalyvaus konklavoje?

Vargu ar galėjau tikėtis, kad Bordžijai tai dar nėra žinoma, ir neklydau – jis linktelėjo, bet toji žinia jo, regis, nė trupučio nenustebino.

– Įtariu, kad taip. Tavo medalionas su nuodais vis dar pas jį, tiesa?

Man buvo nemalonu prisiminti šį savo riktą, kai pati įdaviau Morociui į rankas tokį ginklą.

– Reikia manyti, taip.

– Tai ką siūlai mums daryti?

– Viską, kas tik įmanoma, kad užtikrintume jūsų saugumą, Eminencija. Bet Morocis dalyvaus konklavoje, tad bijau, kad tų atsargumo priemonių, kurių ėmiausi dėl jūsų, gali ir nepakakti. Jis, kaip pats sakėte, labai išradingas, todėl jei tik rastų būdą, kaip pakeisti jums skirtą maistą ar gėrimą…

– Turėtume rimtų nemalonumų, tiesa?

– Taip, Jūsų Eminencija, – patvirtinau ir giliai įkvėpiau, ruošdamasi išpyškinti paruoštą kalbą, turinčią įtikintį kardinolą ryžtis poelgiui, kuris jam galėjo pasirodyti pernelyg įžūlus.

– Matau tik vieną išeitį, – pasakė jis.

Nusikirpti plaukus aš atsisakiau. Man labai palengvėjo paaiškėjus, kad mūsų su Bordžija nuomonės sutapo ir į konklavą jį lydėsiu aš, bet dėl savo plaukų nepasidaviau.

– Aš kietai susipinsiu plaukus ir susuksiu į kuodą. Juk būsiu su skrybėle, niekas nieko neįtars.

– O miegosi taip pat su skrybėle? – pasiteiravo Bordžija, kai išlindau iš už širmos, apsivilkusi tamsiai raudona livrėja su aukso apvadais, kokiomis vilki kardinolo pažai ir kiti tarnai vyrai. Tokia mano išvaizda jam, atrodo, kėlė šypseną. – Kodėl atrodai tokia susivaržiusi, Frančeska? Juk turbūt ne pirmas kartais, kai vilki vyriškais drabužiais.

Tai, kad jam žinomas mano įprotis kartkarčiais persirengti jaunuoliu, manęs nė trupučio nenustebino. Jau ir taip įtariau, kad mintis perrengti mane vyriškais drabužiais ir slapčia įsivesti į konklavą nenukrito nuo lubų. Bet vis tiek jaučiau pareigą jį perspėti.

– Juk pats suprantate. Morocis, ketinantis jus nunuodyti, pasistengs, kad įtarimas kristų ant manęs. Jei būsiu konklavoje, jam bus dar lengviau visus tuo įtikinti ir sykiu nukreipti įtarimus nuo dela Roverės.

– Tai tik dar viena priežastis, kodėl privalome sugriauti jo planus.

Ir tarsi ženklan to, kad mūsų likimai dabar susipynę ir neatsiejami vienas nuo kito, Bordžija paėmė grafiną ir mums abiem pripylė vyno.

– Pralinksmėk, Frančeska, – paragino jis, atkišdamas man taurę. – Tu būsi nepakartojamo spektaklio, kaip per Bažnyčios kardinolus Dievas vykdo savo valią žemėje, liudininkė. Gal pamokomos pabaigos ir nebus, bet užtikrinu: tu niekada to nepamirši.

Sumurmėjusi, kad būsiu maloniai nustebinta, jei apskritai sulauksiu to spektaklio pabaigos, vienu ypu ištuštinau taurę. Mano skrandis buvo tuščias, tad išsyk ėmė ėsti rėmuo, bet netrukus viskas praėjo. O aš pati susitaikiau su likimu, kurį man skyrė Dievas.

Kitą rytą, vos patekėjus saulei, aš, moteris, vilkinti vyriškais drabužiais, jau žengiau prelatų ir jų palydovų procesijoje. Kirtusi aikštę, plytinčią priešais Šventojo Petro baziliką, procesija įžengė į Apaštalų rūmus, o iš ten – į Siksto koplyčią. Visą kelią mus lydėjo švelniais, aukštais cantoretti balsais giedamos giesmės. Skaisčiai švietė saulė, ir tūkstančiai žmonių susirinko palydėti mūsų plojimais, melsdami, kad būtų įvykdyta Aukščiausiojo valia.

Klūpodama ant akmeninių koplyčios grindų, į mane iš viršaus žvelgiant Mozei, Jėzui, apaštalams ir šventiesiems, išklausiau Šventosios Dvasios mišių. Būdamas kurijos vicekancleris ir kardinolų kolegijos dekanas, mišias turėjo laikyti Bordžija, tačiau vietoj jo prie altoriaus, vilkėdamas raudonu bažnytiniu drabužiu, žengė dela Roverė. Ne mane vieną apėmė nuostaba – keletas šalia esančių žmonių išgąstingai susižvelgė ir ėmė šnabždėtis. Nežinia, ką reiškė toks protokolo nepaisymas. Gal Bordžijos kapituliaciją ir varžovo pranašumo pripažinimą? O gal tai buvo tik gudrus žingsnis, kuriuo Bordžija siekė parodyti savo lankstumą ir mokėjimą eiti į kompromisus, tai yra tinkamumą būti popiežium?

Visi šnabždėjosi vien apie tai ir į pačias mišias beveik nekreipė dėmesio. Galiausiai atsistojome priimti Komunijos. Pasinaudojusi proga skubiai apsidairiau tikėdamasi pamatyti Morocį, bet jo nebuvo. Tai mane truputį apramino – maniau išvengusi keblumų, su kuriais susiduriu tokiomis akimirkomis.

Man pavyko gan ramiai nuryti mūsų Viešpaties kūną ir nugerti mažytį lašelį vyno, per mišių stebuklą virtusio mūsų Atpirkėjo krauju, bet kai grįžusi į savo vietą vėl atsiklaupiau, delnai buvo drėgni nuo prakaito – baisiai bijojau, kad manęs neištiktų „priepuolis“, bet, ačiū Dievui, nieko panašaus neatsitiko.

Mišios pasibaigė, atėjo laikas iškilmingai kalbai, o žmonės, susirinkę koplyčioje, vis dar šnabždėjosi tarpusavyje. Pagal tradiciją tai turėjo būti oracija apie didžiulę atsakomybę renkant naująjį popiežių. Teisė parinkti kalbėtoją priklausė Bordžijai, taigi visi ištiesė kaklus, kad geriau matytų, kam atiteko šitokia garbė. Kai ant pakylos užlipo kardinolo tautietis, Ispanijos ambasadorius, Siksto koplyčioje nuvilnijo šurmulys.

Ambasadorius pateisino Bordžijos jam parodytą pasitikėjimą. Jis be užuolankų paragino kardinolus pamiršti visus asmeniškumus – ambicijas, lenktyniavimą tarpusavyje ir piktavališkumą, ir pakvietė išrinkti žmogų, kuris dėl charakterio ir gebėjimų labiausiai tiktų vadovauti Šventajai Mūsų Motinai Bažnyčiai. Visiems buvo puikiai žinoma, jog dela Roverės priešiškumas Bordžijai yra vien asmeninio pobūdžio, taigi išsyk tapo aišku, kam konkrečiai taikomas šis ambasadoriaus kvietimas.

Galiausiai jis užbaigė ilgą savo kalbą, ir mes, iki tol klūpėję, atsistojome sugiedoti Te Deum. Po padėkos maldos visi, kam buvo nevalia likti konklavoje, pasišalino, ir po koplyčios skliautais nuaidėjo uždaromų sunkių medinių durų trinktelėjimas, lydimas grandinių ir spynos žvangėjimo.

Mes – dvidešimt trys kardinolai, beveik septyniasdešimt jų palydovų, vienas pamišėlis, pasiruošęs bet kurią akimirką panaudoti mirtinus nuodus, ir aš – buvome atskirti nuo išorinio pasaulio ir užrakinti Siksto koplyčioje.

Ir turėjome likti čia tol, kol bus įvykdyta Dievo valia.

38 skyrius

Pasibaigus didingai atidarymo ceremonijai, kita pirmosios konklavos dienos dalis buvo skirta aptarti susitarimo dėl limito, kiek naujasis popiežius per savo valdymo metus galės paskirti kardinolų, detalėms. Iš tikrųjų tai buvo ilga ir baisiai nuobodi procedūra, todėl aš joje nedalyvavau, rūpinausi kraustymosi į mums skirtus apartamentus reikalais.

Viešai skelbiama, kad Siksto koplyčioje įrengtos savotiškos kareivinės, kuriose kardinolai pasitarimų metu gyvena spartietiškomis sąlygomis. Tai ne visai tiesa, bent jau aš spartietiškas sąlygas suprantu kiek kitaip.

Mudviem su Vitoru pirmąkart lankantis Siksto koplyčioje, didelė prie jos esanti salė kaip tik buvo pertvarkoma ir tapo asmeniniais apartamentais. Kiekvienuose apartamentuose buvo po tris kambarius. Patekti į vidų buvo galima tik pro vienas skląsčiu užšaunamas duris. Už jų esantis pirmasis kambarys buvo skirtas kardinolo palydovams miegoti. Už jo buvo didesnis ir gražiau įrengtas kambarys; čia kardinolas galėjo pavalgyti, miegoti, pasimelsti, jei tik norės, o svarbiausia, akis į akį aptarti reikalus su kitais kardinolais. Trečias, daug mažesnis, kambarys jungė du didesniuosius ir buvo skirtas tam, kad pas kardinolą užsukę lankytojai negalėtų girdėti jo pokalbių su kitais kardinolais. Aš pareiškiau norą įsikurti kaip tik čia.

Tokį mano apsisprendimą dar labiau lėmė tai, kad, mus užrakinus konklavoje, po kelių valandų paaiškėjo, jog mudu su Čezare vis dėlto neprisiišdykavome. Laimė, apie tokį nenumatytą atvejį buvau pagalvojusi iš anksto ir pasirūpinau pasiimti daug atsarginių drabužių. Na, jeigu jau pasiryžau būti visai atvira, prisipažinsiu: tai neišvengiamai lydintys nepatogumai ūpo man tikrai nepakėlė.

Vis sukau galvą, kur dabar galėtų būti Morocis ir ką jis rezga, bet negalėjau užmiršti ir kur kas žemiškesnių reikalų. Kai Bordžija, visą dieną posėdžiavęs, grįš į savo apartamentus, tikrai norės pasistiprinti. Vatikano virtuvė tiekė konklavai paprastą maistą, neva bylojantį apie kardinolų kuklumą: duonos, gabaliuką žuvies, lęšių viralo. Maistas į Siksto koplyčią būdavo paduodamas pro angą duryse, o šios likdavo užrakintos. Keli šventumu garsėjantys kardinolai, neturintys dingsties bijoti nunuodijimo, gal ir galėjo tuo pasitenkinti, bet kiti, įskaitanti ir Bordžiją, atsigabeno savo maisto.

Nors šeimininkė iš manęs prasta, iš bėdos galiu pagaminti keletą patiekalų. Įgūdžiai, kaip užnuodyti maistą, gal ir nepagelbės mokantis gaminti, bet man jie labai pravertė. Be to, darbuodamasi prie puodų, kaip dera pažui, niekam nekėliau įtarimų.

Sąlygos gaminti maistą buvo ne pačios geriausios – tik vienas nedidelis indas su žarijomis, tačiau aš vis dėlto sugebėjau paruošti gan gardų ėrienos troškinį. Kardinolas kaip tik užtiko mane jį ragaujančią ir tikrinančią, ar netrūksta prieskonių.

– Ką čia darai? – pasiteiravo jis.

Bordžija atrodė pavargęs, bet patenkintas, ir padariau išvadą, kad reikalai klojasi gerai. Kardinolui už nugaros stypsojo jo sekretoriai – neabejojau, kad jie mane atpažino, bet užteko nuovokos laikyti liežuvį už dantų.

– Tikrinu, ar jūsų nenunuodijau.

Jis klausiamai kilstelėjo antakį.

– O norėtum?

– Kol kas ne.

Toks mano atsakymas vargu ar atrodė labai diplomatiškas, bet mano nervai buvo įtempti kaip styga, nes kaip tik ruošiausi ragauti maistą, kuris lyg ir neturėjo būti užnuodytas. Taigi ne juokai buvo galvoje.

Priminsiu, kad pasitaiko tokių nuodytojų, kurie pareigą ragauti patiekalus permeta ant vargšų tarnų pečių. Vis dėlto tai veikiau išimtis nei taisyklė. Turtingas patronas, savo ir artimųjų gyvybes patikėjęs nuodytojui, vos pastebėjęs, kad šis vengia ragauti maistą, nieko nelaukdamas atsisakys jo paslaugų.

Taigi įsipyliau šaukštą troškinio į dubenį ir stovėdama ėmiau valgyti.

– Na, ir kaip? – po kelių akimirkų pasiteiravo kardinolas.

– Pakenčiama. Mėsa kietoka, bet šiaip valgyti galima.

Kalbant rimtai, mano savijauta buvo gera: burnos ar gerklės nedegino, pilve nejaučiau jokių ūmių spazmų, nieko, kas liudytų, jog troškiniui naudotuose maisto produktuose buvo ko nors nepageidautino. Lengviau atsikvėpusi netgi nusišypsojau.

Apie mano pasiryžimą reikalui esant paaukoti dėl kardinolo gyvybę Bordžija nepasakė nė žodžio, bet aš to ir nesitikėjau. Jis patraukė į savo kambarį ir po kurio laiko šūktelėjo atnešti jam vakarienę. Pastačiau priešais jį dubenį su troškiniu ir jau ruošiausi eiti, bet kardinolas davė man ženklą pasilikti, o tada puolė valgyti.

– Neblogas, – sukimšęs kelis šaukštus pasakė jis. – Badas mums tikrai negresia.

Aš dėkodama linktelėjau ir vėl pripildžiau jo taurę.

– Tik jokiu būdu nevalgykite ir negerkite kur nors kitur. Jei Morocis tikrai čia, jis pamėgins nunuodyti jus, kai būsite toli nuo dela Roverės apartamentų. Taigi…

– Jis čia, – pertraukė mane Bordžija, o pamatęs, kad išsigandau, pridūrė: – Prieš kelias valandas šmėkštelėjo man prieš akis. Manau, tai nebuvo atsitiktinumas: jis nori, kad aš žinočiau, jog yra netoliese.

– Kad išmuštų jus iš vėžių arba net įbaugintų?

Kardinolas tik prunkštelėjo ir nugėrė gerą mauką vyno.

– Jei taip, jam teks nusivilti. Nežinia koks dailus kunigėlis, kuriam nuo garbėtroškos aptemo protas, manęs tikrai neišgąsdins.

Šitoks Morocio apibūdinimas mane taip pralinksmino, kad vos susilaikiau neprajukusi, bet paskutinę akimirką susivaldžiau.

– Jūsų Eminencija, tik nenuvertinkite jo, prašau. Aš tokią klaidą jau padariau, ir teko skaudžiai nusvilti.

Bordžija dėbtelėjo į mane per taurės viršų.

– Kaltini save dėl to, kas atsitiko bazilikoje?

– Suprantama.

Mane taip pat kaltina ir veikiausiai smerkia Rokas, bet apie tai nutylėjau.

– Jei nebūtum išnarpliojusi ir perpratusi Morocio plano, berniukas būtų žuvęs, ir dabar būtume atsidūrę visiškame chaose.

– Jei būčiau buvusi protingesnė ir nuo pradžių viską geriau apgalvojusi, berniukas apskritai nebūtų patekęs į tokį pavojų, o Morocis dabar nekeltų mums jokio pavojaus.

Bordžija išgramdė iš dubens paskutinius troškinio likučius, tada atsilošė kėdėje. Nuo kaitrios vasaros saulės mus saugojo storos mūro sienos, tačiau kambaryje vis tiek buvo tvanku. Oras beveik nejudėjo, ir pajutau, kaip nugara man nubėgo prakaito lašas.

– Kiek žinau, – prabilo jis, – vienintelė rimta tavo klaida buvo ta, jog nuslėpei, kad Morocis kreipėsi į tave. Bet ir tai atleistina. – Mano veide išskaitęs nuostabą pridūrė: – Klaidų darome kiekvienas, visi be išimties. Svarbiausia – jų nekartoti.

– Aš nekartoju, – gal ir nekukliai, bet nuoširdžiai atsakiau. – Tiesiog darau vis naujas. Turbūt turiu neeilinių gabumų.

Bordžija sukrizeno.

– Tu dar jauna. Metai ilgainiui subrandina žmogų.

Tai, kad, jo nuomone, aš tiek nugyvensiu, galima buvo palaikyti jo pasitikėjimo savimi įveikiant visas kliūtis ženklu. Man teliko viltis, jog taip ir bus. Dar po kurio laiko jis leido man eiti, ir aš su džiaugsmu pasišalinau. Nerimą dėl ateities, jei tik ji išauš, įveikė nuovargis. Palikau Bordžiją pailsėti, pati iš palydovų kambario į savąjį atsivilkau čiužinį, griuvau ant jo ir kone akimirksniu užmigau.

Miegojau kaip užmušta. Nubudau vidurnaktį ir išsyk nesusivokiau, kur esu. Kai po kelių akimirkų prisiminiau, mane staiga užplūdo baimė. Ranka palietusi plačiakraštę skrybėlę (nors miegoti su ja buvo nepatogu, bet gerai slėpė mano plaukus) ir įsitikinusi, kad ji savo vietoje, vėl nugrimzdau į sapną, tačiau miegojau neramiai, persekiojama manęs laukiančių žūtbūtinių grumtynių nuojautos.

Kai išaušo kita diena, prasidėjo tikroji konklava. Pasauliečiai pirkliai turbūt nudžiugtų sužinoję, kad Dievas irgi yra pirklys: tas turgus, kurio liudininke per konklavą man teko būti, tai tik patvirtina. Jei Dievas tikrai veikia per savo Bažnyčios kardinolus, tai jis moka derėtis, sumaniai parduoti ir pirkti. Stebėdama visa tai priėjau prie išvados, kad žemę paveldės veikiau ne romieji, o pirkliai. O kuo jie ją pavers, galima tik spėlioti.

Tai buvo pokalbių pašnibždomis, raštelių, perduodamų iš rankų į rankas, slaptų vizitų ir privačių pasitarimų prie vyno taurių, šaltų ir šiltų šypsenų, ne itin malonių rankų paspaudimų ir vienas kitam į ausį kuždamų paslapčių diena. Diena, kada ant stalo it žetonai metami milžiniški pinigai ir dideli dvarai, greitai keičiantys šeimininką.

Diena, po kurios Bordžija, atrodo, liko patenkintas, nors prie valgio vos teprisilietė ir anksti atsigulė miegoti.

Kitą dieną buvo surengtas vadinamasis pirmas skaičiavimas.

Bordžija pralaimėjo.

Jis gavo septynis balsus, o dela Roverei ir jo statytiniams iš viso atiteko keturiolika. Nė vienas iš kandidatų nesurinko reikiamų dviejų trečdalių balsų, taigi konklava tęsė darbą.

Ką jums papasakoti apie kitą dieną? Apie vis augantį mano nerimą dėl nesibaigiančių susitikimų ir derybų? Ar apie tą daugybę kartų, kai išdrįsdavau iškišti nosį iš Bordžijos apartamentų, kad apsidairyčiau, kas vyksta aplinkui? Galbūt norėtumėte, kad papasakočiau, ką mačiau vaikštinėjant iš vienų apartamentų į kitus? Dažniausiai tai būdavo palydovai, nešantys laiškelius, bet kartais koridoriuje matydavau ir kokį nors skubiai praskuodžiantį, kad niekas jo nepamatytų, arba be jokios gėdos išdidžiai pražingsniuojantį kardinolą. Bordžijos noras savo turtus dar papildyti milžiniškomis lėšomis anksčiau man kėlė nuostabą, o dabar supratau, kodėl jis to siekė. Galėčiau jums išvardyti tikslias sumas, kokias gavo daugelis kardinolų, bet jų parsidavėliškumas ir taip visiems puikiai žinomas, taigi nėra prasmės tuščiai aušinti burną.

Apsiribosiu pasakydama, kad per tas kelias lemiamas valandas turtingi tapo dar turtingesni. Tačiau jiems vis dar buvo negana.

Antrasis skaičiavimas įvyko trečios dienos vakare. Jo rezultatai nedaug kuo skyrėsi nuo pirmojo skaičiavimo – Bordžijai pavyko laimėti vieną papildomą balsą. Derybos tęsėsi visą naktį. Ėmė sklisti kalbos, kad gresia patas. Galima buvo įsivaizduoti minios, tuo metu susirinkusios aikštėje ir laukiančios naujienų, nuo kurių priklausė, kas bus – tvarka ar chaosas, – nuotaikas.

Interesantai be paliovos zujo į kardinolo apartamentus ir iš jų, tad visą naktį nesudėjau bluosto. Kitą dieną iš pat ryto nuėjau paimti šviežios duonos, kurią mums tiekė Vatikano virtuvė, nes, kaip vakar įsitikinau, Bordžijos gomuriui ji nepasirodė per prasta. Kad sumažinčiau riziką, jei kas nors mėgintų nunuodyti kardinolą (arba mane) per duoną, pasirinkau kelis kepalus, imdama ne iš eilės, o kaip papuola.

Sykiu paėmiau ir per angą duryse įmestą nepasirašytą laiškelį. Kardinolas, netgi užrakintas konklavoje, kaip ir reikėjo tikėtis, rado būdą palaikyti ryšį su išoriniu pasauliu.

Jau ruošiausi grįžti atgal, kai staiga sustojau it įbesta, o širdis ėmė daužytis it pašėlusi. Ore tvyrojo lengvas citrinų ir kamparo aromatas. Atsigręžiau ir vos susilaikiau neriktelėjusi: priešais mane stovėjo Morocis.

Auksaplaukis angelas atrodė visiškai ramus, regis, nė nepaliestas tos nesėkmės bazilikoje. Morocis, be abejonės, mane pažino, ir akimirką išsigandau, kad tuojau pat išduos, bet jis tik pakreipė galvą ir nusišypsojo.

– Ar jau ragavote duonos? – pasiteiravo. – Labai skani.

Bet kas, besiklausantis mūsų, tokį draugiškumą paprastam pažui būtų palaikęs krikščioniško gerumo ženklu, bet aš puikiai supratau jo žodžiuose slypinčią potekstę.

– Būtinai paragausiu, – šaltai atšoviau. – Ragauju viską, kas skirta kardinolo stalui.

– Jūs labai pareiginga. Tikiuosi, jis vertina tai, į kokį pavojų save statote, – mestelėjo Morocis, tada gudriai šypsodamasis pasilenkė ir sušnabždėjo man į ausį: – Girdėjau, kad jo nuodytoja – žydė, apsėsta demonų. Bordžijos vietoje aš labiausiai pasisaugočiau jos.

Kalbėdamas jis iš užančio ištraukė mano medalioną, laikydamas delne taip, kad matyčiau tik aš.

Po akimirkos medalionas vėl atsidūrė ties ta vieta, kuri vadinama „prie širdies“.

Man užgniaužė gerklę. Nevikriai, pinantis kojoms, skubiai pasišalinau, beviltiškai tikėdamasi, kad pavyko nuo Morocio nuslėpti baimę, nors puikiai žinojau, kad taip tikrai nėra.

Kai po kelių minučių atnešiau Bordžijai pusryčius ir laišką, mano rankos tebedrebėjo.

Lauždamas antspaudą ir ruošdamasis skaityti laišką, Bodžija dirstelėjo į mane.

– Ar kas atsitiko?

– Akis į akį susidūriau su Morociu.

Kardinolas tik linktelėjo ir įniko skaityti laišką. Po kelių minučių pranešė:

– Čezarė tiki, jog tu mane patikimai saugai.

– Kaip jam sekasi? – kuo abejingiau pasiteiravau aš.

– Atrodo, neblogai. Dela Roverės žmones Siena pasitiko nesvetingai. Niekas nenori su jais nė kalbėtis.

Tuo vargu ar reikėjo stebėtis. Čezarė kaip niekas kitas mokėjo pagąsdinti žmones, pats tai patvirtino. Tačiau šita žinia buvo dviprasmiška.

– Jei dela Roverei nepavyks įtikinti kardinolų nerinkti jūsų popiežiumi, nes palaikote ryšius su žydais, jam liks vienintelė galimybė.

Bordžija padėjo laišką ir linktelėjo.

– Jam teks liepti Morociui nužudyti mane.

Nustebau – žmogus, stovintis ant mirties slenksčio, apie tai kalba šitaip ramiai.

Mano pačios nervai buvo labai įtempti.

– Tas pamišėlis yra čia, jis turi mano medalioną su nuodų piliule ir kuo aiškiausiai davė suprasti, kad ruošiasi imtis veiksmų.

Jis nė neslėpė savo sumanymo, tiesiog tyčiojosi iš manęs.

– Neabejoju, kad ruošiasi. Vienintelis klausimas – kaip tai padarys.

– Aš tikrinu viską, ką jūs valgote ir geriate. Tačiau jis tai puikiai žino. Galimas daiktas, ketina pasitelkti nuodus, veikiančius pro odą.

Tokia mintis mane persekiojo dieną naktį.

– Tam reikia įgūdžių, o jis jų neturi. Jeigu ir panaudotų tokius nuodus, jam nepavyktų su žmogžudyste susieti tavęs. Įtarimai kristų ant to, kuris atvirai neslepia savo priešiškumo man – ant dela Roverės.

– Bėda ta, kad esu čia.

Pasakiau tai ne rūpindamasi savo kailiu, bent jau tai nebuvo svarbiausia, o turėdama galvoje, kad mano buvimas čia gali paskatinti tą pamišėlį pamiršti bet kokį atsargumą ir atakuoti Bordžiją visomis įmanomomis priemonėmis, tikintis vėliau mane demaskuoti ir, sukėlus sąmyšį, paskelbti mane žudike.

– Jei atsitiks blogiausia, – prabilo Bordžija, – slėpkis ir lauk Vitoro. Jis tave iš čia išves.

Nustebusi spoksojau į kardinolą.

– Jūs net apie tai pagalvojote?!

– Gal aš ir nekoks kunigas, bet tvarkyti reikalus moku. Stengiuosi iš anksto pasiruošti visiems nenumatytiems atvejams.

Jis pakilo nuo stalo taip ir nepalietęs pusryčių, ir iš to padariau išvadą, kad nėra toks šaltakraujiškas, koks mėgino pasirodyti.

– Neužmirškite visada būti su pirštinėmis, – šūktelėjau jam pavymui.

Primygtinai pareikalavau, kad Bordžija pasiimtų į konklavą pustuzinį pirštinių ir būdamas ne savo apartamentuose visada jomis mūvėtų. Be to, daviau jam nurodymą (kitaip to nepavadinsi) nieko neimti tiesiai iš kito rankų, o tai, kas skirta man patikrinti, perduoti per savo sekretorius, todėl ir jie visada turėjo būti su pirštinėmis.

Be to, jis, kaip ir visi kardinolai, išeidamas iš savo apartamentų apsivilkdavo jo rangui deramus bažnytinius drabužius, kurie dengdavo jį nuo galvos iki kojų, atvirą palikdami tik galvą.

Bordžija grįžtelėjo per petį.

– Patikėk, Frančeska, aš visiškai netrokštu atsisveikinti su šiuo pasauliu.

Buvo 1492-ųjų Viešpaties metų rugpjūčio dešimtoji. Kardinolai jau keturias paras dalyvavo konklavoje. Jų nerimas su kiekviena nauja diena vis labiau augo, mat visi puikiai suprato būtinybę išsaugoti Bažnyčios, tik visai neseniai užsigydžiusios Didžiosios Schizmos padarytą žaizdą, stabilumą. Jei bus delsiama išrinkti naują popiežių, tai gali baigtis Romos ir visos Italijos gyventojų, apimtų baimės, kad vėl neprasidėtų chaosas, sukilimu. Išsigandusių, įtūžusių žmonių elgesys yra nenuspėjamas ir dėl to dar pavojingesnis.

Todėl kai tos dienos popietę įvyko ketvirtasis skaičiavimas, ne itin nustebau sužinojusi, jog atsirado aiškus favoritas.

Bordžija gavo keturiolika balsų, ir trūko tik vieno, kad taptų popiežiumi.

Morocio atakos galima buvo laukti bet kurią akimirką.

– Tikiuosi, tau pavyks atsilaikyti prieš jį tiek, kad spėčiau laimėti, – pasakė man Bordžija, trumpam užsukęs į savo apartamentus.

Taip taręs, jis vėl išėjo susitikti su kažkuriuo vienu iš nedaugelio kardinolų, dar neapsisprendusių, už ką balsuos. Jį išlydėjo ir sekretoriai. Taigi likau viena tuščiuose apartamentuose ir ėmiau sukti galvą, ko man dabar geriausia būtų imtis. Arba, tiksliau tariant, ko gali imtis Morocis.

Labai nenorėjau įsivaizduoti savęs to pamišėlio vietoje, tačiau tai buvo gyvybės ar mirties klausimas. Žingsniavau pirmyn atgal, gniaužiau rankas, dūsavau ir dejavau, tai atsisėsdama, tai vėl atsistodama, o kartą net nusivožiau nuo galvos jau spėjusią įgristi skrybėlę ir sugriebusi taip peštelėjau sau už plaukų, kad net ašaros ištryško. Galiausiai, visiškai iškankinta bergždžių pastangų ir apimta jaudulio dėl Bordžijos, išėjau iš apartamentų apsižvalgyti tikėdamasi, kad gal pavyks bent šį tą sužinoti apie tai, kas vyksta.

Buvau jau pasiekusi pasažo, kardinolų apartamentus jungiančio su Siksto koplyčia, vidurį, kai iš priešingos pusės pamačiau atskubant būrelį prelatų su savo palydovais. Skubiai prisiplojau nugara prie sienos ir nusisukau į šalį, bet dar spėjau pamatyti, kad jų priekyje žengė dela Roverė. Jeigu esate matę Rafaelio nutapytą dela Roverės portretą, turbūt įsivaizduojate jį – paliegusį žilabarzdį vyrą rūsčiu veidu. Kai pozavo dailininkui, jis tikriausiai taip ir atrodė. Tačiau dabar, konklavoje, jis dar neturėjo nė penkiasdešimties ir buvo gamtos apdovanotas tokia energija, kokios kiti jo amžiaus vyrai galėjo tik pavydėti. Bebarzdžio dela Roverės veido bruožai buvo netgi švelnūs, akys – giliai įsodintos po išraiškingais antakiais, o burna perkreipta, tarsi jis viskam ir visada jau iš anksto reikštų nepritarimą.

Jis praėjo pro pat mane kartu su savo palyda, bet, atrodo, manęs nė nepastebėjo. Lengviau atsidususi tęsiau kelionę tikėdamasi sutikti kurį nors iš Bordžijos sekretorių, o jei ne, tiesiog pasisukinėti aplinkui – gal nugirsiu kokių gandų. Didžioji dienos dalis prabėgo man laužant galvą, ko geriausia būtų imtis, o dabar buvo jau po vakarinių pamaldų. Kaip supratau iš šen bei ten sulesiotų pokalbių nuotrupų, kitas skaičiavimas numatytas tik rytoj iš ryto.

Iš to padariau išvadą, kad Bordžija netrukus grįš į savo apartamentus, tikėdamasis ten rasti ko nors valgomo, todėl nuskubėjau atgal, kad spėčiau jį pasitikti.

Bordžija nusimovė pirštines, paėmė mano jam pripiltą taurę vyno ir įsitaisė ant kėdės. Atrodė pavargęs, bet anaiptol ne nusiminęs.

Be jokių įžangų pranešė:

– Atrodo, Gerardas jau visai nukaršo.

Tik po kelių akimirkų sumojau, kad jis turi galvoje senąjį Venecijos patriarchą, dėl kurio buvo atidėta konklava.

– Pusę mūsų pokalbio porino apie savo vaikystę Venecijoje.

– Užsitikrinote jo balsą?

Atrodytų, kas jau kas, o mano profesijos žmogus turėtų būti diplomatijos meistras. Toks buvo mano tėvas, bet šitos jo savybės aš, deja, nepaveldėjau.

Laimė, tiesmukas mano klausimas Bordžijos nesupykdė. Vėliau pats man prisipažino, kad šitą mano savybę netgi vertino labiau už visas kitas.

– Kol jo galvoje nesusimaišo dabartis ir praeitis, atrodo, eina už mane.

Aš net žingtelėjusi atgal ir išsigandusi įsispoksojau į Bordžiją, o širdis ėmė daužytis it pašėlusi.

– Vadinasi, jau pergalė?

Bordžija tik gūžtelėjo pečiais ir paėmė mano jam pasiūlytą vyno taurę.

– Jei tokia bus Dievo valia.

Tačiau tokia jo laikysena manęs neapgavo: pernelyg gerai jį pažinojau, kad nematyčiau, jog kardinolas – labai patenkintas, bet sykiu vis dar kamuojamas blogos nuojautos. Ir tai buvo suprantama. Išsvajotas tikslas jam buvo pasiekiamas ranka, tačiau…

– Dela Roverė tai žino, – pasakiau, – arba bent jau įtaria.

– Kodėl taip manai?

– Visai neseniai mačiau jį pasaže. Jis atrodė… susikrimtęs.

– O tu žinojai, kad jo viduriai linkę dažnai užkietėti? Veikiausiai dėl to.

Nesusilaikiau nenusišypsojusi.

– Ne, manau, veikiau dėl svarbesnio reikalo.

– Auštant vėl vyks skaičiavimas, – pasakė Bordžija. – Prieš pat jį dar kartą nueisiu pas Gerardą. Tikiuosi, nebus persigalvojęs, jeigu iš jo apskritai galima to tikėtis. O kad man viskas būtų gerai, pasirūpinsi tu ir tvirtas durų skląstis.

Linktelėjusi grįžau prie savo pareigų – ėmiau ruošti jam vakarienę, bet mano mintys klaidžiojo visai kitur. Kad ir kokie jautrūs tie dela Roverės viduriai, buvau tikra: jo veido išraiška bylojo, kad jis žino, jog Bordžijai netrukus bus smogtas lemiamas smūgis. O dar tas begalinis Morocio pasitikėjimas savimi – jis buvo toks tikras dėl savo sėkmės, kad netgi atvirai tyčiojosi iš manęs. Mes visi buvome užrakinti mažyčiame pasaulėlyje. Vienintelis būdas įvykdyti žmogžudystę, bet išvengti atsakomybės buvo padaryti taip, kad kaltė kristų ant ko nors kito.

– Dela Roverė dabar tikriausiai žino, kad vienintelis būdas sutrukdyti jums tapti popiežiumi – liepti Morociui jus nunuodyti, – pasakiau.

– Panašu į tai… – sumurmėjo Bordžija. Atrodo, jis nebuvo linkęs dar kartą aptarti, kaip arti bedugnės krašto pats stovi.

– Tačiau nors jie ir veikia išvien, iš tikrųjų dela Roverės ir Morocio tikslai yra skirtingi, – toliau garsiai samprotavau aš.

Šita mintis man buvo dingtelėjusi jau anksčiau, bet rimčiau nesigilinau, tačiau dabar prisiverčiau nuodugniai apmąstyti, ir kuo toliau, tuo labiau manyje stiprėjo įsitikinimas, kad tai, kas šiuos du žmones skyrė, buvo ne mažiau svarbu už tai, kas abu jungė.

Kardinolas įdėmiai pažvelgė į mane.

– Ką nori tuo pasakyti?

Spoksojau į jį nieko nematančiomis akimis, it žvelgčiau kiaurai, o man prieš akis iškilo tamsus ir painus labirintas, kuriuo ėjau nuo pat tos dienos, kai susikryžiavo mano ir to pamišėlio keliai, kai vis bandžiau atspėti, ką jis rezga. Išgirdau tarsi iš kažkur toli atsklindant savo pačios balsą.

– Dela Roverė nori būti popiežiumi, bet pasitenkins ir tuo, jei bus išrinktas jo statytinis, kurį galės kontroliuoti. O Morocis tenori užsitikrinti, kad popiežiumi taptų toks kardinolas, kurį būtų galima įtikinti pasirašyti ediktą, nukreiptą prieš žydus. Žodžiu, bet kas – dela Roverė, jo statytinis ar kas nors kitas, tik ne jūs.

– Nematau jokio skirtumo: abu jie pasiryžę padaryti viską, kad užkirstų man kelią į šventojo Petro sostą.

– Tas tiesa, tačiau pats sakėte, kad Morocis nėra dela Roverės pakalikas, nors jam ir pavyko kardinolą tuo įtikinti, antraip dela Roverė tikrai nebūtų paėmęs jo į konklavą.

Kai tariau šiuos žodžius, į savo vietą atsigulė paskutinis dėlionės gabalėlis, ir man ūmai it raištis nuo akių nukrito.

Daugiau nesvarstydama, staiga apsigręžiau ir puoliau pro duris žinodama, kad dabar brangi kiekviena akimirka, ir baimindamasi, kad nebūtų per vėlu.

39 skyrius

Bordžija pasileido man iš paskos. Kaip vėliau prisipažino, pamanė, kad aš išsikrausčiau iš proto, o kai, prasibrovusi pro dela Roverės palydovus, atidariusius duris man šaukiant, jog tai gyvybės ar mirties klausimas, įsiveržiau į dela Roverės apartamentus, Bordžija tuo jau nė kiek neabejojo. Atsidūrusi viduje, nekreipdama dėmesio į tai, kad man nuo galvos nukrito skrybėlė, puoliau į dela Roverės kambarį. Jo Eminenciją radau vakarieniaujantį.

– Nevalgykit! – suklykiau, bet buvo per vėlu – dela Roverė jau buvo įsidėjęs į burną kąsnį ir jį kramtė.

– Spjaukit, – paliepiau ir jau norėjau stverti jį už pečių, kad jėga priversčiau tai padaryti, bet vienas iš jo sekretorių sugriebė mane iš už nugaros ir pargriovęs ant grindų užsėdo ant viršaus.

Priplota prie žemės, kone dusdama, riktelėjau:

– Morociui nebūtina nužudyti Bordžijos! Jam užtenka to, kad jo neišrinktų!

Dela Roverė net išsižiojęs spoksojo į mane ir vis dar pilna burna suburbėjo:

– Moteris? Tu – moteris!

Dieve švenčiausias, kas ėmė dėtis! Būtum galėjęs pamanyti, kad atsivėrė pragaro vartai ir pro juos plūstelėjo tūkstančiai demonų! Per tą sujudimą, kilusį paaiškėjus mano lyčiai, man vargais negalais pavyko atsistoti ant kojų, nors buvau kumščiais talžoma dela Roverės palydovų ir jo paties, pakilusio iš užstalės, kad iš peties pasidarbuotų. Ir tik Bordžijos, įsiveržusio į šių peštynių sūkurį, nirtulingas riaumojimas išgelbėjo mane nuo blogiausio. Jis sugriebė mane ir užstojo savo kūnu. Akimis žaibuodamas į nekenčiamą savo varžovą, įraudusiu iš pykčio veidu, plūsdamasis pratrūko:

– Kvaily, ar negirdi, ką ji sako? Mes žinome, kam čionai pasiėmei Morocį. Bet jis nėra tavo pakalikas ir niekada juo nebuvo. Iki manęs prisikasti tam pamišėliui nepavyksta, tačiau jam visiškai gana ir tavęs!

Dela Roverė jau žiojosi, tikriausiai norėdamas kandžiai atšauti, bet nebeišspaudė nė garso. Išsiplėtusiomis kaip lėkštės akimis, jis stvėrė sau už gerklės. Akimirką prieš tai, kai Jo Eminenciją ėmė tąsyti konvulsijos, jo veide išvydau begalinį siaubą.

Sąmyšis dabar virto chaosu. Įkandin mūsų atskubėjo abu Bordžijos sekretoriai, ir kartu su dviem dela Roverės palydovais kambaryje dabar iš viso buvo septyni žmonės. Esant tokiai padėčiai galvos nepraradome tik aš ir Bordžija, o iš mudviejų aš vienintelė žinojau, ką daryti.

– Paguldykite jį ant grindų, – paliepiau, ir, akimirką pasvyravę, jo palydovai pakluso mano komandai.

Išgąstis dėl to, kas vyksta, nustelbė viską, netgi daugelio vyrų širdyse slypinčią moterų baimę. Dela Roverė kvėpavo sunkiai, jo oda pačiupinėjus buvo šalta, lūpų kampučiuose blizgėjo baltos putos, kūnas buvo pastiręs, o nugara nuo konvulsijų vis išsiriesdavo lanku. Tačiau, kaip bylojo iš siaubo paklaikusios kardinolo akys, sąmonę jis dar turėjo.

Tai buvo geras ženklas – vadinasi, jis negalėjo būti nurijęs viso mano pagaminto mirtino mišinio.

– Atlaisvinkit jo drabužius, – paliepiau dela Roverės palydovams, o vienam iš Bordžijos sekretorių tariau: – Grįžkite į mūsų apartamentus. Ten, mažajame kambaryje, rasite rudos odos kapšą. Skubiai atneškite jį man.

Sekretorius tekinom puolė vykdyti mano nurodymo. Kai jis dingo už durų, Bordžija pasilenkė prie pat manęs ir, bakstelėjęs alkūne, slapčia parodė tai, ką laikė sugniaužęs delne. Tai buvo mano medalionas.

– Kur? – be garso, vien lūpomis, paklausiau aš.

Jis galva parodė į stalą, prie kurio valgė dela Roverė.

– Po stalu, – sušnabždėjo. – Labai jau tiesmuka, bet jeigu medalionas būtų rastas šalia negyvo kardinolo, tikslas būtų buvęs pasiektas.

– O Morocis…

– Neabejoju, kad seniausiai iš čia dingo.

O kartu su juo – ir visos mano puoselėtos greito keršto viltys. Akimirką man tiesiog nusviro rankos, bet tariau sau, kad taip lengvai tikrai nepasiduosiu. Jei man vis dėlto pavyktų pasodinti Bordžiją į šventojo Petro sostą, aš bent jau sugriaučiau to pamišėlio kėslus pražudyti žydus ir tuo pačiu turėčiau galingą sąjungininką, kuris padėtų man jį sumedžioti. Gal teisingumo įvykdymą ir teks nukelti vėlesniam laikui, bet aš jo sieksiu, iki išleisiu paskutinį atodūsį.

Užmetęs akį į dela Roverę, kuris, buvau tikra, galėjo girdėti mūsų pokalbį, Bordžija tarė:

– Tikiuosi, supranti, kad jei bandysi jį išgelbėti ir tau nepavyks, gali būti apkaltinta dėl jo mirties?

Jei dabar būčiau palikusi viską taip, kaip yra, visi žinotų tik tiek, kad mudu su kardinolu žūtbūt stengėmės užkirsti kelią dela Roverės nunuodijimui, tačiau mums, deja, nepavyko. Bordžijos priešas būtų negyvas, o jis pats taptų popiežiumi.

Prisipažinsiu atvirai – aš dvejojau. Dela Roverės mirtis nuo nuodų, kuriuos jis pats ruošėsi pakišti Bordžijai ir taip atimti jam gyvybę (o mane tikriausiai pasiųsti ant laužo), atrodė teisingas atpildas. Tai net galima būtų pavadinti Dievo pirštu.

Ir vis dėlto…

Esu tikra, kad dela Roverė puikiai suprato, apie ką kalbama, nes iš paskutiniųjų stengėsi kažką pasakyti. Tačiau jis buvo taip arti mirties, kad vienintelis garsas, pasigirdęs iš jo gerklės, buvo duslus gargaliavimas.

Kardinolas atsitiesęs atsitraukė per žingsnį nuo dela Roverės, kurį laiką žvelgė į pagrindinį savo varžovą, rengusį sąmokslą ir ketinusį jį nužudyti, ir galiausiai tarė:

– Padėk jam kuo tik galėsi.

Neklauskite manęs, kodėl jo pasirinkimas buvo būtent toks – vėliau būdama šalia kardinolo aš niekada nedrįsau jo to paklausti. Apsiribosiu pasakydama tik tiek, kad Bordžija, kaip visada, tikriausiai turėjo savų priežasčių.

Girdžiau dela Roverei vimdomuosius ir dešimt kartų iš eilės praploviau jam skrandį. Žinojau, kad nuodų paveiktam organizmui toks papildomas krūvis – negerai, gali neatlaikyti širdis, bet kitos išeities neturėjau. Kiekviena mano pagamintų nuodų kruopelytė privalėjo būti pašalinta iš organizmo, kol nespėjo patekti į vidaus organus ir jų negrįžtamai sužaloti. Stiprus, nuolatinis vėmimas buvo vienintelis būdas išgelbėti kardinolui gyvybę.

Visos šitos smulkmenos išties nemalonios, tad pasakysiu tik tiek: dela Roverė didvyriškai iškentė šias procedūras, o apie jo palydovus to negalėčiau pasakyti. Atrodo, šitas reginys juos taip sukrėtė, kad, maniau, tuoj patys, be jokios mano pagalbos, pradės vemti.

O kalbant apie Bordžiją, tai kai, nutaikiusi laisvesnę akimirką, grįžtelėjau į tą vietą, kur jis stovėjo, kardinolo ten jau nebuvo.

1492-ųjų Viešpaties metų rugpjūčio 11 dieną, ankstyvą rytą, įvyko ketvirtas ir paskutinis balsų skaičiavimas. Rodrigui Bordžijai atiteko penkiolika balsų. Lemiamą balsą, užtikrinusį Bordžijai reikiamą daugumą, atidavė senasis Venecijos patriarchas. Vėliau kalbėta, esą keliems savo kolegoms kardinolams jis pasakojo, kokie neperskiriami draugai su Bordžija jiedu buvę vaikystėje, Venecijoje. Ir šiandien lieka paslaptis, už ką jis iš tikrųjų manė balsuojąs.

Parodęs sau nebūdingą kilniaširdiškumą, sukėlusį daugybę kalbų, kardinolas Džulijanas dela Roverė, kuris, kaip pažymėjo kiti konklavos dalyviai, atrodo, prastai jautėsi, sutiko su pasiūlymu, kad balsavimas dėl Bordžijos kandidatūros būtų slaptas.

Kai langai, išeinantys į aikštę, atsilapojo ir pasigirdo šūksnis: Habemus Papam!62, minia ėmė šėlti iš džiaugsmo. Roma ir visas krikščioniškasis pasaulis išvengė ilgų, užsitęsusių grumtynių dėl popiežiaus sosto. Kardinolų kolegija išrinko žmogų, kuris, nors ir ispanas, tuo metu buvo pelnęs Romos gyventojų simpatijas. Taigi šie su jiems būdingu entuziazmu tučtuojau puolė švęsti.

Miniai aikštėje džiūgaujant, Bordžija ant sedia gestatoria, nešiojamo popiežiaus sosto, buvo įneštas į Šventojo Petro baziliką ir užkeltas ant didžiojo altoriaus, kur, pripažindami jo išrinkimą, visi kardinolai davė jam priesaiką. Kaip su ta užduotimi susidorojo dela Roverė, verčiau nepasakosiu. Pasakysiu tik, kad apsivėmęs pažas pamiršo iš popiežiaus rankų paimti raudoną plačiakraštę kardinolo skrybėlę ir bazilikoje atrodė labai jau neiškilmingai.

Atgal į rūmus grįžau gatvėmis, pilnomis šventiškai nusiteikusių žmonių, vos besilaikančių ant kojų nuo gausybės maisto ir gėrimų, kurių, tikėdamas savo pergale, Bordžija buvo parūpinęs iš anksto. Tuoj už Pons Aelius tilto netikėtai susidūriau su Petrokijum, prižiūrinčiu, kad šventė vyktų sklandžiai. Pamatęs mane maestro plačiai nusišypsojo ir, nekreipdamas dėmesio į mano vyriškus drabužius, karštai apkabino.

– Jis – popiežius! – iš džiaugsmo netverdamas savo kailyje sušuko jis. – Mūsų Bordžija – popiežius!

Kad popiežius, tikra tiesa. O ar Bordžija kada nors pajėgs pakilti aukščiau La Famiglia interesų ir tapti „mūsų“ popiežiumi, parodys laikas.

Kai pasiekiau rūmus, jie ūžė kaip bičių avilys – tarnai pakavo Bordžijos daiktus, ruošdamiesi persikraustymui į naująją rezidenciją. Prie manęs, apstulbintas mano išvaizdos ir norėdamas išgirsti visas smulkmenas, tučtuojau pristojo Renaldas. Keliais žodžiais papasakojusi jam tai, ką galėjau, skubiai pasišalinau į savo kambarį. Kur man dabar reikės eiti, nenutuokiau, bet neabejojau, kad Bordžija ras kokią nors vietą netoli savęs, kur galėtų mane įtaisyti. Nors buvau nusivariusi nuo kojų, nieko nelaukdama sudėjau savo darbo priemones į skrynią, patikrinau, ar gerai veikia slaptasis užraktas ir tik tada nusiprausiau, persirengiau savo drabužiais.

Vos spėjau persivilkti, pasigirdo nedrąsus tarnaitės beldimas į duris. Kai atidariau, ji atkišo man du laiškelius ir, nedrįsdama pažiūrėti į mane, sušnabždėjo:

– Čia jums, madona.

Štai kokia baisi (nors turinti realų pagrindą), jau spėjusi apaugti gandais, buvo mano reputacija. Nuo to laiko tik retas kuris, jei tik nebūdavo priverstas, išdrįsdavo pažvelgti man į akis. O man teko su tuo susitaikyti, nors nepasakyčiau, kad labai noriai.

Kai tarnaitė pasišalino, išlanksčiau pirmąjį laiškelį ir atsistojusi prie lango permečiau akimis dailia rašysena išvedžiotą vieną vienintelę eilutę:

M. išvyko į Florenciją. Seku jį. Kai ką nors sužinosiu, pranešiu. DbE.

Florencija, turtingasis Medičių miestas. Kaip ten bus sutiktas tas pamišėlis ir ką tai mums visiems žada? Bent jau galėjau būti tikra, jog Deividas padarys viską, kad išsiaiškintų, kokį kitą žingsnį planuoja Morocis.

Antrasis laiškelis buvo nuo Roko. Jame jis tik pranešė, kad mano užsakyta įranga jau pagaminta ir kad sau patogiu laiku galiu ją atsiimti.

Kitą rytą tenai ir nuėjau. Sakiau sau, jog pasielgčiau kaip bailė, jei to nepadaryčiau, tačiau iš tikrųjų kojos tiesiog pačios nešė pas Roką.

Nandas žaidė gatvėje prie dirbtuvės. Išvydęs mane, jis tučtuojau stryktelėjo ir puolė man į glėbį.

Aš, priklaupusi ant vieno kelio, stipriai jį apkabinau, iš paskutiniųjų tramdydama ašaras, džiūgaudama, kad šitas mažas žmogus, kurį spaudžiu glėbyje, ačiū Dievui, yra gyvas ir sveikas. Vis dėlto tvardytis man sekėsi sunkiai, o kai braukiau nuo skruostų ašaras, iš dirbtuvės išėjo Rokas.

Akimirką jis stovėjo nejudėdamas saulės nutviekstoje gatvėje, apsuptas šurmuliuojančio miesto, kurio gyvenimas po šventinio siautulio pamažu grįžo į įprastą vagą. Rūsčiu veidu, žvelgdamas į mane skvarbiomis akimis, Rokas išsitraukė monetą ir spriegtelėjo sūnui. Tas pašokęs pagavo pinigą.

– Pasakyk Marijai, kad duotų patį geriausią kepalą, – paliepė stiklius. – Ir tuo pačiu nusipirk sau sausainį.

Nandas nukūrė gatve, o aš stovėjau perdžiūvusia burna ir baimingai spoksojau į berniuko tėvą. Dar kiek parymojęs, galiausiai Rokas žingtelėjo į šoną, duodamas man ženklą užeiti į dirbtuvę, pats įėjo iš paskos ir uždarė duris.

Vos peržengusi slenkstį atsisukau į jį ir nieko nelaukdama išpyškinau tai, kas sunkiu akmeniu slėgė man širdį:

– Aš labai atsiprašau.

Jis linktelėjo, nė nemėgindamas apsimesti nesuprantąs, ką aš turiu galvoje.

– Kai pagalvodavau, kad galėjau jo netekti, kaltindavau tave.

Tą mintį išsyk išskaičiau jo veide, ir turbūt niekas niekada nepasikeis. Tačiau viltis, kad ir kokia menkutė, gyvena netgi tokio žmogaus, kaip aš, širdyje, todėl sukaupusi visą drąsą paklausiau:

– Ir vis dar tebekaltini?

Rokas iš padilbų įsistebeilijo į mane, ir staiga man dingtelėjo, kad iš visų žmonių jis vienintelis mato mane tokią, kokios savęs net aš pati nesugebu matyti: ne tamsą manyje, gimdančią baisius košmarus ir makabriškas vizijas, o moterį, kokia aš ir trokštu būti – šviesos būtybę.

– Jį gelbėdama vos pati nežuvai. Kad ir kas nutiko, aš to niekada nepamiršiu.

– Morocis paspruko. Jis vis dar laisvėje…

Aš išgelbėjau berniuką ir žydus, tik už savo tėvą dar neatkeršijau. Mano gyvenimą, o kartu ir paslaptį, kodėl aš esu tokia, kokia esu, vis dar gaubė tamsa.

Rokas priėjo prie manęs ir paėmė už rankos.

– Mes suvesime su juo sąskaitas, Frančeska. Jis – ne vien tavo priešas.

Baimindamasi, kad prabilus ims drebėti balsas, tylėdama linktelėjau. Mintyse apsidžiaugiau, kai Rokas netardamas žodžio nusivedė mane parodyti pagamintos įrangos. Kai su apsimestiniu susidomėjimu ėmiau ją apžiūrinėti, pasiteiravo:

– Kai atėjai jos užsakyti, regis, norėjai manęs kažko paklausti, tiesa?

Iš pradžių mano pastangos prisiminti, ko kadaise ketinau pasiteirauti Roko, buvo bergždžios, nes, atvirai pasakius, tuo metu rūpėjo tik tai, ar jis man bent iš dalies atleido ir ar galiu kada nors tikėtis visiško atleidimo. Tačiau galiausiai prisiminiau, kas man anąsyk nedavė ramybės. Dabar gėdijausi pakartoti tą klausimą, bet pamačiusi, kaip rimtai Rokas į mane žiūri, vis dėlto išdrįsau.

– Norėjau paklausti, ar tiesa, kad mano tėvas priklausė slaptai alchemikų draugijai Lux. Man netgi kilo įtarimas, kad ir tu pats esi jos narys.

– Ar rytoj vakare nebūsi užsiėmusi?

Toks jo klausimas išmušė mane iš vėžių. Regis, Rokas neturi nieko bendro su tuo, apie ką jam ką tik užsiminiau.

– Turbūt ne.

– Tada ateik pas mane ir sužinosi atsakymą.

Man nespėjus susivokti, ką tai galėtų reikšti, gatvėje pasigirdo artėjantis vaikiškų pėdučių trepsenimas, ir Rokas nusišypsojęs pasakė:

– Tik nenustebk, jeigu čia pamatysi ir pažįstamų veidų.

Tą akimirką pro duris, nešinas dar šilta duona, įpuolė Nandas, ir kambarys prisipildė linksmo vaikiško čiauškėjimo. Kai pakėliau akis, mano ir Roko žvilgsniai susitiko. Jo akyse įskaičiau ramų žinojimą, jog mūsų laukia ilga kova, bet kartu įžvelgiau ir neblėstančią viltį, kad ateitis gali būti ir geresnė. Ir kad šviesa tikrai gali nugalėti tamsą.

Ypač jei to nori pati tamsos valdovė.

62 Turime popiežių! (Lot.)

Content

Poole Sara Nuodytojo duktė