Пиньейро Клаудиа

Tavoji

Versta iš:

Claudia Piñeiro, TUYA, Ediciones Colihue S.R.L., 2006

Knygos leidybą parėmė Argentinos Respublikos užsienio reikalų, tarptautinės prekybos ir kulto ministerijos vertimų rėmimo programa „Sur“.

Obra editada en el marco del Programa “Sur” de Apoyo a las Traducciones del Ministerio de Relaciones Exteriores, Comercio Internacional y Culto de la República Argentina.

Šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo ir mokslo įstaigų bibliotekose, muziejuose arba archyvuose, be kūrinio autoriaus ar kito šio kūrinio autorių teisių subjekto leidimo ir be autorinio atlyginimo draudžiama mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atgaminti, viešai skelbti ar padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

ISBN 978-609-01-1095-9

© Claudia Piñeiro, 2006

© Published by arrangement with Literarische Agentur Mertin Inh. Nicole Witt e. K. Frankfurt, Germany

Viršelio nuotrauka ir dizainas © Rachel Cane

© Vertimas į lietuvių kalbą, Aira Nekrašaitė, 2013

© Leidykla „Alma littera“, 2013

Iš ispanų kalbos vertė Aira Nekrašaitė

Redaktorė Vitalija Dalmantaitė

Korektorė Indrė Petrėtytė

Viršelį adaptavo Galina Talaiko

E. knygą maketavo Albertas Rinkevičius

1

SKYRIUS

Jau daugiau nei mėnesį Ernestas su manimi nesimyli. O gal du. Nežinau. Nepasakyčiau, kad man tai pernelyg rūpi. Iki vakaro visai nusivarau nuo kojų. Regis, nėra dėl ko, bet namų ruoša, kai nori, kad tvarka būtų nepriekaištinga, labai išvargina. Aš pati, vos tik padedu galvą ant pagalvės, iš karto užmiegu. Vis dėlto jei vyrui tu šitiek laiko nerūpi, vadinasi, ne šiaip sau. Svarsčiau, gal reikėtų pasikalbėti su Ernestu, paklausti, kas jam. Ir vos nepaklausiau. Bet paskui pamaniau: o jei nutiks kaip mano mamai, kuriai tokie klausimai karčiai atsirūgo? Ji, pastebėjusi, kad tėvas kažkoks keistas, kartą ėmė ir paklausė: „Kas tau, Robertai?“ O jis atrėžė: „Nebegaliu tavęs pakęsti, štai kas!“ Tada trenkė durimis ir daugiau jo nebematėme. Vargšė mama. Be to, maždaug numaniau, kas Ernestui. Jeigu žmogus visą dieną aria kaip jautis, o kiekvieną laisvą minutę skuba į kokius nors kursus ko nors mokytis, tai kaipgi iki vakaro nenusivarys nuo kojų? Tada tariau sau: „Nieko aš neklausinėsiu, juk pati turiu akis ir galvą ant pečių.“ O aš mačiau, kad turime nuostabią šeimą, dukterį, bebaigiančią vidurinę mokyklą, namus, kurių daugelis pavydėtų. Ir mačiau, kad Ernestas myli mane – be jokios abejonės. Su juo man niekada nieko netrūko. Tada nusiraminau ir pasakiau sau: „Bus dar to sekso, kai ateis laikas; šitiek turėdama juk nekvaršinsiu galvos dėl vienintelės smulkmenos, kurios man trūksta. Galų gale, juk dabar ne septintasis dešimtmetis, žmonės žino, kad yra ir kitų dalykų, ne mažiau svarbių, o gal ir dar svarbesnių už seksą. Šeima, namų židinys, santarvė, darna. Kiek tokių, kurie lovoje dieviški partneriai, o gyvenime pasirengę perkąsti vienas kitam gerklę. Ar ne tiesa? Kam vyti Dievą į medį, kaip darė mama?

Bet netrukus sužinojau, kad Ernestas man neištikimas. Kartą ieškojau rašiklio, o niekur neradusi, atsegiau jo portfelį ir še tau: lūpdažiu nupiešta širdis su užrašu „Myliu tave“ ir parašu „Tavoji“. Labai jau lėkštas laiškelis, bet tą akimirką iš tikrųjų pasijutau įskaudinta. Jau norėjau lėkti, pakišti jam po nosimi tą popiergalį ir sušukti: „Kas čia, šunsnuki tu sumautas?“ Bet, laimė, suskaičiavau iki dešimties, giliai įkvėpiau ir palikau viską, kaip yra. Apsimetinėti per vakarienę sekėsi sunkiai. Lali buvo tokios nuotaikos, kai niekas jos negali pakęsti, išskyrus Ernestą. Aš jau nebeėmiau į galvą, buvau įpratusi, tokia jau ta mūsų duktė. Bet Ernestui buvo nelengva. Jis ją kalbino, o ši atsakinėjo vienskiemeniais žodžiais. Aš neįstengiau palaikyti pokalbio, tos dienos atradimo man buvo per akis. Tačiau baiminausi, kad jie ko nors nepastebėtų. Paprastai aš visada glaistau nejaukią tylą, dangstau spragas, kai pokalbis nesimezga. Turiu tokią Dievo dovaną. Kad nesukelčiau įtarimų, pasakiau, jog prastai jaučiuosi, skauda galvą. Manau, jie patikėjo. Ir kol Ernestas žėrė Lali monologus, aš vis svarsčiau, ką jam pasakyti. Pirmiausia kilusią mintį paklausti „kas čia?“ jau buvau atmetusi. Ką jis galėtų atsakyti? Laiškelis su širdimi, užrašu „Myliu tave“ ir parašu. Ne, tai būtų kvailas klausimas. Pirmiausia reikėjo išsiaiškinti, ar tas popiergalis jam bent kiek svarbus, ar ne. Galų gale, kad ir kaip liūdna, visos kada nors būname apgautos. Tai lyg menopauzė, gali užklupti šiek tiek vėliau, bet nė vienos neaplenkia. Tik yra tokių, kurios taip ir nesužino. Tokioms lengviausia, nes jų gyvenimas toliau teka įprasta vaga. Tačiau mes, kurios sužinome, imame sukti galvą, kas ji tokia, ką padarėme ne taip, kaip reikėtų elgtis, ar atleisti, ar ne, kaip atkeršyti tiems, kurie mus įskaudino, ir kai neištikimasis palieka kitą, mūsų galvoje būna tokia painiava, kad jau nebeatsirinksi, kas kur. Kyla pavojus susikurpti kur kas rimtesnę ir painesnę istoriją nei tikroji. Ir aš nenorėjau daryti klaidos, kurią daro daugybė moterų. Na, iš tikrųjų moteris, piešianti lūpdažiu širdis ir pasirašanti „Tavoji“, Ernesto gyvenime negali vaidinti svarbaus vaidmens. Gerai pažinojau Ernestą, jis nepakentė tokių dalykų. „Matyt, jam reikėjo kaip nors numalšinti geismą“, – mąsčiau. Šiais laikais moterys tokios gašlios. Nusižiūri vyrą ir vis sekioja iš paskos, o tas, nieko nesiimdamas, jaučiasi kvailiu. „Tikrai, – tariau sau, – kam kryžiuoti ietis su Ernestu ir rengti jam teismą, jei po savaitės ta moteris jau bus pamiršta.“ O gal ne?

Svarbu buvo tik neprarasti budrumo, įsitikinti, kad jų romanas nepažengs toliau. Taigi pradėjau kraustyti Ernesto kišenes, atplėšinėti laiškus, tikrinti dienotvarkę, iš kito telefono klausytis jo pokalbių. Elgtis taip, kaip manimi dėta elgtųsi bet kuri moteris. Kaip ir tikėjausi, neaptikau nieko rimto. Tik dar vieną kitą raštelį, niekai, ir tiek. Bet paskui ėmiau pastebėti, kad Ernestas kaskart grįžta vis vėliau, dirba savaitgaliais, niekada nebebūna namie. Nepraleidžia tik tėvų susirinkimų dėl Lali išleistuvių kelionės. O visais kitais atvejais dingsta neperspėjęs. Tada sunerimau: jeigu jis visą laiką susitikinėja su ta pačia moterimi, tai gali liūdnai baigtis. Kartą jį pasekiau. Buvo antradienis, puikiai pamenu, nes važiavom iš susirinkimo dėl Lali kelionės. Ernestas buvo prastai nusiteikęs, bet nesistebėjau, nes ta kelionė varė jį iš proto. Man atrodė, kad jis per daug jaudinasi. Kaip žinome, tvarka tokiose kelionėse būna gerokai pakrikusi, tenka pasikliauti tuo, kad deramai išauklėjai savo dukrą. Kas dar belieka? O Ernestas viską norėjo kontroliuoti, viskas jam atrodė prastai suplanuota. Kai tik grįžome namo, Lali užsidarė savo kambary, ji ten ir gyvena tarp keturių sienų. Mudu nuėjome į virtuvę ko nors užkąsti. Tuo metu suskambo telefonas, ir Ernestas atsiliepė. Buvo jau vėlu, sakyčiau, nederamas metas skambinti šeimos žmogui. Ernestas dar labiau suirzo, kelis kartus šiurkščiai atsikirto ir netrukus nuėjo į savo kabinetą, norėdamas ramiai tęsti pokalbį. Pakėliau virtuvėje ragelį ir išgirdau, kaip ji sako: „Jei tuojau pat neatvažiuosi, neatsakau už savo veiksmus.“ Ir numetė ragelį. Ernestas grįžo į virtuvę, stengėsi neišsiduoti, bet akys blizgėjo, o smakras buvo įsitempęs. „Darbe labai rimta bėda, užstrigo sistema.“ – „Tai važiuok, Erni, ramiai važiuok ir pataisyk tą sistemą“, – atsakiau. Išėjau paskui jį, sėdau į mašiną ir nuvažiavau iš paskos. Vairuoju ne itin gerai, ypač naktį, bet taip jau susiklostė aplinkybės. Juk negalėjau kaip serialuose susistabdyti taksi ir paliepti: „Sekite paskui šį automobilį.“ Juk nežinojau, su kuo susidursiu! Ernestas nuvažiavo į Palermo parką ir sustojo prie ežero. Užgesinau šviesas, kad manęs nepastebėtų, pastačiau mašiną už kokių šimto metrų, išlipau ir priėjau arčiau. Pasislėpiau už medžio. Netrukus atžingsniavo ir ji, Tavoji. Tai buvo Alisija, Ernesto sekretorė, nieku gyvu nebūčiau pagalvojusi, kad ta moteris gali vedusiam vyrui piešti lūpdažiu širdis su užrašu „Myliu tave“. Ji man netgi patiko. Miela, paprasta mergina, stilius panašus į mano. Prisiartino prie jo ir puolė ant kaklo. Norėjo pabučiuoti, bet Ernestas ją atstūmė. Atrodė įpykęs. Jie susibarė. Ji ašarojo ir glėbesčiavo jį, o jis kaskart vis labiau širdo. Pamažu nusiraminau, buvo akivaizdu, kad jų santykiai nesiklostė. Per visus septyniolika santuokos metų Ernestas nė karto nėra man buvęs toks šiurkštus. Jis jau norėjo eiti, bet ji mėgino jį sulaikyti. Jis išsisuko iš jos glėbio. Ji nepaleido, ir galiausiai Ernestas ją pastūmė. Ir taip nesėkmingai, kad ji trenkėsi galva į rąstą ant žemės ir liko tysoti be gyvybės ženklų. Ernestas ėmė blaškytis kaip beprotis, purtė ją, mėgino užčiuopti pulsą, netgi darė dirbtinį kvėpavimą. Bet veltui. Kokia nesėkmė. Nežinojau, ko imtis, juk negalėjau lyg niekur nieko prisistatyti ir paklausti: „Ernestai, tau padėti?“

Taigi nuvažiavau namo, tai buvo protingiausia.

2

SKYRIUS

– Labas… Paula?

– Taip, o kas čia?

– Lali…

– A, nepažinau tavo balso, jau beveik miegojau.

– …

– Verki?

– Ne, verkiau, bet jau nebe.

– Ar kalbėjai su tėvu?

– Ne, nežinau, ar verta. Matei, koks jis šiandien buvo irzlus?

– Taip, tikrai…

– Niekas jam neįtiko.

– Visada toks?

– Ne, ne visada. Bet dėl tos kelionės jam visai pašlijo nervai.

– Vargšelis nerimauja.

– Taip, jei skrisim lėktuvu, tai kodėl lėktuvu; jei važiuosim autobusu, tai kodėl autobusu.

– Mergyt, tavo tėtušis bijo, kad ten nesidulkintum. Vargšelis!

– Kvaiša!

– Juokauju. Na, argi nejuokinga?

– Nematau nieko juokingo.

– Pasijuok truputį. Visą dieną praverkei.

– Turiu dėl ko.

– Taip, žinau.

– …

– O jei pasikalbėtum su motina?

– Na jau ne. Ji man neegzistuoja.

– Na, bet su kuo nors turi pasikalbėti.

– Ketinau paskambint Ivanui.

– Ne, tik nepradėk, būk gera. Jau mėginai, taip sumautai išėjo.

– …

– Ei, neverk…

– …

– Gerai jau, su niekuo nekalbėk. Pasikalbėsi po kelionės, gerai?

– Tėvui neatlaikys širdis.

– Todėl ir sakau, geriau tegu neatlaiko po kelionės.

– Galiausiai iš tikrųjų prajuokinsi…

– Pažadėk, kad neskambinsi Ivanui.

– …

– Pažadėk, sakau.

– Gerai, iki.

– Iki.

3

SKYRIUS

Pakeliui į namus ėmė lyti. Net ne lyti, o pliaupte pliaupti. Langų valytuvai švytavo aukštyn žemyn, bet nepajėgė susidoroti su tokia gausybe vandens. Negana to, kairysis prastai valė. Reikėjo didžiulių pastangų ką nors įžiūrėti. Keiksnojau lietų. Bet čia pat įžvelgiau ir gerąją pusę. Aš linkusi visame kame ieškoti gerosios pusės. Jei lyja, lietus nuplaus nelaimingo atsitikimo pėdsakus, ir tai bus didžiulė paslauga Ernestui. Ir mums visiems.

Žvilgtelėjau į užpakalinio vaizdo veidrodėlį. Kelias buvo tuščias. Svarsčiau, ką dabar daro Ernestas. Net mintis nekilo, kad jis galėtų nuvažiuoti į policiją pranešti, kas nutiko. Kam viešinti negražias paslaptis? Nelaimingas atsitikimas yra nelaimingas atsitikimas. Jei Ernestas kreiptųsi į policiją, jam užduotų pernelyg daug neparankių klausimų. Kodėl juodu susitarė susitikti Palermo parke? Dėl ko susipyko? Kokie santykiai juos siejo? Neparankių ir, svarbiausia, betikslių. Juk Tavoji jau negyva. Kai įvyksta nelaimingas atsitikimas, kaltų nebūna, tik aukos. O šiuo atveju aukos buvo dvi. Viena – žuvusioji, dėl kurios jaudintis tokiomis aplinkybėmis tikrai neverta. O kita – Ernestas, netyčia įsipainiojęs į šią apmaudžią istoriją. Ne, jis tikrai nenuvažiavo į policiją. Tikrovė yra tikrovė, o vieninteliai gyvi šio vakaro įvykių liudininkai esame mudu su Ernestu. Abu žinome, kad šiame epizode niekas dėl nieko nekaltas. Kaip sakydavo mano tėvas, kaltė yra „niekam nereikalinga pavainikė“. O mama atrėždavo: „Pats tu pavainikis.“

Mudu su Ernestu turime pasistengti pamiršti šį epizodą ir gyventi toliau. Kai Ernestas man viską papasakos, taip ir pasakysiu. Laukiau jo, net parengiau kalbą. O ir jis turbūt nekantrauja man viską papasakoti. Kaip gerai jį pažįstu! Mudu nieko neslepiame vienas nuo kito. Kartu nuo devyniolikos metų. Na, gal tik šį bei tą. Nereikšmingus dalykus. Arba tuos, kurių geriau nepasakoti, kad neskaudintum kito. Juk gyvenant kartu reikia kasdien saugoti ir puoselėti vienam kitą, kitaip bendras gyvenimas tave pribaigs. Ir iš tiesų iki šiol Ernestas nė karto neužsiminė apie Tavąją: aš jį suprantu ir esu dėkinga. Kaip sakiau, nenorėjo skaudinti. Ir iš to galėjau spręsti, kad jų santykiai nebuvo rimti. Antraip Ernestas būtų prisipažinęs, tiesiai viską išklojęs ir palikęs mane. Ernestas nemoka slapukauti. Aš taip pat.

Parvažiavau namo, pastačiau mašiną į garažą ir nušluosčiau. Būtų buvę keblu paaiškinti, kodėl ji šlapia. Nenorėjau kurpti istorijų. Neva reikėjo į vaistinę, skaudėjo dantį, neturėjau nė menkiausio noro kaip tik šį vakarą išsigalvoti kokių nors laidotuvių. Be to, apskritai nemėgstu kurpti istorijų. Kai ką nors pinu, veidas išduoda.

Užlipau į viršų. Lali miegojo. Tai buvo svarbiausia, kuo mažiau ji žinos, kas šią naktį dedasi namuose, tuo geriau.

4

SKYRIUS

– Laba diena…

– …

– Laba diena!

– Ar Ivanas namie?

– O kas jam skambina?

– Draugė.

– Mano sūnaus draugės turi vardus.

– Laura…

– Laura… Lali…

– Taip…

– Ivanas namie, bet negali atsiliepti. Miega.

– Aa, ką gi…

– Palauk, nepadėk ragelio! Ivanas man viską papasakojo. Ar žinojai?

– Ne.

– Tikrai labai tave užjaučiu, užjaučiu, kad tau taip atsitiko.

– …

– Aš moteris ir suprantu tave, girdi?

– …

– Žinoma, nebus lengva.

– …

– Bet kaip moteris noriu kai ką pasakyti, daugiau neskambink Ivanui. Tai tavo ir tik tavo bėda…

– …

– Klausyk, kaip jau sakiau Iviui, neabejoju tavo gerais ketinimais, neabejoju, kad taip nutiko netyčia, supranti?

– …

– Kita galėtų ir suabejoti.

– …

– Bet žinok, tau teks prisiimti atsakomybę už savo klaidą.

– …

– Nes klaida buvo tavo, čia mes sutariam, tiesa?

– …

– Mano sūnus nežinojo, kad taip gali atsitikti. Juk tu jo neperspėjai, iš kur galėjo žinoti?

– Aš…

– Moteris visada privalo perspėti.

– …

– Abi suprantame, kad pasielgei nelabai garbingai, tiesa?

– Bet aš…

– Nežinau, ką apie visa tai pasakys tavo tėvai, aš jų nepažįstu. Ir nenoriu pažinti, tik suprask mane teisingai. Bet man, kaip Ivano motinai, akivaizdu, kaip viskas buvo, ir malonėk palikti mano sūnų ramybėje, supratai, brangioji?

– …

– O jei tavo tėvai turi ką pasakyti, tegu skambina tiesiai man arba mano vyrui. Nes jei tu ar kas nors iš tavo šeimos toliau drums mano sūnui ramybę, būsiu priversta rašyti pareiškimą policijai.

– …

– Ar girdi?

– Taip, bet jau turiu baigti pokalbį.

– Labai gerai, kad paskambinai, turėjom progą viską išsiaiškinti, tiesa?

– Jau turiu baigti pokalbį.

– Sėkmės ir daugiau neskambink.

– …

– Iki, brangioji.

– …

5

SKYRIUS

Užėjau į savo kambarį. Beprotiškai norėjau sužinoti, ką dabar veikia Ernestas. Prielaidą, kad jis nuvažiavo į policiją, atmetusi kaip net nesvarstytiną, pagalvojau, kad galbūt jis nusprendė nutempti kūną į ežerą. Ir ten paskandinti. Tai dar labiau apsunkintų užduotį tiems, kuriems tokiu atveju, matyt, tektų tirti Tavosios dingimą. Tikrai puiki mintis! Jei galėčiau paskambinti Ernestui ir patarti. Bet negalėjau. Jis nežino, kad aš taip pat esu šios istorijos dalyvė. Akimirką pagalvojau griebtis tos pačios taktikos kaip prieš savo gimtadienius. Pasitelkti savotišką laisvųjų asociacijų metodą. „Ernestai, vakar tave sapnavau. Sapnavau, kad padovanojai man gimtadieniui odinę striukę, dėl kurios einu iš proto, bordo spalvos, parduoda Galerìas Pacìfico pirmame aukšte, trečiame skyriuje. Neįsivaizduoji, koks gražus buvo sapnas. Keturiasdešimt antras dydis.“ Bet šiuo atveju tektų paskambinti ir pasakyti ką nors tokio: „Ak, brangusis, atleisk, kad trukdau, bet susapnavau košmarą, kaip velki į Palermo ežerą lavoną.“ Pernelyg jau tiesmuka, supras.

Turėjau išlikti rami, bet man nesisekė. Prisipažinsiu, nervinausi. Nervinausi, nes nežinojau, ką daryti. O aš visada žinau, ką daryti, man visada viskas būna aišku. Bet šįkart jaučiausi sutrikusi. Laimė, ne kasdien tenka matyti, kaip nužudoma moteris; juolab kai ją nužudo ne kas kitas, o tavo vyras. Na, ne visai „nužudo“ – skamba taip rūsčiai, taip grėsmingai, lyg tau grūmotų pirštu. Gal tiksliau būtų sakyti „tampa nelaimės kaltininku“. Arba dar geriau „pastumia ir netyčia suknežina galvą“. „Netyčia suknežinti galvą“ irgi ne itin vykusi formuluotė. „Be išankstinių ketinimų.“ Apie tai praėjusią savaitę pasiskaičiau teisiniame žodyne, jei kartais prireiktų. Kad pastumta „be išankstinių ketinimų“ Tavoji nusisuko sprandą – jau visai kitas reikalas. Juk Ernestas nepakišo jai rąsto, kad ši trenktųsi į jį galva. Čia jau likimas pasirūpino, kad tai moteriai šitaip baigtųsi. Arba Dievas. Aš tikiu šiais dalykais. Ir žiūriu į juos pagarbiai. Mėginu įžvelgti ženklus. Kodėl Tavoji galiausiai nusisuko sprandą Palermo parke, užuot vaikštinėjusi su mano vyru po Rekoletos rajoną? Juk viskas, kas nutinka, nutinka ne šiaip sau.

Bet, kaip sakiau, jaučiausi sutrikusi: nors nelaimingo atsitikimo ir kaltės klausimai man buvo gana aiškūs, vis negalėjau apsispręsti, ar geriau laukti Ernesto lovoje, apsimetus, kad miegu, ar svetainėje. Juk jei Ernestas grįš, kaip tikėjausi, degte degdamas noru išsipasakoti, kas nutiko, ir pamatys mane miegančią, galbūt nedrįs žadinti. Bet jeigu ras mane svetainėje, kaip pasiteisinsiu, kodėl dar nemiegu? Buvo po pirmos nakties, o aš jau dešimtą miegu kaip užmušta, nepajudinama lyg rąstas. Ir kodėl vėl tas „rąstas“?

Apsivilkau pižamą ir atsiguliau į lovą. Niekaip negalėjau patogiai įsitaisyti. Vis varčiausi nuo šono ant šono. Mėginau atsipalaiduoti. Giliai kvėpuoti ir panašiai. Nieko neišėjo. Atsikėliau ir nulipau žemyn į svetainę. Atsisėdau į fotelį. Lietus pliaupė vis stipriau. Įsivaizdavau, kokia dabar purvynė Palermo parke. Įsivaizdavau, kaip Ernestas važinėja ratais, mėgindamas surikiuoti savo mintis. Prisiminiau valytuvus, savo mašinos. Tą nevalantį, kurį jau prieš kelis mėnesius reikėjo pakeisti. Kairįjį. Ir pamaniau: „Geriau laukdama nuveiksiu ką nors naudingo.“ Nuėjau į garažą pakeisti valytuvų. Ernestas visuomet turi atsarginių mašinos dalių. Žvakių, saugiklių ir panašiai. Aš neblogai išmanau techniką, bet Ernestas šito nežino, nes prižiūrėti mašinas – vyrų darbas ir, kaip sakydavo mama, jei nors kartą pakeisi čiaupą, viskas, jis nutars, kad tu diplomuota santechnikė, ir nebeims į rankas atsuktuvo, net jei namie kiltų tvanas. Atvožiau dėžę, kurioje Ernestas laikė atsargines dalis ir panaršiau. Valytuvai buvo pačioje apačioje. Ir vis dėlto ne pačioje apačioje; ištraukusi valytuvus pamačiau voką ir jį, be abejo, atplėšiau. Mat aš turiu puikią nuojautą, jaučiau, kad privalau atplėšti. Ir ką jame radau? Šūsnį kitų Tavosios laiškų. Paženklintų Tavosios lūpdažiu. „Kokius niekus reikia malti, kad prirašytum tiek laiškų!“ – pagalvojau. Perskaičiau. Jie buvo pasibjaurėtini. „Regis, jis visiškas mulkis, – pagalvojau. – Įdomu, kur dar namie jis paliko savo meilės romano pėdsakų?“

Nusviedžiau valytuvus į kampą ir ėmiausi nuodugniai ieškoti po visus namus. Jau kurį laiką tikrinau Ernesto kišenes, portfelį, rašomojo stalo stalčius, naktinį stalelį, daiktadėžę. Bet atsarginių mašinos dalių dėžė pranoko bet kokią vaizduotę. Išnaršiau knygas, išverčiau susuktų kojinių poras, iškrėčiau lagaminų ir krepšių dugnus. Radau tik Ernesto paso nuotrauką, paženklintą Tavosios lūpų. Prezervatyvų dėžutėje. Nuotrauka buvo su dedikacija: „Kad džiaugtumės jais kartu.“ Tą akimirką man tapo aišku, kodėl Dievas pakišo tą rąstą ten, kur pakišo. Padėjau nuotrauką su prezervatyvais prie įkalčių, rastų per pirmąjį patikrinimą prieš kelias savaites. Ketinau, kol Ernestas grįš, viską sudeginti. Tokiomis aplinkybėmis nenorėjau rizikuoti, kad juos kas nors rastų. Bet, nežinia kodėl, pasilikau. Juk ką gali žinoti? Buvau įsirengusi garaže kai ką panašaus į slėptuvę, kol dar neturėjau savo sąskaitėlės banke. Darbą atlikau tikrai nepriekaištingai: išklibinau plytą, gražutėliai ištraukiau, perskėliau išilgai pusiau ir vėl įspraudžiau, kur buvo. Bet šįkart tik pusę plytos. Žinoma, pirma įkišusi banknotėlius. Banknotėliai dabar pačioje patikimiausioje vietoje. „Ką gali žinoti, kuo baigsis šios kiaulystės!“ – mąsčiau, sukdama nuotrauką ir laiškelius, kad sutilptų.

Tuo metu grįžo Ernestas. Pasislėpiau už mašinos, kad jis manęs nepamatytų. Pamaniau, būtų labai negerai, jei išlipęs iš mašinos jis užkluptų mane garaže. Pasijustų šnipinėjamas. Geriau jo neskubinti ir palaukti, kol pats viską išklos. Galbūt prie viskio taurės, gal prireiks ir glamonių. Nežinau, reikės kaip nors tinkamai jį nuteikti. O paskui įvyks pokalbis ir pagaliau ateis palengvėjimas. Ernestui išėjus luktelėjau, kol jis užlips į viršų. Puikiai žinojau, ką turiu daryti: nueiti į virtuvę ir pasišildyti truputį pieno. Paskui užlipti į viršų ir pasakyti: „Sveikas, brangusis, nenorėjau miego. Kaip tu?“

Prieš išeidama iš garažo, stabtelėjau apžiūrėti Ernesto mašinos. Ji visa buvo aptaškyta purvu. Supratau, kad kurį laiką man teks galvoti už du.

6

SKYRIUS

Ant Inesos Pereiros naktinio stalelio rasta ispaniškame laikraštyje išspausdinto straipsnio apie teismo praktiką kserokopija su pastabomis paraštėse ir puslapio apačioje, jos šiame teksto nuoraše pateikiamos pajuodintu šriftu.

Žemė nusikaltimo vietoje ir aplink ją yra tas objektas, nuo kurio teismo ekspertai pradeda įvykio tyrimą. Nors žemė pati savaime ir nėra įrodymas, ekspertai, ieškodami įkalčių, visada paima minėtos žemės mėginį. Šiais laikais teismo ekspertizė disponuoja itin tikslia technika, leidžiančia nustatyti, ar ant įtariamojo drabužių arba automobilio nėra tos pačios žemės pėdsakų. Skubiai išskalbti drabužius!

Taip pat galimas ir atvirkštinis variantas. Jeigu sulaikomas įtariamasis, bet dar nežinoma, kur buvo įvykdytas nusikaltimas, kruopštus įtariamojo drabužių, automobilio, gyvenamųjų patalpų ar darbo vietos patikrinimas gali leisti aiškiai nustatyti zoną ar konkrečią teritoriją, kurioje reikėtų ieškoti lavono, jeigu toks yra.

Automobilio apžiūra turi lemiamą reikšmę. Nuodugniai patikrinamas kėbulas ir bamperis. Jeigu nustatoma, kad ant jų likę žemės pėdsakai sutampa su žemės mėginiais iš nusikaltimo vietos, tyrėjai turi svarų įrodymą. Kruopščiai išvalyti abi mašinas!

Tyrėjai taip pat paima nusikaltimo vietoje rastus grunto gabalus, kad paskui sulygintų juos su gruntu, prilipusiu prie įtariamojo mašinos važiuoklės. Jei grunto fragmentai sutampa kaip dėlionėje, automobilį vairavęs asmuo nenuneigs buvęs įvykio vietoje.

Kitas teismo ekspertų tyrimų objektas – padangų arba paliktų pėdų žymės. Naudojantis panašia į odontologų technika, išliedinami rastų žymių gipso liejiniai, kuriuos paskui galima nuodugniau ištirti. Jeigu padangų žymės yra svarbus įkaltis, iš jų pločio ir ryškumo tyrėjai gali nustatyti įvykio vietoje buvusio automobilio modelį, dydį ir ženklą. Jei padangos nudilusios, bus atlikta kur kas tikslesnė identifikacija, nes padangoms dylant standartinis gamintojo piešinys virsta kitu, unikaliu. Neaktualu, nes lijo.

Batų pėdsakai taip pat yra tiriami. Mažų mažiausiai iš jų galima nustatyti savininko batų dydį. Tačiau, turint omenyje padų modelių įvairovę rinkoje, taip pat labai tikėtina, kad tyrėjui pavyks nustatyti, kokio tipo avalynę avėjo asmuo ar asmenys, buvę nusikaltimo vietoje.

Be to, tyrėjai tvirtina galintys nustatyti tiriamus pėdsakus palikusio asmens eisenos ypatumus pagal tai, kaip susidėvėjęs bato padas. Įdomu, bet taip pat neaktualu.

7

SKYRIUS

Nešina šilto pieno stikline užlipau į viršų. Ernesto kambaryje neradau. Išėjau paieškoti į koridorių. Lali kambario durys buvo praviros, ir aš prisiartinau prie jų. Neužeidama paslapčia žvilgtelėjau į vidų. Ernestas sėdėjo ant grindų prie Lali lovos ir verkė. Glostė ją. Šitiek reikia nuveikti, o jis sėdi sau ir ašaras lieja. Dėl išlieto pieno nedera verkti. Reikia atsinešti skudurą ir viską sutvarkyti. Bet, regis, tik aš vienintelė pradėjau šiek tiek švarintis. Tačiau tam, kad apsišvarintume kaip dera, Ernestas turi pagaliau papasakoti man, kas atsitiko. Bet kol kas, regis, jam labiau rūpi pažliumbti prie mylimos dukrelės lovos. Jis taip ją lepina! Tiesiog Ernestas iki šiol jaučia jai kaltę. Nors praėjo septyniolika metų. Ernestas nebuvo apsisprendęs vesti, sakė, kad dar per anksti. „Per anksti?“ – nusistebėjo mama. Susitikinėjome trejus metus, nuo devyniolikos metų. „Paragink jį, mergyt, kitaip niekada neapsispręs.“ Ir aš paraginau. Buvo visai nesunku. Pastojau iš karto. Pasakiau jam, vos tik pasidariusi tyrimus. Ir jis sudvejojo – ne dėl manęs, o dėl to, ar nori vaiko. Niekada apie tai nekalbėjome, bet žinau, kad sudvejojo. Nuščiuvo, nepratarė nė žodžio. Nenorėjau, kad jis dvasiškai palūžtų, todėl kalbėjau neužsičiaupdama. Papasakojau sapnavusi, kad kūdikio akys visai kaip jo. Pasakiau, kad jau sugalvojau vardus, jei mergaitė – Laura, o jei berniukas – Ernestas. Papasakojau, kaip nudžiugo mama, išgirdusi, kad taps senele. Ernestas vis tylėjo. „Ernestai, juk nenori, kad jo atsikratyčiau, tiesa?“ Tai buvo stebuklingi žodžiai, Ernestas pravirko kaip vaikas. Vis kartojo: „Atleisk man, atleisk.“ Ir aš, neleidusi daugiau pratarti nė žodžio, paėmiau jam už rankos, uždėjau sau ant pilvo ir tariau: „Mažyli, susipažink su savo tėveliu.“

Nemiegojau ir laukiau jo. Nekantravau, kad Ernestas pagaliau man viską papasakotų. Bet buvo jau keturios ryto, o jis vis nesirodė. Galėjau jį susirasti ir pasakyti: „Ernestai, gal baigsi kvailioti ir pagaliau atsigulsi?“ Bet nenorėjau jo skubinti, jam buvo labai sunki diena. Nevertėjo pilti žibalo į ugnį. Man taip pat reikėjo pailsėti. Išgėriau pieną, atsiguliau ir užmigau.

Žadintuvas pažadino mane pusę septynių. Ernesto šalia neradau. Tai nebuvo įprasta, jis niekada nesikeldavo anksčiau septynių. Lova jo pusėje buvo nepaliesta. Mane nukrėtė šiurpas pagalvojus, kad jis miegojo susirietęs ant kilimo Lali kambary. Nuėjau pažiūrėti, bet jo ten neradau. Jis prausėsi po dušu. Reikėjo paskubėti, turėjau prieš jam išeinant išvalyti jo mašiną. Stulbinamai greitai nepriekaištingai ją nušveičiau. Tokius dalykus aš sugebu. Kai įžengiau į virtuvę, Ernestas jau buvo ten. Virė kavą. „Sveikas, brangusis“, – pasisveikinau. „Sveika“, – atsakė ir įsipylė kavos. Atsisėdau priešais ir nusišypsojau. Norėjau, kad jis pasijustų jaukiai ir suprastų, jog jo žmona – tarsi balzamas, galintis išgydyti bet kokias žaizdas. „Kas naujo?“ – paklausiau drąsinamai šypsodamasi, nes Ernestą visada reikia paraginti. Jis nieko neatsakė. Šypseną išlaikyti buvo sunku, ji sustingo veide tarsi grimasa. Kaip mane siutina, kai Ernestas užsisklendžia! Jis išgėrė kavą. Prie puodelio gulėjo perlenktas laikraštis, bet jis jo neatsivertė. „Blogas ženklas, jau pradeda krėsti kvailystes“, – pagalvojau. Ernestas niekada neišeina iš namų nepervertęs laikraščio. O pirmasis tobulo žudiko kodekso priesakas – laikytis kasdienių įpročių. Elgtis kitaip – lyg pačiam išsikviesti policiją. „Ei, vyručiai, pažiūrėkit, štai aš, tuščiu žvilgsniu, persimainiusiu veidu, apsilaistęs kava, nes nepataikau į burną, ar jums neatrodo, kad aš įsipainiojęs į kokią nors įtartiną istoriją?“ – „Ernestai, ar jau žiūrėjai savaitgalio orų prognozes?“ – paklausiau, atversdama laikraštį ir kone įbrukdama jam į rankas. Ernestas apsimetė, kad skaito. „Viešpatie, – pagalvojau, – kaip man bus sunku!“ – „Ernestai… ar ta užstrigusi sistema jau pataisyta?“ Ernestas pakėlė akis, ir manęs vos neištiko priepuolis: jos buvo pilnos ašarų. Sugniuždyta susiėmiau už galvos. Pažvelgiau į jį ir išbėriau: „Ernestai, turbūt ją pataisė, kol buvai pakeliui, nes po pusvalandžio parvažiavai, girdėjau tavo mašinos ūžesį, buvo vėliausiai pusė vienuolikos, o paskui nekėlei kojos iš namų. Girdi? Išvažiavai dešimtą, o grįžai pusė vienuolikos. Per tiek laiko nebūtum spėjęs nei kur nors nuvažiuoti, nei ką nors nuveikti. Supranti mane, tiesa?“ Nežinau, ar jis suprato. Ne tik nieko neatsakė, bet dar ir žiūrėjo į mane tokiu žvilgsniu, kad kilo noras už bausmę pastatyti jį į kampą. Nes širdies gilumoje, – ir tai rimta jo bėda, – Ernestas tebėra vaikas. Niekaip nesuauga. Ir kartais man pabosta būti jo mamyte. Kad ir kaip mylėtum vyrą, vis dėlto yra tam tikros ribos, ir būna akimirkų, kai man iš tikrųjų norisi jį nušauti.

Kaip tik mąstant, kad mielai jį nušaučiau, įžengė Lali. Kaip visada tik burbtelėjo pasisveikindama. Ernestas lydėjo ją akimis, kol ji atsisėdo, lyg ir ketino kažką sakyti, bet paskui griebė laikraštį ir apsimetė, kad skaito. Lali įsibėrė cukraus ir ėmė maišyti kavą. Spoksojo į puodelį ir vis maišė. „Mergyt, galvelė apsisuks“, – pasakiau, norėdama pralaužti ledus. Ji pakėlė akis, dėbtelėjo ir toliau lyg niekur nieko maišė. Šiaip jau už tokį elgesį skaldomi antausiai. Bet, kaip sakiau, tokiomis aplinkybėmis nederėjo kurstyti ugnies. Geriau buvo palikti ją ramybėje. „Kaip puikiai visi šiąnakt išsimiegojome, tiesa, Ernestai?!“ Ernestas, mano džiaugsmui, pakėlė akis. Bet čia pat vėl įbedė į laikraštį nieko neregintį žvilgsnį. Ir ką tu jam padarysi? Jis nesuvokė padėties, sakyčiau, buvo išmuštas iš vėžių. Vyras nužudo moterį, o paskui nebežino, ką daryti. Tai lyg beždžionė su peiliu. Kelia rimtą pavojų. Ryžausi veikti: jei neperimsiu vadžių į savo rankas, mes žuvę. „Pusė vienuolikos tu jau saldžiai miegojai, tiesa, brangusis?“ Mano „tiesa, brangusis?“ pakibo ore. Lali smerkiamai dėbtelėjo į mane, ji visada į mane smerkiamai žiūri, nors neturi jokio pagrindo. Pagriebė kuprinę ir išėjo. Man atrodo, kad ją erzina kiekvienas mano ištartas žodis. Ji sako, kad aš daug kalbu. Bet kada aš kalbu? Be to, mano esanti labai protinga, kaip „tėtis“, sako kaskart, rodydama pažymių knygelę. Žinau, kad ji mane niekina. Bet nepykstu, kas gi galėtų pykti ant savo dukters? Ji visada buvo labai nelanksti, labai vienpusiška. Mano, kad būti protingai – tai rinkti dešimtukus iš matematikos. O mano protas nekrinta į akis, jis visada šešėly, jam niekas džiugiai neploja, nerašo dešimtukų. Tai praktinis protas, pritaikomas kasdieniame gyvenime. Protas, galintis išgelbėti jos tėvą, kuriam gresia atsidurti už grotų. Nes kol aš kurpiu jos protingajam tėtušiui alibi, jis tik sėdi ir pučiasi nosį, daugiau nieko.

Prieš išeidamas Ernestas priėjo prie manęs ir pasakė: „Tikiuosi, vakare turėsime laiko ramiai pasikalbėti.“ Pagaliau. „Žinoma, brangusis“, – atsakiau. O jau žengdamas pro duris pridūrė: „Jei skambins iš darbo, perduok, kad ateisiu šiek tiek po dvyliktos.“

8

SKYRIUS

Man kilo pagunda pasekti Ernestą, baisu buvo pagalvoti, kiek kvailysčių gali prikrėsti žmogus per keturias valandas. Bet šovė geresnė mintis: užsukti į jo darbą. Atsidariau spintą ieškodama, kuo apsirengti. Turėjau atrodyti gražiai. Tačiau per daug nekristi į akis, nepamirškime, kad esama ir lavono. Niekaip negalėjau išsirinkti. Šiaip ar taip, proga buvo ypatinga. Juk nepasirodysi vyro darbe su džinsais ir sportiniais bateliais. Kad ir kokios firmos jie būtų. Tai įvaizdžio klausimas. Turėjau atitikti jo darbuotojų susikurtą viršininko žmonos paveikslą. O Pereiros žmona jų akyse nebuvo kokia nors storulė su chalatu ir plaukų suktukais. Tuo neabejoju. Mano vyras visada puikiai rengiasi, derina kaklaryšį prie kojinių spalvos ir pasiryžęs mane užmušti, jei marškiniuose būna likusi kokia raukšlelė ar batai ką tik nenublizginti. Jis didelis pedantas.

Išsirinkau smėlio spalvos kostiumėlį, elegantišką, bet santūrų, pirktą draugės santuokos registravimo proga. Regis, daugiau nė karto jo ir nevilkėjau. Gyvename privačių namų rajone, prie kiekvieno namo – sodas ir baseinas, juk kasdien neavėsi smailiakulnių ir nenešiosi šilko suknelių. O ką jau kalbėti apie pėdkelnes. Negi mūvėdama pėdkelnes laistysi gėles ar genėsi bugenvilijas? Čia mes visos rengiamės sportiškai ir elegantiškai, dailios kelnės, daili palaidinė, liemenė, kartais švarkelis ar striukė, kašmyro šalis. Ir geri aksesuarai, kurie visada suteikia paskutinį akcentą.

Gaila, kad manęs nemato mama. Ji amžinai kritikuoja mano aprangą. Sako, kad nesidažau, nesipuošiu. Bet pati rengiasi taip neskoningai, taip miesčioniškai. Devintą ryto išsipusto lyg į pokylį, prisidažo trim sluoksniais, prisikvėpina be jokio saiko. O jai jau beveik septyniasdešimt. Regis, šis įprotis liko nuo to laiko, kai ji vis dar tikėjosi, kad tėvas sugrįš. Vargšė mama. Kartą taip jai ir pasakiau, ir ji skėlė man antausį.

Priimamojo sekretorė mane pažino dar nespėjus prisistatyti ir nustebo pamačiusi. Paprastai aš nevaikštau pas Ernestą į darbą, nesikišu į jo reikalus. „Jūsų vyras dar neatėjo, ponia“, – pasakė. „Taip, žinau, jis kaip tik ir prašė perduoti, kad iki dvyliktos neateis, pakilsiu į viršų ir perspėsiu jo sekretorę.“ – „Ji irgi dar neatėjo“, – atsakė. „Ir neateis“, – pagalvojau sau; prisipažinsiu, pajutau šiokią tokią graužatį dėl tokios nederamos minties. Na, bet juk negali kontroliuoti savo minčių. Atsakiau: „Palauksiu jos viršuje, turiu kai ką perduoti.“ Ir daugiau netarusi nė žodžio pakilau liftu į viršų, į Ernesto kabinetą. Ten buvo tuščia. Ernestas nuolat skundžiasi, kad niekas neateina į darbą anksčiau devynių. Darbui atlikti turėjau pusvalandį. Iškrausčiau visus Ernesto stalčius. Šįsyk nieko neradau. „Šaunuolis, Ernestėli, bent kartą neapvylei!“ – pagalvojau. Paskui apkrausčiau jos stalą. Irgi nieko. „Kokia apdairi porelė!“ – tariau sau. Bet žinodama Tavosios įprotį lūpdažiu pasirašinėti laiškelius ir dovanoti prezervatyvus su dedikacijomis, nebuvau visiškai rami. Negali būti, kad ji neturėtų nieko, kas primintų mano vyrą – nuotraukos, trumpikių (namie jis nešioja glaudes, bet su ja – kas žino?), kokio meškiuko su kvailu užrašu („duok man medučio“ ar panašiai) ar eilėraščio. Na, ko nors. Ta moteris privalėjo ką nors turėti. Vidury stalo stovėjo dėžutė su užraktu. Nesunkiai jį išlaužiau, turint kantrybės tokias dėžutes visada galima atidaryti. O kantrybės man netrūko. Ir nepritrūks. Nieko, šiek tiek pinigų, keli čekiai, keli neišpirkti kuponai. Raktų ryšulėlis. Štai jis mane ir sudomino, visi raktai sužymėti. Tikrai puiki sekretorė. „Pono Ernesto kabinetas“, „pono Ernesto“ – na ir kalė. „Priimamasis“, „Tarnybinis įėjimas“, „Pagrindinis įėjimas“, „Posėdžių salė“, „Aveljanedos dublikatas“. Du skirtingi raktai ant vieno žiedelio. Laikiau rankoje raktus ir mąsčiau.

Iš jos telefono paskambinau į personalo skyrių. Prisistačiau, – kodėl gi ne? – pasakiau norinti skubiai kai ką perduoti Tavajai nuo savo vyro. Žinoma, pavadinau ją „Alisija“. O kadangi ji neateis, man reikėtų jos telefono, ir, jei galima, adreso, kad nusiųsčiau kurjerį su popieriais.“ Matyt, mano vyras įmonėje buvo itin gerbiamas arba personalo skyriuje dirbo visiški mulkiai, nes nieko daugiau neklausę iš karto suteikė man visą informaciją. Aveljanedos 345–5, B aukštas. Nereikėjo būti didžiai protingam, kad suprastum, nuo ko yra „Aveljanedos dublikatas“.

Man buvo laiminga diena, tikrai nesitikėjau, kad man taip lengvai atsivers Tavosios namų durys. Tikra dangaus dovana. Ir ne tik dovana, dangaus ženklas. Kažkas ten, aukštybėse, norėjo, kad apžiūrėčiau tą butą prieš atvykstant policijai.

Švytinti nulipau laiptais. Džiūgavau. Tikslesnis žodis būtų „triumfavau“. Nė nesvajojau, kad vizitas į vyro darbovietę taip pasitarnaus mudviejų planams. Mudviejų, mano ir Ernesto, nors Ernestas vis dar sklandė mėnuly. Plačia šypsena atsisveikinau su priimamojo sekretore. Akies krašteliu žvilgtelėjau į veidrodį prie durų ir pamerkiau sau akį.

Žingsniuodama durų link ir žiūrėdama į savo atspindį žaidžiau su raktų ryšulėliu smėlio spalvos kostiumėlio kišenėje.

9

SKYRIUS

– Kas tave čia atsiuntė?

– Draugės pusseserė.

– Ji pas mus gydėsi?

– Nežinau, nesakė.

– Kuo ji vardu?

– Belena Agirė.

– A, aišku. Ar žinai, mamyte, kaip tai daroma?

– Na, lyg ir žinau, apytikriai.

– Kelintas mėnuo?

– Nežinau.

– Kada paskutinį kartą sirgai mėnesinėmis?

– Neprisimenu.

– Pasistenk prisiminti, tai labai svarbu.

– Na… gal prieš kokius du mėnesius.

– Na, jeigu taip, jei paskubėsim, galėsim atlikt išsiurbimą.

– O kas tai?

– Išsiurbsim per mažytį vamzdelį, mamyt, net nepajusi. Įvedi, išsiurbi, ir viskas pašalinama. Nereikia nei grandyti, nei nieko.

– …

– Pašalinsim švarut švarutėliai.

– …

– Tau bloga?

– Kažkas su pilvu.

– Ai, nesijaudink, įprastas reiškinys. Praeis. Paskirsim datą, tada dvi dienas pailsėsi, o paskui, jei susitiksim, aš tavęs nepažįstu. Pasijusi kaip iš naujo gimusi, gyvensi normalų gyvenimą.

– O niekas nepastebės?

– Ko?

– Ką pasidarysiu.

– Kaipgi pastebės, jei mes tau nieko nedarysim!

– …

– Jei nenori, kad kas nors sužinotų, mamyte, niekas ir nesužinos, tiesa?

– Taip.

– Išrašysiu receptą vaistams, kurių tau reikės. Antibiotikų po visko, o dieną prieš tai reikės išgerti valiumo, kad būtum ramut ramutėlė, gerai? Nuo jo gali jaustis šiek tiek apkvaitusi. Ar tave kas nors palydės?

– Nežinau.

– Na, patarčiau ateiti su žmogum, kuriuo pasitiki, gal su kokia drauge, tau geriau žinot, nes nuo valiumo ir nuskausminamųjų šiek tiek svaigs galva, bus negerai, jei viena išeisi į gatvę, mamyte.

– Gerai.

– Gal turi kokių klausimėlių?

– Ne.

– Tada aptarkim mokestį. Tai tau atsieis tūkstantį pesų. Turėsi atnešt grynais, nes su banko sąskaitomis nedirbam, supranti? Doleriais ar pesais, nesvarbu.

– …

– Pinigų juk turi, mamyte, tiesa?

– Taip, taip, turiu.

– Na, gal dabar sutarkim dėl datos? Liepos dešimta, ar tinka?

– Ne, dešimtą išvažiuoju į išleistuvių kelionę.

– Tai kiekgi tau metų, mamyt?

– Devyniolika.

– Tikrai?

– Taip… Buvau likusi antriems metams.

– Nes, žinok, nepilnamečių, jei ateina be suaugusiųjų, nepriimam.

– Man jau yra devyniolika.

– Šiuo požiūriu mes labai griežti, nenorim turėt nemalonumų.

– Sakau, aš pilnametė.

– Gerai, mamyte, bet kai ateisi į procedūrą, atsinešk asmens dokumentą, gerai?

– Gerai.

– Tai nori prieš ar po kelionės?

– Po.

– Žinok, ilgai geriau nedelskim, nes paskui stipriai įsikabins ir nebebus galima išsiurbti, supranti? Kada grįžti?

– Aštuonioliktą.

– Aštuoniolikta sekmadienis. Pirmadienis visas užimtas. Antradienį, dvidešimtą dieną, tinka?

– Taip.

– Tada antradienį, dvidešimtą dieną, dešimtą ryto.

– Turėsiu praleist pamokas.

– Na, taip, mamyt, nieko kito nelieka.

– …

– Tai rašau antradieniui, dvidešimtai?

– Gerai.

– Ką gi, lauksiu tavęs antradienį, dvidešimtą dieną, dešimtą ryto. Nepamiršk, kad reikės sumokėti grynais, ir malonėk atsinešti dokumentą.

– …

– Paimk valiumo receptą.

– Gerai.

– Iki pasimatymo, mamyte.

– Iki pasimatymo.

– Geros kelionės.

10

SKYRIUS

Į Tavosios butą įėjau tarsi į savo namus. Didesnis raktas buvo nuo lauko durų. Nieko nesutikau nei apačioje, nei laiptų aikštelėje. Prieš užeidama užsimoviau pakeliui nusipirktas gumines pirštines. Per savo gyvenimą prisižiūrėjau pernelyg daug detektyvinių serialų, kad kur papuola palikčiau pirštų atspaudus. Paskambinau į duris, jei kartais velionė būtų gyvenusi ne viena. Niekas neatsiliepė. Įkišau į spyną raktą ir užėjau į vidų. Butas buvo dviejų kambarių, nedidukas, bet jaukus ir labai tvarkingas.

Prieš apžiūrėdama stalčius ir spintas, apsižvalgiau bute. Daugybė įrėmintų nuotraukų. Šeimos. Visi su šypsenomis tarsi iš dantų pastos reklamos. „Ir visi šie žmonės netrukus lies ašaras.“ Dvi nuotraukos išsiskyrė savo dydžiu ir užėmė ypatingą vietą: juodai baltas Tavosios portretas ir spalvota nuotrauka, kurioje ji apkabinusi dvidešimt kelerių metų merginą, labai aukštą, ilgais juodais plaukais. Ieškojau ir savo vyro, rodančio dantis, bet nepamačiau. Pajutau palengvėjimą: matyt, tarp šitiekos besišypsančių giminaičių jo nebuvo ne šiaip sau. „Juk netalpinsi meilužio nuotraukos tarp prosenelės ir pusseserės portretų, lyg visi jie būtų iš to paties giminių būrio“, – pagalvojau. Bet klydau, tai nebuvo vienintelė priežastis…

Nuodugnią buto apžiūrą pradėjau nuo svetainės. Neradau jokių įkalčių, užuominų ir apskritai nieko, ką būtų galima susieti su mano vyru; net darbo popierių. Paskui ėmiausi vonios ir virtuvės. Taip pat nieko neradau. Miegamąjį palikau pabaigai. Nujaučiau, jei ką ir surasiu, tai tik ten. Taip ir buvo. Atidariau duris ir apstulbau, pamačiusi dvigulę lovą. Akimirką įsivaizdavau, kaip Ernestas, išpiltas prakaito, ritinėjasi joje, iš paskutinių stengdamasis patenkinti Tavosios aistrą. Pajutau, kaip mane užplūsta labai negeras jausmas, kažkoks siutas ir noras ką nors užmušti. Bet Tavoji jau negyva. Nurimau, giliai įkvėpiau ir vėl įstengiau susitelkti į savo tikslą. Juk atėjau čia ne kurstyti ugnies, o gesinti gaisro. Be to, į visus dalykus, šiuo atveju – į lovą, reikia žvelgti pozityviai, juk galų gale, jei man ir pikta, kad Ernestas joje ritinėjosi, aišku, kad daugiau nesiritinės. Vienintelė mano užduotis šiame kambary – sunaikinti pėdsakus, galinčius tapti įkalčiais prieš jį. O dvigulė lova nėra joks įkaltis, nes ritinėjimasis nepalieka pėdsakų. „O gal palieka?“ – dingtelėjo mintis. Ir ėmiausi apžiūrinėti patalynę. Ji buvo nepriekaištingai švari, lyg niekas nebūtų miegojęs. Nei dėmelės, nei plaukelio ir netgi nė raukšlelės.

Po dvidešimties minučių baigiau kraustyti spintą ir visus iki vieno stalčiukus, kuriuose Tavoji laikė visokį šlamštą. Visokius niekučius. Atvirukus, dovanų kaspinėlius, nuotraukas, kriaukleles, įvairių kavinių popierines servetėles, šaukštelius kokteiliams maišyti, pradinių klasių pažymių knygeles. Tavoji akivaizdžiai buvo linkusi kaupti šlamštą. Man kilo mintis viską išmesti ir padaryti paslaugą giminaičiui, kuriam teks ištuštinti butą, bet nenorėjau tvarkyti daiktų, kurie buvo ne mano.

Tikra staigmena manęs laukė atidarius vienintelio miegamajame naktinio stalelio stalčių. Pamačiau revolverį, o po juo du vokus. Revolveris manęs nenustebino. Nieko keisto, kai vieniša moteris, šiuo atveju – Tavoji, laiko po ranka revolverį. Šiais laikais gatvėse pilna bepročių. Pati šį tą išmanau apie ginklus, nes išėjus tėvui mama įsigijo revolverį ir išmokė mane juo naudotis. „Dvi vienišos moterys be jo negali jaustis saugios“, – pasakė. Bet taip ir neteko juo pasinaudoti. Manau, iš tikrųjų mama jį įsigijo tam, kad suvarytų tėvui kulką į kaktą; jei jo nenuginkluotų kvepalai ir makiažas. Bet tėvas nesuteikė jai šio malonumo, nes taip ir nebegrįžo. Išėmiau revolverį ir įsitikinau, kad jis užtaisytas. Kaip sakydavo mama, „jeigu jau yra, tegu veikia“.

Patikrinusi revolverį, atidariau pirmąjį voką. Su guminėmis pirštinėmis buvo labai nepatogu. Radau su bilietus į Rio de Žaneirą. Vieną A. Sorijos, tai yra Alisijos Sorijos, Tavosios, vardu. O kitą E. Pereiros, tai yra Ernesto, mano vyro, vardu. Dar vienas įrodymas, kad jų santykiai buvo kažkoks nesusipratimas. Ernestas niekada nepakentė paplūdimių ir karščio. Gyvenime su niekuo nebūtų važiavęs į Rio de Žaneirą. Net su manim ir Lali. Padariau išvadą, kad ta moteris jį persekiojo. Matyt, ji pati sumanė važiuoti į tą kelionę ir nupirko bilietus. Galbūt tas kivirčas, pasibaigęs tuo, kad Tavoji susiknežino galvą į rąstą, ir įvyko dėl šios kelionės. Jei bilietai būtų buvę į Bariločę, kelionės iniciatoriumi galėjo būti ir Ernestas. Bet tik jau ne į Braziliją. Pažįstu Ernestą daugiau nei dvidešimt metų. Pagal bilieto datą jie turėtų išvykti po dviejų savaičių. Bet Dievas įvykdė teisingumą, nes tuo metu, jei mus lydės sėkmė ir policija pernelyg neskubės, Tavosios kūnas vis dar gulės ten, kur jį paliko Ernestas.

Įsidėjau bilietus į rankinuką ir atidariau antrą voką. O šito tai jau tikrai nesitikėjau. Na, iš tiesų jo turinys pranoko bet kokias sveiko proto žmogaus vaizduotės ribas. Iš pradžių supykau. Prisipažinsiu, labai supykau. Bet netrukus pajutau gailestį. Ką dar galima jausti, žiūrint į tokius vaizdelius? Nespalvotos nuotraukėlės, mažytės kaip švenčių kadrai, iš kurių paskui išsirenki vieną. Ernesto nuotraukos. Nuogutėlio. Ir kam galėjo šauti mintis liepti Ernestui pozuoti ir fotografuoti jį nuogą! Ernestas turi savo žavesio, bet tik apsirengęs! O kai nuogas, pernelyg daug kas karo. Jis jau nebe dvidešimtmetis. Visas apdribęs. Net aš, jo žmona, nežiūriu, kai jis nuogas išeina iš vonios. Man jis neatrodo patrauklus. Apsirengęs – taip, apsirengęs – kas kita. Ernestas visada buvo išvaizdus, elegantiškas vyras. Bet pasodinti jį ant kėdės nuogutėlį ir liepti žiūrėti į objektyvą, nutaisius silpnapročio išraišką? Ar jis nepagalvojo apie žmones, kurie visa tai pamatys, kai nuotraukos bus nuneštos spausdinti? Nors imk ir įrėmink.

Kone su pasišlykštėjimu įkišau nuotraukas atgal į voką ir įsidėjau į rankinuką. Visa kita palikau kaip buvo. Bet priėjusi prie durų grįžau atgal. Atidariau naktinio stalelio stalčių ir pasiėmiau revolverį. Nežinau, kas šovė į galvą. Be to, revolveris visada kelia įtarimų. Ir juolab užtaisytas.

Pravėrusi duris įsitikinau, kad koridoriuje nieko nėra. Leisdamasi liftu apsidžiaugiau, kad čia apsilankiau. Rankinuke nešiausi nemažai įkalčių prieš Ernestą. Apgaulingų įkalčių, nes abu žinome, kad visa tai buvo tik nelaimingas atsitikimas. Bet svarbiau ne kaip yra, o kaip viskas atrodo. Ir jeigu kas nors būtų radęs tas apgailėtinas Ernesto nuotraukas ir bilietus, būtų buvę sunku įrodyti, kad jis nekaltas. Be to, vien nuo minties, kad tos nuotraukos gali būti paviešintos, mane krėtė šiurpas. Juk tai akimirksniu gali sužlugdyti padoraus žmogaus reputaciją! Laimė, jau pasirūpinau, kad taip nenutiktų.

Vos spėjau per keletą žingsnių nutolti nuo namo, prie jo sustojo taksi. Iš jo išlipo juodaplaukė iš nuotraukų. Ta aukšta ilgaplaukė. Atrodė susirūpinusi. Ir, regis, skubėjo. Paliko taksi laukti apačioje. Savo raktu atsirakino duris ir užėjo į vidų. Jei būčiau bute užtrukusi penkiomis minutėmis ilgiau, būtume susidūrę. Apsidairiau, iš kur galėčiau nematomai ją stebėti. Priešais namą buvo baras, ir aš užėjau ten. Atsisėdau prie lango. Prie manęs priėjo padavėjas ir sustojo. Nors nieko nenorėjau, užsisakiau kavos vien tam, kad jis greičiau dingtų ir paliktų mane ramybėje. Jis vis spoksojo į mane, į mano rankas. Aš taip pat žvilgtelėjau ir pamačiau gumines pirštines. Ant savo rankų. „Na ir žioplė, skubėdama pamiršau nusimauti“, – pagalvojau. Nusimoviau pirštines ir įsidėjau į rankinuką. Padavėjas apsisuko ir nuėjo atnešti kavos.

Netrukus pasirodė juodaplaukė, ji kalbėjosi su vyru, regis, durininku. Kažką jam sunerimusi pasakojo. Vyras purtė galvą, irgi sunerimęs. Palydėjo ją iki taksi, atidarė duris. Ji padavė jam vizitinę kortelę, įsėdo į taksi ir išvažiavo.

Kai atėjo kava nešinas padavėjas, jau buvau susiruošusi eiti. Vyriškis suirzo. Jis buvo gana netašytas, o išvaizda tik dar labiau tai pabrėžė: žilstelėję plaukai taip ataugę, kad jis galėjo susirišti arklio uodegą, o ūsai – visiškai juodi. Pasibjaurėtina. Negana to, koja netyčia užkliudė staliuką ir išvertė ant manęs pusę cukrinės. Pažėriau ant staliuko monetas už kavą ir net negurkštelėjusi išėjau.

Buvo gražus saulėtas rytas, ir aš, mąstydama, neskubėdama, patraukiau pėsčiomis per Rivadaviją. Man žingsniuojant nuo šilkinio sijono byrėjo cukraus likučiai, ir tai mane mažumėlę blaškė. Nusipurčiau sijoną, kad galėčiau susikaupti. Tada grįžau prie savo apmąstymų. Jei neklystu, šiame žaidime dalyvauju jau nebe viena. Ir jei juodaplaukė sunerimusi, kad dingo jos „ką gali žinoti kas“, tai nuo šiol mano žingsniai einant šiuo keliu kirsis su dar kažkieno žingsniais. Nors turėjau kelių valandų pranašumą, netekau teisės klysti. Padėtis darėsi vis keblesnė, bet kartu ir įdomesnė.

Užsukau į saloną ir pasidariau depiliaciją. Pasak mamos, „moteris į gatvę visada turi išeiti glotniomis kojomis ir švariomis kelnaitėmis“. Ir čia aš su ja sutinku. Šiame gyvenime reikia būti pasirengus bet kam, nes dėl nieko negali būti tikras.

Niekada negali žinoti, kas nutiks.

11

SKYRIUS

– Ir ką darysi?

– Nežinau.

– Sakau tau, tas dokumentas – keblus reikalas…

– Koks dokumentas?

– Juk tau sakė: jeigu tu nepilnametė, nieko nedarys?

– Pau, mums taip pat neturi teisės parduoti alaus ar leisti į klubus.

– Ai, Lali, nelygink…

– Ką nelygink? Tūkstantis pesų – dideli pinigai. Penki šimtai alaus skardinių.

– Penki šimtai?

– Jei atnešiu pinigus, padarys, juk viskas perkama.

– …

– Paskyrė dvidešimtą dieną.

– O, varge…

– Taip…

– …

– Tai tėvams nieko nesakysi?

– Ne, nieku gyvu.

– …

– Tėvas kažkoks keistas, man atrodo, kažką įtaria.

– Tikrai?

– Vakar atėjo pas mane į kambarį, vėlai vakare. Apsimečiau, kad miegu.

– Ir ką?

– Verkė.

– Verkė?

– Man taip atrodo.

– Vargu ar jis žino…

– Gal nugirdo mūsų pokalbį?

– Bet juk būtų pasakęs…

– Nežinau.

– …

– …

– Ne, tikrai nežino. Klausyk, Lali, jei tavo tėtušis žinotų, kas tau, nepaistytų per susirinkimus visų tų nesąmonių dėl kelionės.

– Taip, čia tu teisi.

– …

– Bet aš nerimauju dėl tėvo. Jis kažkoks lyg nesavas, nežinau, jaučiu, kad dėl manęs.

– Mesk iš galvos tokias mintis, man atrodo, tavo tėvas nieko nenutuokia.

– …

– …

– Nusipirkau striukę.

– Tikrai? Kokią?

– Pūkinę, nes kita buvo labai plonytė, būtų šalta.

– Tikrai, aš irgi pasiimsiu pūkinę. Manai, vienos striukės pakaks?

– Aš pasiimsiu dar ir odinę, vakarui.

– Tikrai, tu teisi, juk nevaikščiosim visą dieną su tais pačiais drabužiais.

– …

– Tai ar pagaliau nusipirksi aulinukus?

– Tėvas davė pinigų, bet aš pasidėsiu. Kad susitaupyčiau tūkstantį.

– Aa…

– …

– …

– …

– Manau, kokį šimtą ar du galėsiu paskolinti.

– Gerai.

– O Ivano neprašysi?

– Ne.

– Vis dėlto na ir šunsnukis!

– …

– Kiek tau trūksta?

– Penkių šimtų su trupučiu.

– Ir ką darysi?

– Pavogsiu.

– Gal juokauji?

– Ne, pavogsiu iš motinos.

– Juk ji pastebės.

– Taip, bet nieko negalės pasakyti.

– Kodėl?

– Todėl, kad ji vagia pinigus iš tėvo.

– …

– Slepia juos garaže, už plytos.

12

SKYRIUS

Grįžau namo. Pirmiausia garaže, toje sienos angoje, paslėpiau įkalčius. Taip pat ir gumines pirštines. Revolveris netilpo, todėl galiausiai įkišau jį po atsarginiu ratu savo mašinos bagažinėje. Nuveikti buvo likę ne kažin kiek. Mažumėlę aptvarkyti namus, suplauti nuo pusryčių likusius puodelius.

Bet pirma nusivilkau kostiumėlį ir lengviau atsikvėpiau. Trečią valandą visi darbai buvo baigti. Tariau sau: „O dabar – poilsio valandėlė, įsitaisysiu svetainės krėsle, išgersiu kavos ir mažumėlę atsipūsiu.“ Taip ir padariau. Bet jau penkiolika po trijų ėmiau nekantrauti. Negalėjau ramiai sėdėti ir laukti, kol Ernestas grįš ir viską papasakos. Puoliau tvarkytis. Iš tikrųjų namie buvo švaru, bet ėmiausi nekasdienių darbų. Nušluosčiau nuo baldų dulkes, nušveičiau metalinius paviršius, viską išblizginau. Net keksą iškepiau. Turėjau užsirašiusi artišokų pyrago receptą, bet nusprendžiau iškepti keksą. Penktą jau buvau nusivariusi nuo kojų. Ir suirzusi. Ernestas niekada negrįždavo anksčiau devynių. Jei taip plušėsiu dar keturias valandas, galiausiai liks tik griūti į lovą. O jei kas šiandien ir turėjo būti žvali, budri ir pailsėjusi, tai aš.

Nutariau griebti jautį už ragų ir nuvažiavau į Ernesto darbą. Jau žengdama pro duris pastebėjau išeinant juodaplaukę, kurią šįryt buvau mačiusi prie Tavosios namų. Kilo pagunda ją pasekti. Bet nepasekiau. Prisistačiau priimamojo sekretorei. Ji kažką rašėsi ir nepastebėjo manęs. Prieš nueidama, šio to jos paklausinėjau. „Ta aukšta juodaplaukė mergina, kuri ką tik išėjo, ji man kažkur matyta, ar dirba įmonėj?“ – „Ne, čia Čara, Alisijos Sorijos dukterėčia.“ – „A, tai Alisija pagaliau atėjo…“ – „Ne, ir labai keista, nei atėjo, nei paskambino.“ – „Ir dukterėčia nerimauja?“ – „Turbūt, nes net nepasisveikino su manim, patraukė tiesiai prie lifto ir pakilo į viršų.“ – „Na, jos teta jau suaugusi ir turbūt sugeba pasirūpinti savimi“, – tarstelėjau ir taip pat įlipau į liftą. Pakilau į Ernesto aukštą. Kabineto durys buvo atviros, ir aš mačiau jį iš koridoriaus. Tuščias žvilgsnis, švariai nukraustytas stalas – jokių popierių, susirūpinusi veido išraiška. Jis nieko neveikė, tik ardė sąvaržėlę, atlenkdavo sulankstytos vielutės dalis ir laužė gabalėlius. Ryžtingai įžengiau į vidų. „Sveikas, Ernestai, ar tau sakė, kad rytą čia buvau? Pamiršau paskambinti ir perspėti, kad ateisi dvyliktą, o kadangi turėjau reikalų centre…“ – išbėriau ir atsisėdau priešais. Nežinau, ar jis tik dabar išgirdo, kad buvau iš ryto atėjusi, ar jau žinojo, bet jam nelabai terūpėjo, nes nieko neatsakė. Tačiau, mano nuostabai, tarė: „Koks sutapimas, kaip tik galvojau apie tave.“ Pažvelgiau į sulaužytą sąvaržėlę ant stalo. „Ir ką galvojai?“ – „Apie mudviejų laukiantį pokalbį.“ – „Dėl to ir atėjau. Po pietų turėjau laisvo laiko ir pamaniau, kad būtų nesąžininga atidėti tokį pokalbį vakarui. Atrodei mažumėlę susirūpinęs.“ – „Aš tikrai susirūpinęs, Inesa“, – atsakė jis, ir per stalą paėmė man už rankų. Nebuvo taip paėmęs manęs už rankų turbūt kokius penkiolika ar šešiolika metų. Mama būtų pasakiusi: „Puokštė gėlių iš vyro kur kas blogesnis ženklas nei antausis.“ Bet buvo taip gera, kai jis laikė man už rankų. Jis pažvelgė man į akis ir tarė: „Turiu labai rimtai su tavimi pasikalbėti. Suprantu, kad tau gali būti skaudu.“ Nutaisiau išgąstingą veidą, pamaniau, kad derėjo. „Bet tu mano žmona, ir privalau pasakyti. Mes kartu jau dvidešimt dveji metai…“ – „Tik dvidešimt, Ernestitai, kad ir kaip būtų keista“, – pagalvojau, bet nepataisiau jo, nutariau, kad ne metas. „Judvi su Lali man pačios brangiausios pasauly“, – tarė su ašaromis akyse. Karštai suspaudžiau jam ranką ir atsakiau: „Žinau, Ernestai.“ – „Jei galėčiau tavęs į visa tai nepainioti, tikrai nepainiočiau.“ – „Ernestai, būk geras, pasitikėk manimi.“ – „Ne dėl to, kad nepasitikėčiau, tiesiog nenoriu suteikti tau skausmo.“ – „Ak, brangusis, na, suteik man šiek tiek skausmo ir išsiaiškinkim pagaliau!“ – pagalvojau ir atsakiau: „Ernestai, aš atrodau gležna, bet iš tikrųjų esu labai stipri moteris. Be to, šalia esi tu.“ – „Ačiū, mano meile.“ – „Jis mane pavadino „mano meile“! Ernestas gyvenime nebuvo manęs taip pavadinęs, net įtikinėdamas pirmą kartą su juo permiegoti. Gražiausi jo kada nors man ištarti žodžiai buvo „ir aš tave“, po manųjų „aš tave myliu.“ „Na, Ernestai, pasakyk „ir aš tave“, – netekusi vilties prašydavau pirmuosius metus, kai tapome pora. Bet vėliau pripratau prie jo tylėjimo. Ernestas iš prigimties buvo labai santūrus. Todėl niekaip negalėjo ryžtis papasakoti man apie Tavąją. „Nenorėčiau, kad ši istorija aptemdytų tuos mudviejų laimės metus.“ – „Nesijaudink, jau aptemdė, bet mano pastangomis – neilgam“, – pagalvojau, bet nieko nepasakiau. „Aš… ar prisimeni Alisiją, mano sekretorę?“ – „Žinoma, prisimenu.“ – „Nepyk, Inesa, bet mes su Alisija…“ – „Ką jūs su Alisija?“ – „Mes buvome patekę į… keblią situaciją…“ – „Ernestai, gana tų užuolankų, sakyk, ką nori pasakyti, aš pasirengusi išklausyti.“ Ernestas atsiduso, pažvelgė man į akis ir ištarė: „Alisija prie manęs seksualiai priekabiavo.“ Vos nenusijuokiau. „Negali būti!“ – sušukau. „Taip, labai liūdna, niekada nenorėjau tau pasakoti, bet išgyvenau itin nemalonių akimirkų.“ – „Įsivaizduoju…“ – „Niekam nelinkėčiau.“ – „Žinoma, aš taip pat.“ Iš pradžių pasipiktinau tokiu melu, bet po akimirkos pagalvojau, kad galbūt tai buvo tiesa. Juk iš tiesų visi mano rasti laiškai buvo adresuoti Ernestui, o aš nežinojau, kaip jis į juos atsakė. Pati nusprendžiau, kad bilietai į Rio de Žaneirą veikiausiai buvo jos sumanymas. Jau buvau bepatikinti jo versija, bet prisiminiau prie revolverio netikėtai rastas nuotraukas. Ernesto su Adomo kostiumu. Buvo sunku patikėti, kad Tavoji jėga privertė jį pozuoti. Jis net šypsojosi prieš objektyvą, nutaisęs dirbtinę šypsenėlę. Kai pradedi pernelyg gilintis, susipainioji savo mintyse, ir aš visai išsimušiau iš vėžių. Ernesto melas buvo akivaizdus. Tačiau svarbu buvo ne tai, kad jis meluoja, o kodėl meluoja. O meluoja Ernestas todėl, kad myli mane – viskas labai paprasta ir elementaru. Kokia prasmė pasakoti apie nesantuokinį meilės nuotykį, kuris jau tapo praeitimi? „Ernestas puikus žmogus, mąsčiau aš. Ne taip, kaip tie, kurie, patenkinę geidulius svetimoje lovoje, grįžę namo atgailauja. „Brangioji, negaliu tau meluoti, turiu prisipažinti, kad permiegojau su geriausia tavo drauge“, – pareiškia grįžę. – „Tai apgaudinėk mane, šunsnuki tu, bent jau šito nusipelniau!“ – derėtų atrėžti tiems kiaulėms. Akivaizdu, kad Ernestas nebuvo kiaulė. Jis buvo tikras angelas; melavo man, vienut vienutėlis nešė kaltės naštą, laikėsi kaip dera vyrui. „Niekada nebūčiau apie tai pasakojęs, jei nebūtų atsitikęs baisus dalykas.“ – „Ernestai, negąsdink manęs…“ Ši frazė man patiko, manau, buvo tinkama tokia proga. „Prisimeni, vakar sulaukiau skambučio ir turėjau išvažiuoti?“ – „Taip.“ – „Tai buvo ji, grasino iškrėsti kvailystę, jei po pusvalandžio neatvažiuosiu prie Palermo ežero. Suprask, nenorėjau, kad ta moteris nusižudytų.“ – „Kaipgi galiu nesuprasti, Ernestai?“ – „Nuvažiavau ten. Atleisk, pamelavau tau, man nereikėjo į jokį posėdį darbe. Turėjau ją sulaikyti.“ Palinksėjau galva. „Kai susitikome, ji pagalvojo, kad aš atvažiavau dėl kitos priežasties, kad neatsispyriau jos vilionėms… įsivaizduoji, Inesa?“ – „Na ir beprotė ji buvo, Ernestai!“ – „Na ir beprotė ji!“ – tuoj pat pasitaisiau. „Tada ji puolė prie manęs, norėjo pabučiuoti, nežinau, man taip gėda tau pasakoti.“ – „Nesidrovėk, Ernestai, juk aš tavo žmona.“ Ernestas pabučiavo man rankas. „O tada įvyko nelaimė. Mėginau ją atstumti, nenorėjau, kad ji mane liestų, bučiuotų. Bet ji nieko nenorėjo girdėti, ir aš nusprendžiau ją ten palikti. Bet ji buvo apsikabinusi mane per pečius, ir aš, norėdamas atsikratyti, ją pastūmiau. Ir tada…“ Neištvėrusi įtampos stuktelėjau krumpliais į stalą ir ištariau: „Bumpt.“ Ernestas lyg niekur nieko pasakojo toliau: „Ji krito taip nesėkmingai, kad trenkėsi galva į rąstą ir užsimušė.“ – „O, siaube!“ – sušukau, prisidengdama burną. „Tragiška lemtis“, – tarė Ernestas. „Apmaudi nelaimė be kaltininkų“, – atsakiau aš. „Taip“, – sutiko Ernestas. Paglosčiau jam veidą. Susižvalgėme, šyptelėjome vienas kitam. Jis vėl ėmė bučiuoti man rankas. „Pasakoju visa tai tik todėl, kad nenorėčiau aiškintis dėl to viešai, ne tik tau. Būtų apjuodintas Alisijos atminimas. Tu, kaip moteris, turėtum suprasti.“ – „Kaipgi kitaip, Ernestai, žinoma, suprantu.“ – „Todėl nusprendžiau nesikreipti į policiją ir palikti viską tekėti savo vaga, kad vėliau, kai kas nors pradės aiškintis, kur Alisija, niekas negalėtų padaryti klaidingų išvadų.“ – „Visiškai tau pritariu, Ernestai.“ – „Man labai sunku, įsivaizduok, turiu apsimetinėti, kad nieko apie ją nežinau, kai vargšė moteris…“ Ernestas susigraudino. „Beje, Ernestai, o kur dabar ta vargšė moteris?“ Ernestas atsiduso. „Nuskandinau kūną ežere.“ Ernestas spustelėjo man ranką. Aš paliečiau jo ranką lūpomis. „Kaip tau buvo baisu, Ernestai, teko tempti į ežerą jos kūną…“ – „Ne, aš netempiau. Pasiėmiau vieną iš tų nuomojamų valčių, įkėliau ją, nusiyriau į ežero vidurį ir…“ Ernestas vos neverkė, atsistojau ir apkabinau jį. „Norėčiau kai ko paprašyti.“ – „Ko tik nori, Ernestai.“ – „Geriau sakykim, kad tą vakarą abu praleidom namie ir aš niekur nebuvau išėjęs. Man reikės pateikti alibi, o kito alibi aš neturiu. Jei pasakysiu, kad trumpam buvau išvažiavęs, kils keblumų, mane užkamuos klausimais. Nežinau, ką manai…“ – „Žinoma, sutinku, kokia prasmė aiškintis?“ – „Tai tikrai buvo nelaimingas atsitikimas.“ – „Ernestai, tą vakarą po vakarienės abu likome namie, žiūrėjome filmą, dar pagalvosiu kokį, mylėjomės, o paskui užmigome.“ – „Ačiū, Inesa.“ – „Aš tave myliu, Ernestai.“ – „Ir aš tave.“

Ernestas pabučiavo man į lūpas, kaip nebučiavo jau daugelį metų.

Iš jo kabineto išėjau kur kas ramesnė. Supratau, kad Ernestas sugeba valdyti padėtį geriau, nei maniau.

Grįždama namo buvau tikra, kad šiąnakt pašėlusiai, gyvuliškai mylėsimės.

13

SKYRIUS

Kserokopijos, rastos Pereirų šeimos namuose, šaltinio kol kas nepavyko nustatyti. Šios kserokopijos buvo rastos automobilio, kuriuo paprastai važinėjosi Inesa Pereira, bagažinėje, po atsarginiu ratu. Galimai su byla susijusios pastabos paraštėse ir teksto nuoraše puslapio apačioje pateikiamos pajuodintu šriftu. Kryželiais pažymėti ženklai pastabose, kurių iššifruoti nepavyko, bet kurie tikriausiai turėjo atkreipti dėmesį į tam tikrą pastraipą ar frazę.

Esama įvairių mirties būdų. Arba žudymo!

Priešingai, nei ankstesniais laikais, įsigyti veiksmingų nuodų jau nebėra taip paprasta, o kita vertus, nūdienos teismo praktika leidžia lengvai aptikti ir identifikuoti šias medžiagas.

Nors šaunamieji ginklai kasdien tampa vis labiau prieinami visuomenei, dėl jų kyla rimtų keblumų: prireikus yra palyginti paprasta susieti ginklą su konkrečia žmogžudyste ar net jos vykdytoju. Todėl šaunamieji ginklai dažniausiai naudojami vykdant išpuolius, kurie yra daugiau ar mažiau suplanuoti iš anksto. XXXXX

Spontaniškų išpuolių atveju naudojami paprastesni ginklai, nuo elementaraus virtuvinio peilio iki žirklių ar lenktinių peiliukų.

Arba bet kokie pakankamai sunkūs daiktai, galintys sukelti rimtus sužalojimus, pavyzdžiui, plaktukai, žvakidės, interjero detalės. XXXX rąstas XXX

Teismo medicinoje trauma laikomas toks kūno sužalojimas, kurį sukelia išorinis poveikis. Traumos, atsiradusios lygaus arba nelygaus paviršiaus objektui susidūrus su žmogaus ar gyvūno kūnu, vadinamos sumušimais.

Viena iš teismo medicinoje išskiriamų sumušimų formų yra muštinės žaizdos, taip pat įvairaus pobūdžio griuvimo traumos. Teismo ekspertai konstatuoja griuvimo faktą tik tuo atveju, jeigu žmogus prieš pargriūdamas stovėjo. Stovėjo ir buvo pastumta.

Jei žmogus nukrinta iš didelio aukščio (iki 50 metrų), konstatuojama defenestracija, o jei iš didesnio nei 50 metrų aukščio – precipitacija. Svarbu pabrėžti, kad griuvimas beveik visada būna nelaimingo atsitikimo pasekmė. Bent jau taip jis yra traktuojamas teismo medicinoje. Tuo tarpu defenestracija ar precipitacija gali būti tiek nelaimingo atsitikimo, tiek nužudymo, tiek ir savižudybės pasekmė. Gerai, tai buvo griuvimas.

Kai aukai trenkiama per galvą buku daiktu, ten, kur buvo suduotas smūgis, kaukolė lūžta ir įlinksta, pažeisdama smegenis. Tokiu atveju mirtį sukelia smegenų kompresija. Priklausomai nuo atvejo, sužalotos srities apžiūra gali suteikti tam tikros informacijos apie nusikaltimo įrankio tipą ir formą. Be to, teismo ekspertui įvertinus sužalotą sritį atsižvelgiant į padėtį, kurią auka galimai užėmė tuo metu, kai buvo suduotas smūgis ar smūgiai, galima padaryti tam tikras išvadas apie paties smūgio pobūdį ir užpuoliko kūno sudėjimą bei jėgą.

14

SKYRIUS

Kitos kelios dienos buvo pragariškos. Nieko neįvyko. Argi galima ramiai plauti indus, šluoti grindis ir lyginti drabužius slepiant tokį rimtą įvykį kaip žmogžudystė? Argi galima stropiai virti karamelę, traukti iš šaldiklio produktus ir valyti tualetą? Kaip ištverti amžinai persikreipusią paauglės dukters miną?

Tik penktadienį reikalai pajudėjo iš vietos. Apie dvyliktą užkandžiaudama žiūrėjau žinias. Visada valgydama žiūriu žinias, tik pritildau garsą. Dabar tokios naujienos, kad kąsnis stringa gerklėje! Pagarsinu tik tada, kai pradeda rodyti kultūros skiltį arba pranešimus apie orus. Bet tądien pamačiau pažįstamą veidą ir pagarsinau anksčiau nei įprastai. Rodė Čarą, Tavosios dukterėčią, išeinančią iš komisariato su pagyvenusiais sutuoktiniais, kurie pasirodė esą nužudytosios tėvai. Nužudytąja ją įvardijau tik aš, o žurnalistė kalbėjo apie „dingusią daktaro Sorijos dukterį“. Žinia buvo pateikta kaip svarbesnė naujiena, nei tikėjausi, nes Tavosios tėvas, nors ir pensininkas, buvo garsus medikas, todėl žiniasklaidai ši istorija atrodė dar patrauklesnė. Tėvai atrodė sugniuždyti, ir juodaplaukė palydėjo juos iki mašinos, šmėžuojant mikrofonams ir blyksint fotoaparatams. Ji vienintelė atsakė į keletą klausimų. Įsižiūrėjau į ją atidžiau. Ji tikrai nebuvo graži. Gal tik traukianti akį, nes buvo labai aukšta, tiesios laikysenos. Bet ne gražuolė. Ji mane kažkuo ypač erzino. Žiūrėjau ir niekaip negalėjau suprasti. Kol ją parodė stambiu planu, lipančią į mašiną. Tos jos krūtys! Jos buvo tokios, kokios mane siutina! Stangrios, apvalios, iškilios. Jaunos merginos krūtys. Nors aš ir jaunystėje tokių neturėjau. Mano mama taip pat, todėl nepakentė posakio, kad tobulos krūtys turi gražiai užpildyti šampano taurę. Be abejo, apvalią, o ne pailgą. Ar pailgos skirtos sidrui? Jaunystėje ta mintis nedavė man ramybės. Vis lygindavau. Iš akies. Bet taip ir neišdrįsau atlikti eksperimento. Baiminausi, kad taurės įtrauks mano krūtis ir jos ten liks įstrigusios amžinai. Kai dar esi nekalta, prisigalvoji visokių kvailysčių. Dabar manęs jau nekamuoja tokios baimės. Tačiau puikiai suvokiu savo trūkumus; mano krūtys jau neišlaikytų tokio testo. Priešingai nei Čaros.

Pamiršau apie krūtis. Perjungiau kanalą, junginėjau visas iš eilės žinių laidas ir naujienų kanalus, bet visur kartojo tą patį trumpą pranešimą apie „keistomis aplinkybėmis dingusią daktaro Sorijos dukterį“. Man pagailo Tavosios. Ne todėl, kad ji buvo negyva. Toks jau gyvenimo dėsnis, vieni gimsta, kiti miršta. Niekas nežino, kada ateis jo eilė, bet kai ji ateina, tai ateina. Man jos pagailo todėl, kad ji taip vadinama. Alisija taip ir liko „daktaro Sorijos duktė“. Iš tikrųjų Tavąja Alisija galėjo būti tik pogrindyje. O man ši teisė buvo suteikta oficialiai. Atsikračiau etiketės „Blankos duktė“, tapusi „Ernesto žmona“. Ir džiaugiuosi, kad mane taip vadina, jaučiuosi turinti savo vietą pasauly. Savo nišą. Be to, gerai, kai kiti žino, kad nesi viena, kad turi vyrą, kuris už tave moka, ir jei prakiurs mašinos padanga, bus kam ją pakeisti. Mūsų visuomenė – vyrų visuomenė, reikia tai pripažinti. Todėl mama ir vadino save Lamaso našle. Nors mano tėvas buvo gyvas, tik nežinia kur.

Reikėjo pranešti Ernestui, kad Tavosios dingimo istorija jau iškilo į viešumą. Bet nutariau, kad nedera to sakyti telefonu. Mūsų šaly labai jau paprasta klausytis svetimų pokalbių. Pati sužinojau apie lemtingą Ernesto ir Tavosios susitikimą nukėlusi ragelį. O ką jau kalbėti apie persiklojančias linijas, pasiklausymus, skambučių sekimus. Aš telefonu kalbu tik visokius niekus. O apie Tavąją reikia kalbėti itin atsargiai. Be to, juk buvo visai nesunku nuvažiuoti pas Ernestą į darbą ir akis į akį pranešti jam žinią.

Kai atėjau, priimamojo sekretorė buvo užsiėmusi – priėmė paštą, taigi neprisistačiusi nužingsniavau prie lifto. Pakilau į Ernesto aukštą. Jo sekretorės, be abejo, nebuvo, taigi patraukiau tiesiai į jo kabinetą, bet užėjau netinkamu metu. Ernestas buvo ne vienas, prie stalo priešais jį sėdėjo moteris. „Atsiprašau, nenorėjau trukdyti.“ Moteris atsisuko. Tai buvo Čara. Ji verkė. Ernestas mus supažindino. Juodaplaukė atsistojo, nusišluostė ašaras ir ištiesė man ranką. Ir vėl pajutau neapykantą jos krūtims. Tikrovėje jos atrodė įspūdingiau nei per televizorių. Balti marškinėliai, pūpsantys speneliai. „Apgailestauju dėl jūsų tetos“, – tariau. „Tikėkimės, nebus dėl ko apgailestauti“, – atkirto ji. Storžievė. Galų gale aš tik pareiškiau užuojautą sunkiu jos šeimai metu. Ir atsiranda gi tokių žmonių.

Ernestas palydėjo ją iki lifto. Aš likau jo laukti.

15

SKYRIUS

– Nustok žliumbti, nesuprantu nė žodžio.

– Viskas blogai, supranti?

– Dar blogiau?

– …

– Tai papasakok.

– Mano tėvas…

– Tu jam pasakei?!

– Ne!

– Gerai jau, pusprote, nešauk ant manęs, aš tau nieko nepadariau.

– …

– Na, liaukis, neverk.

– …

– Bent trumpam apsiramink ir papasakok.

– Mano tėvas susitikinėja su kažkokia merga!

– Negali būti!

– Tikrai.

– O atrodo toks šventuolis.

– Tas šunsnukis!

– Ar tikrai?

– Taip, skaičiau tos mergos laiškus.

– Kur radai?

– Garaže, motinos slėptuvėj.

– Tai tavo motina žino?

– Ir apsimeta kvailele. Mano motina dar blogesnė.

– Na ir beprotnamis!

– Man bloga darosi.

– O tu dar bijojai pasakyti tėvui, kas tau.

– Aš visiška kvaiša.

– Tai dabar imk ir išklok.

– Kam?

– Tegu bent jau padeda tau pinigais.

– Tegu susikiša pinigus žinai kur!

– …

– …

– Ir ką, namie viskas po senovei?

– Taip, abu apsimetinėja. Miega kartu ir visa kita.

– Na jau, ir dulkinasi?

– Iš kur aš žinau!

– Bet reikia stiprių nervų, kad dulkintumeisi su vyru, žinodama, kad jis dulkinasi su kita…

– …

– Atleisk, suprantu, kad jis tavo tėvas, bet argi ne taip?

– Dėl motinos nė kiek nesistebiu. Bet kad tėvas… tikrai nemaniau.

– Visi jie vienodi, vis aiškina tau, kaip elgtis, o patys elgiasi kaip jiems geriau.

– Aš irgi pasielgsiu kaip man geriau.

– Tikrai, susitvarkyk tą savo reikalą ir daugiau nesuk galvos.

– …

– Jau turi pinigus?

– Dar nežinau, ką darysiu.

– Klausyk, juk paskolinsiu, kiek sakiau.

– Dar nežinau, ką darysiu.

– Bet jau greitai ta paskirta diena.

– Taip, žinau.

16

SKYRIUS

Ernestas palydėjo Čarą iki išėjimo. Kol juodu laukė lifto, įsitikinęs, kad niekas nežiūri, pabučiavo ją. Iškrėtė kvailystę, jei būtų pamačiusi Inesa, jo padėtis būtų tapusi nepavydėtina. Bet vis tiek pabučiavo. Čara išsilaisvino iš jo glėbio. Pyktelėjo. Buvo netinkamas metas. Ji nerimavo. Viskas klostėsi blogai. Kelis kartus spustelėjo lifto mygtuką. Durys atsidarė. Ji įlipo. Kol jos užsidarė, ji žvelgė į Ernestą. Nepratarė nė žodžio, tik žvelgė į jį.

Ernestas grįžo į kabinetą. Mintis, kad ten laukia Inesa, jį erzino, bet nieko kito neliko. Jam reikėjo, kad žmona liktų jo pusėje. Alisijos žūties dieną prie ežero jis lyg ir matė Inesą, sėdančią į mašiną ir paskubomis nuvažiuojančią. Manė, kad jam pasivaideno dėl patirto sukrėtimo. Bet kitą dieną iš jos elgesio suprato, kad tai buvo ne vizija. Inesa iš tikrųjų ten stovėjo ir viską matė. Buvo pernelyg akivaizdu.

Todėl dabar Ernestas turėjo būti tikras, kad ji neprabils, kad ir kas nutiktų. Reikėjo duoti Inesai suprasti, kad ji šioje istorijoje taip pat vaidina tam tikrą labai svarbų vaidmenį. Tik tada Inesa nekvailios ir elgsis išmintingai. Ernestas tą suprato. Palikti ją nuošalyje buvo pavojinga. Lyg kokias stakles su krumplinėmis pavaromis, kurios, paliktos be priežiūros, tik tuščiai veikia be jokios naudos. Ir dar blogiau – gali išklibinti kitas gerai veikiančias dalis.

Ernestas neklydo. Įžengęs į kabinetą ir atsisėdęs, įsitikino, kad žmona puikiai supranta padėtį. Be jokių įžangų Inesa jam išdėstė jo alibi. Buvo viską apgalvojusi. Juodu kartu žiūrėjo filmą „Psichozė“, kurį Alisijos žūties dieną dešimtą vakaro rodė per dvidešimt trečiąjį kanalą. Tada jie, aistringai pasimylėję, užgesino šviesą ir užmigo. Nė menkiausių prieštaravimų, abu pateiks tą pačią versiją. Minėti aistringų glamonių nebuvo taip jau būtina, bet Inesai ši alibi dalis patiko labiausiai ir Ernestas nedrįso prieštarauti.

Jis klausėsi Inesos ir mąstė apie Čarą. Geidė jos. Čaros. Troško būti su ja. Niekaip negalėjo patikėti, kad gyvenimas staiga apvirto aukštyn kojomis. Kitą savaitę jis turėjo skristi į Braziliją. Su Čara. Ji to norėjo. Ernestas paskambino į agentūrą ir užsakė bilietus. Nuo to viskas ir prasidėjo, nuo bilietų. Ernestas paprašė agentūros darbuotojų atsiųsti bilietus asmeniškai jam. Bet šie nusiuntė juos Alisijai. Jo sekretorei, kuri visuomet tvarkė reikalus su agentūra, kai jis rengdavosi kur nors išvažiuoti. Tik ne šį kartą. Šįkart jis ruošėsi važiuoti su Čara, ir Alisija neturėjo apie tai sužinoti. Alisija, pamačiusi bilietus, apsidžiaugė, pamanė, kad „A. Sorija“ tai ji, Alisija, o ne Ampara, jos dukterėčia. Čara. Arba Tavoji, kaip pasirašinėjo laiškuose. Tavoji – Ernesto. Tai, kuo pastaruosius septynerius metus jam buvo Alisija. Kol nesutiko jos dukterėčios. Kartą Alisija savo namuose pati juos supažindino, ir nuo to laiko jie buvo kartu. Alisija nieko neįtarė. Juto, jog Ernestas nutolo, bet nemanė, kad yra ko nerimauti. Kol pamatė bilietus. Tada teko prisipažinti. Tai padarė Čara. Alisija skėlė jai antausį ir išvarė iš savo buto.

Inesa vis kalbėjo, bet Ernestas nesiklausė. Norėjo, kad ji išeitų. Ji klausinėjo apie Čarą, kuo ši dirba. „Koks jos reikalas?“ – pagalvojo jis. Pasakė tiesą, kad ji fotografė, dirba žurnale. Vis mąstė apie Čarą. Įsivaizdavo, kaip eis jos ieškoti. Į kokį nors barą. Čara amžiais sukiodavosi kokiame nors bare, fotografuodavo. Vaikštinėjo po naktinius klubus, ieškodama garsių žmonių, kuriuos būtų galima nufotografuoti. Jis įsivaizdavo ją sėdinčią prie baro. Nuslydusi marškinėlių petnešėlė, matosi liemenuko kraštelis. Balto. Ne, geriau juodo. Ji kažką gurkšnojo. Atrodė, tuoj palies ją ranka; bet Inesa atsistojo eiti. Ernestas palydėjo ją iki lifto, bet nepalaukė, kol įlips. Grįžo į kabinetą ir paskambino Čarai. Ši neatsiliepė. Paskambino dar kartą. Telefonas buvo išjungtas. Tada išėjo jos ieškoti. Apėjęs kelis barus surado ją naujame klube, įsikūrusiame po geležinkelio tiltu. Pamačiusi Ernestą ji supyko. Jis žinojo, kad rizikuoja ją supykdyti. Čara nenorėjo rodytis su juo viešumoje, tai buvo pavojinga. Bet jam nerūpėjo. Jis troško ją liesti. Neatitraukė nuo jos akių. Ji šnekučiavosi su kažkokiu vyruku už baro. Ernestas patraukė prie jos. Čara atsisveikino su vyruku už baro, pasiėmė fotoaparatą ir ženklu parodė Ernestui sekti paskui ją. Jis prasibrovė pro žmones. Buvo labai triukšminga. Ir daug dūmų. Ernestas jau pagalvojo, kad pametė ją iš akių. Bet paskui pamatė išeinančią pro užpakalines duris. Nusekė iš paskos. Atsidūrė sandėlyje, kuriame buvo laikomi gėrimai ir maisto atsargos. Jos nesimatė. Žengė kelis žingsnius. Čara ji nustebino, netikėtai išnirusi priešais iš už šaldytuvo. „Ar visai išprotėjai?“ – paklausė. Ernestas prirėmė ją prie sienos ir ėmė pašėlusiai bučiuoti, glamonėti. Netvėrė savo kaily. Čara spyriojosi. Vadino jį bepročiu. Bet Ernestas neįstengė liautis. Čara vis spyriojosi, bet jis neatlyžo. Kol ji nustojo priešintis.

Namo Ernestas grįžo antrą nakties. Inesa ant stalo buvo palikusi vakarienę. Vakarienę, žvakę ir raštelį: „Pažadink, kai grįši.“ Buvo nupiešusi širdelę. Ernestas suprato, kad jo žmona ištroškusi meilės, ir pašiurpo. Nenorėjo su ja mylėtis. Tik ne šiąnakt, po vakaro su Čara.

Ernestas mintinai žinojo, kas bus. Jie pernelyg daug metų gyveno kartu. „Erni, tu miegi?“ – „Ne.“ – „Eikš.“ – „Gerai.“ Ernestas ją užguls, pradės, baigs ir užmigs. Ir tie jos atodūsiai jam plušant. Niekuo nesiskiriantys, vienodi, dirbtini.

Užgesinęs virtuvėje šviesą Ernestas užlipo į viršų. Pakeliui užsuko į Lali kambarį. Užėjo ir kurį laiką stovėjo ten, žvelgdamas į ją. Jam buvo liūdna, kad po keleto dienų ji išvažiuoja į išleistuvių kelionę. Suprato, kad tai neišvengiama, bet vis tiek buvo liūdna. Liūdna, kad nutiko visa tai, apie ką ji nežino. Ernestas troško, kad ji vėl būtų maža mergaitė, prašytųsi ant rankų, užmigtų dainuojant lopšinę. Bet jo dukteriai jau septyniolika metų. Ir pernelyg daug kas nutiko, kad jis puoselėtų viltis, jog viską dar galima pradėti iš naujo.

Kaip įmanydamas tyliau įėjo į miegamąjį. Ant pagalvės rado dar vieną laiškelį, dar vieną „pažadink“, šokoladinį saldainį ir vaizdajuostę. Filmo „Psichozė“. Tylutėliai atsigulė. Ilgai negalėjo įsitaisyti, kol atrado reikiamą padėtį, per daug neprasmegdamas čiužiny. Nusisuko į sieną. Luktelėjo. Tada užsiklojo ir užsimerkė. Jau pagalvojo, kad pavyko išsisukti. Bet klydo.

„Erni, tu miegi?“ – paklausė ji.

17

SKYRIUS

Teksto nuorašas, kurio pagrindas – žaliu žymekliu pažymėtos frazės ir pastraipos straipsnyje, nukopijuotame iš meksikietiško teismo medicinos žurnalo. Minėto straipsnio pavadinimas „Lavono stingimo problema atliekant kūno apžiūrą ir kiti klausimai“. Šiuo atveju pastabų, kurias būtų galima pateikti, nebuvo, skliausteliuose nurodyta, kurios pastraipos buvo pažymėtos.

Pirmąsias dvylika valandų po mirties kūno temperatūra krinta vienu laipsniu per valandą.

Per kitas dvylika valandų krinta beveik dukart lėčiau. Žinoma, jeigu kūnas yra vandenyje, lavonas atšąla kur kas greičiau. (Pastraipa pažymėta)

Su kūno atšalimu susiję požymiai, pavyzdžiui, rigor mortis ir livor mortis, padeda nustatyti mirties datą ir valandą.

Rigor mortis, arba lavonui būdingą sustingimą, sukelia cheminiai procesai. Vidinė kūno terpė iš rūgštinės tampa šarmine, todėl raumenys pamažu sukietėja. Šis procesas prasideda nuo vokų, apima veidą, vėliau liemenį ir galiausiai kojas.

Rigor mortis ciklui pasibaigus, negyvas kūnas sustingsta ir tampa kietas lyg rąstas. (Pažymėtas žodis „rąstas“) Bet lavonas neišlieka toks visą laiką. Praėjus dvylikai valandų po rigor mortis ciklo pabaigos, vidinė terpė vėl ima rūgštėti ir kūnas pamažu suglemba. Šis procesas vyksta ta pačia seka, kaip ir ankstesnis. Pirmiausia suglemba vokai, paskui veidas, liemuo, ir galiausiai kojos.

Livor mortis – spartesnis procesas ir yra labai svarbus nustatant mirties valandą. Tuomet, kai sustoja širdis, o kartu ir kraujo apytaka, su žemės paviršiumi besiliečiančiose kūno vietose, veikiami žemės traukos, nusėda raudonieji kraujo kūneliai. Todėl po mirties praėjus maždaug dviem valandoms, šiose srityse susikaupę raudonieji kūneliai ima skverbtis į audinius ir šie įgauna tam tikrą spalvą. Jei mirties priežastis apsinuodijimas, spalva būna ryškesnė. Tačiau apsinuodijus cianidu spalva paprastai būna rausva. Apsinuodijimo anglies monoksido atveju vidinės kūno dalys būna ryškiai raudonos spalvos.

Žinoma, visai kas kita, jeigu lavonas randamas vėliau, tada jo būklė priklauso nuo aplinkos, kurioje jis pragulėjo visą tą laiką. (Pastraipa pažymėta)

Jeigu kūnas guli šiltoje ir sausoje vietoje, audiniai ne suyra, o išdžiūva. Taip nutinka lavonams, kurie randami po grindlentėmis ar spintose. Jei šiose vietose gerai cirkuliuoja oras, džiūvimo procesas vyksta sparčiau. Kūnas tarsi sukempa, susitraukia kaip razina, bet žmogaus bruožai išlieka pakankamai ryškūs net praėjus ne vieniems metams.

Jeigu lavonas guli po atviru dangumi arba yra negiliai po žeme, tai skatina irimo procesą. Tokioje šiltoje ir drėgnoje terpėje gausu bakterijų. Tačiau giliuose kapuose oro cirkuliacijos trūkumas trukdo joms daugintis, ir irimo procesas būna kur kas lėtesnis.

Jaunų ir antsvorį turinčių žmonių kūnai dėl riebalinio kūno sluoksnio y˜ra greičiau.

O kas nutinka, kai lavonas guli vandenyje? (Pastraipa pažymėta)

Suradus kūną vandenyje, nesvarbu, kokiomis aplinkybėmis, teismo ekspertai pirmiausia nustato, ar auka nuskendo, ar mirė dėl šalto vandens atšalus kūnui, ar jau buvo mirusi prieš tai, kai įkrito ar buvo įmesta į vandenį. Skenduolio plaučiai bus pilni vandens; kitais atvejais – ne.

Tačiau irimo procesas, nuodugniai aprašytas ankstesnėje pastraipoje, yra panašus, nors kartu ir smarkiai skiriasi nuo irimo proceso gryname ore arba po žeme. Reikia atsižvelgti į kelis dalykus. Visų pirma atšalimo procesas vyksta kur kas intensyviau, ir lavonas atšąla per kelias valandas. Lavondėmės atrodo kitaip nei įprastai: lavono oda būna neįprastai baltos spalvos ir primena „žąsies odą“, nes paburksta plaukų folikulai. Tuo tarpu rigor mortis prasideda vėliau ir vėliau išnyksta. Visi rigor mortis požymiai neišnyksta net tuomet, kai kūnas išbūna vandenyje devyniasdešimt šešias valandas.

Lavonui išbuvus po vandeniu šešias ar septynias dienas, prasideda kitas cheminis procesas – pilvo srityje ima kauptis dujos, todėl kūnas pradeda plūduriuoti ir dažnai iškyla į paviršių. (Pastraipa pažymėta)

Išskyrus tuos atvejus, kai vandens žolės ar koks nors kitas išorinis daiktas visam laikui jį sulaiko tame gylyje, kuriame jis guli. (Pastraipa pažymėta)

18

SKYRIUS

– Pasiilgsiu tavęs, dukrele.

– Gerai, tėti. Jau lipu, autobusas išvažiuos.

– Sėkmės, Lali. Nesušalk ir gerai maitinkis.

– …

– Mamytė pasimels, kad tau viskas būtų gerai.

– Nuo kada čia pradėjai melstis?

– …

– Jei kas, iškart skambink. Namo ar man į darbą, nesvarbu.

– Gerai jau, iki.

– Palauk, o kur bučkis?

– …

– Sėkmės, mamytė tave myli, tiesa?

– Būk gera, elkis apdairiai, dukrele. Ir būk protinga.

– Kaip suprast „būk protinga“?

– Padoriai elkis…

– Ne tavęs klausiu.

– Niekaip, mieloji, nekrėsk kvailysčių, būk atsargi, pats nežinau, nežinau, nežinau, ką norėjau pasakyti.

– Tada kitą kartą apskritai nieko nesakyk.

– …

– …

– Ir dar bučkį tėveliui, gerai?

– …

– Sėkmės, Lali.

– Sėkmės, mieloji.

– …

– …

– …

– Dieve mano, na, ji ir bjauri!

– Jaudinasi, Inesa, todėl.

– Bjauri merga. Nežinau, į ką atsigimė.

– Būk gera, pamojuok ir nebūk tokia susiraukusi, ji žiūri pro langą.

– Iki, mieloji, smagios kelionės.

– Iki, dukrele, būk atsargi.

Po penkių mėnesių

19

SKYRIUS

Reikalai klostėsi visai neblogai. Tavosios kūno iki šiol nerado, ir tai buvo lemiama aplinkybė. Nėra lavono, nėra ir žuvusiosios. Nėra nei žmogžudystės, nei žmogžudžio. Ir net nelaimingo atsitikimo. Tik abejonės ir absurdiškos spėlionės, kur dingo Alisija, kuriomis mudu su Ernestu dalijomės kitų akyse, tarsi nė nenutuokdami, kas atsitiko. Apsimetinėjome kone dvidešimt keturias valandas per parą. Nieku gyvu negalėjome išsiduoti kitų akivaizdoje. Aš taip įsijaučiau į savo vaidmenį, kad neužsimiršdavau net likusi viena. Kartą, prausdamasi po dušu, pagavau save nerimastingai mąstant: „Kas žino, kas nutiko vargšei Alisijai.“ Tą akimirką supratau, kad iki šiol elgiausi nepriekaištingai. Juk jeigu kas ir žinojo, kas Tavajai nutiko, tai aš. Šitiek mėnesių vaidinau, apsimetinėjau prieš žmones, atsakinėjau į klausimus. Gali galva plyšti. Įsigyveni į savo personažą ir pats įtiki savo vaidmeniu. Kai mokiausi anglų kalbos, ponia Kertis vis sakydavo „think in English“, kitaip tariant „ne mąstyk ispaniškai ir versk, o mąstyk angliškai“. Kai kas nors manęs klausdavo apie dingusią Alisiją, net nesusimąstydavau, ką atsakyti. Buvau tiesiog Ernesto, kurio sekretorė dingo, žmona, ir mes neturėjome apie ją jokių žinių.

Policija nieko konkretaus taip ir neišsiaiškino. Po nelaimės praėjo beveik metai, bet iki šiol – nei įtariamųjų, nei kokių nors pėdsakų, nei įkalčių. Nieko. Ernestą jau seniai liovėsi kamantinėti. Vieninteliai, regis, nepamiršę tos istorijos, buvo Alisijos tėvai, jie retkarčiais vis dar pasirodydavo kokioje nors televizijos laidoje vieninteliu tikslu – kad jų dukters istorija nenukeliautų į užmarštį.

Galbūt tai būtų trukę amžinai, bet vieną dieną Ernestas grįžęs man pareiškė: „Inesa, manau, mums vertėtų vėl pradėti gyventi taip, tarsi to nelaimingo atsitikimo apskritai nebūtų buvę.“ Nesupratau, ką jis norėjo pasakyti, bet sutikau. Nutariau, kad jis siūlo pradėti viską iš naujo. Vėl tapti normalia šeima, su savomis bėdomis, kaip ir visos šeimos, bet normalia. Ta mintis man labai patiko. Net ašaros užplūdo akis. Tik vėliau supratau, kad šie žodžiai ženklino lemtingą posūkį mūsų gyvenime. Jei būčiau pasipasakojusi mamai, ji, ko gero, būtų viską perpratusi. Būtų sumojusi, iš kur vėjas pučia. Mama visuomet nujausdavo tokius dalykus. Mano akimis, ji kiek niūrokai žvelgė į pasaulį, bet nuojautą turėjo puikią. O aš buvau optimistė, visada kupina vilčių, visada pasitikinti kitu žmogumi. Nebuvau patyrusi tiek negandų, kiek teko patirti mamai. Skausmas užgrūdina, suteikia karčios patirties, daug ko išmoko. Dabar būtų kitaip. Bet tada, kai Ernestas grįžęs pasakė norintis, kad vėl viskas būtų kaip anksčiau, labai apsidžiaugiau. Visuomet buvau iš tų, kurios žvelgia į priekį. Juk nesimuši visą gyvenimą į krūtinę, kartodamas „esu kaltas, esu kaltas, esu labai kaltas“. Na, gerai, įvyko kai kas baisaus, ko niekam nelinkėčiau. Bet ką padarysi? Visose religijose atgailaujantys už savo nuodėmes sulaukia atleidimo. O mes atgailavome. Iš tiesų. O jei Dievas atleidžia, kas gi dar žmogui lieka?

Po savaitės Ernestas darbo reikalais turėjo skristi į Braziliją. „Kiek dienų ten būsi, Erni?“ – „Kongresas vyks ketvirtadienį ir penktadienį, bet pirmadienį man paskyrė du susitikimus, taigi įstrigsiu visam savaitgaliui.“ – „Ir kaip tyčia į Braziliją, nors taip nemėgsti karščio!“ – „Toks darbas, Inesa.“

Kelionės išvakarėse sukroviau jam lagaminą. Mažąjį lagaminą ir krepšį. Visuomet, kai jis kur nors išvažiuodavo, daiktus suruošdavau aš. Du kostiumai, dvi baltinių pamainos, dvejos kelnės, dvejos maudymosi kelnaitės, jei turėtų laisvo laiko, treji marškinėliai, treji marškiniai, du ar geriau trys kaklaraiščiai, nes paskui dar bambės, kad netiko, dvejos poros batų, vieni prie kostiumo, kiti prie kasdienių kelnių, pora sandalų, du diržai ir keturios poros kojinių. Į krepšį sudėjau daiktus, kuriuos Ernestas visada įpratęs turėti po ranka: tonizuojančius vitaminus, barzdaskutę, skutimosi kremą, dantų šepetėlį, pastą, siūlus, – Ernestas negali gyventi be dantų siūlų, – dezodorantą, mūsų visų trijų nuotrauką. Nuotrauką pridėjau savo iniciatyva. Ničnieko nenorėjau pamiršti, nes paskui tektų atkentėti nuo Ernesto.

Tą vakarą laukiau jo paruošusi ypatingą vakarienę. Pipirinį kepsnį su bulvėmis ir grietinėlės padažu. Tai buvo mėgstamiausias Ernesto patiekalas. Pastačiau žvakes, gero vyno, uždegiau smilkalus iš gėlių esencijos, kurie, kaip man sakė, sužadina žemus instinktus. Nutariau deramai su juo atsisveikinti, su visomis iškilmėmis. Pirmą kartą apsilankiau apatinio trikotažo parduotuvėje ir net nusipirkau peniuarą. Tiek metų nebuvau vilkėjusi peniuaro! Norėjau, kad Lali anksčiau nueitų gulti. Antraip Ernestas jai būtų skyręs daugiau dėmesio nei bet kam kitam. Nebuvo paprasta. Man regis, ji nesiskubino vien todėl, kad suprato, jog noriu ją išprašyti. Net nesiteikė kalbėtis. Dėbsojo į mane, tarsi būčiau jai ką nors padariusi. Paaugliai jaučia malonumą kankindami tėvus. Lyg keršydami už kažką, ką jiems padarėme. O ką mes jiems padarėme? Visi jie vienodi, nedėkingi, pikti ir užsispyrę. Tik pasakyk jiems ką nors, ir tuoj pat pasielgs priešingai. O šis vakaras nebuvo pats tinkamiausias kęsti sunkaus būdo paauglę. Taigi pasistengiau su ja susipykti, pradėjusi pokalbį viena iš tų temų, kurios niekada neapvilia. Jų buvo keletas. Galėjau papriekaištauti dėl netvarkos jos kambary arba supeikti kokią nors patvirkusią jos draugę. Bet pasirinkau patikimiausią ir užvedžiau kalbą tokia tema, kuri Lali tiesiog siutina – apie valgį. Pasakiau, kad ji labai suapvalėjo, kad pastaruoju metu pastebėjau ją daug valgant, o ji – tai ne aš, kad valgytų ką nori ir nestorėtų, kad jei ir toliau taip bus, pasidarys kaip ratas, o vaikinai šiais laikais į storules nežiūri. Parodžiau dietą, kurią buvau jai pažymėjusi žurnale. Pavyko. Ji švystelėjo žurnalą man į veidą, sušuko: „Na ir kiaulė!“ ir žliumbdama užsidarė savo kambary.

Ernestas parėjo be penkiolikos vienuoliktą. Tuo metu gėlių esencija tvoskė svylančiu cukrumi. Vos paknebeno kelias bulvytes. Papriekaištavau, kad manęs neperspėjo. „Taigi neperspėjau“, – atsakė.

Užlipome į viršų, į miegamąjį. Kai išėjau iš vonios su peniuaru, Ernestas jau buvo užgesinęs šviesą. Uždegiau šviesą, bet jis nepramerkė akių. Tada užgesinau. Perbraukiau koja jam per blauzdą. Jis akimirksniu ją atitraukė. „Turbūt koja šalta“, – pagalvojau. Nusprendžiau būti tiesmukesnė. „Erni, eikš.“ Ernestas įjungė šviesą, pasiėmė žydrą aplanką nuo naktinio stalelio, atsivertė ir ėmė skaityti. „Inesa, aš taip jaudinuosi dėl tos kelionės. Turiu konferencijoje skaityti pranešimą ir niekaip negaliu išmest jo iš galvos. Geriau pavartysiu darbo popierius, tada ramiau užmigsiu.“ Kiekvienas ieško nusiraminimo kaip išmano. „Gerai, Ernestai, labanakt“, – atsakiau ir įsisupau į antklodę.

Kitą rytą pasisiūliau nuvežti jį į oro uostą. „Įmonė atsiųs man mašiną su vairuotoju“, – atsakė. Užlipo atsisveikinti su Lali. Jie ilgokai neišėjo iš kambario. Matyt, Lali jam liejo ašaras dėl vakarykščio kivirčo. Jau buvo tapę tradicija, kad Lali jį kursto prieš mane. Ji taip elgėsi nuo pat vaikystės. Be to, jiems visada buvo sunku skirtis; bet tik vienam su kitu, nes kai aš turėdavau kur nors išvažiuoti, nedarydavo jokių dramų. Ypač Lali. Įsivaizdavau, kaip jie kalbasi, žiūri vienas kitam į akis, ji verkia krokodilo ašaromis, o jis ją guodžia. Tarsi Ernestas išvažiuotų visam laikui!

Tokie jau tie mano Lali su Ernestu – verksmingi, sentimentalūs, teatrališki.

20

SKYRIUS

– Miegi?

– …

– Lali…

– Ko nori, tėti?

– Atsisveikinti. Išvažiuoju ir grįšiu tik pirmadienį.

– Iki.

– Net nepabučiuosi?

– Eik, tėti, aš prastai jaučiuosi.

– Skauda galvą?

– Ne.

– O kas yra?

– Bloga ir pykina.

– Ką vakar valgei?

– Nieko, tėti, nieko nevalgiau.

– Bet Lali, taip negalima. Turbūt todėl ir bloga.

– …

– Gal paprašyti mamos, kad atneštų pusryčius?

– Ne!

– Lali, ar tik visa tai ne dėl storumo ir dietų?

– Koks tu šiandien įžvalgus, kiaurai viską permatai!

– Aš tavo tėvas, Lali.

– …

– Ar žinai, kad gali įsitaisyt anoreksiją?

– Tėti, nekalbėk nesąmonių.

– Ne, Lali, čia ne nesąmonės. Tuoj pasakysiu mamai, kad atneštų tau pusryčius.

– Ne! Noriu dar pamiegot, ar nesupranti?!

– …

– …

– Na, gerai.

– …

– …

– …

– Man jau reikia eit, tuoj atvažiuos mašina manęs paimti.

– Iki.

– Žinai, skrendu į Braziliją.

– …

– Skrendu į Rio de Žaneirą.

– …

– Darbo reikalais.

– Kaip tau gerai.

– Nori, kad ką nors parvežčiau iš oro uosto parduotuvės?

– …

– Gal kvepalus?

– Parvežk, ką nori.

– Na, nežinau, tu man pasakyk, aš neišmanau apie tokius dalykus.

– Na, gerai, parvežk kvepalus.

– Kokius nors konkrečius?

– Ne, tėti, bet kokius.

– Pavalgyk, gerai?

– …

– Pasimatysim.

– Iki.

21

SKYRIUS

Prie lauko durų supypsėjo. Atvažiavo mašina paimti Ernesto. Atsisveikinome bučiniu. Ne ilgu „muaaa“, bet vis dėlto bučiniu. O porai, kartu nugyvenusiai tiek metų, kiek mes, tai be galo daug. Ilgainiui vyrai ir žmonos nustoja bučiuotis. Visi apie tai žino, tik niekas nekalba. Tačiau tai nieko nereiškia. Tiesiog taip yra. Viešai vyrai ir žmonos kartais bučiuojasi, kad kiti pamatytų. Tarsi sakydami „matot, mes kartais bučiuojamės?“ Tačiau dviese – visai kas kita, tiesiog nėra reikalo. O jei ir yra, tai tik iš baimės, kad nesibučiuoti blogai; kadangi apie tai tarpusavy niekas nesikalba, nežino, kad taip yra visiems. Visiems. Net ir tiems, kurie gyvena daugmaž aktyvų seksualinį gyvenimą. Galbūt net stropiai mylisi kartą per savaitę. Ar geriausiu atveju du kartus. Bet bučiuotis – visai kas kita. Bučiniai pernelyg greitai praranda savo žavesį.

Palydėjau jį iki durų ir palaukiau, kol mašina pajudės iš vietos. Pamojau ranka. Jis linktelėjo galvą ir kilstelėjo ranką, bet nepamojavo. Nuėjau į virtuvę ir išgėriau puodelį kavos. Neskubėdama perverčiau laikraštį. Visai neliūdėjau, kad savaitgalį praleisiu viena. Lali rengėsi išvažiuoti pas draugę į sodybą. Mudviejų laimei. Po vakarykščio barnio mūsų santykiai buvo mažumėlę įtempti. Nutariau skirti laiko sau, visiems tiems dalykams, kuriems nuolat jo trūksta. Maniau, užsidėsiu kaukę, nusišveisiu odą, pasilepinsiu vonioje, pasivaikščiosiu po parduotuves, išsinuomosiu kokį nors iš tų labai romantiškų filmų, kurių Ernestas negali pakęsti, ką rasiu, tą valgysiu, niekam nevirsiu pietų. Žodžiu, savaitgalį praleisiu grožio salone, tik nuosavuose namuose.

Užlipau į viršų persirengti. Užėjusi į miegamąjį iš pradžių nieko nepastebėjau, jis ten gulėjo, tik nemačiau. Persirengiau, susišukavau, mažumėlę pasidažiau ir tik tada, kai jau buvau beišeinanti, žvilgtelėjau į jį. Į žydrąjį aplanką. Tarsi jis būtų mane pašaukęs. Gulėjo ant naktinio stalelio, ten, kur Ernestas vakar padėjo, peržiūrėjęs pranešimą konferencijai. „Ir kur tavo galva, Ernestai, juk pamiršai aplanką“, – pagalvojau. Nedvejodama sėdau į mašiną ir išvažiavau į Eseisos oro uostą. Kokia žmona manim dėta būtų pasielgusi kitaip?

Važiavau greičiau, nei įprastai. Turėjau atvykti iki Ernestas pereis pro vartus, kad įduočiau jam žydrąjį aplanką. Mintyse rikiavau jo veiksmus, svarstydama, ar laiku suspėsiu. Jis jau turėjo būti oro uoste. Išvažiavo gerokai anksčiau; tokiu ankstyvu metu registracijos eilėje dar neturėjo laukti daug žmonių. Niekas nesiteikia atvykti prieš dvi valandas iki skrydžio, kaip reikalauja oro linijos. Tik ne Ernestas, jis skrupulingai laikosi tokių taisyklių. Ir yra labai nuoseklus, taigi natūralu buvo tikėtis, kad vos tik perėjęs patikrą pakils į viršų. Ką jis ten veiks apačioje? Na, o aš nelabai paisau tvarkaraščių. Mokamame greitkelio ruože pusė kelio užtvarų kaip paprastai neveikė, tad užtrukau ilgiau, nei derėjo. O prie oro uosto vargais negalais susiradau, kur pasistatyti mašiną. Išlipusi pasileidau tekina, nešina aplanku. Dar nespėjo atsiverti automatinės durys, o aš jau stovėjau salėje ir dairiausi Ernesto. Vieną po kitos apėjau registracijos eiles. Jo nesimatė. Priėjau prie informacijos švieslentės. Tą valandą buvo numatytas tik vienas skrydis – į Rio de Žaneirą. Varig oro linijų. Priėjau prie šių oro linijų kasos. Paprašiau pažiūrėti, ar Ernestas jau užsiregistravo. Man atsakė, kad jie neteikia tokios informacijos, ir iš monotoniško darbuotojos tono supratau, kad ją įtikinėti beprasmiška. Taip pat pasižvalgiau baruose. Ernestas geria daug kavos, nesveika, bet jis labai mėgsta; gal jis kur nors užsisėdėjo? Jo nesimatė. Gal jis tualete ar ką nors perka? Pasidairiau suvenyrų krautuvėlėse, prie kioskų, palūkuriavau prie vyrų tualeto. Jis vis neatsirado. Nusprendžiau, kad tik blogiausiu atveju, sugalvojusi kokią nors dingstį, paprašysiu iškviesti jį per garsiakalbį. Ernestas nemėgsta atsidurti kvailio vietoje, o tokiu atveju tikrai pasijustų kvailai, net jei nuo to žydrojo aplanko priklausytų jo gyvybė. Protingiausia buvo laukti jo prie eskalatoriaus į laukimo salę. Jei jis dar nepakilo į viršų, turės praeiti pro šalį.

Patraukiau prie eskalatoriaus, ir staiga šmėstelėjo Ernesto striukė. Tiksliau, tokia pat kaip Ernesto. Bet tai buvo ne Ernestas, o kažkoks kitas vyras – kilo į viršų apsikabinęs moterį. Jis vilkėjo Ernesto striuke. Ir mūvėjo tokiomis pat kaip šįryt Ernestas kelnėmis. Puikiai, tarsi mano sulygintu kantu. O rankoje nešėsi Ernesto krepšį. Tą, kurį aš buvau suruošusi. Vyras pasisuko profiliu, norėdamas ją pabučiuoti. Tai buvo Ernestas. O ji, Čara, leidosi pabučiuojama.

Jiems kylant eskalatoriumi, man norėjosi šaukti. Bet, matyt, ištiko kažkas panašaus į stabą, nes netikėtai praradau žadą, pravėriau lūpas, bet iš jų neišsiveržė joks garsas. Be to, triukšmas aplink taip pat staiga nutilo. Lyg kas nors būtų išjungęs garsą. Neįstengiau pratarti nė žodžio, nė pajudėti, ničnieko negirdėjau. Tik stovėjau ir žiūrėjau.

Tol, kol akiratyje liko tik batai – Ernesto batai ir jos basutės.

O daugiau jau nieko nebemačiau.

22

SKYRIUS

Inesa įžengė į namus, uždarė duris ir dukart pasuko spynoje raktą. Buvo pusė vienuolikos ryto. Nusviedė į šalį rankinuką. Lali jau buvo išėjusi. Priėjusi prie kiekvieno lango vieną po kitos nuleido žaliuzes, kol šviesa tapo vos įžvelgiama pro siaurus plyšelius. Išjungė telefoną. Užlipo į antrą aukštą ir ten padarė tą patį. Pažvelgė į savo atvaizdą miegamojo veidrody. Nuėjo į vonią ir susirado vaistinėlėje buteliuką raminamųjų tablečių. Papurtė rankoje. Tabletės barkštelėjo, jų dar buvo, bent pusė buteliuko. Atsuko dangtelį, išbėrė kelias sau ant delno. Dvi pasiliko, o kitas subėrė atgal. Įsimetė į burną. Įsipylė vandens. Prieš užgerdama vieną tabletę išspjovė ir įmetė į klozetą. Kitą nurijo. Nusileido į apačią. Nuėjo į virtuvę. Ant stalo tebestovėjo nuo pusryčių likę indai. Tarsi nieko nebūtų nutikę. Norėjo išplauti puodelį. Bet netyčia stuktelėjo jį į kriauklės kraštą. Atskilusi ąselė nukrito ir triskart atšoko nuo virtuvės grindų plytelių. Apsišlakstė veidą vandeniu. Kurį laiką taip ir stovėjo šlapiu veidu. Nusišluostė drėgnu virtuviniu rankšluosčiu. Ją supykino. Apsiverkė. Sudėjo į kriauklę nuo pusryčių likusius indus, taip pat ir sviestinę su aptirpusiu sviestu. Nuėjo į svetainę. Rengėsi eiti į garažą, bet nuėjo į svetainę. Kelis kartus apėjo kavos staliuką. Įsipylė viskio. Išgėrė, bet nepastatė butelio atgal į barą. Taurę paliko. Viskio – ne. Išėjo pro duris. Nusileido į garažą. Patraukė tiesiai prie sienos gilumoje. Išėmė plytą. Jau buvo beimanti ten paslėptus daiktus, bet taip ir neišėmė. Paliko viską kaip buvę. Grįžo į virtuvę. Ėmė ieškoti guminių pirštinių. Nerado. Paskubomis iškraustė iš kriauklės puodelius. Jos buvo ten, po pusryčių likučiais. Šlapios ir nešvarios. Nuplovė jas, nušluostė. Sugrįžo į garažą. Jau mūvėdama pirštines. Vėl patraukė prie sienos gilumoje. Išėmė už plytos slėptus daiktus. Apsidairė, kur juos padėti. Susirado įrankių dėžę. Išvertė viską ant žemės. Sudėjo Tavosios laiškus, bilietus į Rio de Žaneirą, nuogo Ernesto nuotraukas, prezervatyvų dėžutę su dedikacija ir užvožė dėžę. Visa kita įbruko atgal į slėptuvę ir įkišo plytą. Trūko revolverio. Nuėjo prie mašinos ir atvožė bagažinę. Iškėlė ratą, revolveris tebegulėjo ten, kur buvo padėjusi tą dieną, kai parsivežė iš Alisijos namų. Atsargiai, kone pagarbiai jį išėmė. Padėjo į įrankių dėžę. Vienoje rankoje nešdama dėžę, o kitoje butelį išėjo iš garažo. Pastatė viskio butelį atgal į barą, o įrankių dėžę užkėlė ant viršaus. Grįžo į virtuvę. Pirštines vėl įmetė į kriauklę. Atsuko kraną ir gausiai apsišlakstė veidą šaltu vandeniu.

Ir tik tada ėmėsi lošti naują partiją.

23

SKYRIUS

Ernestas su Čara, eskalatoriumi kildami į laukimo salę, bučiavosi.

Net nebuvo ko svarstyti, viską mačiau savo akimis. O akys mums nemeluoja. Geriausiu atveju jas galima užmerkti, bet buvo jau per vėlu. Įvykiai klostėsi nepalankiai, teko tą pripažinti. Bet netgi jei Ernestas su Čara kildami eskalatoriumi iš tikrųjų bučiavosi, o jie ir bučiavosi, niekaip negalėjau apsispręsti, kas iš tikrųjų juos sieja. O versijų buvo daug ir pačių įvairiausių. Visą dieną perkratinėjau jas mintyse, ieškodama mano prielaidas patvirtinančių faktų ir jas paneigiančių samprotavimo klaidų. Popietei įpusėjus mano galvoje buvo tokia painiava, kad visos versijos susimaišė ir jau nebeatsirinkau, kurias iš jų buvau atmetusi, o kurias vis dar laikiau tikėtinomis. Tada dingtelėjo mintis sudaryti schemą. Mokykloje, kai tekdavo mokytis kokio nors itin sudėtingo dalyko, susidarydavau schemą, kurioje būdavo daugybė rodyklėlių ir pagrindiniai teiginiai bei sąvokos, – trumputę, glaustą ir aiškią, jeigu ji ir nepraskaidrindavo mano minčių, tai bent jau praversdavo nusirašinėjant. Mokykloje niekada nebuvau pavyzdinga mokinė. Būdavo neįdomu, galvodavau apie ką nors kita. Iš pradžių išgyvenau. Bijojau, kad ims vadinti kvaiša. Tačiau vieną vakarą, penktoje klasėje, sėdėjau ir mokiausi skirtingų trikampių rūšių pavadinimus: lygiakraštis, lygiašonis ir įvairiakraštis. Įvairiakraščio niekaip neįstengiau įsiminti. Jaučiausi visiška kvailė, vis kaliau ir kaliau, bet vos tik užversdavau sąsiuvinį, tuoj pat pamiršdavau. Lyg būčiau turėjusi kokią negalią. Mama pamatė, kaip aš kamuojuosi, ir paguodė: „Vaikeli, neimk į galvą, jei iš ko tau gyvenime ir nebus nė menkiausios naudos, tai iš įvairiakraščio trikampio apibrėžimo.“ Ir ji sakė tiesą, moko visokių kvailysčių. Įdomu, kaip žinios apie įvairiakraštį trikampį padės man išspręsti Tavosios problemą? Apie tokius trikampius niekas nedėsto, turi išmokti pati viena. Ir kokia kaina? Beveik visada susikerti. Nors įsivaizduoji pasiekusi pergalę. Nes vieną gražią dieną, kai manai, kad vienas trikampio šonas pradingo, supranti, jog atsirado kitas. Ir trikampis virto kvadratu. Kaip nutiko ir man. Kaip nutiko Alisijai.

Apie tokią geometriją niekas nė velnio neišmano.

Schema atrodė maždaug taip:

Pavadinimas: Galimai tarp Ernesto ir Čaros susiklosčiusios padėtys

Iš pradžių buvau užrašiusi „galimi Ernesto ir Čaros santykiai“, bet žodis „santykiai“ mane erzino. Dėl keleto skirtingų priežasčių taip pat atmečiau ryšius, saitus ir sąsajas.

1 galimybė

Viskas, ką Ernestas man iki šiol pasakojo yra tiesa, bet…

– jis atsitiktinai susitiko su Čara oro uoste;

– atsitiktinai ji taip pat kažkur skrido (ne į Rio de Žaneirą);

– jie atsitiktinai kartu kėlėsi eskalatoriumi;

– Ernestui arba jai, arba jiems abiem atsitiktinai kilo noras pasibučiuoti ir jie taip ir padarė.

Atmečiau šią galimybę dėl labai paprastos priežasties: netikiu atsitiktinumais. Juk reikia likti ištikimam savo įsitikinimams. „Atsitiktinai“ einant gatve iš balkono ant tavęs gali nukristi gėlių vazonas ir perskelti galvą. Bet manyti, kad du žmonės, kartu kildami į laukimo salę, „atsitiktinai“ pasibučiavo, mažų mažiausiai yra vaikiška.

2 galimybė

Tavosios istorija maždaug sutampa su ta, kuri man žinoma, ir:

– Ernestas, dėl Tavosios dažnai matydamasis su Čara, galiausiai pradėjo ja domėtis;

– Ernestas, išpuolus kelionei į Braziliją darbo reikalais, nusprendė pasiimti ir ją;

– tai tik vienas iš tų trumpalaikių romanų, kuriuos Ernestas buvo užmezgęs per mudviejų santuokos metus ir dėl jo neverta pernelyg nerimauti.

„Taip manai?“ – paklausiau savęs, vos baigusi rašyti. Kartais pravartu užsirašyti savo mintis, nes vėliau jas skaitydama tarsi kalbiesi su kitu žmogumi ir gali kiek tik nori su savimi ginčytis ir nesutikti. Žiūrėdama į schemą, paklausiau to kito žmogaus, tai yra savęs ir kartu ne savęs. „Ir kam čia kilo mintis prirašyti tokių nesąmonių?“ Jeigu Ernestas ir ta moteris, vienaip ar kitaip susijusi su Tavosios dingimu, į viską spjovė ir viešai bučiuodamiesi iškeliavo, vadinasi, jiems tai nėra „vienas iš tų trumpalaikių romanų“.

Prieš išdėstydama trečią galimybę turėjau šį bei tą išsiaiškinti. Apie Čarą žinojau ne kažin kiek. Regis, vos tris dalykus: kad ji Alisijos dukterėčia, kad yra užmezgusi kažkokį romaną su mano vyru ir kad dirba vieno žurnalo fotografe. Nuėjau į spaudos kioską. Paprašiau pardavėjo visų savaitės žurnalų, peržiūrėjau redakcijų darbuotojus ir nusipirkau tą, kuriame buvo nurodyta „fotografė Čara Sorija“. Grįžau namo. Surinkau redakcijos telefono numerį. Niekas neatsiliepė. Padėjau ragelį ir dingtelėjo, kad ragelyje nesigirdėjo signalo. Juk buvau išjungusi telefoną. Įjungiau ir paskambinau vėl. „Palmos leidybos namai“, – atsiliepė balsas. „Norėčiau kalbėtis su panele Čara Sorija, fotografe.“ – „Ne, jos nėra.“ – „O kada galėčiau rasti?“ Vyras kitame laido gale atitraukė ragelį, bet girdėjau, kaip šūktelėjo: „Klausyk, kada grįžta Čara?“ Kažkas jam šūktelėjo, bet neišgirdau ką. „Nežinome, ponia, ji išvažiavusi“, – atsakė vyras kitame laido gale. – „Tai ji išvažiavusi? Tikriausiai ton savo kelionėn į Braziliją, kaip žadėjo?“ – „Taip, į tą pačią, kurią anąkart teko atidėti.“ – „Kurią anąkart teko atidėti“, – pagalvojau, bet neįstengiau ištarti, nes mažumėlę pynėsi liežuvis. Buvo nukritęs spaudimas, juk buvau maktelėjusi viskio. Matyt, dėl viskio. Nurijau seiles, pamiklinau burnoje liežuvį ir vargais negalais išlemenau: „Sakykit, ar galėčiau atsiųsti jai laišką? Aš iš nekilnojamojo turto agentūros, ji nori išnuomoti butą, ir mes suradome jai nuomininką, norėčiau, kad grįžusi peržiūrėtų sutartį.“ – „Žinoma, galit.“ – „Mielas pone, gal pasakytumėt jos pilną vardą, kad teisingai užrašyčiau ant voko?“ – „Ampara Sorija, bet vis tiek rašykit Čara, ji visur pasirašo pravarde.“ – „Ne, tam tikrais atvejais pravardė netinka. Ačiū ir viso gero.“ – „Viso gero, ponia.“ Padėjau ragelį ir patraukiau tiesiai prie įrankių dėžės apžiūrėti bilietų, rastų Alisijos naktinio stalelio stalčiuje kartu su revolveriu ir Ernesto nuotraukomis. Tais Ernesto aktais. Viskas sutapo. Bilietuose į Rio de Žaneirą buvo nurodyta „A. Sorija“. „A“ galėjo būti ir „Alisija“, bet buvo „Ampara“. Peržiūrėjau visus laiškus. Vardas niekur nepaminėtas. Visi pasirašyti „Tavosios“. Ja galėjo būti ir Alisija, ką gali žinoti. Bet galėjo būti ir ta kita. Juk parašas – tik „Tavoji“. Tačiau nuotraukos buvo labai iškalbingos. Dabar jau pasijutau visiška kvaile. Juk turėjau susiprasti anksčiau. Tos nuotraukos buvo kartu ir nuoroda. Mažytės nuotraukėlės, tokios, kokias spausdina profesionalūs fotografai, kad vėliau atrinktų geriausias. Profesionalūs fotografai, tokie kaip Čara.

Ir tik tada išdėsčiau trečią galimybę.

3 galimybė

– Alisija nebuvo Tavoji;

– Tavoji yra jos dukterėčia Čara (atkreipkite dėmesį į skirtingus laikus: Alisija – buvo; Čara – yra);

– Alisija anksčiau buvo užmezgusi romaną su Ernestu (tai patvirtinantys faktai: jos skambutis nelaimės dieną, elgesys Palermo parke, kurį man teko stebėti, revolveris ant Ernesto aktų);

– nieko blogo nenujaučianti Alisija buvo išduota tikros dukterėčios ir nesugebėjo atlaikyti baisaus akibrokšto, kurį jai bloškė minėta moteris ir jos (jų abiejų) meilužis, tai yra mano vyras. Štai ir kvadratas.

Man nepaprastai pagailo Alisijos. Trūksta žodžių, kaip niekingai jie pasielgė su šia moterimi. Ypač dukterėčia. Vyro neištikimybei esi pasirengusi, tai įprasta. O jei dar nesi apgauta, tau virš galvos nuolat kabo Damoklo kardas, nes kada nors, anksčiau ar vėliau, vyras vis tiek apgaus. Bet su kraujo gimine – visai kas kita. Tai tikrai gali išmušti iš vėžių. Manau, jei mudvi su Alisija būtume išsikalbėjusios – šiek tiek anksčiau, nei visa tai nutiko, būčiau galėjusi daug ko ją pamokyti. Man regis, širdies gilumoje ji buvo labai naivi. O aš turiu kur kas daugiau gyvenimiškos patirties. Dviese būtume sudarę kur kas rimtesnę sąjungą prieš Čarą. Nors mudvi ir negalėjome pasigirti tokiomis krūtimis, tikrai būtume ką nors sugalvojusios. O paskui nutarusios, ką daryti su Ernestu. Galbūt net būtume tapusios geromis draugėmis. Gal ir ne artimiausiomis, bet tikrai geromis.

Tačiau Alisijos jau nebėra, o aš tebesu ir, nors kova nelygi, nesirengiu taip lengvai pasiduoti.

Prie trečios galimybės prirašiau tris teiginius, prasidedančius klaustukais.

? Ernestą su Čara sieja tik eilinis nesantuokinis romanas.

Paskui paraštėse, įstrižai, mažesnėmis raidėmis, kad tilptų: laukti, nusiraminti, praeis. Bet antrą kartą perskaičiusi, išbraukiau šią pastabą ir puslapio apačioje prirašiau nuorodą žr. 2 galimybę.

? Ernesto ir Čaros santykiai darosi vis rimtesni (pvz.: kelionė į Braziliją).

Pastabos paraštėse: veiksmų planas, tiesioginis įsikišimas, karo paskelbimas (jai).

? Ernestas su Čara apskritai nebegrįš iš šios kelionės.

Be pastabų paraštėse.

Išėjau iš namų, susiradau veikiantį telefono automatą ir surinkau policijos numerį. Reikėjo tik palaukti, kol kas nors atsilieps, pasakyti, ką turėjau pasakyti, ir padėti ragelį. „31-asis komisariatas“, – atsiliepė kitame laido gale.

24

SKYRIUS

– Mergyt, ar gali patraukti kuprinę, kad atsirastų vietelės ir man?

– …

– Ačiū.

– …

– Dėmesio… Iš 6-osios aikštelės išvyksta bendrovės Rio de la Plata 22. 30 val. autobusas, važiuojantis į Mar del Plata…

– Kaip tai, 22.30 val.? Prakeikimas, visi išvyksta, tik ne mano!

– …

– Važinėju jau metus, net pusantrų, kas savaitę. Na, žinai, dėl darbo. Įsivaizduoji, dar nėkart neišvažiavau pagal tvarkaraštį!

– …

– Nesvarbu, kur važiuočiau. Rimtai, mano autobusas amžinai vėluoja.

– Ach…

– Dėmesio, iš 18-osios aikštelės išvyksta Mikromar bendrovės 22.40 val. autobusas, važiuojantis į San Nikolasą.

– Matai, ar aš nesakiau?

– …

– Tu irgi lauki autobuso į Rosarijų?

– Ne.

– O kur važiuoji?

– Ne, aš niekur nevažiuoju.

– Atėjai ko nors pasitikt?

– …

– Klausyk, mergyt, tu be galo kalbi, ką?

– …

– Kas tau?

– …

– Palauk palauk, nedėbčiok taip į mane, aš nepadariau tau nieko blogo.

– …

– O, varge, tik to dar betrūko, kad apsiverktum, lyg būčiau nuskriaudęs. Ką aš tau padariau? Tik užkalbinau, daugiau nieko.

– …

– Ne, palauk, tik jau nepabėk. Ar aš tave įžeidžiau, ar ką nors padariau?

– …

– Baik, mergyt, neverk, žmonės pradės į mane kreivai žiūrėt. Ką jie pagalvos?

– …

– Mergyt, tau visai blogai, tiesa? Gal pasakysi, kas yra?

– …

– Kas tau su tokiu veideliu ir tokio amžiaus galėjo nutikt? Baik juokus!

– Aš laukiuosi vaiko, mane metė vaikinas, mano tėvai nieko nežino, tėvas apgaudinėja motiną ir išvažiavo į kelionę su meiluže, o mama apie tėvą viską žino, bet apsimeta kvailele.

– Eik tu sau!

– Matai?

– …

– …

– Klausyk, atleisk man…

– …

– Atleisk.

– Gerai jau.

– Ir ką tu čia veiki stoty?

– Norėjau dingt iš namų. Mano motinėlė pati didžiausia veidmainė. Neištverčiau, jei tektų dviese su ja praleist savaitgalį.

– Tai ką, sėdėsi čia ir naktį?

– Taip. Dieną šiaip vaikštau, einu į kokį nors prekybos centrą ar į aikštę, bet kur. Bet naktį baisu, čia saugiau, yra šviesos, policija ir panašiai.

– O ar nepakenks mažyliui?

– Kokiam mažyliui?

– Tam, kuris pilve, mergyt.

– Aa…

– …

– Nežinau.

– Žinok, kai esi su pilvu, reikia ilsėtis ir gerai maitintis. Už du, kaip sakydavo mano žmona, kai laukėsi Leo. Dvidešimt kelis kilogramus žmonelė priaugo!

– …

– Leo mano sūnus, Leonardas, bet vadinam jį Leo.

– …

– Šešerių metukų.

– …

– Jau spardosi?

– Taip, jau smarkokai.

– Tai bus futbolininkas.

– …

– Leisk man… galiu?

– Gali.

– Nieko nejaučiu.

– Reikia palaukt.

– Kol išvažiuos mano autobusas, dar spės sušokt man polkutę.

– Būsi pirmas žmogus, kuris jį pajus…

– Nieko sau! Turėsi duoti jam mano vardą…

– O koks tavo vardas?

– Giljermas… Oi, įspyrė! Įspyrė, pajutai?

– Taip, pajutau.

– Giljermas, o jei mergaitė Giljermina, sutarta?

– Pagalvosiu. Man gražus vardas „Lukas“.

– Pavadink Giljermu. Lukas – nei šis, nei tas, kažkoks gėjiškas vardas, supranti?

– Pagalvosiu.

– …

– Klausyk, negi neturi kokios draugės, pas kurią porą naktų galėtum pernakvoti?

– Vieną turiu, bet ji išvažiavo su tėvais į sodybą.

– …

– …

– Jei nori, paskambinsiu žmonai ir pasakysiu…

– Ne, ne, nereikia, tiesą sakant, noriu pabūt viena.

– Nieko sau viena, čia koks milijonas žmonių.

– …

– Na, kaip sau nori…

– …

– …

– Dėmesio, iš 9-osios aikštelės išvyksta bendrovės El Agila 22 val. autobusas, važiuojantis į Rosarijų.

– Ai, ir kodėl reikia išvažiuot kaip tyčia dabar?

– …

– Kažkaip nesinori tavęs čia palikt. Tikrai nenori važiuot pas mane? Turiu puikią žmoną, nekils jokių keblumų.

– Tikrai ne, man viskas gerai.

– Nemeluok, begėde, kur čia bus gerai, kai esi tokioj duobėj?

– Paskutinį kartą kviečiame keleivius lipti į El Agila bendrovės autobusą.

– Einu, einu. Šunsnukių gauja! Dvi valandas verčia laukt, o paskui dar skubina!

– …

– …

– Ačiū.

– Tai Giljermas arba Giljermina, nepamiršk.

– Pagalvosiu.

– Ir gana tų „pagalvosiu“. Tu visada tiek daug galvoji, mergyt?

– Jei visada būčiau galvojusi, nebūtų taip nutikę.

– Matai, kaip gerai, sugebi iš savęs pasijuokt. Ir puiku.

– …

– Einu.

– Iki.

– Iki. Sėkmės.

– …

– Iki.

– Iki.

– Klausyk, mergyt, užrašysiu savo telefoną. Grįšiu po dviejų trijų dienų, jei kas, skambink, gerai? Na ir klaiki ta mano rašysena. Perskaitysi skaičius?

– Aštuoni du penki aštuoni trys aštuoni trys.

– Taip, aštuoni trys aštuoni trys. Pirma renki keturis, aišku?

– Taip, taip.

– Gerai, viskas. Tiesa, o koks tavo vardas?

– Lali. Na, Laura, bet mane vadina Lali.

– Iki, Lali.

– Iki.

– Paskambink.

– Iki.

25

SKYRIUS

Praėjusį penktadienį 17 valandą 31-ojo komisariato darbuotojai gavo anoniminį laišką – ranka pieštą žemėlapį, nurodantį Palermo parko Regataso tvenkinį kaip vietą, kurioje reikėtų ieškoti birželio 30 dieną dingusios Alisijos Sorijos kūno. Tą pačią dieną, penktadienį, kai dar nebuvo gautas minėtas laiškas, policija sulaukė kelių pranešimų (skambinta iš skirtingose sostinės dalyse esančių telefono automatų), kad Alisijos Sorijos kūno reikėtų ieškoti minėtame tvenkinyje. Policija tikrina informaciją, kuriai pasitvirtinus šios kol kas neišaiškintos bylos tyrimas pakryptų nauja linkme.

Galbūt kaip tik dėl Kopakabanos visi atvažiuojantys į Rio de Žaneirą iš pirmo žvilgsnio įsimyli šį miestą. Dėl jūros, kuri niekada nebūna labai audringa, ir balto smėlio šis paplūdimys idealiai tinka mėgstantiems degintis ir maudytis.

Viešai pasklidus žiniai, kad Alisijos Sorijos kūnas gali gulėti Palermo parko Regataso tvenkinyje, į 31-ąjį komisariatą atvyko taksistas, kuris tvirtino kaip tik tą vakarą, kai dingo Sorija, į tas apylinkes vežęs moterį. Nuo to laiko, kai Alisijos Sorijos artimieji kreipėsi į policiją, jis yra pirmasis liudininkas, galintis suteikti bylai svarbios informacijos. 51 metų taksistas Chuanas Migrelis tvirtina iki vakarykštės dienos nepagalvojęs, kad tai galėjo būti ta pati moteris, bet išgirdęs per pastarąsias valandas plačiai pasklidusią žinią ir paragintas savo žmonos nusprendė nuvykti į 31-ąjį komisariatą duoti parodymų. „Pamenu, paklausiau: „Ponia, tikrai liksite čia viena tokiu metu?“, o ji atsakė: „Nesijaudinkit, tuoj atvažiuos manęs paimti.“ Į keleivių gyvenimą juk nesikiši, taigi paėmiau pinigus ir nuvažiavau“, – pasakojo taksistas.

Lukas iš lotynų kalbos – „spindintis kaip šviesa“. Kiti vardo variantai: Lukasas, Luka.

Giljermas, germanų kilmės vardas, reikšmė – „globėjas“.

Visą dieną vargusiems Sorijų advokatams penktadienį paskutinę akimirką pavyko gauti bylą nagrinėjančio teisėjo sankciją apieškoti Palermo parko Regataso tvenkinio dugną, kuris pradedamas naršyti šiandien iš pat ryto. Minėtas 10 hektarų ploto tvenkinys yra pats didžiausias Buenos Airėse. Tai yra tipiškas dirbtinis vandens telkinys – uždaras, aiškiai apibrėžtomis ribomis, turintis vieną įtekančio ir vieną ištekančio vandens kanalą, ir tai lengvins paieškas, kurios, be abejo, prasidėjo nuo vakar į 31-ąjį komisariatą anonimiškai atsiųstame žemėlapyje pažymėto ruožo, sutampančio su taksisto Chuano Migrelio (žr. ankstesnį pranešimą) nurodyta vieta. Tačiau šios srities ekspertai įspėja, kad vandens žolių gausa sunkins paieškos darbus. Paprastai kūnas iškyla į paviršių praėjus 72 valandoms nuo nugrimzdimo. Jeigu dingusios Alisijos Sorijos kūnas iš tikrųjų tvenkinyje, šis terminas jau seniai praėjęs. Tačiau buvo iškelta prielaida, kad jis gali būti įsipainiojęs į tvenkinio žoles.

Ipanema – paplūdimys, diktuojantis madas visiems kitiems šalies ir pasaulio paplūdimiams. Būtent čia nėščia moteris pirmą kartą išdrįso užsivilkti bikinį, čia pirmą kartą pradėta degintis be liemenėlės, čia pasirodė ir pirmieji maudymosi kelnaičių su juostele modeliai.

Vakar paieškos teritorijoje visą dieną dirbo narų komanda iš Federalinės policijos Specialiojo gelbėjimo būrio (SGB). Nardymo darbai prasidėjo 7.15 val. ryto ir be pertraukų truko iki pat sutemų. Siekiant palengvinti paieškas, per tvenkinį nuo vieno kranto iki kito buvo nutiestas lynas. Išnaršę pažymėtą zoną narai kaskart maždaug per metrą patraukia lyną tolyn ir tęsia darbus kitame ruože. „Tai vienintelis būdas užtikrinti, kad neliktų neapieškotų vietų“, – pareiškė paieškai vadovaujantis Ferminas Lemonas. Narai paieškoms naudoja kamerą, transliuojančią vaizdą į du ekranus. Bet visą laiką iki tol, kol 19.20 val. paieškos buvo nutrauktos, ekrane narai matė tik žalias žoles. Taigi iš esmės jie gali pasikliauti tik savo nuovoka. Narams tenka dirbti stačiomis, kone vaikščioti padugne naršant kiekvieną metrą rankomis ir tikintis ką nors apčiuopti. Narai neria su pusantro kilogramo svarmenimis, keliskart sunkesniais, nei įprastai, kad nekeltų į paviršių. Taip pat yra prisirišę vadinamuoju „gyvybės lynu“ – prie valties pritvirtinta virve, už kurios, jei kas nutinka, galima timptelti, norint išnirti į paviršių. Taip nutiko paskutinę darbų valandą, kai vienas iš narų susižeidė į nuskendusios baidarės liekanas (žr. atskirą pranešimą). Narai dirba po du ir kas keturiasdešimt penkias minutes mainosi. Po kiekvieno nėrimo jie pusantros valandos ilsisi krante. Narams išnirus į paviršių, jų neopreniniai kostiumai būna aplipę žolių raizgais. Specialiojo gelbėjimo būrio (SGB) vyrams šios paieškos virto tikru pragaru, jie atrodo nusivylę, skundžiasi, kad tvenkinyje ieškoti sunkiau nei „miške vidury nakties“.

Ines iš graikų kalbos – „tyra ir skaisti“.

Ernestas iš vokiečių kalbos – „kovotojas, pasiryžęs nugalėti“.

Laura iš lotynų kalbos – „pergalingoji“.

Pusė trijų dienos miesto savivaldybės įsakymu, nepaisant Tvenkinio draugų ir kaimynų draugijos protestų dėl žalos aplinkai, buvo atverti šliuzo vartai tvenkinio vandeniui nuleisti. „Kai dingsta žmogus, negalioja jokie aplinkosaugos sumetimai“, – savo vieninteliame pranešime žiniasklaidai pareiškė Alisijos Sorijos tėvas daktaras Ričardas Sorija. Tačiau minėtos aplinkosaugos draugijos prezidentas Luisas Chulijus Lopesas tvirtina, kad „nusausinti tvenkinį – tiesiog nusikaltimas; priešingai, į jį reikėtų prileisti vandens, tada, nors tvenkinys ir apaugęs nendrėmis, dujų prisikaupęs kūnas iškils į paviršių. O šitaip bus sunaikinta nemaža dalis augmenijos ir gyvūnijos“. Lopesas turėjo omenyje tai, kad šiame tvenkinyje esama įvairių žuvų (vyrauja penkios pagrindinės rūšys, tarp kurių pažymėtinos „chameleoniniai ciklidai ir trairos“), nutrijų, pačių įvairiausių paukščių ir gausybė vandens augalų. Vakar apie vidurdienį bendrovė Aguas Argentinas, kuri jau ketverius metus yra atsakinga už Palermo parko tvenkinių valymą ir nereikalingos augmenijos šalinimą, gavo Prekių ir paslaugų skyriaus įsakymą atverti Medrano upelio, jungiančio Regataso tvenkinį su La Platos įlanka, šliuzo vartus. Tvenkinys turi du šliuzus – vandeniui įtekėti ir ištekėti, šiaurinėje ir pietinėje dalyje. Vienas tiesiogiai sujungtas su Aguas Argentinas vandens valymo įrenginiais, o per kitą, atvirą, tvenkinio vanduo išteka į Medrano upelį, įtekantį į La Platos įlanką. Prie šiaurinio šliuzo vartų buvo pritvirtintas vielinis tinklas, kuris, jei prielaida pasitvirtins, turėtų sulaikyti kūną. Apie šešis šimtus metrų vanduo teka požeminiais vamzdžiais, kertančiais Figerojos Alkortos parką, ir įsilieja į Regataso tvenkinį per akmenų kaskadą, kad vandens tėkmė neišplautų jo vagos. Aguas Argentinas atsakinga už tvenkinio gamtinės aplinkos pusiausvyrą. „Jei vandenžolių būtų per daug, vanduo pažaliuotų; esama pusiausvyra leidžia išlaikyti vandenyje reikiamą deguonies kiekį“, – pareiškė bendrovės atstovas. Jei vandeniui nuslūgus kuriai nors rūšiai prireiks pagalbos, ji specialiai įrengtuose rezervuaruose bus perkelta į Rosedalio tvenkinį. Iki vakar dienos neprireikė pervežti nė vienos rūšies.

Galiausiai vandens nuleidimas buvo sustabdytas tvenkiniui nuslūgus vos pusantro metro, kadangi vandenžolės, dar vadinamos „katės uodegomis“, nusileido prie dugno ir dar labiau apsunkino narų komandos darbą.

Kristaus Atpirkėjo statula, stūksanti ant Korkovado kalno, ko gero, labiausiai atpažįstamas Rio de Žaneiro simbolis: išskėtęs rankas Kristus laimina miestą. Niekas neturėtų išvažiuoti iš Rio de Žaneiro jo nepamatęs.

Po dviejų dienų intensyvių paieškų, vakar vėlyvą popietę, Palermo parko Regataso tvenkinyje buvo aptiktas Alisijos Sorijos lavonas. Jis buvo rastas už keturiolikos metrų nuo kranto, kur tvenkinio gylis yra apie tris keturis metrus, naudojant hidrolokatorių, kurį paskolino žuvusiosios šeimos draugas, nes nei gaisrininkai, nei prefektūra šio įrenginio neturėjo. Tvenkinio temperatūra tuo metu siekė 18 laipsnių Celsijaus. Tokie ultragarsiniai zondai žvejybos krautuvėse kainuoja 350 dolerių ir yra skirti žuvų guotams aptikti. Kūną radęs naras išnėrė ir sušuko: „Suradau jį, jis įstrigęs žolių rezginy.“ Ant tvenkinio kranto laukė Alisijos Sorijos tėvas daktaras Rikardas Sorija. Blogai pasijutusi jo žmona Beatrisė Pane de Sorija, lydima medicinos darbuotojų, turėjo išeiti kiek anksčiau. Daktaras Sorija penkių metrų atstumu stebėjo, kaip galimai jo dukters kūnas įvelkamas į pilką plastikinį maišą ir išnešamas, kad būtų nuvežtas į lavoninę. Tėvo dar laukia sunki akimirka – atvykti atpažinti rastojo kūno. Tačiau paaiškėjo, kad ant moters kaklo buvo medalionas su inicialais „A. S.“ ir Alisijos Sorijos gimimo data.

Tuo metu buvo praėjusios penkios valandos, kai nuo kranto nusiyrė trys paprastos ir trys pripučiamos valtys, vienoje iš kurių prie vairo buvo įtaisytas ultragarsinis zondas, priklausantis Luisui Mateujai, artimam daktaro Sorijos draugui ir aistringam sportinės žūklės mėgėjui. Operacijoje dalyvavo gaisrininkai, prefektūros narai ir civiliai asmenys. Kai tik zondas aptiko vietą, naras panėrė ir apčiuopė žuvusiosios galvą. Netrukus prie jo priplaukė ir kitos valtys, ir į vandenį paniro dar trys narai, kurie, iškirtę ir praskyrę vandens žoles, ištraukė kūną. Tris kartus prieš tai zondo signalai nepasitvirtino. Klaidingi signalai buvo gauti todėl, kad zondas skirtas žuvims aptikti – tada 10 cm įstrižainės skysto kristalo ekrane pasirodo jų atvaizdas. Įtaisas fiksuoja vidutinio dydžio, dideles arba mažas žuvis. Aptikęs Alisijos Sorijos kūną įtaisas rodė, kad rastos iš karto keturios didelės ir viena maža žuvis.

26

SKYRIUS

Ernestas grįžo. Taigi mano schemos trečios galimybės trečią teiginį su klaustuku jau buvo galima išbraukti. Pirmadienį penktą vakaro jis savo raktais atsirakino duris ir ištarė: „Labas, Inesa.“ Priėjo prie manęs, sėdinčios fotelyje, ir pakštelėjo į skruostą. Lagaminas liko gulėti ant šono. „Jame krūva nešvarių skalbinių.“ – „Tikiuosi, man neteks skalbti tos mergužėlės liemenuko“, – pagalvojau. Jis atsiprašė, kad neužsuko į oro uosto parduotuvę nupirkti man lauktuvių. „Žadėjau Lali parvežti kvepalus, bet vos pastoviu ant kojų, norėjau kuo greičiau grįžti namo.“ – „Visai neturėjai laisvo laiko, tiesa?“ – „Net neįsivaizduoji“… Kelis kartus buvau jį benutraukianti, kad praneščiau žinią apie rastą lavoną, bet kaskart, vos tik sukaupdavau drąsą, jis pažerdavo naują tiradą. Pasiteiravo, kaip Lali, apie ją visada paklausia. „Nežinau, visą savaitgalį praleido draugės sodyboje ir net nepaskambino, taigi turbūt gerai, jei kas, juk būtų paskambinusi, tiesa?“ No news, good news. Mama negalėjo pakęsti šio posakio. Žinoma, turint omeny mano tėvą, jis skambėjo beveik kaip pasityčiojimas. Paskui Ernestas dar šio to paklausinėjo, ko, grįžę iš kelionės paprastai klausia visi vyrai: ar niekas neskambino, kokie buvo orai ir taip toliau, ir panašiai. Nepaklausė tik apie šunį, nes jo neturėjome. Visos tos banalios kasdienės kalbos jau ėmė kelti man nerimą. Per savaitgalį spėjau pasirengti bet kam, kas galėjo nutikti grįžus Ernestui. Juk Ernestas, pavyzdžiui, galėjo nesileisti į kalbas, užvažiuoti pasiimti daiktų ir visam laikui išeiti, paprasčiausiai pasakyti: „Įsimylėjau kitą.“ Net ir apskritai nebegrįžti. Bet nebuvau pasirengusi tokiai kasdieniškai įvykių tėkmei. Ernestas elgėsi kaip įprastai, ir man dingtelėjo, kad tai, ko gero, buvo ne vienintelis jo slaptas romantiškas savaitgalis. Su Čara ar dar su kuo nors. Taip praregėjus viskas tapo aišku. Jeigu buvo kitų, vadinasi, viskas gerai ir mūsų santuoka jam svarbesnė už tokias sveikatingumo išvykas. Kaipgi kitaip vertinti tokį jo poelgį? Vieni, išvažiavę trims dienoms į SPA, lepinasi masažu, kiti valosi organizmą, treti guli purvo ar vėžlio placentos voniose… Kas kam prie širdies. Akivaizdu, kad Ernestui reikia kitokių atsipalaidavimo būdų. Kas galėtų mesti į jį akmenį ir pareikšti, kad tai labiau peiktina, nei kęsti stresą, rūkyti ar be paliovos valgyti? Ką jau kalbėti apie kitus žalingus įpročius. Įvairias silpnybes. Moters pareiga – suprasti. O Ernestas, nepaisant savo silpnybės, visada sugrįždavo. Kaip ir šį pirmadienį. Labiausiai jis mane pribloškė paklausęs: „Inesa, ar nepamiršai paimti iš valyklos mano pilko kostiumo?“ Šis klausimas galutinai mane nuginklavo, nė nežinojau, ką atsakyti. „Juk sakiau, kad rytoj man jo būtinai reikės, Inesa!“ Tai buvo tas pats senasis Ernestas. Mama būtų pasakiusi: „Ir vėl lipi ant to paties grėblio, mergyt!“ Bet ji tokia pesimistė, patyrė tiek smūgių. O aš – ne. Ir juodžiausioje tamsoje įžvelgusi šviesą ir supratusi, kas iš tikrųjų yra svarbu, su siaubu pagalvojau, kad pati įžiebiau kibirkštį, nuo kurios gali kilti gaisras.

Ernestas įsipylė kažko išgerti ir atsisėdo į fotelį priešais. Susikėlė kojas ant kavos staliuko, šalia žydrojo aplanko, kuriame dabar laikiau savaitgalį pasirodžiusių pranešimų apie Tavosios žūtį iškarpas. Tiksliau, buvusios Tavosios, arba tos, kurią maniau esant Tavąja. Įsistebeilijau į jo batus, kuriuos nuo aplanko skyrė vos keli centimetrai. Ilgiau nebeištvėriau ir pranešiau: „Atsirado Alisija.“ Ernestas sustingo. „Vakar rado lavoną.“ Pasilenkiau prie staliuko ir pastūmiau jam žydrąjį aplanką. Ernestas atsivertė ir ėmė skaityti iškarpas – chronologine tvarka, taip, kaip buvau sudėjusi. Aplankas virpėjo jo rankose. Man jo pagailo, atrodė lyg vaikas. Įėjo Lali. Burbtelėjo pasisveikindama. Prastai atrodė; turbūt visą savaitgalį šėlo su drauge, nė kiek neišsimiegojo ir panašiai, kaip ir įprasta tokio amžiaus merginoms. Bet dabar buvo ne metas pulti ją auklėti. Mudu su jos tėvu turėjome pernelyg rimtų rūpesčių. Be to, ir taip jos lavinimui jau paaukojome pernelyg daug laiko ir jėgų. Ir pinigų. Ernestas kartą paskaičiavo. Kai ji baigs vidurinę mokyklą, vien tik įmokoms už mokslą būsime išleidę beveik aštuoniasdešimt tūkstančių dolerių. O jei pridėtume priemones, uniformas, vadovėlius, išvykas, tą nelemtą išleistuvių kelionę, vieną kitą privatų mokytoją ir visa kita, būtų ne mažiau nei šimtas tūkstančių. Įspūdinga suma. Ir vien tam, kaip sakydavo Ernestas, kad paskui imtų ir pareikštų norinti tapti modeliu. Arba namų šeimininke; pridurdavau aš, nes jis net neįsivaizdavo, kad jo duktė galėtų tapti namų šeimininke. „Ji sutverta kitam“, – atsakydavo jis. Ernestas visada galvodavo apie Lali, bet tą dieną, laikydamas rankose žydrąjį aplanką, manau, galvojo tik apie save. Ir teisingai darė. Juk galvodamas apie save jis galvojo apie mus visus, apie savo šeimą. Jei Lali kokią naktį ir neišsimiegos, jos gyvenime juk niekas nepasikeis. Kurį laiką ji žiūrėjo į mus, kaip visada atžagari ir susiraukusi, o paskui užlipo į viršų. Ernestas nesumojo, ką jai pasakyti. Dar blogiau, lyg ir sakė „nenupirkau tau kvepalų“, bet balsas užsikirto, ir žodžiai nuskambėjo lyg muilo operoje. Lali nuo laiptų sandūros atsigręžė į jį ir nulipo toliau. Ir visa laimė, nes kartais tyla, kuria mus baudžia paaugliai vaikai būna pati geriausia dovana. Ji dar ateis pasikalbėti, kai ko nors prireiks. „Jei žinotų, ką išgyvena vargšai jos tėvai!“ – pasakiau aš. O Ernestas atsakė: „Palik ją ramybėje, ji dar vaikas.“ Jam tai būdinga, jis visada ją teisina.

Ernestas, luktelėjęs, kol Lali užlips ir dings iš akių, vėl įniko į aplanką. Skaitė, ir jo veidas mainėsi. Braziliškas įdegis pamažu blyško. „Lali geriau nieko apie tai nežinoti“, – ištarė jis. Jo akys buvo pilnos ašarų. Atrodė palūžęs. „Kokia gėda!“ Apsiverkė. Nežinau, ar dėl Lali, ar dėl savęs, ar dėl Alisijos. Bet jis iš tikrųjų verkė.

Atsikėliau ir prisėdau šalia. Ernestas nusviedė aplanką ant stalo ir liko sėdėti tuščiu žvilgsniu. Paskui pažvelgė į mane. Sugriebęs spustelėjo man ranką. Švelniai nubraukė man ant veido užkritusią sruogą, paplekšnojo per kelį ir tarė: „Nusiramink, viskas bus gerai.“

Tada galutinai įsitikinau, kad tikrai padariau klaidą.

27

SKYRIUS

– Pau…

– Lali?

– Taip.

– Aa, ką veiki?

– Nieko, namie. Ir kaip tau sekėsi?

– Gerai, o kaip tavo reikalai?

– Gerai.

– Nėjai į mokyklą?

– Ne, o tu irgi?

– Grįžus po savaitgalio su tėvais visai neturėjau jėgų. Jie mane išvargino. Tokiu metu mokykloje jau niekas net nepastebi, kad tavęs nėra.

– …

– …

– Klausyk, Pau, jau kokią valandą mano pilvas vis įsitempia. Savaitgalį porą kartų irgi taip buvo, bet nieko, praėjo ir vėl viskas buvo gerai, bet dabar kažkaip dažniau, ir vis nepraeina. Nežinau. Neįsivaizduoji, kas čia galėtų būti?

– Neįsivaizduoju.

– …

– …

– …

– Ar skauda?

– Ne. Tik darosi kietas kaip akmuo.

– Klausyk, o gal čia sąrėmiai?

– Nežinau.

– Man atrodo, sąrėmiai – kažkas panašaus.

– Kuria prasme panašaus?

– Ta, kad pilvas darosi kietas.

– …

– Tiksliai nežinau.

– O jei sąrėmiai, tai ką man daryti?

– Ai, aš nieko apie tai nenusimanau!

– …

– Reikėtų paklaust ko nors, kas nusimano. Gal pasakyti mano mamai?

– Ne, neapsunkink visko dar labiau.

– Ne, jei nenori, aš nieko nesakysiu.

– Man lyg ir pamažu praeina.

– Tikrai? Kaip gerai!

– Tikrai.

– …

– …

– Praėjo?

– Taip, beveik.

– Vėliau pasimatysim?

– Gerai.

– Na, jei tau viskas bus gerai.

– Aišku, kad bus gerai.

– Tai penktą prekybos centre.

– Sutarta.

– Iki.

– Iki.

28

SKYRIUS

Jaučiausi kur kas ramesnė. Pasišoviau paruošti vakarienei ką nors skanaus. Ką nors, kas patiktų Ernestui. Pipirinio kepsnio su bulvėmis ir grietinėlės padažu neruošiau, kad neprisišaukčiau bėdos. Buvau jį iškepusi Ernesto ir Čaros kelionės į Braziliją išvakarėse. Paruošiau viščiuką su apelsinais, mano skoniui kiek aitroką, bet patiekalas buvo rafinuotas ir nekėlė man jokių prisiminimų.

Tai, kad lavonas atsirado, pernelyg nekeitė padėties. Buvo akivaizdu: jei skrodimas nebus atliktas visiškai aplaidžiai, paaiškės, kad žuvusiajai sutrenkta galva. Nors mūsų šaly niekada negali žinoti. Be to, net jei ir paaiškės, juk ant kaktos neparašyta, kad galvą jai sutrenkė Ernestas Pereira.

Ernestas išsimaudė po dušu ir nulipo vakarieniauti. Laimė, Lali buvo išėjusi. Išsiruošė su drauge į parduotuves. Gali nors ir pasaulis sugriūti, o paaugliai ir toliau šlaistysis po parduotuves, ir, žinoma, nieko nepirks. Dieve mano, na ir karta! Bet dėl manęs, tegu ji eina į tas parduotuves, jei nori. O jei dar liktų nakvoti pas draugę, būtų juo geriau. Mudviem su Ernestu ne pro šalį pabūti dviese ir pasikalbėti, nesibaiminant, kad kas nors nugirs. Buvo ne metas atskleisti Lali, kas atsitiko.

Patiekiau Ernestui viščiuką. Jis atrodė prastai, buvo susirūpinęs. Ir ne be pagrindo, bet juk reikia dėti šiek tiek pastangų, kad tikrovė nesugniuždytų. Padėtis buvo sudėtinga – be jokios abejonės. Bet vis dėlto ne nepataisoma, ir tai svarbiausia. Gyvenime ne taip dažnai nutinka nepataisomi dalykai – žmogus miršta, netenka rankos, susilaukia vaiko. Tada jau nieko nebepakeisi. Laimei ar nelaimei. O Ernestas nenumirė, neprarado rankos ir net nesusilaukė vaiko. Na taip, turi dukterį, bet su manimi, ir tai buvo mano pranašumas. Taigi reikėjo ir toliau kovoti, grumtis, kad visiškai išsklaidytume bet kokius įtarimus. Didžiausia mūsų bėda buvo ta, kad byloje nebuvo itin daug įtariamųjų. Jei įtarimas kristų ant kelių asmenų, valdyti padėtį būtų lengviau. Bet tokių asmenų nebuvo. Ernestas iš esmės buvo vienintelis įtariamasis. Man buvo staigmena, kad jį siejo su šia byla. Aš nežinojau. Ernestas nenorėjo man sakyti. „Nenorėjau tavęs jaudinti, juk kol nebuvo lavono, nebuvo ir nusikaltimo“, – pasiteisino, perfrazuodamas mano prieš kelis mėnesius ištartus žodžius. Pajutau tarsi peilio dūrį į širdį, juk lavonas atsirado tik dėl mano kaltės. Dabar jau buvo ir lavonas, ir įtariamasis. Atrodo, kažkokios dvi ilgaliežuvės Ernesto ir Alisijos bendradarbės nežinia ko prišnekėjo ir įklampino Ernestą. Neva jos įsitikinusios, kad Ernestas su Alisija buvo užmezgę romaną. Matyt, įsivaizdavo esančios labai įžvalgios, skvarbaus proto. Nors net nenutuokė, kas atsitiko. Na, bet tokios jau tos moterys, kurios visą gyvenimą dirba biuruose. Pavydžios, landžios, intrigantės. Kuo arčiau centro dirba, tuo blogiau. Matyt, dėl tam tikro aplinkos poveikio. Kadangi jos pačios neturi laiko gyventi, tai gyvena kitų gyvenimus. Biuras ir yra jų gyvenimas. Jos sėdi ten nuo pirmadienio iki penktadienio ir nepakenčia savaitgalių. Žūtbūt trokšta, kad vėl greičiau ateitų pirmadienis ir kas nors įvyktų. Vargšės moteriškės. Kaip ir Alisija, susigalvojusi sau gyvenimą su Ernestu. Slaptą, netvarų, be ateities. Nuo pirmadienio iki penktadienio, nuo pusės devynių iki septynių. Ir kas blogiausia, gyvenimą, kurį sugriovė jos tikra dukterėčia. Argi tai, kas taip apgailėtinai prasidėjo, galėjo gerai baigtis? Kaip liūdna. Ir kaip nuspėjama. Mama būtų iš karto viską nuspėjusi. Net ir aš.

Taigi tos dvi moteriškės tvirtino, kad Ernestas ir Alisija buvo užmezgę romaną. „Na, gerai, kad ir ką jos ten prikalbėjo, tu pasakei, kad tą vakarą kartu žiūrėjome „Psichozę“, ir kai manęs paklaus, pakartosiu tą patį“, – tariau aš. Ir, norėdama pakelti jam ūpą, ramiau, nei iš tikrųjų jaučiausi, pridūriau: „Mudu turime alibi, brangusis!“ – „Aš pasakiau, kad tu svetainėje žiūrėjai per televizorių „Psichozę“, o aš tuo metu miegojau viršuje“, – pataisė jis mane. Mes taip nesitarėme. – „Bijojau susikirsti. Jei būtų ko paklausę apie filmą, būčiau susipainiojęs. O melą, kad miegojau, nuginčyti sunkiau“, – paaiškino. Ši mintis man pasirodė protinga. Ką gi, reikia pripažinti, kad Ernestas ne kvailys. Bet jis, žinoma, vyras, ir galėtų supainioti Taironą Pauerį su Melu Gibsonu. O toks alibi, kokį jis pateikė, buvo toks pat svarus. Juk jeigu Ernestas būtų išėjęs iš namų, aš būčiau turėjusi tai pastebėti. Na, mąstau hipotetiškai, nes Ernestas, be abejo, buvo išėjęs, ir aš tai pastebėjau. Tai ponios Kertis Think in English. Dėl alibi detalių viskas buvo gerai. Viskas gerai, išskyrus Ernesto miną, kuri galėjo niekais paversti bet kokį alibi. Viščiukas su apelsinais šalo lėkštėje. „Bijau, kad jie nepagalvotų, jog mane dangstai.“ – „Ak, Ernestai, nebūk toks pesimistas! Jie apskritai negalvoja.“ Bet vėlgi bėda ta, kad nebuvo kitų įtariamųjų. Teisėsauga dirba kaskart vis aplaidžiau. Apsiriboja tuo, ką pirmą kartą nugirsta ir daugiau nieko netiria. Buvo akivaizdu, kad vienintelio įtariamojo statusas mums ne itin palankus. „Reikia surasti daugiau įtariamųjų, išgalvoti juos“, – pasiūliau aš. Ernestui pasiūlymas nepatiko, jis pareiškė, kad man nuolat kyla beprotiškų minčių, kad negalima išsigalvoti dalykų, kurie vėliau atsisuks prieš mus, kad jis nieku gyvu nesutiks. Štai ką pasakė. Bet jo veidas, regis, bylojo ką kita. Todėl neatlyžau. „Ar ta mergina turėjo kokių priešų?“ – „Ne. Visi ją mylėjo.“ – „Išskyrus dukterėčią“, – pagalvojau aš. „Kas paveldėjo jos turtą?“ – „Nežinau, turbūt tėvai, vaikų ji neturėjo.“ – „Bet turėjo dukterėčią“, – vėl pagalvojau, bet nieko nepasakiau. „Taigi iš esmės, atmetus turto ir keršto motyvus… lieka tik nusikaltimas iš aistros“, – apibendrinau, ir mano žodžiai nuskambėjo lyg iš detektyvinio serialo. „O čia jau aš tik pralošiu“, – suskubo pasakyti Ernestas. „Todėl, kad tu vienintelis. Reikia surasti dar ką nors, kas galėjo turėti tokį motyvą.“ Tai buvo trečiasis įvairiakraščio šonas. Trečioji nesantaikos trikampyje. O gal ketvirtoji? Čara buvo ideali pretendentė. Nemylėjo jos (žuvusiosios), galėjo paveldėti dalį šios pinigų ir buvo susidėjusi su savo tetos, mano vyro meilužės, meilužiu. Ji puikiai tiko, Ernestui reikėjo tik suskaičiuoti, kiek bus du plius du ir ištarti vardą. Bet pasirodė, kad jis ne toks jau gabus matematikas. „Visi aplinkiniai žinojo, kad Alisijos gyvenime nebuvo kito vyro“, – tarė didžiai reikšmingu tonu. Dabar jau sunerimau ne tik dėl to, kad Ernestas neperpranta reikalo esmės taip greitai, kaip reikalauja aplinkybės, bet ir dėl to, kad dvi parodymus davusios moteriškės jam staiga tapo „visais aplinkiniais“. „Jei išgalvosime kitą vyrą, niekas nepatikės“, – pridūrė. Rizikuodama išsiduoti, patikslinau: „Tada išgalvokime moterį.“ Ernestas pažvelgė į mane kone su nuostaba. „Moterį, kuri taip dėl tavęs kraustosi iš proto, kad galbūt net norėjo atsikratyti Alisijos.“ Ernestas pratarė: „Tai beprotybė.“ Kiek prisimenu, taip ir pasakė. Bet tai buvo tik žodžiai. „Moterį, kuri galėtų rašinėti laiškelius su parašu „Tavoji“…“, – toliau kalbėjau aš. „Tu kraustei mano daiktus?“– išdrįso paklausti jis. „Moterį, kuri galėtų fotografuoti tave nuogą.“ – „Inesa, netikiu savo ausim“, – išlemeno jis. „Moterį, kuri galėtų savaitgaliui išskristi su tavimi į Rio de Žaneirą.“ – „Ne, ne, nieku gyvu“, – paprieštaravo. „Tereikia viską sudėti į voką ir išsiųsti tam tikru adresu.“ – „Ne“, – vėl pakartojo, bet jau nebe taip tvirtai. Tada mestelėjau jam klausimą, kuris, manau, jį galutinai nuginklavo: „Ar tu pasiryžęs dėl jos sėsti už grotų?“

Ernestas neatsakė.

„Tai kaip?“ – paklausiau, nujausdama, kad atsakymo nesulauksiu. Ernestas tebežiūrėjo į mane, nepratardamas nė žodžio.

Daugiau jo nebeįtikinėjau.

Ne, Ernestas nebuvo pasiryžęs.

29

SKYRIUS

– Aštuoni du penki, aštuoni trys, aštuoni trys.

– Klausau.

– Atleiskit, o Giljermas namie?

– Tuoj pakviesiu, o kas čia skambina?

– Lali.

– A, gerai, luktelk.

– …

– Alio?

– Labas, Giljermai, atleisk, kad trukdau, čia ta mergina, kuri tąkart buvo…

– Taip, prisimenu. Kaip smagu, kad paskambinai…

– …

– Kaip laikaisi, mergyt?

– Gerai.

– Gerai?

– Na, daugmaž.

– Tu namie?

– Taip, namie.

– Na, matai, kaip gerai. Labai gerai.

– Na, iš tikrųjų skambinu iš telefono aparato prekybos centre, bet vakare grįšiu namo.

– Ir puiku, tikrai puiku.

– …

– …

– Skambinu, nes turiu tokią bėdą.

– Jei tik vieną, vadinasi, viskas kur kas geriau nei anąkart!

– …

– Na, pasijuok truputį, futbolininkui bus į naudą.

– …

– Na, matai, puiku. Gerai, tai klok.

– Mano pilvas vis įsitempia, smarkiai įsitempia, o paskui atsileidžia. Nežinau, pamaniau, gal tavo žmona žinos, nuo ko.

– Mergyt, gal tu juokauji?

– Ne, o ką?

– Tau sąrėmiai. Ar jau laikas gimdyt?

– Neturiu supratimo.

– Turbūt juokauji…

– …

– O ką tau sakė gydytojas?

– Ne, aš… Kai taip atsitiko, nebuvau pas jokį gydytoją.

– O varge, kas blogiausia, tu visai nejuokauji.

– …

– Gerai, būk, kur esi, atvažiuosiu ir nuvešiu į ligoninę.

– Į ligoninę?

– O kurgi tu ruošeisi gimdyt vaiką, mergyt?

– Tai gali būt, kad jis jau gims?

– Nežinau, mergyt, aš prekybos atstovas, parduodu užtrauktukus ir panašius dalykus, bet dėl viso pikto tuojau pat nuvešiu tave į ligoninę. Koks to prekybos centro adresas?

– …

– Alio?

– …

– Alio!!!

– …

– Velniai griebtų! Padėjo ragelį!

30

SKYRIUS

Alisijos Sorijos lavoną ištraukė iš šaldytuvo ir paguldė ant stalo. Buvo ir kortelė, patvirtinanti tapatybę, kurią prieš keletą dienų nustatė pagal dantų požymius. Medalionas su inicialais ir žuvusiosios gimimo data teismo ekspertizės požiūriu nebuvo pakankamas tapatybės įrodymas. Tačiau visais kitais požiūriais buvo. Jos tėvas žinojo, kad tai ji. Motina taip pat. Čara, Ernestas ir Inesa taip pat žinojo, nors nebuvo matę medaliono.

Atsegė plastikinio maišo užtrauktuką, ir patalpą užplūdo Alisijos mirties kvapas. „Kūno būklė – smarkiai apiręs“, – padiktavo teismo ekspertas savo asistentui, užrašinėjančiam duomenis ataskaitai. Teismo ekspertas apžiūrėjo kūną. Pirma išoriškai, ieškodamas sužalojimų, pjautinių žaizdų, kulkų paliktų pėdsakų. Įprastas darbas, bet gana sudėtingas, turint omenyje taip apirusį kūną, ir, blogiausia, veikiausiai betikslis, nes iš visko sprendžiant, žuvusioji paskendo. Įprastas darbas. Ekspertas apvertė ant stalo lavoną ir tęsė apžiūrą. Kažkas patraukė jo dėmesį. „Kraujosruva kaklo stuburo srityje“, – padiktavo asistentui. Apčiupinėjo kaklą iš apačios į viršų ir iš viršaus į apačią. Ir pridūrė: „6 ir 7 kaklo slankstelių lūžis, beveik visiškai atsiskyrę fragmentai ir nutrauktos nugaros smegenys.“

Vėl pervertė kūną. Matydamas, kad žuvusiosios mirties aplinkybės nėra tokios jau akivaizdžios, paėmė skalpelį. Padarė kūne Y formos pjūvį. Atsargiai, nekliudydamas Alisijos krūtų. Atlikęs pjūvį grąžino skalpelį padėjėjui ir praskyrė audinius. Padėjėjas padavė elektrinį pjūklelį, ir teismo ekspertas atvėrė krūtinės ląstą. Perlaužė krūtinkaulį, atskyrė raktikaulius ir pasiekė plaučius. Padėjėjas ėmėsi skrosti vidurius. Mikliai išėmė Alisijos vidaus organus ir išdėliojo atskirai išmatuoti ir pasverti. Pradėjo nuo plaučių. Tapo akivaizdu, kad Alisijos mirties priežastis nebuvo paskendimas. „Plaučiuose vandens pėdsakų neaptikta“, – padiktavo teismo ekspertas.

Padėjėjas ėmėsi šalinti, kas liko. Kai reikėjo šalinti gimdą, įpjovė ją, kad vėliau kaip įprasta pamerktų į formaliną kartu su kitais organais. Bet po pirmojo pjūvio sudvejojo ir antrąjį atliko jau atsargiau. Trečią kartą nebepjovė. Pakvietė teismo ekspertą, o šis priėjęs praskyrė gimdą, žvilgtelėjo į vidų ir linktelėjo galvą. Tada padiktavo: „Galimas maždaug dvylikos savaičių nėštumas.“

Prikimšo į vidurius kamšalo, rūpestingai sumirkė ir nuplovė.

Užtrauktukas buvo užtrauktas, ir Alisijos kūnas vėl patalpintas į šaldytuvą.

31

SKYRIUS

Ernestas liko laukti manęs kambaryje. Aš nuėjau paimti instrumentų dėžės. Lipau laiptais į viršų su dėže rankoje, apimta keisto jausmo, kad visa tai vyksta kine ir mano žingsnius laiptelis po laiptelio seka kamera. Buvau pagrindinė herojė ekrano centre, apšviesta prožektorių šviesos. Galvoje netgi skambėjo viena iš būdingų tokioms scenoms melodijų. Buvo keista. Bet man patiko, jaučiausi be galo svarbi, juk netrukus rengiausi padaryti tai, kas turėjo nulemti mano šeimos ateitį. Tai, dėl ko užsitarnausiu privilegijuotą padėtį. Tapsiu viena iš tų, kurių poelgiai daro įtaką kitų likimui. Yra žmonių, kurie nepalieka po savęs jokių pėdsakų. Be galo liūdna. Kaip mano mama, kuri visą gyvenimą nieko kito neveikė, tik nekentė tėvo, bet tai paliko pėdsaką tik jos širdy. Nors aš dažnai apie tai kalbu, iš tikrųjų tai buvo jos gyvenimas, jos vyras. Aš likau nuošalyje. Kaip ir Lali. Jei mama būtų jį nudėjusi – visai kas kita, bet nekęsti? O ir aš pati, jei ne visa ta įvykių grandinė, prasidėjusi nuo netikėtos Alisijos žūties, būčiau nykiai ir blankiai nugyvenusi savo dienas. Tačiau dabar buvau čia, lipau laiptais tarsi karalienė, rankose nešdama prie altoriaus auką jos laukiantiems dievams (tai yra įrankių dėžę, kurios laukia Ernestas).

Man įėjus Ernestas sėdėjo ant lovos. Pastačiau šalia jo dėžę, o pati prisėdau iš kitos pusės. Tai irgi buvo žavu. Mudu su Ernestu sėdėjome ant lovos ir drauge kažką veikėme. Kaip jaunystėje, kai žiūrėdavome nuotraukas arba rytais neskubėdami skaitydavome laikraščius. Nors negalėčiau prisiekti Biblija, kad mudu kada nors darėme viena ar kita. Po dvidešimties metų santuoka praranda savo realumą ir virsta tokia, kokią ją įsivaizduojame. Viskas susipina, atrodo, tai, kas nutiko vieniems, galėjo nutikti ir kitiems. Visos tokios santuokos labai panašios, ypač tokios kaip mūsų – trise buvome įprasta, tipiška šeima. Nežinau, ar kada nors lovoje su Ernestu žiūrėjome nuotraukas, bet net jei ir nežiūrėjome, taip galėjo būti. Ir aš jaučiausi tarsi susigrąžinusi tai, kas kadaise buvo.

Atvožęs dėžės dangtį, Ernestas patyrė pirmąjį sukrėtimą. Pamatė Alisijos revolverį. „Kas čia?“ – „Revolveris, iš kurio Alisija rengėsi tave nušauti.“ – Ernestas įsmeigė į mane akis. „Mane?“ – „Aš taip įsivaizduoju. Gulėjo prie tavo aktų ir bilietų į Rio de Žaneirą.“ – „Kur?“ – „Jos naktinio stalelio stalčiuje.“ – „Tu buvai jos bute?“ – „Taip.“ – „Kokia beprotybė, Inesa! Tave galėjo kas nors pamatyti. Ar kas nors matė?“ – „Ne.“ – „Tu įsitikinusi?“ – „Susidūriau su durininku, bet jis manęs nepastebėjo, ir dar gėriau kavą bare priešais namą, bet mane aptarnavęs padavėjas vargu ar sugebėtų suskaičiuoti, kiek bus du plius du.“ – „Kuris padavėjas? Aukštas, žilstelėjęs?“ – „Taip, liesas, juodais ūsais, išvertė ant manęs pusę cukrinės.“ Ernestas įsitempęs žiūrėjo į mane. Nors nežinau, ar „įsitempęs“ tinkamas žodis. Paskui aprimo ir paėmė revolverį. Pavartė, apžiūrėjo, suspaudė rankoje, lyg ketintų iššauti. „Ernestai, atsargiai, dar ką sužeisi!“ – „Jis užtaisytas?“ – „Žinoma, argi ji būtų galėjusi nušauti tave neužtaisytu ginklu?“ Ernestas atidarė dėtuvę ir išėmė kulkas, tada vėl uždarė ir pasidėjo ir kulkas, ir revolverį į savo naktinio stalelio stalčių.

Ėmėmės peržiūrėti daiktus. Laiškai su parašu „Tavoji“. Lūpdažiu palikti bučiniai. Prezervatyvų dėžutė su dedikacija. Ernestas kategoriškai nesutiko pateikti ir nuotraukas, kurioms jis pozavo nuogas. Jam buvo gėda, o inkriminuojančios medžiagos ir taip netrūko. Reikėjo įtikinti teisėsaugą, kad čia įsipainiojusi moteris, turėjusi pakankamai rimtą motyvą linkėti Alisijai mirties. Pavydi, karšto būdo, beviltiškai įsimylėjusi Ernestą. Moteris, troškusi, kad jis priklausytų jai vienai. Ir puikiai žinojusi kiekvieną nužudytosios žingsnį. Čara. Ir negana to, dėl giminystės ryšių priversta palaikyti su Alisija ryšius, susitikti šeimos šventėse ir tikriausiai kęsti priekaištus. Tai ją labai erzino, buvo beveik nepakenčiama, tad ji ryžosi pagaliau viską užbaigti ir atsikratyti tetos. Išdėsčiau savo versiją Ernestui, šį tą pagražindama ir prikurdama nuo savęs, kad ji įtikinamai skambėtų: Čara buvo be galo karšto būdo (1 įkaltis, 1 laiškas, „nė akimirkos neištversiu, neišvydusi tavęs“); kad nepakentė minties apie kitą moterį (2 įkaltis, laiškelis ant popierinės servetėlės, „noriu, kad būtum tik mano“); pasiryžusi bet kam (3 įkaltis, užrašas ant prezervatyvų dėžutės, šiuo atveju svarbūs ne dedikacijos žodžiai, o pats faktas); kad jai buvo kilę minčių atsikratyti Alisijos (4 įkaltis, užrašas ant degtukų dėžutės iš viešbučio, „mūsų neišskirs niekas pasauly“). Vėliau Ernestas pareigūnams papasakos, kad iki šiol jis neįžvelgęs šiuose žodžiuose jokios slaptos prasmės. Ir tik labai nuodugniai viską apmąstęs pajuto pareigą įspėti policiją, kad galbūt į visą tą istoriją yra įsipainiojusi Čara. Be abejo, paprasta nebus, Čara atsakys į tai puolimu, bet Ernestas turi alibi, jis buvo namie, – aš patvirtinsiu, – miegojo viršuje, kai aš tuo metu žiūrėjau „Psichozę“. O Čara jo neturi. Ernestas tą žinojo, nepasakojo man, ką tą vakarą veikė Čara, bet žinojo, kad ji neturi alibi. Nebent kaip mudu jį susikurtų. Bet šalia jos nebuvo besąlygiškai atsidavusio žmogaus, kuris ją dangstytų ir gintų. O Ernestas turėjo mane.

Tą naktį miegojau ramiai. Nesimylėjome, nes Ernestas buvo pavargęs. Bet jaučiausi laiminga, tiek daug drauge nuveikėme, buvome tokie artimi, kad tai buvo svarbiau net už patį aistringiausią pasiritinėjimą savaitgalį su Čara. Kai du žmonės taip puikiai supranta vienas kitą, kaip suprantame mudu, jų ryšys gali trukti visą gyvenimą. O seksualinis potraukis, kad ir koks didžiulis būtų, išblėsta, kai tik patiriamas orgazmas. Ir tada tenka laukti, kol vėl kils noras.

Iš ryto Ernestas išėjo anksčiau, kad užsuktų į 31-ąjį komisariatą savanoriškai duoti parodymų, kaip buvome sutarę. Nenorėjo, kad jį palydėčiau. „Noriu kuo mažiau tave į visa tai painioti.“ Įdaviau jam instrumentų dėžę, ir jis išėjo. Buvo nervingas, net neužsuko į Lali kambarį palinkėti geros dienos. Be galo keista, bet visa laimė. Lali nenakvojo namie. Turbūt kaip visada liko pas draugę, tik neperspėjo. Tačiau Ernestui tai būtų tik dar vienas galvos skausmas, o jo nervai ir taip jau buvo ant ribos.

Nepraėjo nė penkios minutės, kai Ernestas išėjo iš namų, o aš jau neberadau sau vietos. Tikrąja šio žodžio prasme netvėriau savo kaily. Netrukus turėjo įvykti itin svarbus įvykis, nulemsiantis mano ateitį, o aš, kaip ir kasdien, sėdžiu namie ir svarstau, ar jau pakeisti patalynę ar dar porą dienų bus gerai ir tokia.

Susistabdžiau taksi ir nuvažiavau į komisariatą. Norėjau bent jau pažiūrėti ir slapta patyliukais atšvęsti savo pergalę prieš Čarą. Tiksliau, „mudviejų“ pergalę, nes mes su Ernestu vėl buvome išvien. Nustebau, šalimais nepamačiusi Ernesto mašinos. Jis nemėgsta mokėti už automobilio stovėjimą. Atėjusi iki komisariato durų, pasižvalgiau viduje. Jo nesimatė. Galbūt jau duoda parodymus. Niekas manęs neklausė, nei ką čia veikiu, nei ko reikia ar panašiai, bet nenorėjau piktnaudžiauti budinčių pareigūnų aplaidumu ir susiradau vietelę, iš kurios galėjau viską stebėti nekrisdama į akis. Pralaukiau valandą, bet nieko neįvyko. Sugalvojau kelias skirtingas versijas, bet neturėjau popieriaus, taigi susidariau schemą mintyse.

1 galimybė: Ernestas duoda parodymus ir užtruko dėl nerangios mūsų teisėsaugos.

2 galimybė: Ernestas duoda parodymus ir užtruko todėl, kad sukėlė įtarimų, ir jį delsia išleisti.

3 galimybė: Pakeliui kas nors atsitiko Ernesto mašinai, ir jis vėluoja.

4 galimybė: Ernestas prisiminė, kad būtinai turi užvažiuoti į darbą, ir nusprendė parodymus duoti pora valandų vėliau.

5 galimybė: Ernestas jau atvažiuoja.

Iš tikrųjų čia buvo jau nebe prielaida, o tai, ką mačiau savo akimis. Kaip tik tuo metu, kai mąsčiau apie penktąją galimybę, pro šalį savo mašina pravažiavo Ernestas. 1 ir 2 galimybė savaime atkrito, o ar jis pavėlavo dėl 3 ar dėl 4 galimybės, jau nebeturėjo didelės reikšmės, nes svarbiausia buvo penktoji. Ernestas jau buvo čia.

Pastatė už kampo mašiną ir išlipo. Bet ne vienas, pro kitas priekines duris išlipo aukštas, liesas, žilstelėjęs vyras. Jis man buvo matytas, tik negalėjau prisiminti kur. Jie kartu perėjo per gatvę, Ernestas – pora žingsnių priekyje, lyg būtų rodęs kelią. Be įrankių dėžės. Vyriškis, prieš įžengdamas pro duris, žvilgtelėjo į savo atvaizdą policijos mašinos lange ir pasitaisė plaukus. Tiesiai prieš mane. Ir tada aš pamačiau jo juodus ūsus. Pajutau šleikščiai salsvą skonį burnoje ir man nebeliko jokių abejonių. Tai buvo padavėjas, tą rytą, kai lankiausi Alisijos bute, išvertęs ant manęs cukrų.

32

SKYRIUS

– Labai skauda.

– Žinau, žinau, vaikeli. Nusiramink, pasistenk kuo labiau atsipalaiduoti, turiu patikrinti kaklelį.

– Ką patikrinti?

– Noriu pažiūrėti, ar jau atsivėręs.

– Aš bijau…

– Nebijok, mieloji, kuo labiau atsipalaiduok.

– Ką jūs man darot?

– Nieko, vaikeli, tikrinu kaklelį, tu nė karto nesitikrinai, tiesa?

– Ne.

– Tau pasisekė, atrodo, viskas gerai.

– …

– Viskas, viskas, neverk, greitai laikysi rankose vaikelį. Na, atsipalaiduok, pasistenk atsipalaiduoti.

– …matai, visai nesunku, mieloji, dar truputį…

– …

– Dar truputėlį, ir bus viskas.

– Būk gerutė, atsipalaiduok, kitaip nesugebėsiu tinkamai apčiuopti.

– …

– Na, štai, užčiuopiu galvytę.

– …

– Neverk, mergyt.

– …

– Gerai, tuojau pat paprašysim gimdymo palatos. Atsivėręs per šešis centimetrus. Tuoj gimdysi.

– Labai bijau.

– Bet ko čia bijoti!

– …

– Nusiramink, nusiramink, juk tai įprastas dalykas.

33

SKYRIUS

Inesa sėdo į taksi ir nuvažiavo namo. Nuėjo į virtuvę. Priėjo prie kriauklės ir užsimovė gumines pirštines. Oranžines, storos gumos, M dydžio. Pamiklino pirštus, lyg norėdama išmėginti jų lankstumą. Buvo nepatogu, vienu mostu nusitraukė pirštines ir sviedė į baltą plytelių sieną, tiesiai į mėlynai baltą dekoratyvinę plytelę, kurioje buvo pavaizduotas arbatinukas su puodeliu. Tada išėjo iš virtuvės ir užlipo į savo kambarį. Tarp trečiojo ir ketvirtojo laiptelio išsisuko kulkšnį. Paskui lipo šlubčiodama, bet nelėtindama žingsnio. Su trenksmu atlapojo kambario duris. Įėjo. Priėjusi prie spintos, ją iškraustė. Kiekvieną lentyną, kiekvieną stalčių. Nerado, ko ieškojo. Akimirką pamąstė. Prisiminė. Nuėjo į Lali kambarį. Apsidžiaugė, kad ši dar negrįžusi.

Pasilypėjusi ant suolelio kyštelėjo ranką į viršutinę dukters spintos lentyną. Apgraibomis panaršė ir vienur, ir kitur. Ištraukė ranką, laikydama plastikinį maišelį. Nulipusi jį atrišo ir ištraukė kadaise baltą, o dabar jau pageltusią suknelę. Lali Pirmosios Komunijos suknelę. Numetė ant grindų. Paskui ištraukė kepuraitę, krepšelį su medalionais, rožinį. Išėmė pirštinę. Pastebėjo, kad ji nuo dešinės rankos. Vargais negalais užsimovė. Ji buvo maža ir sudiržusi per ilgus metus. Paskubomis viską surinko ir išėjo iš kambario. Užsimovusi pirštinę užėjo į miegamąjį. Patraukė tiesiai prie Ernesto naktinio stalelio, paėmė anksčiau Alisijai priklausiusį revolverį, kulkas. Kurios anksčiau buvo dėtuvėje. Laikė dešinėje rankoje. Negniauždama, vos prilaikydama, kad neišsitrintų Ernesto pirštų atspaudai. Revolveriui užtaisyti prireikė ir kairiosios rankos, tad ji pasinaudojo nosine. Susidėjo viską į rankinuką – užtaisytą revolverį, nosinę ir galiausiai pirštinę. Grįžo į savo kambarį ir persirengė. Panaršė spintoje ir pamatė smėlio spalvos kostiumėlį, vilkėtą tą dieną, kai lankėsi Alisijos bute. Nutarusi, kad dera užbaigti šią istoriją taip, kaip ji prasidėjo, apsivilko kostiumėlį. Kišenėje pajuto kažką sunkaus, įkišusi ranką užčiuopė Alisijos raktus, sužymėtų raktų ryšulėlį, rastą skrynelėje ant šios stalo. Išlygino juos kišenėje, kad nepūpsotų, bet palikti nedrįso.

Tekina nubėgo laiptais, nerakindama durų jas užtrenkė ir išvažiavo.

34

SKYRIUS

1998 metų gruodžio mėnesio 17 dieną Buenos Airėse savanoris liudytojas, dalyvaujant teisėjui ir teismo sekretoriui, davė LIUDYTOJO PARODYMUS. Liudytojas buvo paprašytas prisiekti arba pasižadėti, kad duodamas parodymus ar ko paklaustas sakys tik tiesą, vadovaudamasis savo įsitikinimais, taip pat perspėtas dėl atsakomybės už melagingus parodymus, perskaičius ją numatančius Baudžiamojo kodekso straipsnius, ir davė priesaiką. Perskaičius BK 79, 80 ir 81 BK straipsnius, liudytojas buvo supažindintas su savo teisėmis.

Paprašytas pateikti asmens duomenis pasisakė esąs ALBERTAS GARIDAS (patvirtino savo tapatybę parodęs asmens dokumentą nr. 12 898 610, paskui jis jam buvo grąžintas), profesija – padavėjas, išsiskyręs, gimęs 1960 m. kovo 6 d. Buenos Airėse, tėvai Enrikė Garidas ir Elena Gomes, gyvenantis šiame mieste adresu Jatajaus gatvė 2341.

Paprašytas papasakoti viską, ką žino apie galimai su byla susijusias aplinkybes, liudytojas pateikė tokius parodymus: „Šįryt atvykau į 31-ąjį komisariatą, ir ten mane nukreipė į šį teismą suteikti labai svarbios bylai informacijos. Tą dieną, kai dingo Alisija Sorija, aptarnavau bare vieną labai nervingą, smėlio spalvos kostiumėliu vilkinčią ponią, kuri buvo išėjusi iš ponios Sorijos namo ir įtartinai stebėjo, kas prie jo vyksta. Puikiai ją prisimenu, nes mano dėmesį patraukė tai, kad ji mūvi gumines pirštines.“ Teisėjas paklausė: „Gumines?“ Liudytojas atsakė: „Taip.“ Paklaustas teisėjo, ar jis žinąs, kas ta moteris, liudytojas atsakė: „Iki šiol nežinojau, bet vakar nuolatinis baro lankytojas ponas Ernestas Pereira, lenkdamas taurelę, išreiškė susirūpinimą, kad jis vienintelis įtariamasis byloje dėl nusikaltimo, kurio neįvykdė, ir pasidalijo savo nerimu bei būgštavimais, kad į šią liūdną istoriją gali būti įsipainiojusi jo žmona Inesa Pereira, bet jis pats dėl santuokos saitų ir iš pagarbos moteriai, su kuria nugyveno šitiek metų, nedrįsta kreiptis į teisėsaugą ir papasakoti apie savo įtarimus. Jis parodė man nuotrauką, kurią visada su savimi nešiojasi, ir joje aš neabejotinai atpažinau tą pačią moterį, kurią mačiau tą dieną, kai dingo ponia Alisija.“ Paklaustas teisėjo, kodėl anksčiau neatvyko į teismą duoti šių parodymų, liudininkas atsakė: „Kartais mes sprendžiame apie kitus nieko nežinodami, ir aš nedrįsau mesti įtarimo ant niekuo dėto žmogaus vien dėl to, kad jis buvo nervingas ar neįprastai elgėsi. Bet kai ponas Pereira pasidalijo su manim savo nuogąstavimais ir parodė nuotrauką, sąžinė liepė man ateiti ir viską papasakoti, o jei pasirodys, kad aš klystu arba tai apskritai nebus nesusiję su byla, teisėsauga tai įrodys.“

Paklaustas teisėjo, ar nenorėtų ko pridurti, išbraukti ar pakeisti savo parodymuose, liudytojas atsakė „Ne“ ir, teismo sekretoriui garsiai perkaičius parodymus, ši apklausa buvo baigta. Liudytojas savo parašu patvirtino parodymus ir teisėjas pasirašė protokolą.

35

SKYRIUS

Įlipau į centro link važiuojantį autobusą. Nemėgstu vairuoti, juolab kai esu nervinga. O aš buvau nervinga, ką čia neigti? Atrodė, kažkas iš vidaus ims ir išsiverš pro ausis. Kažkas karšto, kunkuliuojančio. Gal žarnos? Atsisėdau į patį priekį. Žiūrėjau pro langą. Bandžiau nusiraminti. Stengiausi giliai kvėpuoti. Ir kodėl nustojau lankyti jogą? Kabildo ir Priesaikos gatvių sankirtoje neveikė šviesoforas. Medžiai, mašinos, pastatai. Sukiojau tarp pirštų Alisijos raktus. Todėl, kad jogos mokytoja pernelyg daug kalbėjo, ir galiausiai tai imdavo mane erzinti. Ramiu, lygiu balsu, skleisdama vidinę šviesą kaip motina Žemė, bet pernelyg daug. Pražingsniavo būrelis paauglių su mokyklinėmis uniformomis. Keturios ar penkios. Pagalvojau apie Lali. Jai bus nelengva iškęsti tai, kas jos laukia. Ji visuomet gyveno po krištoliniu gaubtu. Visuomet atitolusi nuo bet kokių šeimos rūpesčių. Saugoma tėvo nuo visų galimų pavojų – kokia likimo ironija. Ir staiga sugrius visas jos pasaulis. Tiksliau sakant, jau sugriuvo. Bet blogiausia, kad jis gali užgriūti jai stačiai ant galvos. Na, bet toks jau gyvenimo dėsnis. Man likimas taip pat gerokai stuktelėjo per galvą. Jai teks subręsti, nieko kito neliks. Per kančias, kaip ir daugeliui iš mūsų. Medžiai, pastatai, mašinos. Kaip ir man, kai tėvas išėjo ir nebegrįžo. Manai, kad tau nieko netrūksta, kad turi pavyzdinę šeimą, o staiga viskas ima ir apvirsta aukštyn kojom. Nežinau, ar Lali iškęs. Vargu. Bet tokiu metu negalėjau apie ją galvoti. Bent kartą gyvenime turėjau pagalvoti ir apie save. Tai ir buvo vienintelis dalykas, kurio man trūko. Lūpdažių reklama, mašinos, pastatai. Raudona, geltona, žalia. Alisijos raktai kišenėje. Revolveris rankinuke. Mintyse vis kartojau, ką turiu padaryti. Kad ir kaip būtų gaila Lali. Neužkliudydama revolverio išsitraukiau iš rankinuko schemą. Pirmas punktas – bankomatas. Mąsčiau tik apie tai. Medžiai, pastatai, mašinos. Pirmas punktas – bankomatas. Paskui galvosiu apie antrą punktą. Ir apie trečią, ir apie ketvirtą. Apie visus iš eilės. Mašinos, pastatai. Kažkur vis einantys žmonės. Apie jį nenorėjau galvoti. Tik ne apie Ernestą. Buenos Airių sankryžos, pypsėjimas. Pirmas punktas – bankomatas. Atvažiavau, kur man reikėjo. Išlipau pro užpakalines autobuso duris. Kaip ir dera. Skambutis neveikė. Užrikau. Vairuotojas taip pat užriko. Neiškeikiau jo, nes tai ne mano stilius, nors reikėjo iškeikti. Ėjau, į kažką atsitrenkiau, mane pastūmė. Žmonės, galybė žmonių. Kitoje gatvės pusėje pamačiau pirmąjį bankomatą. Perėjau gatvę. Ėmiau laukti savo eilės. Stovintys prieš mane neskubėjo, nė trupučio neskubėjo. Bet nieko keisto, ką jie žino? Pradėjau nekantrauti. Priėjo mano eilė. Patikrinau sąskaitos likutį. Beveik dešimt tūkstančių dolerių. Norėjau pasiimti visus, bet leido išsigryninti tik septynis šimtus pesų. Išsigryninau visus, kiek leido. Antras punktas – pakartoti pirmą punktą tiek kartų, kiek reikės. Vos pamačiusi kitą bankomatą, pamėginau padaryti tą patį. Ekrane pranešė, kad operacija negalima, nes tą pačią dieną daugiau pinigų išsiimti neleidžiama. Nežinojau, iki šiol nesinaudojau bankomatais. Mėnesio pradžioje Ernestas duodavo man pinigų, ir aš juos leisdavau. Taip pat turėjau pinigų nuosavoje banko sąskaitoje, toje taupyklėje, atsiradusioje iš angos garažo plytų sienoje. Bet jų liesti nenorėjau, jei kartais ateitų sunkūs laikai. Dėl viso pikto pabandžiau laimę dar viename bankomate. Pranešė tą patį. Patraukiau tiesiai į banką. Ne į savo, o į Ernesto. Nenorėjau, bet nebuvo kitos išeities. Stojau į eilę. Vis laukiau. Ir kodėl, kai reikia, niekas niekur neskuba? Į mane kreipėsi banko darbuotojas, ir aš pasakiau norinti uždaryti Ernesto Pereiros ir savo, Inesos Lamas, sąskaitą. Paklausė, ar sąskaita yra mano vardu, ir aš atsakiau, kad taip. Bet jis patikrinęs pasakė, kad Ernestas turi pasirašyti popierius. Atsakiau jam, kad apgailestauju, bet Ernestas išvažiavęs. Jis pareiškė, kad tada sąskaitos uždaryti negalės. Pasakiau, kad man reikia pinigų mamos operacijai apmokėti. Banalus melas, sunkiai įtikinamas. Nežinau, taip jau išėjo. Pradėjau verkti. Regis, mano banalus melas sujaudino banko darbuotoją. Jis ėmė mane raminti, sakė, kad jei reikia pinigų, galiu paimti. Aš paklausiau, kaip juos paimsiu be Ernesto parašo. Jis atsakė, kad parašo reikia tik norint uždaryti sąskaitą, o ne paimti pinigus. Susimąsčiau, kad būdama banko savininkė pakeisčiau tokias kvailas taisykles, bet nusišypsojau ir paprašiau kuo greičiau atlikti operaciją. Neva nuo to priklauso mano mamos gyvybė. Darbuotojas nuėjo prie stalo, jautėsi toks svarbus. Pasiūlė palikti šimtą pesų, kad auditoriai neuždarytų sąskaitos. Tai buvo dar viena banko taisyklė. Sutikau.

Man per langelį įteikė pinigus. Nuėjau į tualetą ir paslėpiau juos. Dalį banknotų už liemenuko, dalį už kelnaičių, o smulkius – rankinuke. Jie buvo nauji ir slidinėjo. Išėjau iš banko. Užėjusi į drabužių parduotuvę nusipirkau džinsus ir juodą odinę striukę. Sumokėjau grynais. Atidaviau smėlio spalvos kostiumėlį, kad įdėtų į maišelį, ir išėjau naujais drabužiais. Išmečiau maišą su kostiumėliu į patį pirmą pasitaikiusį konteinerį. Buvo gaila jo. Užsukau į telefono būdelę, bet neskambinau, o tik pasinaudojau telefonų knyga. Susiradau skiltis „Automobilių nuoma“ ir „Perukai“. Tai buvo trečias ir ketvirtas punktas. Prisiminiau, kad konteinery, smėlio spalvos kostiumėlio kišenėje, liko Alisijos raktai. Bet tai jau neturėjo reikšmės, buvo puikus būdas atsikratyti to makabriško suvenyro. Artimiausias automobilių nuomos punktas buvo už trijų kvartalų, o perukų salonas – už dvidešimties, bet pradėti turėjau nuo peruko. Nusipirkti peruką buvo trečiasis punktas. Įlipau į metro, gabalas kelio, bet neužplūs tiek minčių, kaip važiuojant autobusu. Taksi nevažiavau, buvau nepratusi. „Kam veltui mėtyti pinigus?“ – būtų pasakiusi mama. Nuvykau prie perukų salono. Prieš pat mano nosį ten užėjo viena moteris. Parduoti plaukų. Juos perka ir daro natūralių plaukų perukus. Pardavėja susidomėjo, pakvietė vedėją. Kelias minutes jos ginčijosi dėl kainos. Nekantravau, bet smalsiai stebėjau. Niekada nebuvau mačiusi, kad kas parduotų savo plaukus. Kurį laiką derėjosi, moteris aiškiai davė suprasti, kad siūlo per mažai, bet galiausiai sutiko. Moteris išėjo. Priėjo mano eilė. Išsirinkau tamsiai kaštoninį lygių plaukų peruką iki pečių. Tipiškai argentinietišką ševeliūrą. Nors mes beveik visos norime būti blondinės. Ar atrodyti blondinėmis. Dažomės sruogelėmis, šviesinamės antakius ir net pačios pamirštame, kad kadaise mūsų plaukai buvo kitokie. Peroksidinės blondinės. Nepasiekiamos blondinės. Pribloškiančios blondinės. Blondinės kaip aš. Pasimatavau kaštoninį peruką. Tiko. Bet buvo ir kitas, žvilgantis, tamsus, beveik juodas, ilgų, tiesių plaukų. Kaip Čaros. Pasimatavau grynai iš smalsumo, kas žino, kada dar pasitaikys proga pasimatuoti peruką. Paskleidžiau ant pečių plaukus. Kaip ji. Jei Čara čia ateitų parduoti savo plaukų, juos tikrai nupirktų. Išėjau su peruku. Kaštoniniu. Tokia, kokia esu, bet nenoriu būti. Tokia kaip visos. Pro langą stebėjau, kaip pardavėja vitrinoje vėl mauna tamsųjį peruką ant baltos polistirolo galvos. Rūpestingai išsklaidė ir papureno plaukus, kad labiau žvilgėtų. Jis buvo pačiame vitrinos centre. Ir nustelbė visus kitus perukus. Tarsi jų visai nebūtų. Net ir šviesių plaukų. Vėl įlipau į metro ir nuvykau į automobilių nuomos punktą. Užėjau. Prisėdau laukti, kol vienintelis akiratyje esantis darbuotojas aptarnaus vyrą, akivaizdžiai užsienietį. Buvo karšta, ir sėdint apsitrynusiame odiniame fotelyje drėko šlaunys. Jaučiausi bjauriai peršlapusi. Ir nervinausi. Su peruku taip pat buvo karšta. Jis dar ir badė, bet pamaniau, kad nedera kasytis. Bateliai per ankšti, su kojinėmis per karšta. Ir kodėl tokiomis akimirkomis galvoje sukasi nežinia kokios mintys? O kaimynėlis priešais… Užsienietis išėjo, ir aš prisistačiau prie stalo nelaukdama, kol mane pakvies. Paprašiau automobilio. Paties pigiausio. Darbuotojas vieną pasiūlė. Paklausiau, kokios spalvos. Raudonos. Nedvejodama atsisakiau, jis turėjo būti pilkas. Pilkas, įprastas, pigus automobilis, iš tų, kurių pilna Buenos Airių gatvėse. Kaip ir kaštoninių perukų. Toks buvo tik vienas. Be kondicionieriaus. Bet man nerūpėjo, kas tokiu metu galvotų apie oro kondicionavimą? Išsinuomojau. Sumokėjau grynaisiais. Tikras apiplėšimas, automobilių nuoma mūsų šaly – tiesiog tikras apiplėšimas. Maniau, kad jau dėl visko sutarėm, bet tas mulkis darbuotojas paprašė pasirašyti garantinį kvitą. Man tai nepatiko. Nenorėjau palikti pėdsakų. Juk ne šiaip sau mokėjau grynais. Atsisakiau. Susiginčijau su darbuotoju. Bet nusileidau. Su kvailiu juk nepasiginčysi. „Ne, anksčiau nė karto nesinuomojau mašinos, ir ką?“ – „Tokios taisyklės, – atsakė ir pridūrė: – Niekuo negaliu padėti.“ – „Gali, eik velniop“, – atrėžiau, pamiršusi visus skrupulus. Norėjosi jį užmušti. Būčiau galėjusi tai padaryti. Pasirašiau kvitą, ir jis davė man mašinos raktus ir dokumentus. Nusileidusi į požeminį garažą pasiėmiau mašiną. Prieš pajudėdama iš vietos surinkau visus nuomos punkto popierius ir išmečiau pro langą.

Pasitaisiau peruką prieš užpakalinio vaizdo veidrodėlį.

Ir išvažiavau ten.

36

SKYRIUS

Kserokopija iš Ispanijoje išleistos knygos, 1995 metų XII nacionalinės taikomosios psichologijos konferencijos pranešimų rinkinio. Nukopijuoto pranešimo pavadinimas – „Žvilgsnis į daktilopsichologiją; apie psichikos bruožus ir kitus dalykus“, kurio autoriai – keli Ispanijos psichiatrai. Kserokopija rasta Inesos Pereiros išsinuomoto automobilio daiktadėžėje. Be pastabų paraštėse.

Nusikalstantis žmogus. Taip vadinasi buvusio kariuomenės chirurgo ir Pesaro psichiatrinės ligoninės direktoriaus Čezarės Lombroso veikalas, kuriame, ištyręs daugiau nei šešis tūkstančius nusikaltusių asmenų atvejų, jis išskiria tam tikrus, pasak jo, kartotis linkusius bruožus ir fizines ypatybes.

Lambroso požiūriu, tipiškas nusikaltėlis yra plačiaveidis, didelėmis ausimis, ilgomis rankomis ir aukštais skruostikauliais. Griežtai remdamasis savo tyrimais, jis tvirtina, kad padegėjai turi mažą galvą, sukčiai yra tvirto sudėjimo, plačiaveidžiai ir aukštais skruostikauliais; kišenvagiai turi ilgas rankas, dažniausiai yra aukšto ūgio ir tamsiaplaukiai.

Buvo ir kitų panašių bandymų. Vienos daktaras Fransas Jozefas Galas išplėtojo frenologijos teoriją, kuri tais laikais buvo plačiai pripažįstama. Pasak jo teorijos, žmogaus būdą galima atskleisti ištyrus jo kaukolės formą. Anot jo, apie kasdienius įpročius galima spręsti iš užpakalinės kaukolės srities; apie intelektinius gebėjimus – iš kaktos srities; apie kilnumą – iš viršugalvio; o apie egoizmą ir egocentrizmą – iš smilkinių srities. Vėliau jo sekėjai išskyrė daugiau nei keturiasdešimt charakteristikų ir tvirtino, kad vien tik atlikus galvos matavimus galima atpažinti užkietėjusį girtuoklį, beviltišką lošėją ar vagį.

Laikas pamažu paneigė Lombroso ir Galo teorijas. Tačiau, nors šių mokslininkų teorijos ir nepasitvirtino, jų skelbtos idėjos iš esmės dar tebėra gyvos. Psichoanalitikai, ir ne tik dirbantys kriminalistikos srityje, bet ir kiti, tebeieško būdų nustatyti, kas galėtų ir kas negalėtų tapti nusikaltėliu. Arba žudiku.

Tačiau įdomiausia tai, kad galbūt šios atkaklios paieškos ne tiek iš noro atpažinti, ar tokį polinkį turi kiti, kiek iš noro suprasti, ar tai būdinga pačiam.

Ieškant garantijos, kad niekada nepavirsi maža pabaisa.

37

SKYRIUS

Susiradau tinkamą vietą mašinai pasistatyti. Čia pat už kampo, toje pačioje gatvės pusėje, per kokius dvidešimt metrų nuo Ernesto biuro. Priešais išvažiavimą iš garažo. Užsidėjau tamsius akinius, nusipirktus gatvėje pakeliui nuo ketvirto prie penkto bankomato. Pigius, nefirminius, bet tamsius. Ėmiau laukti. Pagalvojau apie Lali. Ji neištvers. Įsijungiau radiją. Pasukinėjau, ieškodama kokio nors daug ir garsiai kalbančio vedėjo. Tokio, kurio klausantis būtų neįmanoma mąstyti apie kitus dalykus, net ir apie tai, ką jis kalba. Suradau vieną, atitinkantį reikalavimus. Padidinau garsą tiek, kiek leido plyštanti galva. Laukiau. Pajutau, kad nutirpo kojos, ir ėmiau ratais sukti pėdas. Penkiolika kartų į dešinę. Penkiolika į kairę. Prisiminiau tamsųjį peruką, ilgų, švelnių, tiesių plaukų. Ir vėl penkiolika į kairę. Keturis į kairę, ir garažo vartai atsivėrė. Išvažiavo mašina. Šiek tiek nuleidau ant nosies tamsius akinius, kad nekiltų abejonių. Tai buvo ne Ernestas. Išjungiau radiją. Įsijungiau vėl. Pasukinėjau, ieškodama muzikos. Susiradau seną, lėtą melodiją. Ji man kažką priminė, tik nežinojau ką. Subjurau. Vos neapsiverkiau. Bet vos tik ėmė kauptis pirmosios ašaros, vėl grįžau prie ankstesnės stoties ir atsukau didžiausią garsą. Pro vartus išėjo priimamojo sekretorė, personalo skyriaus direktorius ir du praktikantai. Sekretorė žingsniavo tiesiai pro mane. Vėl užsidėjau akinius. Praėjo, bet nė nežvilgtelėjo. Garažo vartai vėl atsivėrė. Išvažiavo pikapas. Mėlynas kaip Ernesto mašina. Nežinojau, kokio ženklo, apie automobilių ženklus neturiu jokio supratimo. Bet pikapas, o ne paprasta mašina. Tuo buvau tikra. Pasitaisiau peruką, norėjau šiek tiek pakreipti į dešinę. Kaip man patiko tas tamsusis perukas! Gal kada nors… Garažo vartai vėl atsidarė. Šįkart tai buvo jis. AVE 624. Ernestas Pereira. Mano vyras. Vis dar mano vyras. Užvedžiau išsinuomotą automobilį ir nuvažiavau paskui jį. Iš lėto. Ernestas vairavo labai lėtai. Pro langą kyšojo jo alkūnė. Tarsi pasaulis ir toliau būtų buvęs toks, koks buvo. Prie pirmojo šviesoforo įjungė posūkio šviesą. Aš taip pat. Pasuko ne namų link. Ir nieko keisto, kodėl jis turėjo važiuoti namo? Kodėl turėjo likti ištikimas man visą gyvenimą? Kodėl turėjo pasirinkti mane, o ne Čarą? Dar pora kvartalų. Už artimiausio kampo Ernestas sustojo. Neturėjau kur pasistatyti mašinos. Nenorėjau važiuoti pro jį, nutariau išlaikyti saugų atstumą ir stebėti jį iš tolo, iš antros eilės. Įjungiau avarinius žibintus. Bet paskui išjungiau, nenorėjau pernelyg patraukti dėmesio, nederėjo. Praėjo šiek tiek laiko. Pora minučių. Penkios. Dešimt. Tada pamačiau, kaip Ernestas sveikindamasis kilsteli ranką. Pasižiūrėjau į tą pusę. Per gatvę jo link ėjo Čara. Užsidegė geltona šviesoforo šviesa, ir ji paspartino žingsnį. Beveik bėgo tekina. Jai bėgant, po baltais marškinėliais kilnojosi krūtys. Prisiminiau apie tą šampano taurę. Įsivaizdavau ją su krištolo taurėmis ir jose įstrigusias krūtis. Vos nesusijuokiau.

Tada ji pabučiavo jį. Čara – Ernestą. Pabučiavo pro atdarą langą, apėjo aplink mašiną ir įlipo. Ernesto mašina pajudėjo iš vietos. Išsinuomotoji taip pat. Aš visą laiką juos sekiau. Per saugų atstumą. Jie kalbėjosi. Mudu su Ernestu važiuodami niekada nesikalbėdavome; žiūrėdavome kas sau: jis vairuoja, o aš žiūriu į vaizdus pro langą. O jie kalbėjosi. Privažiavo viešbutėlį Montro gatvėje. Ernestas su Čara. Nestabteldama apsukau kvartalą. Dairiausi, kur pasistatyti mašiną. Netoliese, bet ne per arti. Išsirinkau ramią gatvelę už trijų kvartalų, lygiagrečią Monro gatvei. Priešais plytinį namą ir baltas staliaus dirbtuves. Tos dirbtuvės prašėsi perdažomos. Pasiėmusi rankinuką išlipau iš mašinos. Patraukiau viešbučio link. Atėjau iki durų ir užėjau į vidų. Administratorius pareiškė, kad moterų vienų neaptarnauja. Atsakiau, kad ketinu masturbuotis. „Apgailestauju, bet ne“, – atsakė spuoguotas ponas. Išėjau. Apsidairiau aplink, tarsi ieškodama, su kuo galėčiau įeiti. Tai buvo beprotybė. Akimirksniu atmečiau šią mintį. Kartais, kai išsimuši iš vėžių, gali prisigalvoti nežinia ko. Ar iškrėsti. Ne, užeiti su kokiu nors vyru buvo nevykusi mintis. Patraukiau į stovėjimo aikštelę. Manęs niekas nepastebėjo. Susiradau Ernesto mašiną. Pabandžiau atidaryti dureles. Buvo užrakintos. Puikiai žinojau, koks buvo šeštasis ir septintasis schemos punktas, bet nelabai išmaniau, kaip juos įvykdyti. Susimąsčiau. Ilgokai sukau galvą. Dingtelėjo viena mintis, gal ir ne pati geriausia, bet vis šis tas. Ėmiau ir pradūriau priekinę padangą vairuotojo pusėje. Tada nurimau. Žinojau, kad mechanizmas jau tiksi ir galbūt suveiks. Atsisėdau ant žemės tarp sienos ir Ernesto mašinos. Ėmiau laukti. Galvojau apie Lali, apie tai, kad ji neatlaikys. Galvojau apie mamą – ji manimi didžiuosis. Pagalvojau apie Ernestą. Ir tuoj pat nuvijau šalin mintis apie jį. Geriau apie jį negalvoti. Ernestas to nenusipelnė, tas niekšas paskutinis. Vis laukiau. Užsimoviau pirštinę. Tebelaukiau. Išgirdau žingsnius. Nujaučiau, kad tai jie, bet nesirodžiau. Atsisegiau rankinuką. Ernesto batų kulnai brūžavo asfaltą vos per žingsnį nuo manęs. Ir kas per įprotis einant vilkti kojas! Visų jo batų padai būdavo sudilę iš išorinės pusės. Ernestas atidarė Čarai dureles. Ji įsėdo ir atsidarė langą. Klausiausi, tik klausiausi, bet nuspėjau kiekvieną žingsnį. Juk pažįstu jį daugiau nei dvidešimt metų. Apėjęs iš priekio mašiną, Ernestas prisiartino prie durelių. Riktelėjo „velniai griebtų!“ ir spyrė į nuleistą padangą. Nusimetė nuo peties portfelį ir nusviedė ant sėdynės. Su trenksmu uždarė dureles. Patraukė prie bagažinės. O aš – artyn. Pasilenkusi. Bagažinės dangtis pakilo, atitverdamas Ernestą nuo manęs. Žinojau, kad iškelti atsarginę padangą jam prireiks mažiausiai dviejų minučių. Ernestas buvo pedantiškas, skrupulingas. Aš atsitiesiau. Priešais langą, už kurio sėdėjo Čara. Toje vietoje, kuri anksčiau priklausė man. Atvožtas bagažinės dangtis saugojo mane nuo Ernesto akių. O ji žiūrėjo į mane. Mėgavausi ta akimirka. Nusitaikiau. Ją kaustė baimė, na ir kas, kad turėjo iškilias krūtis ir ilgus juodus plaukus. Ji bijojo ir neįstengė net riktelti. Spustelėjau gaiduką ir įtaisiau jai tarpuakyje nuostabią skylutę, iš jos srovele ėmė sunktis kraujas. Numečiau revolverį su Ernesto pirštų atspaudais ant užpakalinės sėdynės ir leidausi bėgti. Žinojau, kad Ernestui atsitokėti prireiks kelių akimirkų, baimė jį paralyžiuoja. Kaip tada, kai pranešiau žinią apie būsimą vaiką. Prieš septyniolika metų. Toks jau jis žmogus, tokie dalykai nesikeičia net susitikinėjant su penkiolika metų jaunesne moterim.

Neatsisukau.

Gali būti, kad Ernestas mane pastebėjo. Pamatė bėgančią moterį. Iš nugaros, lygiais tamsiai kaštoniniais plaukais iki pečių.

38

SKYRIUS

– Pilnas vardas ir pavardė?

– Laura Pereira.

– Amžius?

– Septyniolika.

– Turėsiu pranešti teisėjui.

– …

– Tėvo vardas.

– Ji neturi tėvo.

– O tu? Kaip rasti tavo tėvus?

– Neturiu.

– Nori pasakyt, kad tu vienui viena pasauly?

– Ne, turiu dukrą.

– Turėsiu pranešti teisėjui.

– Darykit, ką norit.

– Nori, kad kam nors praneščiau?

– Juk sakėt, pranešit teisėjui.

– Kaip nori. Jei tau visi kiti nerūpi…

– …

– …

– Palaukit, galit užsirašyti numerį?

– …

– …

– Sakyk.

– Aštuoni du penki aštuoni trys aštuoni trys.

– Aštuoni trys aštuoni trys.

– Perduokit, kad gimė Giljermina.

– Gerai…

– …

– …

– Ačiū.

– …

– …

– Graži mergytė, tiesa?

– Taip, labai.

– Ir į ką panaši?

– Į nieką. Laimė, nepanaši į nieką.

39

SKYRIUS

Eidama Monro gatve, vis dar girdžiu Ernesto riksmus. Praėjus dar tris kvartalus ima aidėti policijos sirenos. Jaučiuosi rami. Pirmą kartą po daugelio mėnesių. Į veidą plieskia saulė. Kažkur pamečiau savo tamsius akinius. Nuostabi diena. Tokią dieną kaip ši man negali nutikti nieko blogo. Nežinau, kuo baigsis ši istorija. Niekada negali žinoti. Tikriausiai mane suras. Juk nesislapstysi visą gyvenimą, kad ir kiek pakeistum perukų. Anksčiau ar vėliau vis tiek suklupsi, ir tada visi supuls kaip šunys. Bet aš jaučiuosi rami. Dvasiškai rami, ir tai svarbiausia. Prie telefono būdelės stabteliu ir paskambinu mamai. Kaip visada ji apiberia mane priekaištais. Neleidžia nė žodžio ištarti. Nutildau ją, pati nesuprantu kaip, bet man pavyksta. Papasakoju, bet ji manimi netiki. Netiki, kad galėčiau tam ryžtis. Išgaunu iš jos pažadą pasirūpinti Lali. Štai ir viskas, ką man buvo likę padaryti. Pajuntu didžiulį palengvėjimą. Vis dėlto mama, nepaisant visų jos trūkumų, pasirūpins, kad Lali ir toliau jaustųsi turinti šeimą. Tokio sunkaus amžiaus merginai tai labai svarbu. O dėl mudviejų su Ernestu, tai akivaizdu, jog mūsų santuoka žlugo. Šįkart priėjome ribą, nuo kurios jau nebėra kelio atgal. Kiekvienas iš mudviejų mes savas kortas, kad kuo sausesnis išliptų iš šios balos. Šiuo požiūriu taip pat buvau rami. Nors Temidė ir akla, aš pasirūpinau uždėti jai akinius. Gal nepakankamai ryškius, gal mažumėlę iškreipiančius vaizdą, bet vis geriau nei nieko. Turbūt galiausiai aš būsiu nuteista už Alisijos, o Ernestas už Čaros nužudymą. Šeštas punktas buvo ją nužudyti; septintas – suversti kaltę Ernestui. Suplėšau savo schemą į mažus skutelius ir paleidžiu pavėjui. Jie išsisklaido į visas puses. Argi svarbu, kuris ką nužudė? Mes abu buvome žudikai. Bet argi mes, žmonės, ne visi vienodi? Argi mes visi neverti to paties? Apsivalymo. Stoję prieš teismą mes su Ernestu galėsime įrodinėti neįvykdę nusikaltimo, kuriuo esame kaltinami, bet neturėsime teisės tvirtinti esantys nekalti. Juk iš tikrųjų nekaltų nebūna. Nors visi esame Dievo kūriniai. Aš, Alisija, Čara, Ernestas. Ar nužudei vieną, ar kitą, nuosprendžiui ar bausmei pernelyg didelės įtakos neturi. O kaltės jausmui – turi. Aš nebūčiau sau leidusi nužudyti Alisijos. Ar juo labiau Ernesto, savo dukters tėvo. O nužudyti Tavąją – taip. Tavoji – visai kas kita.

Content

Пиньейро Клаудиа Tavoji