Тонке Драгт

Лист до короля

Вступ. Лицарі короля Дагоната

Ця історія сталася за часів лицарства у двох королівствах: країною короля Дагоната, що на схід від Великих гір, та королівством Унавена, що на захід від Великих гір. Столиці їхні йменовані на честь своїх суверенів: Дагонатбург та Унавенстадт.

У книжці йдеться про ще одну країну, але що це за країна, я розповім вам трохи згодом.

Розпочинається наша розповідь з королівства Дагоната. Я виписала два уривки зі старовинної книжки, аби спершу ви дізналися трохи про нього та про тамтешніх лицарів.

«Наш король Дагонат — могутній король. Правління його воістину є взірцем мудрості та поваги до законів, а королівство його велике та прекрасне. Пагорбкуваті землі перемежовуються луками, широкими річками та родючими ланами. Північний кордон королівства проходить уздовж Великих гір, та на західному кордоні гори набагато вищі. За ними розташоване королівство Унавена, і про нього наші менестрелі співають дивовижних пісень. На південному та східному кордонах гір немає, і звідти на нас часом нападають вороги, що заздрять багатствам нашого королівства. Проте нікому й ніколи не вдалося поневолити нашу країну, адже лицарі короля охороняють та відважно захищають її кордони. Добре живеться тут людям, мир та злагода панують у нас.

Сильні та відважні лицарі служать королю Дагона-ту, допомагають йому правити державою та підтримувати в ній лад та безпеку. Багато хто з них усім відомі: хто не чув імен лицарів Фартумара, Тіурі Хороброго, Ристридина з Півдня... Та хіба всіх перелічиш! Більшості своїх лицарів король подарував землі, де вони правлять його іменем. За першим покликом суверена мусять вони разом зі своїми воїнами приходити йому на допомогу. Дехто з лицарів своєї землі не має: лицарі — це зазвичай юнаки, ті, що в майбутньому успадкують землі своїх батьків.

Але є й мандрівні лицарі, які подорожують усією країною, наймаючись на службу до різних князів, охороняють кордони або вирушають за межі королівства, аби згодом розповідати королю про побачене в інших краях та про те, що відбувається за межами його володінь.

Чимало лицарів у короля Дагоната, проте стати одним із них нелегко. Той, хто бажає здобути це звання, мусить довести, що він гідний такої честі. На нього чекають важкі випробування: спершу він служить зброєносцем у досвідченого лицаря, потім — рік у королівському війську. Замало добре володіти зброєю та вміти ще багато чого, треба довести свою вірність, чесність, відвагу та готовність завжди прийти на допомогу. Він має бути лицарем в усьому».

«Що чотири роки, улітку, король Дагонат скликає всіх своїх лицарів. Сім днів живуть вони в столиці та доповідають королю про те, що відбувається в різних кінцях королівства та що саме вони здійснили для його блага.

Водночас у День літнього сонцевороту обраних королем юнаків урочисто посвячують у лицарі.

Це — видатний день! Після церемонії посвячення відбувається служба в кафедральному соборі, потім — обід у палаці та розкішна кінна хода, у якій беруть участь усі лицарі при повному військовому спорядженні, з родовими гербами на щитах. Очолюють ходу щойно посвячені лицарі, й звідусіль збирається люд, щоб подивитися на неї. Після ходи розпочинається свято — не лише в палаці, а й на вулицях міста. На ринковій площі влаштовують ярмарок, повсюди лунає музика, люди танцюють, співають, а коли стемніє — запалюють смолоскипи, аби при світлі продовжувати веселощі. На ранок король скликає лицарів до палацу, і новонас-тавлені лицарі з’являються до нього на рівних правах зі старшими. А наступного дня всі вони беруть участь у великому турнірі, який більшість вважає головною подією святкового тижня. Та й де ще можна побачити стільки розкошів, мужності та спритності водночас!

Утім, перш ніж настане черга цього пишного свята, молоді лицарі мають пройти ще одне випробування. Перед обрядом посвячення вони протягом доби повинні дотримуватися посту: не можуть торкатися наїдків та напоїв. А ніч напередодні проводять у маленькій церкві-капличці поза міськими мурами: кладуть свої мечі перед вівтарем, а самі, вбрані в білосніжні строї, обмірковують велику справу, якій вирішили присвятити своє життя. Подумки присягають вони бути вірними паладинами своєму королю та Вітчизні, присягають бути чесними та служити добру.

Усю ніч мають вони думати й молитися, аби стало їм сил для виконання обов’язку. Не можна ані спати, ані розмовляти, ані дослухатися до того, що відбувається поза стінами церкви, до сьомої години ранку, доки не прийдуть по них королівські посланці».

Саме такої ночі у невеличкій церкві, що на пагорбі біля стін Дагонатбурга, починається наша історія. П’ятеро юнаків очікують там на посвяту в лицарі: Ві-лмо, Фолдо, Джузеппе, Арман і Тіурі. Тіурі — наймолодший, йому щойно виповнилося шістнадцять.

Частина перша. Доручення

1. Безсонна ніч у каплиці

Тіурі стояв навколішках на кам’яній підлозі церкви та не зводив очей з блідого полум’я свічки, що ледь жевріла перед ним.

Котра година зараз може бути? Він мав серйозно обміркувати обов’язки служіння, якому присвятить себе, коли стане лицарем, але його думки завжди десь блукали. Іноді юнак узагалі ні про що не думав. Він запитував себе, чи відчувають його друзі те саме, що й він.

Потайки він покосився на Фолдо й Армана, потім — на Вілмо та Джузеппе. Фолдо й Вілмо зосереджено дивилися на свої свічки, Арман сховав обличчя в долонях.

Джузеппе сидів рівно, звівши очі вгору, але раптом повернувся і глянув просто у вічі Тіурі. Їхні погляди зустрілись і певний час вони дивились один на одного, доки Тіурі не відвів погляд і знову не зосередився на полум’ї свічки.

Про що думає Джузеппе?

Вілмо ворухнувся, торкнувши носаком черевика підлогу. Усі разом обернулися, і Вілмо, неначе засоромившись, потупив очі.

«Яка неймовірна тиша, — подумав Тіурі. — Ніколи не чув такої. Я чую лише наше дихання та, можливо, якщо прислухаюсь, — почую биття свого серця...»

Розмовляти не дозволялося. За всю ніч не можна вимовити ані слова, навіть якщо хтось постукає у двері. Юнаки власноруч їх замкнули і самі ж мають їх відчинити лицарям короля Дагоната, коли ті о сьомій ранку прийдуть по них.

Завтра зранку! Тіурі здавалося, що він бачить святковий похід лицарів на гарно вбраних конях, різнокольорові щити та прапори з гербами, що тріпочуть на вітрі. Бачив він і себе — на баскому коні, у блискучих латах, з пишним пір’ям на шоломі.

Він струснув головою, відганяючи видіння. Не час думати про зовнішню красу лицарського ритуалу, треба готувати себе до того, щоб бути чесним, вірним, сміливим та за першим покликом приходити на допомогу.

Тіурі так довго дивився на полум’я, що йому заболіли очі. Він перевів погляд на вівтар, біля якого лежали мечі і над яким висіли щити: вони поблискували, відбиваючи мерехтливий пломінець свічки.

«Завтра в короля будуть двоє лицарів з однаковим гербом на зброї, — думав він, — батько і я».

Його батька також звали Тіурі на прізвисько Хоробрий.

«Можливо, він теж цієї хвилини не спить, хвилюючись за мене? Як би я хотів стати таким хоробрим, як батько!»

Раптом він подумав: «А що як хтось і насправді постукає у двері? Відчиняти ж не можна».

Тіурі пригадав розповідь Фартумара, у якого служив зброєносцем. Коли той не спав уночі в церкві перед посвятою в лицарі, несподівано у двері постукали. Ані він, ані троє його друзів не відчинили. І це було правильно: адже то був служка короля, який прийшов їх перевірити.

Хлопець знову зиркнув на друзів. Ніхто не ворухнувся. Було далеко по півночі. Його свічка майже догоріла: вона виявилася найкоротшою з п’яти. А можливо, вона стояла занадто близько до вікна, на протязі: він відчував легкий холодний вітерець.

«Коли моя свічка догорить, я не запалюватиму нову», — подумав він. Сидіти в темряві приємніше: інші не зможуть розгледіти твого обличчя, а заснути він не боявся.

Не заснув би Вілмо! Та ні, він саме заворушився.

«Я роблю не те, що слід», — подумав Тіурі. Він склав руки та зосереджено подивився на меч, що мав служити добру, повторюючи про себе слова, які скаже завтра королю.

«Присягаюся бути вашим вірним паладином, присягаюся вірно служити підданим королівства і кожному, хто звернеться до мене по допомогу. Присягаюся...»

Зненацька почувся стукіт у двері — тихий, але чіткий. Усі п’ятеро завмерли, тамуючи подих.

Знову стукіт.

Юнаки перезирнулися, але ніхто навіть не поворухнувся, ані пари з вуст.

Було чути, як хтось намагається натиснути на клямку замкнених дверей, але невдовзі кроки почали віддалятися.

Усі п’ятеро полегшено зітхнули.

«От це й трапилося», — подумав Тіурі. Здавалося, що він весь час очікував чогось саме такого. Серце калатало так голосно, мало не на всю церкву. «Заспокойся, — сказав він сам собі. — Це хтось сторонній, він не знає, що ми тут мусимо ніч зорити, або, можливо, хтось хотів нас подражнити чи випробувати...»

Та заспокоїтися хлопець не міг і напружено чекав. Свічка його яскраво спалахнула, востаннє зашкварча-ла і згасла. Тепер він сидів у повнісінькій темряві.

Тіурі не знав, скільки минуло часу, коли знову почувся легкий шурхіт — немов хтось шкрябав нігтем по шибці.

І слабкий голос, радше шепіт, промовив:

— Заради Бога, відчиніть!

2. Прохання незнайомця

Тіурі напружився і повернувся до вікна. Нічого не видно — навіть тіні, можна було подумати, що йому це причулося. А якщо не причулося! Не міг він зробити того, про що прохав цей голос. Навіть якби це було щось важливе й нагальне. Він сховав обличчя в долонях, намагаючись зосередитися, відкидаючи всі зайві думки. Та знову почув голос, дуже чітко, хоча це був просто шепіт:

— Заради Бога, відчиніть!

Схоже на благання про допомогу.

Тіурі зиркнув на друзів. Здавалося, вони нічого не чули. Але він же чув! «Заради Бога, відчиніть!»

Що робити? Не відчиняти ж двері... А раптом ця людина потребує допомоги, а якщо це утікач, який шукає притулку в церкві.

Тіурі знову прислухався. Тиша. Йому здавалося, голос ще звучить, і він знав, що ніколи цього не забуде. Чому це сталося саме зараз?! Чому саме він почув прохання про допомогу?! Йому не можна відповідати — але як він почуватиметься, якщо не відповість?!

Хлопець вагався. І раптом насмілився.

Повільно, насилу підвівшись (від тривалого стояння навколішках на холодній підлозі ноги задерев’яніли), попростував до дверей — уздовж стіни, повсякчас озираючись на друзів. Він не вірив, що вони щось помітили, чи все ж таки... Арман поглянув у бік Тіурі, проте Арман ніколи його не видасть.

Немовби вічність минула, перш ніж він дістався притвору. Тіурі ще раз озирнувся на друзів, вівтар, щити над ним, яскраві вогники свічок, що тонули у на-півмороці під низьким склепінням. Потім ступив крок до дверей і торкнувся ключа.

«Коли я відчиню двері, — подумав Тіурі, — то порушу правила. І лицарем мені вже не бути».

Він повернув ключа, прочинив двері й визирнув назовні.

На порозі стояв чоловік, закутаний у довгу рясу з каптуром. Тіурі не бачив його обличчя: було занадто темно. Він прочинив двері ширше й мовчки очікував, що скаже незнайомець.

— Дякую тобі! — прошепотів той. Тіурі не відповів.

За мить незнайомець пошепки продовжив:

— Мені потрібна допомога, це справа життя і смерті! Тіурі знову промовчав, а незнайомець вів далі:

— Ти мені допоможеш?! Допоможеш?! Боже милий, чого ж ти мовчиш?! Чому не відповідаєш?!

— Чим я можу вам допомогти? — сердито прошепотів Тіурі. — Через вас я порушую правила, і завтра мене не посвятять у лицарі. Чому ви приїхали саме сюди? Хіба не знаєте, що завтра посвята і я не маю права ні з ким говорити?!

— Знаю, — відповів незнайомець. — Тому саме сюди і прийшов.

— Ви мали їхати в інше місце, — сердився Тіурі. — Через вас я порушую правила, і завтра мене не посвятять у лицарі.

— Тебе неодмінно посвятять. Хіба лицар не мусить приходити на допомогу кожному, хто її потребує? Вийди з церкви — і я розповім, що треба зробити. Швидше, треба поспішати, не гаятимемо часу.

«Що ж, — подумав Тіурі, — я порушив обітницю мовчання і відчинив двері, і, якщо тепер вийду з церкви, гірше вже не буде».

Незнайомець повів Тіурі вздовж церковної стіни. Рука його на дотик була кістлявою та зморщеною, як у старого.

«І голос старечий, — подумав Тіурі. — Хто б це міг бути?»

Незнайомець зупинився біля маленької ніші.

— Сховаймося тут, — прошепотів він, — говори тихіше, щоб ніхто нас не почув. Як тебе звати?

— Тіурі.

— Я довірюся тобі, Тіурі.

— Що сталося?

Незнайомець нахилився до нього й прошепотів:

— Маю листа, дуже важливого листа. Можна сказати, що благополуччя та безпека цілого королівства залежить від нього. Листа до короля Унавена.

Король Унавен! Певна річ, Тіурі чув про нього. Він правив королівством, що на захід від гір, його вважали шляхетним та справедливим королем.

— Листа треба доправити королю якнайшвидше.

— Ви хочете сказати. — почав, не вірячи власним вухам, Тіурі, та незнайомець перебив його.

— Лист королю доправить Чорний Лицар з Білим Щитом. Він зараз у трактирі «Айкарвара», у лісі. Прошу тільки відвезти йому листа. Сам я не в змозі цього зробити: я старий, мене переслідують вороги.

— Чому б вам не попросити когось іншого? У місті чимало лицарів, серед них багато таких, кому можна довіритись.

— Я не можу звернутися до жодного з них — усі вони надто помітні. Хіба я не сказав тобі? Ми оточені ворогами. Місто переповнене шпигунами, вони хочуть знайти та викрасти цього листа. Не можу я шукати допомоги в лицаря, якого всі знають. Мені потрібен той, кого ніхто не знає, ніхто не помітить. Я шукаю справжнього лицаря, який ще не встиг прославитися. Мені потрібен саме ти: тебе вважають гідним посвяти у лицарі, але твої славетні справи ще попереду.

Заперечити було важко. Юнак намагався розгледіти обличчя незнайомця, але не зміг.

— Цей лист насправді дуже важливий? — запитав він.

— Надзвичайно. Не вагайся, — наполягав незнайомець, і голос його затремтів, — не можна гаяти часу. За церквою на лузі пасеться кінь, візьми його й дістанешся трактиру години за три, а можливо, й раніше, якщо поквапишся. Зараз чверть на другу, до сьомої, коли за вами прийдуть, щоб відвести до короля Дагоната, ти встигнеш повернутися. Будь ласка, зроби це!

Тіурі відчув, що не може відмовити старому. Правила, яких мусить дотримуватися лицар, звісно, дуже важливі, але цей заклик про допомогу був ще важливішим!

— Ну, гаразд, — погодився він. — Я зроблю це. Давайте мені листа і поясніть, як знайти трактир.

— Дякую, — видихнув незнайомець і прошепотів: — Трактир «Айкарвара». Знаєш мисливський будиночок короля Дагоната? За ним — вузька стежина на північний захід. Вона приведе тебе на галявину. Там дорога розгалужується. Поїдеш ліворуч — і дістанешся прямісінько трактиру. Дай слово лицаря берегти листа як зіницю ока та не віддавати нікому, окрім Чорного Лицаря з Білим Щитом.

— Я ще не лицар, — заперечив Тіурі, — проте, якби був ним, присягнув би честю лицаря.

— Гаразд. Якщо хто-небудь намагатиметься відібрати листа, знищ його негайно, але роби це лише в крайньому разі. Зрозумів?

— Зрозумів.

— Та добре запам’ятай: коли зустрінеш Чорного Лицаря з Білим Щитом, спитай його: «Чому ваш щит білий?» А він має відповісти: «Тому що білий містить усі кольори». І спитає тебе: «Звідки ти прибув?» А ти відповіси: «Я приїхав здалеку». Тільки тоді можна віддати йому листа.

— Пароль... — пробурмотів Тіурі.

— Так, пароль. Зрозумів, що слід робити?

— Так, пане. Давайте листа.

— І ще одне. Будь обережним, дивися, чи не стежать за тобою. Ось лист, бережи його.

Хлопець узяв листа. Це був маленький плаский папірець. Тіурі відчув пальцями воскову печатку й обережно сховав його на грудях, під сорочку.

— Не загубиш? — спитав незнайомець.

— Ні, так надійніше.

Незнайомець потиснув йому руки:

— Поквапся, і нехай Господь благословить тебе!

Він відпустив руки юнака, пішов геть і незабаром зник з очей.

Тіурі трохи зачекав і безшумно рушив у протилежному напрямку. Глянувши на ледь освітлені вікна церкви, де залишилися його друзі, він подумав, що мусить поспішати — тож, не гаючи часу, пішов шукати той луг, де, за словами незнайомця, мав стояти кінь.

3. Дорога до трактиру

Стояла чудова літня ніч. Сила-силенна зірок сяяла в небі. За церквою Тіурі справді побачив прив’язаного до огорожі коня, який не мав ані сідла, ані вуздечки.

«Добре, що мені доводилося їздити на неосідланому коні», — подумав Тіурі, відв’язуючи тремтячими пальцями мотузку. Він пошкодував, що не прихопив ножа, бо мотузка була зав’язана міцно, на декілька вузлів. Він узагалі не мав будь-якої зброї: усе залишилось у церкві.

Кінь тихенько заіржав, але в тиші це прозвучало несподівано гучно, наче гуркіт грому. Тіурі озирнувся. Очі звикли до темряви, й неподалік він побачив будівлю — радше ферму, власникові якої, мабуть, належав цей луг.

Нарешті хлопець відв’язав мотузку й тихо промовив до коня:

— Ходімо зі мною.

У відповідь той знову заіржав. Десь забрехав собака, і у вікнах засвітилося. Тіурі скочив на коня й прицмокнув:

— Вперед! — і кінь повільно рушив з місця.

— Агов! — почувся голос. — Хто там?

Тіурі промовчав.

Собака знову загавкав, голосно, несамовито, і на порозі з’явився чоловік з ліхтарем.

— Злодій! — заволав він. — Стій! Яне, Мартине, сюди! Коня забирають!

Тіурі злякався. Крадіжка в його наміри не входила, але на роздуми не було часу, він пришвидшив коня, і той слухняно перейшов на рись.

— Хутчіш, — схвильовано шепотів Тіурі, — хутчіш!

За спиною було чути тупіт, крики, відчайдушне, несамовите валування собаки. Кінь злякано притиснув вуха й полетів чвалом.

«Мені прикро, що довелося позичити вашого коня, — подумки звернувся Тіурі до того, чий голос ще було чути позаду. — Я не збираюся красти його і невдовзі поверну вам».

Озирнувшись, він побачив, що ферма вже далеко, переслідувачів не видно, але продовжував щодуху гнати коня.

«А незнайомець не попередив, що кінь має власника», — подумав хлопець. Лист виявився надзвичайно важливим, та до того ще й таємним. Він притримав коня, аби пересвідчитися, що цінний документ надійно захований на грудях. Так, він на місці. Юнак укотре озирнувся, згадуючи слова незнайомця про ворожих шпигунів, але нікого не помітив. Тіурі намагався розгледіти місто, яке залишав, однак жодного вогника не було видно, тоді він востаннє поглянув на церкву, що неясною тінню бовваніла на пагорбі, й підострожив коня, прямуючи до лісу.

Ліс тягнувся мало не від самих стін Дагонатбурга й аж до Західних гір; звідти починалися дикі місця, ніколи не ходжені, але дорогу до мисливського будиночка Тіурі добре знав, бо не раз супроводжував короля під час ловів.

У лісі згустилася пітьма, утім дорога була широкою, і юнак рухався швидко, подекуди пускаючи коня кроком, аби краще роздивитися. Навкруги нікого не було, та йому іноді ввижалося, що ліс сповнений невидимих істот, які стежать за ним, шпигують, готові напасти.

Невдовзі Тіурі опинився біля мисливського будиночка і легко знайшов стежку, про яку розповідав незнайомець. Вона виявилася вузькою, звивистою, тож їхати довелося набагато повільніше.

— Добре було б вчасно повернутися, — пробурмотів хлопець. — Уявляю, що почнеться, якщо мене не буде на місці, коли лицарі короля прийдуть по нас; хоча незнайомець запевняв, що я встигну, адже до трактиру їхати три години.

Тіурі подумав про Чорного Лицаря з Білим Щитом, якому має передати листа. Ніколи юнак не чув про такого. Хто це? Звідки він? Лицарі короля Дагоната не носили білих щитів. Мабуть, він служить королю Унавену. Як опинився в нашому краї, далеко від батьківщини, — теж загадка. Тіурі пригадав оповідки мандрівників, що зустрічали лицарів Унавена, буваючи на півдні. Вони часом подорожували Великим Південним Шляхом, переправляючись через Сіру річку до ворожого Евіллану, де правив один із синів Унавена.

Тіурі не знав, скільки часу був у дорозі. Можливо, годину, а може, й більше. Мить, коли він, стоячи навколішках у церкві, почув голос, що благав відчинити двері, була вже страшенно далекою.

Дорога ставала горбкуватою: доводилося то підніматися вгору, то знову спускатися. Здавалося, кінь бачив краще, аніж вершник, принаймні біг уперед доволі впевнено.

Як тихо в нічному лісі. Хоча в церкві було ще тихіше.

Подекуди чути шурхіт — якась звірина вовтузилась у темряві. Шелест листя, кроки коня, тріск сухих гілок під копитами. Щось торкнулося крилом обличчя — Ті-урі здригнувся: нічний метелик чи якась інша комаха?

Дорога пішла вгору, ліс порідшав, стало світліше.

«Тепер, — подумав Тіурі, — до галявини вже недалеко».

Невдовзі він виїхав на голе, без жодного деревця, пласке верхогір’я. «Мабуть, це місце й мав на увазі незнайомець, скоро звертати ліворуч».

Тіурі торкнувся коня, та раптом почув звуки, геть не схожі на ті, які супроводжували його досі: іржання й тупіт копит. Він придивився й побачив темні постаті серед дерев, блиск зброї у темряві. Гурт вершників пронісся лісом.

Тіурі принишк. Хто вони? Що роблять у лісі серед ночі? Він трохи перечекав і знову виїхав на галявину.

Нікого. Немовби все наснилося. Тіурі поспіхом звернув на дорогу, що повертала ліворуч.

«Важко назвати її дорогою, — думав він. — Стежечка.»

Тіурі роздратовано зітхнув, бо кінь дедалі повільніше просувався вперед, а згодом довелося спішитися та йти навпомацки, щоб не заблукати. Гілля боляче хльоскало його по обличчю, ноги враз змокли від роси, що вкрила високу траву. Коли так піде надалі, навряд чи він повернеться вчасно.

Почало розвиднюватися, защебетали пташки. Тіурі з полегшенням зітхнув: дорога покращала — і він знову сів верхи.

У сірій світанковій імлі хлопець виїхав на іншу галявину. Перед ним постав маленький дерев’яний будиночок: це й мав бути трактир.

4. Трактир «Айкарвара»

Тіурі зіскочив з коня, припнув його до дерева і підбіг до трактиру. Там було тихо й темно, усі вікна та двері зачинені.

Юнак схопив калатало, що висіло на дверях, і постукав, але зсередини — ані звуку. Він ще раз затарабанив — і той стукіт мав би розбудити всіх довкола. Тіурі що-сили наліг на двері, посмикав їх, але вони не піддавалися — були наглухо зачинені. Нарешті на горішньому поверсі відчинилося віконце. Звідти визирнув чоловік у нічному ковпаку і сонним голосом поцікавився, що молодик хоче.

— Це трактир «Айкарвара»? — запитав Тіурі.

— Так, — відповів чоловік. — То ти всіх перебудив задля того, щоб з’ясувати саме це? Немає спокою цієї ночі!

— Ви хазяїн? — запитав Тіурі. — Я хотів би поговорити з одним із ваших гостей!

— Зараз?! Посеред ночі?! — розсердився трактирник. — Іди геть і повертайся вранці!

— Але це вкрай важливо! — наполягав Тіурі. — Будь ласка... не зачиняйте вікно!

Чоловік визирнув знову:

— Хто ти? Кого тобі треба бачити?

— Немає значення, хто я, — прошепотів Тіурі. — Мені конче потрібно бачити Чорного Лицаря з Білим Щитом.

Трактирник видав дивний звук, але Тіурі не міг збагнути, чи то була злість, чи то здивування. Та сонливість у голосі раптово зникла, і хазяїн мовив:

— Зажди, зараз спущуся.

Голова зникла з вікна, і трохи згодом Тіурі почув, як загрюкали, заскрипіли засови, двері відчинились — і на ґанку з’явився чоловік у нічному одязі; у його руці мерехтіла свічка.

— Отже, — сказав він похмуро, розглядаючи Тіурі з голови до ніг, — я хазяїн трактиру «Айкарвара». Кажи, навіщо ти підняв мене серед ночі?

— Мені потрібно бачити Чорного Лицаря з Білим Щитом. Я конче мушу поговорити з ним.

— Цієї ночі ти вже другий, — пробуркотів чоловік. -Проте поговорити тобі з ним не вдасться.

— Але ж ви можете його розбудити?!

— Не можу, бо Чорного Лицаря з Білим Щитом тут немає, ще до опівночі він пішов звідси.

— Ні, — злякано скрикнув Тіурі, — цього не може бути!

— Чому не може бути? — спокійно заперечив трактирник.

— Куди він поїхав? — захвилювався юнак.

— Якби знав, то сказав би, — відповів чоловік. — Але я того не знаю.

Здавалося, він помітив переляк на обличчі Тіурі, тому додав:

— Гадаю, він таки повернеться, якщо насправді такий добрий та вправний лицар, яким здається. То ти приїхав до нього чи від нього?

— До нього.

— І що ти маєш йому розповісти?

— Цього не можу вам сказати. Я дуже поспішаю. Чи не знаєте, коли він повернеться?

— Якби знав — сказав. Але теж не знаю. Я взагалі нічого не знаю про цього лицаря. Дуже дивна історія,

— замислившись, відповів трактирник і так почухав голову, що злетів нічний ковпак.

— О! Але ж мусите ви бодай щось знати! — не вгавав юнак. — Коли він звідси вирушив? Чому? У якому напрямку?

— Забагато запитань, — зауважив хазяїн трактиру.

— Він втомлено нахилився і підняв свого нічного ковпака. — Ходімо до кімнати, нема чого стовбичити на порозі. Не люблю холодної вранішньої вологи, від неї в мене ревматизм.

Він увійшов усередину, поставив свічку на стіл і знову натягнув свого ковпака. Тіурі, йдучи за хазяїном, нетерпеливився:

— То куди ж зник Чорний Лицар?!

— Він з’явився вчора вдосвіта, — заговорив трактирник. — Дивний гість. Не те що я сумніваюсь у тому, що він хоробрий лицар, о ні! Він вразив мене. Він був сам-один, навіть без зброєносця. Його обладунки були чорні, як ніч, тільки щит, що його він тримав у руці, був білий, як сніг. Чорне забороло було опущене, і він не підняв його, навіть коли зайшов усередину, питаючи про кімнату. Кімнату він, звісно ж, отримав; удень я відніс йому попоїсти — так, як він мене й просив. Сподівався, що врешті зможу побачити його обличчя. Та де там! Він зняв свої обладунки та шолом, але на обличчі в нього залишалася чорна шовкова маска, через яку було видно лише очі. Дивно, чи не так? Мабуть, він склав обітницю. Ти про це щось знаєш?

— Де ж він подівся? — знову спитав Тіурі.

Трактирник, схоже, трохи розсердився, та все ж відповів:

— Про це я саме й хотів розповісти. Десь о першій чи другій ночі, я вже був у ліжку, несподівано у двері закалатали. Я визирнув у вікно і побачив іще одного Чорного Лицаря. «Відчини! — гукнув той. — У твоєму трактирі зупинився Чорний Лицар з Білим Щитом?» «Так, — обізвався я. — Але ж зараз уже глупа ніч...» -«Відчиняй негайно, бо двері виб’ю!» Я мерщій кинувся відчиняти двері. Переді мною стояв лицар у чорному, як ніч, обладунку, тільки його щит був червоний, як кров. Він суворо запитав мене: «Де Чорний Лицар з Білим Щитом?» «Він спить», — відповів я. «Так розбуди його, маю до нього розмову! Ворушись!» Чесно кажучи, я трохи злякався, тому, не зволікаючи, послухався. Та не встиг і кроку ступити, а той уже спускається. В усіх обладунках, у шоломі, забороло опущене, меч на місці, і білого щита тримає. Спустився, увійшов до кімнати. Чорний Лицар з Червоним Щитом рушив назустріч, вони стали один проти одного, і тоді Чорний Лицар з Червоним Щитом зняв рукавицю й кинув тому під ноги. Лицар з Білим Щитом підняв її й запитав: «Коли?» «Зараз!» — відповів Лицар з Червоним Щитом.

Трактирник змовк, переводячи дух, і завершив:

— Мовчки вони вийшли з трактиру і зникли в лісі.

— Значить — двобій, — сказав Тіурі.

— Схоже на те, — підтвердив трактирник. — Досі жоден не повернувся.

— Отже, вирушили десь о другій? — уточнив Тіурі. -А зараз котра?

— Мабуть, десь о пів на п’яту. Уже світає.

— А в який бік поїхали?

Хазяїн трактиру вийшов з хлопцем надвір і вказав, у який бік попрямували лицарі.

— Проте куди вони могли поїхати, — додав він, — не уявляю.

— Дякую! — на ходу вигукнув Тіурі. — Спробую відшукати їх!

І, перш ніж трактирник встиг щось сказати, юнак підбіг до коня, скочив на нього і зник з очей.

5. Чорний Лицар з Білим Щитом

На сході небо стало рожевим, потім жовтогарячим; от-от зійде сонце. Птахи весело щебетали та виспівували, радіючи новому дню. Лише Тіурі не радів: він був роздратований, бо вже ранок, а він ще й досі не виконав доручення, тож вчасно повернутися не зможе. Він їхав по сліду, залишеному Чорними Лицарями, бо пообіцяв доправити листа й не міг порушити обіцянки. А втім, це не заважало йому невдо-волено бурмотіти. Тіурі кляв Чорного Лицаря з Червоним Щитом за те, що той кинув виклик на герць, а Чорного Лицаря з Білим Щитом за те, що той прийняв виклик, на додачу — їх обох за те, що не залишили чітких слідів і їхали не дорогою, а навпростець через ліс, і тепер його кінь мусив продиратися крізь чагарники.

«Розвиднілось. Мабуть, уже по п’ятій, — міркував хлопець. — Господи, і де ж вони поділися?»

Він уявив, як здивуються лицарі короля Дагоната, коли o сьомій не знайдуть його в церкві. Що подумає король і що подумають його батьки та друзі, коли дізнаються, що в ніч напередодні посвяти він зник хтозна куди? Але тут він пригадав слова незнайомця, зібрався з духом і вирішив, що по-іншому вчинити б не зміг.

Тіурі отямився, коли побачив, що за своїми думками загубив стежину й опинився на відкритій піщаній галявині, яка була геть вкрита слідами! «Які ж із них належали саме тим двом лицарям?»

Хлопець сторожко роздивився довкола: «Здається, тут гарцював цілий загін вершників! Чи не той, який я бачив уночі?» Він пронісся лісом, чагарями, неначе буря, ламаючи гілля, трощачи все на своєму шляху. Тож тепер Тіурі не міг знайти сліди Чорних Лицарів і тому вирішив піти тим шляхом, який вигарцювали вершники.

«А що як вони якось пов’язані з Чорними Лицарями?» — запитував себе Тіурі. І, хоча вже геть розвиднілося, його раптом охопив страх, і він несподівано стривожився більше, аніж у темряві минулої ночі.

Невдовзі Тіурі почув притлумлене іржання й побачив прив’язаного до дерева коня. Це був прекрасний вороний кінь у простому спорядженні. Кінь подивився на нього сумними карими очима і знову жалісно заіржав.

Юнак поплескав коня по загривку і прошепотів:

— Зажди трохи, потерпи, я пошукаю твого хазяїна. Він має бути десь поряд.

Проїхавши трохи вперед, поміж дерев, на блідо-зеленій траві Тіурі побачив щось чорно-біло-червоне... У нього перехопило подих, але, попри це, він миттю скочив з коня й кинувся туди...

Там на траві лежав чоловік у чорному, його обладун-ки були геть пошкоджені й побиті; білий — то був щит, який лежав неподалік, а червоною була його кров. Ті-урі знайшов Чорного Лицаря з Білим Щитом, але той був поранений... Чи мертвий?..

Тіурі опустився на коліна біля лицаря. Той справді був важко поранений, але дихав. На ньому не було шолома, обличчя було заховане під шовковою маскою. Хлопець дивився на нього, тремтячи від хвилювання всім тілом. Проте він опанував себе і вирішив, що має допомогти пораненому, принаймні перев’язати його.

Лицар ледь ворухнувся і прошепотів:

— Хто тут?

— Тіурі нахилився до нього:

— Лежіть спокійно, пане. Я допоможу вам. Де у вас болить?

Юнак помітив, що лицар спостерігав за ним крізь прорізи маски.

— Я тебе не знаю, — вимовив він слабким голосом. -Але радий, що хтось знайшов мене, поки я ще живий. Не переймайся через мої рани, мені вже не допоможеш.

— Не кажіть так, — заперечив Тіурі, обережно звільняючи лицаря від латів.

— Дарма, — прошепотів лицар. — Я знаю, що вмираю.

Тіурі побоювався, що той мав рацію, але не полишав старань і обережно продовжував послаблювати обладу-нок, аби полегшити страждання пораненого. Він відірвав шмат від свого одягу та, як умів, перев’язав рани.

— Дякую, — прошепотів лицар трохи згодом. — Хто ти? І як потрапив сюди?

— Мене звати Тіурі. Я зараз принесу води. Може, хочете пити?

— Не треба, — сказав лицар. — Тіурі. Це ім’я мені знайоме. Чи ти не родич, бува, Тіурі Хороброму?

— Так, це мій батько.

— Як ти тут опинився?

— Я... прийшов до вас... прикро, що так...

— До мене? — перервав Тіурі лицар. — Ти прийшов до мене?! Дякувати Богові. То, може, ще й не запізно...

Він дивився на Тіурі, його очі блищали крізь прорізи маски:

— Ти маєш мені щось передати?

— Так, пане, — листа.

— Я знав, що мій зброєносець знайде вістового, — полегшено зітхнув лицар. — Стривай, — зупинив він юнака, щойно той зібрався дістати листа. — А ти нічого в мене не хочеш запитати?

І тут Тіурі згадав, що мусить спершу запитати пароль.

— Чому... чому ваш щит білий? — затинаючись, спитав він.

— Тому що білий містить усі кольори, — відповів лицар. Його голос зазвучав набагато потужніше. Цей голос вразив Тіурі, і юнак відчув до нього глибоку довіру.

— Звідки ти прибув? — запитав лицар.

— Я приїхав здалеку...

— Покажи мені того листа, — наказав лицар. — Ні, зачекай. Спершу подивися, чи ніхто не шпигує за нами.

Тіурі роздивився навколо.

— Окрім наших коней, немає нікого, — запевнив юнак. Він дістав листа й показав лицарю. — Шкода, пане, — вирвалось у нього, що ви програли двобій!

— Двобій? — здивувався поранений. — Ніякого двобою не було, у двобої мене ще ніхто не здолав. Чорний Лицар з Червоним Щитом заманив мене в пастку. Його Червоні Вершники оточили мене й напали гуртом.

— Який жах! — обурився Тіурі.

— Але вони не знайшли того, що шукали, — продовжив лицар. — Вони хотіли знищити не лише мене, а й листа, якого ти мені щойно показав. Сховай його надійно, а я розповім тобі, що ти маєш робити далі... Тільки спершу розкажи, чому саме ти приніс листа.

І Тіурі розповів лицареві свою історію.

— Добре, — прошепотів поранений і на мить змовк, а потім мовив лагідно: — Не дивися так стурбовано.

Тіурі відчув, що чоловік усміхається під маскою, і йому закортіло побачити його обличчя.

— Слухай-но, — вів далі лицар. — Я говоритиму коротко, бо в мене обмаль часу. Цей лист для короля Унавена, і він надзвичайно важливий. Я вже не зможу його доправити. Це мусиш зробити ти.

— Я?.. — прошепотів Тіурі.

— Так! Я не знаю нікого іншого, хто краще за тебе зробив би це. Ти зможеш, я довіряю тобі. Вирушай мерщій, не можна гаяти ані хвилини. Їхатимеш на захід, спершу лісом, потім вгору понад річкою, доки не дістанешся її витоку. Там живе відлюдник на ім’я Ме-наурес... Візьмеш мого персня, покажеш його — і він зрозуміє, що ти мій посланець. Менаурес допоможе перейти гори, самому тобі не здужати. За горами дорога сама приведе тебе куди треба... — Лицар підняв руку: — Візьми цього персня. Я знаю, що прошу про велику послугу, але ти впораєшся з цим найкраще.

Тіурі обережно зняв перстень з його пальця.

— Я готовий зробити це, — сказав він, — але не знаю.

— Ти мусиш це зробити, — наполягав лицар. — Та я хочу, аби ти пам’ятав: це справа дуже складна та ризикована. Ти вже сам переконався: вороги намагаються відібрати листа, полюють на нього, і багато небезпек чатує на тебе, тож тримай доручення у великій таємниці, нікому про нього не розповідай. Та передай листа неодмінно в руки королю Унавену.

— Що... що в тому листі? — запитав Тіурі, обережно прилаштовуючи перстень на палець.

— Це таємниця, — відповів лицар. — Листа відкривати не можна. Лише в разі надзвичайної небезпеки, коли не буде можливості зберегти його, тільки тоді прочитай, щоб передати зміст королю. Звісно, сам лист ти мусиш знищити.

Він хвилю помовчав і ледь чутно запитав:

— То ти відвезеш листа?

— Так, пане.

— Заприсягнися своєю лицарською честю, — прошепотів лицар.

— Присягаюся своєю лицарською честю. тільки. -затнувся він, — я ще не лицар.

— Ти будеш лицарем, — запевнив його Чорний Лицар з Білим Щитом. — Тепер зніми з мене, будь ласка, маску... Смерть слід зустрічати з відкритим заборолом.

Тремтячими руками Тіурі зняв маску й побачив спокійне шляхетне обличчя Чорного Лицаря. Приголомшений хлопець схопив руку помираючого й ще раз пообіцяв, що доправить листа.

— Я помщуся за вас, — промовив Тіурі.

— Це не твій клопіт, — тихо відказав лицар. — Ти маєш бути лише моїм вісником.

Він заплющив очі, його пальці ворухнулися востаннє й завмерли.

Тіурі подивився на лицаря й обережно відпустив руку. Він знав, що Чорний Лицар помер, і був вкрай засмучений, хоча ледь встиг познайомитися з ним. Ті-урі затулив обличчя долонями і прочитав молитву за упокій його душі.

6. Червоні Вершники

Тіурі підвівся, ще раз поглянув на спокійне обличчя Чорного Лицаря з Білим Щитом і попрямував до свого коня. Отже, він має виконати обіцянку: доправити листа королю Унавену — у країну, що на захід від Великих гір.

Юнак зупинився біля коня, розмірковуючи, як найкраще виконати це завдання. Вертатися до міста не можна — витратиш забагато часу. До того ж, йому дове-лося б розповісти про все, а отже — порушити таємницю. Проте вісточку про себе дати потрібно, щоб батьки не хвилювалися й не почали його розшукувати. Слід подбати й про те, щоб Лицар з Білим Щитом був похований належним чином. Окрім того, треба повідомити, хто його вбив.

«Найліпше, — думав Тіурі, — повернутися до трактиру; це недалеко: повідомлю трактирника про смерть Лицаря з Білим Щитом і попрошу його послати когось до міста».

За хвилину хлопець уже прямував до трактиру, почуваючися значно дорослішим і серйознішим, аніж кілька годин тому.

Невдовзі він почув тріск гілля й побачив вершника, що їхав назустріч. Той був у шоломі й кольчузі, немовби готувався до бою: озброєний довгим списом та мечем. Його герб, щит і пір’я на шоломі були червоні, як кров.

«Один із Червоних Вершників!» — збагнув Тіурі. І тут згадав, що беззбройний. Утім, попри це, продовжував їхати спокійно, намагаючись удавати, наче нічого й не сталося.

Червоний Вершник від’їхав убік, поступаючись дорогою. Серце Тіурі несамовито калатало, коли він їхав повз вершника, і щойно проминув того, як почув:

— Агов, приятелю, що робиш у лісі від самого ранку? Звідки й куди прямуєш?

— Це моє діло, — коротко відказав Тіурі. — Доброго ранку.

Він їхав далі, щомиті очікуючи удару в спину, проте нічого такого не трапилося. Тіурі перевів дух, не наважуючись озирнутися чи прискорити рух. Раптом він почув, як вершник позад нього щось вигукнув, але не розібрав, що саме. Він озирнувся і побачив, що вершників стало двоє. Вони дивилися йому вслід; один знову щось вигукнув, далеко в лісі хтось озвався, і занепокоєний Тіурі став підганяти коня.

Скоро юнак помітив, що Червоні Вершники слідують за ним!

Хлопець підганяв стомленого коня, знаючи, що трактир недалеко. Несподівано праворуч з’явився Червоний Вершник і брутально звелів юнакові зупинитися. Не встиг Тіурі відповісти, як ліворуч вигулькнув ще один, перекриваючи шлях до відступу.

Здавалося, Червоних Вершників стало ще більше -вони заполонили весь ліс, переслідуючи його, кричали, щоб той негайно зупинився, але Тіурі, певна річ, не зважав на їхні накази, чимдуж пришпорив коня й стрімголов кинувся в хащі, намагаючись відірватися від переслідувачів.

Хлопець не знав, як довго петляв пагорбами, продираючись крізь чагарники, та чув крики позад себе. Єдине він знав, що не хоче бути вбитим, як Чорний Лицар з Білим Щитом. Тіурі озирнувся й помітив, що відірвався від переслідувачів. Але радіти було ще зарано: кінь стомився, ліс був непролазним, а він — один супроти безлічі ворогів.

Тієї ж миті Тіурі зрозумів, що робити далі. Він зіскочив з коня, ляснув його по крупу так, що той кинувся в хащі, а сам відбіг убік та притьмом здерся на дерево. Заховався в листі, затамував подих і чекав, що буде далі. Під самісіньким деревом проїхало двоє вершників. Вони не помітили хлопця. Згодом Тіурі почув, як ті здалеку перегукувалися, і лише тоді наважився поворухнутися, влаштовуючись зручніше. Проте він не спустився, побоюючись, що вершники повернуться.

Відтак хлопець просидів на дереві не одну годину, але Червоні Вершники не верталися. Ліс дихав тишею та спокоєм, і важко було повірити в те, що зовсім недавно тут багато чого трапилося.

Тіурі озирнувся й обережно дістав листа, аби гарненько його роздивитись. Нічого особливого: звичайнісінький, геть непримітний, маленький, білий та плас-кий лист без жодного надпису. На всіх трьох печатках, якими лист було скріплено, стояла корона. Більше ніщо не вказувало на його важливість. Тіурі ретельно сховав листа й подумав, що вже, мабуть, по сьомій. Він притулився до стовбура й заплющив очі. «Напевне, саме зараз лицарі Дагоната сурмлять біля церкви; Арман, Фолдо, Вілмо та Джузеппе вже йдуть відмикати двері, — думав він. — Лицарі стоять перед церквою. “Доброго ранку, король Дагонат кличе вас. Беріть свою зброю та рушайте за нами”». Він намагався уявити, що буде далі, але не зміг. Немов живий, постав перед очима Чорний Лицар з Білим Щитом: «Ти маєш бути моїм вісником».

Тіурі розплющив очі. Здавалося, що церква лишилася десь далеко, що давним-давно він провів там безсонну ніч і що нині це все не мало до нього жодного стосунку. Тіурі поглянув униз. Скидається, що небезпека минула. Він зліз з дерева й почав пробиратися лісом, сторожко озираючись при кожному підозрілому звукові.

Невдовзі хлопець натрапив на свого коня, який мирно випасався посеред лісу.

— Хороший мій конику, — сказав Тіурі, вмощуючись верхи. — Їдьмо до трактиру, там тебе нагодують досхочу.

І тут Тіурі згадав, що це не його кінь. «Мало не забув! — злякався він. — Адже маю повернути його власникові!»

Він спрямував коня до трактиру й незабаром дістався туди без перешкод.

7. Втеча

Трактирник підмітав долівку. Він уже вдягнувся, та так і не зняв нічного ковпака. За столом біля вікна снідало двоє. Коли Тіурі увійшов, вони здивовано глянули на нього.

— Господи милосердний, — вигукнув трактирник, -на кого ти схожий!

І Тіурі раптом збагнув, який має вигляд для стороннього ока. Під час нічних пригод біла одіж геть забруднилася й подерлася. Він загубив стрічку, якою було зв’язане волосся, воно скуйовдилося й стирчало врізнобіч, а сам він був вкритий синцями та подряпинами, які дістав під час шаленої гонитви крізь лісові хащі.

— Ти знайшов Чорного Лицаря? — спитав хазяїн трактиру.

— Так, знайшов, — сумно промовив Тіурі.

Трактирник зміряв хлопця з голови до ніг. Нарешті його погляд зупинився на лівій руці Тіурі й став підозрілим.

Хлопець теж глянув на руку і все зрозумів: той помітив лицаревого персня.

— Цей перстень не. — почав, було, трактирник.

— Чорний Лицар з Білим Щитом загинув, — перебив його Тіурі тихим голосом.

— Не може бути... — засмутився трактирник. — Загинув?! Лицар з Червоним Щитом переміг його у двобої’?!

— Двобою не було, Лицаря з Білим Щитом було вбито...

— Господи милосердний! — скрикнув трактирник. -Убито!

— Вислухайте мене, будь ласка, — попросив Тіурі. -Маю обмаль часу, а те, що я скажу, — надзвичайно важливо.

Чоловіки, що снідали за столом, забули про їжу й дивилися на них із роззявленими ротами. Потім один підвівся й запитав:

— Що сталося з Чорним Лицарем, який приїхав сюди вчора?

Відповісти Тіурі не встиг. Двері розчахнулися й гучний голос запитав:

— Чий це кінь стоїть прив’язаний перед трактиром?!

Тіурі обернувся. На порозі, злісно зиркаючи, стояв здоровезний червонопикий селянин. Тіурі ніколи раніше не бачив цього чоловіка, та голос видався йому знайомим.

— Ось цей хлопчина приїхав на коні, — обізвався один із тих, що сиділи за столом.

— Правда, — сказав Тіурі, — це мій кінь. точніше. не зовсім так. — Він затнувся, бо збагнув, хто цей чоловік, упізнав голос: це був власник коня!

Селянин підійшов до нього й проревів:

— А ще точніше — зовсім не так! Кінь мій! А ти — злодій і поцупив його сьогодні вночі!

— Пане, я не крав його! Я лише позичив! Не гнівайтеся... я.

Та селянин був занадто розлючений, аби слухати юнака. Він схопив Тіурі за руку й сердито закричав:

— От я і спіймав тебе, злодюжко! — і повернувся до присутніх. — Пів ночі за ним гнався, потім загубив слід, дістався трактиру — і бачу свого коня. і крадія!

Тіурі смикнувся і вивільнив руку.

— Я не крадій! — вигукнув він. — Я хотів чесно повернути коня! Послухайте, я вам усе поясню.

— Годі патякати! — презирливо кинув селянин. — Хто ж тобі повірить!

— Пане. — почав Тіурі.

— Нема чого мене паном називати, — перебив його селянин. — Нема чого зі мною торгуватися, мов на базарі! Знаємо вашого брата — галасу багато, а діла ніякого.

— Та вислухайте ж мене! — крикнув Тіурі.

— От доберемося до судді, тоді й вислухаємо. Поїдеш зі мною до міста.

До міста?! Втратити стільки часу не входило в плани Тіурі; окрім того, він розумів, що нічого не зможе пояснити, бо не має права говорити про доручення, а отже — і про те, що сталося. Він ступив крок назад і рішуче заперечив:

— Не поїду до міста! Я не злодій! Присягаю честю!

— Ич який! — презирливо кинув селянин. — Честю він присягає! Та як ти смієш, паскуднику, присягати честю?!

— А як ви смієте називати мене паскудником?! — розізлився Тіурі, обурений зневажливим тоном селянина.

«Паскудник! Він! Той, кого сьогодні мали посвятити в лицарі, і тоді кожен шанував би його! Він! Обраний для особливої справи!»

— Нічого не розумію, — вигукнув трактирник. Він що — поцупив вашого коня? Спершу приїхав сюди серед ночі, тепер розказує, що Лицаря з Білим Щитом убито. А в самого на пальці перстень цього лицаря! Що це все означає?

— Я давно все пояснив би, та ви ж не даєте мені й слова сказати, — розпочав Тіурі втретє, намагаючись зберігати спокій, хоча всередині все стискалося від страху: четверо чоловіків дивилися на нього так грізно! — Я взяв вашого коня, бо мусив виконати термінове доручення, я поспішав...

— Не бреши, — заперечив власник коня. — Ти міг би попросити його в мене, це занадто не затримало б тебе. Стули пельку й ходімо, годі з мене!

— Ні, зачекай-но! — вигукнув трактирник. — Він мусить мені дещо пояснити: що ж сталося з Чорним Лицарем з Білим Щитом?

— Лицаря з Білим Щитом убито, — сказав Тіурі. -Прошу вас подбати, аби його було поховано, як належить шляхетному лицареві. Ви знайдете його тіло неподалік. І юнак розказав, де лежить тіло лицаря.

— Хто ж його вбив? — запитав трактирник.

— Червоні Вершники, — відповів Тіурі. — Він потрапив у пастку.

— Червоні Вершники! — вигукнув один із тих, що сиділи за столом. — Я бачив їх, вони їхали рано-вранці, коли я.

— Про що це ви! — закричав власник коня. — Він -крадій, я хочу його покарати!

— Тут ідеться про вбивство! — вигукнув трактирник.

— То нехай і в цьому зізнається в суді! — не вгавав розлючений селянин, знову хапаючи Тіурі. — Зрозуміло, що відпускати його ніяк не можна.

— Червоні Вершники. — почав той, що сидів за столом.

— Чорний Лицар. — задумливо промовив трактирник.

Але Тіурі не став очікувати, доки вони договорять. Він вирвався й вибіг надвір. «Нехай думають собі, що він крадій, та везти себе до міста він не дозволить!» Усі четверо з лементом вискочили за ним. Тіурі помчав до лісу й одразу відірвався від переслідувачів, проте відчував, що навряд чи витримає довго. Серце готове було вистрибнути з грудей, а в очах блимали темні плями. Тіурі уповільнив біг, роззирнувся довкола, зібрався з силами і знову заліз на дерево.

Пощастило й цього разу. Переслідувачі пробігли низом і не помітили його.

«Втретє краще цього не робити, — подумав він, переводячи дух. — Кажуть: втретє повторити — диявола спокусити».

Тіурі відчув, що смертельно втомився. На щастя, він міг перепочити, бо спускатися з дерева, поки його шукають, було нерозважливо. Невдовзі він побачив трактирника і власника коня. Вони поверталися з розгубленими обличчями, тихо перемовляючись між собою. Трактирник десь загубив свого нічного ковпака, і, спостерігаючи за ними, Тіурі, попри серйозність становища, мало не розреготався.

Майбутнє вбачалося аж ніяк не в рожевому світлі. Він мусить їхати до чужої країни, аби доправити важливого листа, не маючи нічого, окрім обідраного лахміття, геть непридатного для таких мандрів. Ані зброї,

ані грошей, ані коня. Його вважають крадієм. І в нього небезпечні вороги: Червоні Вершники та їхній сеньйор — Чорний Лицар з Червоним Щитом.

Тіурі зітхнув. Завдання перед ним стояло не з легких.

«Тепер навіть вісточку в місто нема як послати, — подумав він. — Та мушу зметикувати й зробити це. Власник коня, звісно, звернеться до суду. Чи здогадаються там, у місті, що так званий крадій — це той самий юнак, що зник з церкви в ніч перед посвятою в лицарі? Батькові, матері, друзям навіть на думку не спаде, що я злодій; король, напевне, теж не повірить. Та вони хвилюватимуться».

Тіурі знову зітхнув. «Годі, — сказав він до себе суворо. — Головне — доправити листа, виконати доручення лицаря». Він глянув на перстень з великим сяючим каменем, схожим на діамант. Безглуздо носити його відкрито. Хлопець витягнув шворку, що стягувала комір сорочки, міцно прив’язав до неї персня і сховав під сорочку так, щоб ніхто не побачив.

Час рушати в дорогу; небезпека, мабуть, уже минула. Може, ще пощастить знайти коня та зброю.

«Ну і йолоп же я! — раптом подумав Тіурі. — Там же лишився кінь лицаря, я ж можу його взяти!»

Хлопець зліз з дерева. Тепер він знав, що робити далі.

Узяти коня і — в путь!

Частина друга. Мандрівка лісом

1. У дорозі. Вороний кінь

Тіурі знов обережно пробирався лісом до того місця, де полишив Чорного Лицаря з Білим Щитом. Раптом він почув, як хтось насвистує пісеньку. Юнак обережно пішов у той бік, звідки чулася пісенька, й невдовзі побачив хлопчину, не старшого за себе, що в’язав хмиз. Той, не помічаючи Тіурі, весело насвистував.

Певний час Тіурі спостерігав за ним, розмірковуючи, що робити. І врешті наважився — вийшов з-за кущів і привітався:

— Доброго ранку!

Хлопчина з переляку вкляк на місці і мовчки втупився в Тіурі.

— Доброго ранку, — повторив Тіурі. — А можна тебе попросити про послугу?

Хлопець поволі оговтався:

— Гей! — вигукнув він. — Та ти, мабуть, той самий, кого вони шукають, — конокрад!

— Чш-ш-ш! — просичав Тіурі. — Не галасуй!

Хлопчина позадкував і зиркнув на сокиру, що лежала неподалік.

— Не бійся, — заспокоїв Тіурі, — у мене більше причин тебе боятися, бо я неозброєний. Так, вони шукають мене, але я не крадій, слово честі.

— Тоді що ти тут робиш і чого хочеш від мене?

— Мені потрібна твоя допомога. Чи не збігаєш до міста передати повідомлення?

— Віднести повідомлення? А чому маю тобі допомагати?

— Я лише прошу тебе. Не хочеш — примусити не можу, але буду страшенно вдячний, якщо ти це зробиш для мене. Я направду не злодій!

— Гм, — хлопчина спохмурнів, — і що маю передати? Хоча, взагалі-то, я не зовсім певен, що хочу тобі допомогти. Ще не знаю.

— Біжи до Дагонатбурга, знайди там лицаря Тіурі Хороброго і перекажи йому, що нічого лихого з його сином не сталося, але він поки що повернутися не може. Додай, що син живий та здоровий, і скажи, що не треба його шукати.

— А чого б тобі самому не піти? — спитав хлопець. -Місто ге-ен як далеко, а в мене роботи хтозна-скільки.

— Я ніяк не можу. За мною женуться, ти ж сам знаєш. Будь ласка, допоможи, зроби це просто зараз!

— Кажеш, лицар Тіурі Хоробрий? Такий високоповажний пан? Він просто мене не слухатиме!

— Він вислухає тебе, бо ти ж принесеш йому звістку про сина. Можеш піти й до. до моєї. до його дружини і розповісти все це їй. Стривай-но, — перебив Тіурі самого себе, — може, в тебе мотузка є?

— Авжеж, — кивнув хлопчина і простягнув йому обривок мотузки.

Тіурі зняв пояс, підперезався мотузкою, а свій віддав хлопцеві. Це був дуже гарний пояс: мати сама вишила його, а золоту пряжку батько придбав у найкращого ювеліра.

— Ось, передай це лицареві Тіурі чи його дружині — і вони зрозуміють, що тебе послав я. А пряжку можеш забрати собі як винагороду.

Хлопчина трохи повагався, але пояс нарешті взяв.

— То що сказати там треба? — запитав він.

Тіурі повторив.

— Не забудь лише нічого і йди просто зараз! І ще прохання: не кажи нікому, що бачив мене!

— Тільки лицареві Тіурі, — усміхнувся той.

— Отже, зробиш?

— Гаразд, — кивнув хлопець, акуратно згортаючи пояс.

— Обіцяй, що не забудеш.

— Аби я був лицарем, — знову засміявся той, — я присягнув би честю.

— Дякую! — мовив Тіурі серйозно.

Хлопець проникливо глянув на нього.

— Я піду в місто просто зараз і нікому не скажу, що бачив тебе. Я вірю, що ти не злодій, хоча й геть не розумію, що з тобою трапилося.

— Дякую, — повторив Тіурі.

Хлопчина ніяково всміхнувся і рушив у бік міста.

«Із цим впорався, — думав Тіурі, йдучи далі. — Я певен, що він дотримає обіцянки. Отже, тепер зі спокійним серцем можна братися до свого завдання».

Тіурі дістався витоптаної копитами галявини й почав обережно наближатися до місця, де лежав Чорний Лицар. Раптом почулися голоси, і Тіурі здалося, що він розрізняє голос трактирника, хоча доносилося лише: «Ой! Ой! Убивство!» Він підійшов до вороного коня, усе ще прив’язаного до дерева, вмить відв’язав його і скочив у сідло. Щойно Тіурі опинився в сідлі, як кінь став дибки.

— Тихо, тихо, — зашепотів йому юнак, — заспокойся. Я маю виконати доручення твого хазяїна.

Кінь закинув голову і заіржав. Тіурі насилу втримався в сідлі та врешті вгамував коня.

І тут почулися крики:

— Там хтось є!

Тіурі стис коліньми боки коня, ляснув його по шиї й прошипів:

— Вперед!

Кінь скорився і стрілою помчав лісом, перестрибуючи через одні кущі, продираючись через інші, збиваючи листя й ламаючи гілля. Тіурі насилу тримався в сідлі. Та йому вчувався якийсь галас за спиною. У будь-якому разі це лихе місце полишити треба було якнайшвидше.

Кінь був прудким та гарячим, гідним Чорного Лицаря. Він неначе відчув останню волю свого хазяїна: підкоритися Тіурі й нести його якомога швидше на захід, до королівства Унавена. Принаймні Тіурі сподівався, що мчать вони саме на захід; він ще не встиг визначити напрямок, похапцем продираючись крізь густий ліс.

Так вони мчали, доки не вилетіли на пряму широку дорогу. Тут Тіурі зупинився, щоб огледітися та вирішити, куди їхати далі. Йому пощастило: за сонцем можна було зрозуміти, що дорога йде зі сходу на захід. «Певно, це — Перша Велика Дорога», — подумав він.

З королівства Дагоната до королівства Унавена можна було дістатися двома шляхами: Першою Великою Дорогою, що частково проходила через ліс, і Третьою Великою Дорогою, яка пролягала з південного боку лісу вздовж кордону. Була ще й Друга Велика Дорога, але частина її останніми роками стала непрохідною і заросла Диким лісом. Колись рух на всіх трьох шляхах був доволі жвавим — багато люду їздило з королівства до королівства. З часом зв’язок між королівствами ослаб і одна з доріг занепала. Проте подейкували, що віднедавна дедалі більше мандрівників проїздили південним шляхом з королівства Унавена до королівства Дагоната. Серед них зустрічалися й лицарі; Чорний Лицар з Білим Щитом, імовірно, й був одним із них.

Тіурі знов роззирнувся навколо — нікого. Він подумав, що не так уже й небезпечно їхати дорогою, до того ж швидше й простіше, аніж продиратися лісом. Так розпочав він свій шлях на захід.

Кінь мчав швидко й немовби зовсім не втомлювався. Та Тіурі з прикрістю відчув, що сам насилу тримається в сідлі. Стукіт копит болісно відлунював у голові, очі застилало — і він бачив усе навколо наче в тумані. Наостанок Тіурі стало так зле, що він злякався, що впаде з коня. Юнак натягнув повід, звернув до лісу й зіслизнув з сідла на землю. Йому здавалося, що верхівки дерев хитаються й набувають чудернацьких форм, а туман стає ще густішим. Тіурі ліг долілиць і ткнувся обличчям у холодну траву.

З часом йому ставало дедалі ліпше. І раптом він усвідомив, що страшенно голодний і хоче пити. Тут юнак згадав, що не їв і не пив уже більше доби, з учорашнього ранку. Він сів і озирнувся. Треба поїсти, аби відновити сили. Та де ж узяти ту їжу? Пошукати ягід чи корінців? Тіурі глянув на коня, який спокійно ласував травою неподалік. Погляд впав на торбу, приторочену до сідла. Може, там знайдеться щось? Він підвівся й розв’язав її. Кінь зацікавлено підняв голову, але з місця не рушив. У торбі було небагато: два кусні черствого хліба, щось загорнуте в шкіру і скребло для коня. Тіурі зрадів хлібові і почав його гризти. Кінь дивився на нього, наче очікував, що і його почастують.

— Хліб, звісно, призначався для тебе, — зізнався Тіу-рі, — та гадаю, ти не заперечуватимеш, якщо я його з’їм. Я не їм трави, як ти.

Йому здалося, що кінь дивиться на нього з розумінням. Хлопець відгриз ще кусень і відчув, що пити хоче більше, аніж їсти. Тримаючи вороного за повід, він запропонував:

— Ходімо, пошукаємо воду — джерельце чи струмок.

Певний час вони так і йшли лісом: Тіурі попереду, а кінь за ним, та згодом помінялися місцями — і кінь повів Тіурі. Саме так вони підійшли до вузенького струмочка, що дзюркотів поміж високої папороті. Хлопець ліг на землю, щоб напитися. Потім підвівся і звернувся до коня:

— Ти — диво! Ти з породи коней, якими за давніх часів володіли славетні лицарі. Таких оспівують менестрелі. Ти все розумієш, ти розумний, як людина. Ти привів мене до води, дякую тобі!

Тіурі знову витягнув хліб із торби й відкусив шматок, та цього разу поділився з конем. Решту розділив на дві частини й поклав до торби. «Половину на вечір, половину на ранок, — подумав він. — А потім самому доведеться подбати про їжу».

Тіурі витяг з торбини шкіряний згорток і обережно розгорнув. Там лежали кремінці.

— Вони нам ще знадобляться, — пробурмотів хлопець, ретельно складаючи й ховаючи кремінці. — І скребло теж, — звернувся він до коня. — Не знаю, як тебе звати. Називатиму Вірним Помічником або Добрим Кавалером. Я радий, що ми стали друзями, намагатимуся бути гідним твого хазяїна.

Хлопець приліг на землю і став думати про Чорного Лицаря з Білим Щитом. «Яким було його справжнє ім’я? Навіщо він приїхав до королівства Дагоната? Про що йдеться в листі?» Тіурі крізь сорочку намацав листа. У жодному разі не можна його загубити. Потім подумав про шлях, який доведеться подолати: лісом, уздовж берега Блакитної річки, а там горами — на захід. Пора їхати. Але не Великою Дорогою — там його одразу помітять. Краще лісом, уздовж дороги, аби не заблукати.

Тіурі трохи відпочив і підвівся. Хліб і вода підкріпили його сили, хоча він залюбки перехопив би ще чогось. Довго їхав він уздовж дороги, злізаючи з коня і долаючи пішки ті місця, де важко було проїхати. Іноді він наближався до дороги, і йому дуже кортіло виїхати на неї: «Так було б значно швидше!» Одначе виїздити на Велику Дорогу було не варто, адже нею прямували вершники, а також лісоруби із сокирами. Вони нічим не загрожували, але якби побачили Тіурі, то могли б розповісти про нього ворогам.

Пополудні він натрапив на яблуньку-дичку. Більшість яблук на ній, на жаль, були зеленими, та він усе-таки зірвав декілька: трійко кинув до торби, одного з’їв, хоча воно було тверде та кисле.

Коли сонце скотилося до верхів’їв дерев, юнак від’їхав подалі від дороги, шукаючи місце для ночівлі.

На невеличкій, зарослій травою галявині Тіурі припнув коня до дерева, зняв вуздечку, розсідлав його і обтер своїм обторганим плащем. Потім повечеряв хлібом з яблуком. Тим часом стало прохолодно. Хлопець простелив кінську попону, ліг, загорнувся в неї і, глянувши на коня, пробурмотів:

— Добраніч. Збуди мене в разі чого.

Він заплющив очі, стомлений довгим, виснажливим днем, й одразу заснув.

2. Дурник з Лісової Хижі

Тіурі міцно спав, та, раптово прокинувшись серед ночі, ніяк не міг збагнути, де він. Було темно й тихо. Хлопець лежав горілиць з розплющеними очима, але нічого не міг розрізнити. Від глибокої тиші й безпросвітної темряви перехоплювало дух, він боявся навіть поворухнутися... холодний піт пройняв його.

Незрозумілий шум ще дужче налякав юнака, проте хлопець опанував себе. Страх не покинув його, утім не паралізував волю. Шум виявився безневинним: він враз усвідомив — це форкнув кінь.

Тіурі глибоко зітхнув. Добре, що поруч жива істота. Але чому він прокинувся? Чи не через те, що за ним хтось стежить?

«Дурниці, — подумав хлопець, — у такій темряві ніхто мене не побачить».

Він заплющив очі та одразу розплющив їх знову, хоча від цього мало що змінилося. Потім поклав руку на груди й намацав листа. Раптом Тіурі стривожився, що доручення виконати неможливо. Чорний Лицар з Білим Щитом був убитий Червоними Вершниками. Що міг вдіяти він, молодий та недосвідчений, якщо навіть такого відважного лицаря було переможено? Кінь знову форкнув. Тіурі хотів поговорити з ним, але боявся, що хтось може почути їхню розмову. Юнак глянув на небо і побачив зірку. Вона була малесенька, але дарувала світло. і надію. Хлопцеві було лячно, однак мужність повернулася до нього. Очі призвичаїлися до темряви, стало видно обриси гілок і листя на тлі неба, світлий стовбур дерева.

Тіурі спробував думати про щось інше, окрім свого доручення та ворогів: про друзів, батьків. Про короля Дагоната та про свято, що тривало в місті. Як усе там відбулося? Невже як завжди? Але ж цього разу один з майбутніх лицарів залишив церкву, а такого не траплялося ще ніколи. Чи звернувся власник коня до судді, аби повідомити про крадіжку? Чи передав той хлопчина-дроворуб вісточку батькам? А друзі, з якими Тіурі був у церкві, чи розчули вони прохання незнайомця? Мабуть, ні. Арман бачив, як він крадькома вислизнув з церкви, але нічого не сказав.

Юнак немовби заново переживав ці хвилини: шкрябання по шибці, шепіт з присвистом. Якби не все те, що сталося з ним, він би вже був лицарем! «Неймовірно, — думав Тіурі, — я тут, і я не лицар. А доручення, що дали мені, не кожному досвідченому лицареві до снаги.»

Він зітхнув. «Ти ще молодий і не вчинив нічого, що прославило б тебе, — сказав незнайомець, — та все-таки я знаю, що можу тобі довіритися».

Думки втрачали чіткість, плуталися, перестрибуючи одна одну, невпинно обертаючись навколо нещодавніх подій. Тіурі втомився, однак боявся поворухнутися чи заснути, щоб його не заскочили зненацька.

«Треба все-таки поспати, — міркував він. — Завтра на мене чекає далека дорога». Але заснути не виходило. Раніше він не раз ночував у лісі, що біля батьківського замку в Тейурі. Але там ліс був мирним, лагідним, у ньому не було ворогів, яких слід остерігатися.

Тіурі обережно перевернувся, вкотре заплющив очі і нарешті заснув важким сном, сповненим плутаних марень.

Коли юнак прокинувся, світило сонце, дерева наповнилися щебетанням птахів. Він позіхнув, потягнувся, проте відчував себе втомленим, тіло заклякло, волосся змокріло від роси. А вороний, навпаки, був свіжим та відпочилим на вигляд і весело дивився на нього.

— Доброго ранку, — привітався Тіурі. — Тож їдьмо далі? Не скажу, щоб я аж так хотів продовжувати нашу подорож. Та на світанку, мушу тобі сказати, усе має якийсь інший вигляд.

Він озирнувся. Нічні страхи виявилися даремними: нікого не було видно.

Невдовзі Тіурі знову сидів у сідлі, смакуючи останньою скибкою хліба з яблуком. Він під’їхав ближче до дороги — у цей вранішній час (імовірно, трохи по сьомій) ще безлюдної; проте юнак не виїхав на неї, а рухався лісом, як і напередодні.

Рухався він доволі швидко — дерева тут росли рідше, а підліску було мало, — мчав уперед, нікого не зустрічаючи й не помічаючи нічого підозрілого. Втома минула, він почувався бадьоріше. Погода була чудова, сонячні промені просвічували крізь гілля дерев і мерехтіли на листі золотавими вогниками. Шлях до королівства Унавена видавався вже не таким далеким і небезпечним.

Побачивши кущі порічки, Тіурі зупинився, щоб назбирати якомога більше ягід. Раптом він почув знайомі звуки: цокіт копит — і сховався за кущами, спостерігаючи за дорогою. Уся його бадьорість щезла, щойно він побачив, хто проїхав: двоє Червоних Вершників!

Вони промчали по дорозі на захід, не роззираючись навколо. Тіурі залишався у своїй схованці, доки цокання копит не завмерло вдалині; тоді підкрався до дороги й уважно роззирнувся на обидва боки. Нікого більше не видно, а небезпека ж була поруч. Яке щастя, що він поїхав лісом!

Тіурі знову скочив на коня. «Триматимуся подалі від дороги, — міркував він. — Якби ті двоє поглянули сюди — вони побачили б мене чи принаймні мої сліди. Треба взяти південніше й надалі їхати лісом».

Так він і вчинив, та скоро зрозумів, що триматися обраного напрямку непросто.

Опівдні юнак опинився біля вузенької стежини і, трохи повагавшись, поїхав нею. Згодом він з’їв останнє яблуко. Ягоди на той час закінчилися, жодних запасів у нього не лишилося, та, попри відчуття голоду, він не хотів витрачати час на пошуки їжі. Стежина розгалужувалася, і він зупинився, вирішуючи — чи їхати прямо, чи звернути ліворуч.

— Гей! Добрий коню та вправний вершнику! — вигукнув хтось позад нього. — Куди їдете? Не прямо, не прямо, але цією дорогою!

Тіурі здригнувся й озирнувся. Позад нього стояв чолов’яга, який неначе щойно виліз з-за кущів. Він підійшов ближче й повторив:

— Не прямо, незнайомцю, не прямо, вершнику та мандрівнику, але цією дорогою, до мого дому! Ви приїхали до мене, прекрасний чорний конику та незнайомий вершнику?

Що за чудернацьке створіння — міцний, приземкуватий чоловік із розкуйовдженим темним волоссям і короткою кучерявою бородою, у ношених червоно-бурих штанях і сірій кожушині. Він стояв прямо, заклавши руки за спину, і ворушив пальцями босих ніг.

— Чому не вітаєшся зі мною, чужинцю на прекрасному вороному коні? Чому не бажаєш мені доброго дня, вершнику й мандрівнику? Чому не кажеш мені «добридень»? Я Дурник з Лісової Хижі. — Він підійшов ближче і погладив коня. — Твій кінь привітався зі мною, а ти, незнайомий вершнику, — ні. Чому? Можеш звати мене Дурником з Лісової Хижі; мене всі так кличуть, але мати називає Маріусом.

— О, добридень! — привітався Тіурі, натягуючи повіддя.

— Ні, зажди, — закричав бородань, зачекай, не їдь, поговори зі мною, незнайомцю, завітай, мандрівнику, до моєї хижі.

Тіурі подивився в його круглі блакитні дитячі очі. Той мав розчарований, але геть не загрозливий вигляд.

— Про що з тобою поговорити? — спитав юнак.

— Поговорити. Розкажи, звідки ти, куди їдеш і хто ти такий. Я Дурник з Лісової Хижі, так мене називають дроворуби й вуглярі, і мій батько та брати теж називають мене так, але мати називає мене Маріусом.

Узявшись за вуздечку, він благально дивився на Тіурі.

— Шановний Маріусе, — сказав Тіурі, — доброго дня я тобі побажав, проте залишитися й поговорити з тобою не можу, бо поспішаю й мушу їхати далі.

— Чому ти поспішаєш? Чому? Можеш звати мене Дурником, мені все одно. Я ніколи не поспішаю. І дерева не поспішають, коли вони ростуть. Деякі тварини, щоправда, поспішають, але вони ніколи не йдуть далеко, окрім птахів, які відлітають на зиму. Чому ти поспішаєш і для чого тобі їхати далі? Ходімо до мене додому. І тоді я скажу батькові й матері, що ти прийшов до мене, що ти прийшов поговорити зі мною.

— Іншим разом, — тихо пообіцяв Тіурі, знову торкнувши повіддя. — Зараз я не можу з тобою поговорити, я направду мушу їхати далі.

— Далі, далі, далі й іще далі?

— Так.

— Куди? Куди ти поспішаєш, незнайомий вершнику на красивому чорному коні, вершнику в чудернацькому одязі?

Тіурі відчув, що терпець йому уривається.

— Я не маю часу, — сказав він, — відпусти мене.

— Куди, куди? — вкотре голосно запитав Дурник.

— Далеко.

— За сонцем? За прекрасним біло-жовтогарячо-зо-лотим сонцем?

— Саме так, за сонцем.

«Чому цей Дурник так голосно розмовляє? Раптом хтось із Червоних Вершників почує його.»

— Нікого тут немає, — немовби прочитав його думки Дурник, — мати дома пряде, а батько з братами незабаром повернуться. Вони рубають дерева там, у долині, — чоловік показав на схід. — Сюди ніхто не прийде, і зовсім ніколи ніхто не приходить до лісової хижі Дурника. Ні, приходять інколи, але до мене — ніколи, — він сумно подивився на Тіурі.

Юнакові стало шкода його.

— Якби я мав час, то з радістю завітав би до тебе, але мені треба їхати.

— За сонцем?

— Я вже й так довго розмовляю з тобою.

— Не довго, — відказав Дурник, чухаючи потилицю, — не довго, незнайомий мандрівнику. За сонцем! Я теж хотів би коли-небудь піти за сонцем, але батько розповідав, що воно сідає дуже далеко, і матінка журитиметься, якщо я піду. Ти повернешся до мене і розкажеш, де сідає сонце? Чи воно сідає не там, де воно живе, сонце? Ти повернешся?

— Так, — заспокоїв його Тіурі, — повернуся і все розповім.

— Усе! — радісно вигукнув Дурник, — Усе! Усе! І завітаєш до моєї хижі!

— Тс-с! — прошепотів хлопець.

— Ти боїшся лісу, незнайомий мандрівнику? Ліс не робить зла, і лисиці, і птахи теж. І я також.

— Існують інші речі, — тихо відповів Тіурі.

— Тс-с, — повторив Дурник, — що тоді? Істоти, що підкрадаються? Змії, що сичать? Хто шукає тебе, незнайомцю?

— А ти бачив когось? — стурбовано запитав Тіурі.

— Та нікого, — мовив Дурник, запускаючи руку у своє сплутане волосся та нахмуривши лоба, — я чуяв когось, хто підкрадався та вбивав. Але вони не тут. Вони ще не тут. Вони ще не прийшли, — повторив Дурник, дивлячись на Тіурі.

— Мені час їхати.

— Ти, бува, не голодний, незнайомцю, юний мандрівниче на чорнім коні?

Тіурі подивився навкруги та нічого не відповів.

— Ти голодний? — знову поцікавився Дурник, беручись за повід.

— Так, — зізнався хлопець.

— Ходімо до лісової хижі, матінка нагодує тебе.

— Дякую, але мушу їхати.

— Тоді ні, тоді ні, — шепотів Дурник. — Ти їдеш за сонцем, за сонцем. Як звати тебе, незнайомцю?

— Не можу тобі цього сказати, поки що не можу.

— Таємниця? — не вгавав Дурник. — Ти прийшов з таємницею, незнайомий мандрівнику?

— Чому ти так думаєш? — запитав Тіурі.

— Я не думаю; вони кажуть, що я не вмію думати, -ось чому я Дурник. Але я знаю, я знаю багато такого, про що ніхто не хоче знати.

— Що ж ти знаєш?

Дурник тихенько засміявся і задоволено зиркнув на хлопця.

— Ти питаєш, незнайомцю? Ніхто, ніколи не запитував мене. Ти побачиш, що я знаю. Їдь собі далі; можеш не заходити до мене. Їдь помалу-помалу, а я принесу тобі поїсти.

Поїсти! У животі Тіурі забурчало.

— Але ж, любий Маріусе, нікому не можна казати, що ти мене бачив.

— Навіть мамі не можна?

— Навіть їй.

— Я нікому не скажу, навіть матінці.

— Обіцяєш?

— Я завжди роблю те, що кажу, — Дурник насупив брови. — А повернешся потім до мене поговорити зі мною і все мені розкажеш?

— Я також завжди виконую свої обіцянки, — усміхнувся Тіурі.

Дурник повернувся й побіг ліворуч. Тіурі дивився йому вслід, поки той не зник з очей, потім повільно поїхав прямо, розмірковуючи, що, може, варто було ще раз нагадати Дурникові, щоб той не видав його. Чи наздожене він його з харчами? Хлопець притримав коня й огледівся. Нікого не видно. Він зачекав ще трохи й знову рушив далі. Невдовзі позаду почулися швидкі кроки: Дурник наздоганяв його, тримаючи в руках купу харчів.

— Їдь-бо, їдь, квапливий незнайомцю, — захекався той. Зараз сядеш їсти, за хвильку. — Він обігнав Тіурі і, тихенько мугикаючи, пішов уперед. — Ось, — він нарешті зупинився, — ось тут трава м’якенька, вода солоденька, чуєш, чуєш?

Тіурі справді почув дзюркотіння води — вузенький струмочок біг уздовж стежки. Дурник став навколішки й обережно, немов це були дорогоцінні дари, розклав принесене на траві, а Тіурі зліз з коня, всівся біля нього й побачив дві здоровенні скибки сірого хліба, пів величезного млинця, нашпигованого салом, та головку сиру. Для нього то були воістину безцінні дари!

— Усе лише для тебе, — гордо промовив Дурник, -з матусиної скрині. Але вона не знає. Я заліз і взяв, і вона не знає.

— Що ж вона потім скаже?

— Мені не можна їй нічого казати. Я їй нічого не казав, і не розкажу. Це таємниця.

— Коли я повернуся, то розкажу їй сам і заплачу за це. А тебе не сваритимуть?

— Сваритимуть? Ні! І тобі не треба платити. У нас усього вдосталь. І моя матінка не була б проти, хоча й не знає. Їж, незнайомцю з таємницею.

Тіурі не заперечував, бо й насправді був дуже голодний. Тому, подякувавши Дурнику, почав їсти. Уперше за ці дні він насолоджувався справжньою трапезою, але з’їв не все, залишив частину про запас. Дурник зачаровано дивився на нього, смикаючи свою кучеряву бороду й киваючи в такт кожному шматку, що його ковтав Тіурі.

— Хочеш щось перехопити? — спитав Тіурі, думаючи, що й Дурник теж може бути голодним.

— Ні, ні, це для тебе. Ну. хіба що. шматочок сиру.

Він із задоволенням його з’їв, але відмовився взяти ще один.

— Це було пречудово, — зітхнув Тіурі, наївшись. — Я тобі дуже вдячний.

— Ти ще не все з’їв. Ось іще хліб і млинець.

— Можна, я візьму це з собою? Мені далеко їхати, я знову зголоднію.

— Авжеж, — погодився Дурник, — подорож твоя далека-далека, навіть цього не вистачить. Але ти можеш також їсти ягоди, трохи далі їх багато: чорниця солодка і кисла. А під кущами можна знайти моркву, гарну моркву, чи інші їстівні корінці.

Він підвівся і, знайшовши неподалік морквину, висмикнув її із землі, обтер і відкусив шматок.

— Смакота! — мовив він хрумтячи. Потім підійшов до коня і пригостив його рештою, той охоче прийняв ласощі.

— Тепер і я зможу знайти моркву, — зрадів Тіурі. -Щиро вдячний тобі за все! А підкажи-но мені ось що: ця дорога веде на захід?

Дурник насупив лоба.

— Що ти маєш на увазі?

— Це — дорога на захід. туди, де сонце сідає?

— О, де сонце сідає. так, проте вона йде недалеко, до лисої прогалини. Але ж ти можеш їхати без дороги, незнайомцю, все вперед і вперед. Тільки не туди, — вказав він на південь, — там усілякі небезпеки.

— Я поїду прямо, а ти пам’ятатимеш, що нікому не можна про мене говорити? За мною можуть прийти «усілякі небезпеки», які захочуть мене спіймати і вбити.

— Це таємниця, незнайомий вершнику та мандрівнику. Я нікому не розкажу, що ти їв мої харчі і їдеш за сонцем. Іноді я знаходжу гнізда птахів з яйцями, та я не розказую цього братам, бо вони з’їдять їх. Це пташина таємниця. Я нікому не розкажу твою таємницю. Але ти повернешся поговорити зі мною?

— Обіцяю, — промовив Тіурі серйозно.

— Як довго ти будеш у дорозі, мандрівнику?

— Не знаю, — зітхнув Тіурі. — Боюся, що довго. Та я повернуся — принаймні хочу повернутися, сподіваюся на це і прагну цього.

Він повільно підвівся.

— Ти повернешся, — сказав Дурник, дивлячись на Тіурі ясними очима. — Їдь прямо, незнайомцю. Мчи вперед, чудесний чорний конику! Але не пий з Чорного ставка, що зустрінеться вам скоро, з нього п’ють лише лісові духи.

Тіурі поклав рештки їжі в торбу, приторочену до сідла, міцно потис руку Дурникові, сів на коня й поїхав. Двічі юнак озирався і махав рукою. Лісовий мешканець стояв посеред стежки, опустивши руки, і дивився вслід вершникові. Коли Тіурі озирнувся втретє, Дурника вже не було.

«Хороша людина, — подумав Тіурі, — і не така вже й дурна, хоча, звісно, й відрізняється від інших». Тепер він почувався ситим, відпочилим та сповненим сил.

Стежина справді обривалася на вирубці, де було складено колоди. Звідси хлопцеві довелося рухатися лісом. Він доїхав до темного озера, оточеного старезними деревами. Мабуть, того самого, про яке попереджав Дурник. Пити хотілося страшенно, але він утримався, пам’ятаючи застереження. Озеро з темною тихою водою не сподобалося Тіурі: воно було ніби зачароване, без жодної хвилі на воді, і здавалося таємничим та ворожим до людей. Він похапцем проминув його і радів, що озеро лишилося далеко позаду.

Ліс ставав більш глухим та горбкуватим. Дерева росли безладно, чагарі густішали. Тіурі побачив папороть заввишки з людину, а плющ та хміль завісою звисали з гілок. Було важко просуватися вперед; іноді хлопець сумнівався, чи в правильному напрямку їде.

Сутеніло. Тіурі знайшов затишне місце: улоговину, оточену кущами, і вирішив там заночувати.

3. Сигнал рогу. Перстень

Перше, що Тіурі зробив наступного ранку, — виліз на високе дерево, щоб за сонцем точно визначити напрямок, і одразу вирушив у дорогу.

Іноді він запитував себе: «Цікаво, чи довго ще доведеться їхати лісом і як далеко до Блакитної річки?»

Блакитна річка протікала через Дагонатбург, повз замок Тейурі, що належав його батькові і де виріс Ті-урі. Витоки її були десь у Великих горах. І бігла вона спершу на схід, потім повертала на північ — уздовж Блакитного лісу, затим, вигинаючись на південний схід, перетинала Дагонатбург і повертала на південь, прямуючи вздовж східного кордону королівства. Подейкували, що Перша Велика Дорога частково проходить уздовж Великих гір, та він не знав, де те джерело, з якого бере свій початок річка. Великою Дорогою від Дагонатбурга до Західних гір можна дістатися днів за вісім, а то й за десять. Тіурі там не бував, але чував про це від мандрівників та лицарів. Утім, йому знадобиться, звісно, більше часу, аніж він гадав, бо щойно він був у передгір’ї.

Мандрівка мала бути далекою, і лист був вельми важливий, і небагато часу було втрачено, як казав Чорний Лицар, проте сам він, вірогідно, їхав би головною дорогою і був би озброєний. Подорож лісом видалася для Тіурі нелегкою: він мусив бути обережним, щоб не заблукати; до того ж дорога місцями була важкопрохідною, тому рухатись доводилося дуже повільно. Зранку юнак поласував останньою скибкою хліба, подарованого Дурником, і тепер харчувався тим, що знаходив: ягодами та морквою. Без зброї дичини не вполювати, а ставити сильця нема коли. Тіурі вкоротив плаща, відірвавши знизу смужку, бо раз-по-раз доводилося спішуватись та вести коня за повід. За весь день він нікого не зустрів, ліс здавався диким та безлюдним.

Утім, на четвертий день подорожі все змінилося!

Тіурі почув за спиною тріск гілля та голоси. Хлопець якомога вправніше заховався й став чекати. Голоси віддалялися, але трохи згодом віддалік Тіурі запримітив одягненого в сіре юнака, який ішов лісом, ведучи за собою коня. Час від часу він зупинявся придивляючись, але не помітив ані Тіурі, ані його коня. Невдовзі він зник з очей, і тільки почувся його голос:

— Де всі поділися?

— Прочісують північний напрямок, — відповів інший голос. — А ти щось бачив?

— Нічого. І слідів начебто не видно, хоча напевно сказати не можна: ліс занадто дикий. Тут і за тиждень нікого не знайдеш, але ж він має бути десь неподалік.

— Я бачу лише дерева, дерева, дерева, — бурчав хтось. — Терен та плющ заважають рухатися швидше! Чудове місце, одначе. Для того, хто не хоче, аби його знайшли...

Голоси звучали дедалі тихіше й нерозбірливіше.

Вдалині чітко пролунав сигнал мисливського ріжка.

— Ходи зі мною! — гукнув хтось. І враз все стихло. Тіурі поклав руку на шию коню й прошепотів:

— Хто вони? Мисливці? А на кого полюють?

Кінь слухав, нашорошивши вуха, і хлопець відчував, що той його розуміє і має власну думку про людей, що блукають лісом.

«Якщо я буду дуже обережним, мене не помітять», — сподівався Тіурі. Він зітхнув. «Невже відтепер доведеться весь час переховуватися, остерігаючись ворогів?» Юнак рушив далі, подвоївши пильність, але більше нікого не зустрів. Щоправда, кілька разів до нього долинали звуки ріжка.

У лицаря Фартумара теж був ріг, славетний ріг. Багато років тому він скликав ним воїнів, коли вороги зі сходу вторглися до королівства. Тіурі, який був його зброєносцем, затамувавши подих, слухав оповіді про ті славні пригоди. Нині пригода трапилася з ним самим.

«Може, колись, — мріяв він, — мій зброєносець, зачаївши подих, слухатиме мої оповідки. Якщо, звісно, я виберуся звідси живим. І стану лицарем.»

Опівдні ліс знову перемінив свій характер: порідшав, дерева стали вищими, прямішими й тоншими. Тіурі міг тепер бачити досить далеко. Ліс видавався просторою залою з багатьма сяючими колонами й підлогою, встеленою зеленим оксамитовим мохом. Їхати стало легко, проте і його будь-хто міг угледіти здалека. Думати про це було неприємно, надто після того, як вдалині знову засурмив ріг.

Незабаром Тіурі дістався неглибокої балки. На дні її протікав струмок, яких у цьому лісі було чимало, й росли низенькі кущики, обсипані жовтим цвітом. Тіурі спустився схилом, вирішивши відпочити тут до вечора. А в темряві він продовжив би свій шлях — йому здавалося, що так безпечніше.

Юнак заснув під кущем, що нависав над ним, а коли прокинувся, було зовсім темно. Він навпомацки підповз до струмка, нахилився, щоб попити, і тут побачив у воді щось дивне: перед ним погойдувалася й світилася маленька цяточка. Він вирішив, що це світляк, мимоволі простягнув руку і схопив його, відчувши в долоні щось тверде й гладеньке. Як же він здивувався, коли зрозумів, що це перстень Чорного Лицаря, який висів на шворці в нього на шиї. Тіурі уважно оглянув його. Камінь, вправлений у перстень, світився в темряві! Світло було слабке, немов від далекої зірки, зате дуже чітке. Здавалося, що це останній привіт від Лицаря з Білим Щитом, нагадування про дану йому присягу. На очі Тіурі набігли сльози, хлопець розв’язав шворку й одягнув персня на палець.

«Він захистить та поведе мене, — думав юнак. — І я дотримаю присяги, хоч би як важко це було!»

Тієї ночі Тіурі пройшов довгий шлях, не боячись ані темряви, ані загадкових звуків. Іноді поміж дерев зблискувала світла зірка, немов сестра каменя в персні. Він їхав усю ніч, допоки не стало сіріти, і вже на світанку зі щебетом птахів, коли вже зовсім розвиднілося, зупинився.

Після короткого перепочинку хлопець пошукав, чим би поживитись, і рушив далі. Люди дорогою не траплялися, проте й хорошого сховку він також не набачив. Ліворуч, на південь, виднілися пагорби, схили яких густо поросли деревами. Тіурі доїхав до стежини, що вела від пагорбів на північ, можливо, до Великої Дороги. Стежка означала, що тут бувають люди.

«Залишуся тут шукати собі схованки», — вирішив юнак.

«Між пагорбами, певно, знайду. Та й відпочити вже не завадило б, особливо Кавалеру. Поночі рушимо далі».

Він знайшов місце для відпочинку, затягнув мотузка навколо пояса тугіше, щоб притлумити відчуття голоду, ліг і спробував заснути. Крізь сон знову чулися звуки рогу.

«Далі поїду вночі», — знову подумав він, засинаючи.

4. Розбійники

Незадовго до заходу сонця Тіурі продовжив свій шлях. Він зломив гілку і тримав її в руці, як свою єдину зброю. Ліс, опромінений призахідним сонцем, здавалося, сяяв вогнем.

Точнісінько, як казав Дурник: «за сонцем...»

Темрява помалу вкривала ліс, і камінь на пальці Ті-урі знову засвітився. Не настільки яскраво, щоб освітити дорогу, та достатньо, щоб підбадьорити хлопця. Нічого не було чути, лише звичний шум нічного лісу. Кінь упевнено і жваво біг уперед. Невдовзі Тіурі помітив, що вони на стежці, яка петляла, але, схоже, все-таки вела на захід.

І тут трапилося ось що.

Посвист — але не вітру в гіллі. Тріск гілок — та не під звіриними лапами. Зненацька вони вискочили на стежину з обох боків, позістрибували просто з дерев! Їх було не менше десяти, вони оточили коня і звеліли Тіурі зупинитися. Один із них високо підняв ліхтар — і Тіурі зміг розгледіти їхні грубі бородаті обличчя і зброю: палиці, мечі та кинджали.

— Стій! — закричали вони. — Життя або гроші!

«Розбійники!» — Тіурі так злякався, що всередині в нього все похололо, проте вистачило сміливості не виказати свого страху. Він сміливо дивився їм просто у вічі.

— У мене немає грошей, ані копійки!

— Та невже! — розбійник з ліхтарем спрямував світло в обличчя Тіурі. — Сам ти, може, й не багатий, зате кінь у тебе знатний!

— І носиш гарного персня на пальці! — вигукнув другий, хапаючи Тіурі за руку.

Хлопець висмикнув руку й підняв правицю з палицею.

— Цього персня я ще здалеку помітив, — мовив третій розбійник. — Він сяє.

— Відпустіть, — вимогливо сказав Тіурі. Голос його звучав твердо, хоча серце шалено калатало.

Розбійники так здивувалися, що навіть трохи відступили.

— Отакої! — вигукнув один. — Ти бач який сміливець!

— Ми тебе не відпустимо, доки не віддаси своє добро, — сказав той, що бачив, як сяє камінь. Він підсту-пився ближче й схопив коня за вуздечку. Той смикнув головою і сердито форкнув.

Тіурі збагнув, що міг би втекти, але не встиг — нагодилися інші грабіжники, погрожуючи зброєю.

— Навіть не думай пручатися, — попередив той, що тримав коня. — Життя нам твоє ні до чого, а грошенята подавай. — І наказав: — Відберіть у нього палицю, поки по голові не дістали!

Схоже, це був отаман.

Тіурі перехопив палицю міцніше і мовив:

— У мене немає нічого, ані копійки. На мені ви не розбагатієте. Відпустіть!

Один із розбійників глузливо зареготав, а хтось загорлав:

— Стуліть йому пельку і стягніть з коня!

Вороний знову смикнув головою і голосно заіржав. Отаман випустив вуздечку.

— Ти маєш убогий вигляд, хлопче, — гаркнув він, -та перстень з біса файний, і я хочу його мати!

«Перстень! І навіщо я тільки одягнув його!» — подумав Тіурі у відчаї, але відказав:

— Персня вам не отримати!

— Та щоб я здох — отримаю! — рикнув отаман. — Злізай з коня — хутко!

Тіурі стягнули з коня й видерли з рук палицю. Це було жахливо. Кінь заіржав, стаючи дибки, троє розбійників ледве його втримали. Інші накинулися на Ті-урі, але отаман розштовхав їх з криком:

— Ідіть геть! Я перший побачив персня, камінь світився ще здалеку, мов зірка!

Розбійники розступилися, але продовжували стояти довкола, і вигляд у них був загрозливий. Тіурі, набравши в легені повітря, обхопив однією рукою другу і крикнув:

— Персня вам не отримати! Нізащо!

— Я візьму його, — сказав отаман, — А ти сміливий хлопець, коли навіть мені суперечиш. Якого дідька взагалі вештаєшся тут уночі?!

Мужність залишала Тіурі. Не можна було віддавати персня. З чим він з’явиться до відлюдника, який має провести його через гори? Ні, перстень віддавати не можна!

Він поглянув на отамана.

— Я беззахисний перед вами, я не маю зброї і я один. Але перстень віддати не можу. Краще померти, аніж його втратити, — вимовив юнак рішуче, усвідомлюючи, що навряд чи це допоможе.

— Та що з ним розводитись, — нетерпеливився один із розбійників.

— Відрубати палець та й потому, — кинув інший.

— Я беззахисний, — звернувся Тіурі до отамана, — та я прошу вас: залиште персня. Він належав тому, хто помер, і дуже дорогий мені.

Отаман підійшов ближче і схопив хлопця за руку:

— Так, перстень тобі дорогий. Але ж пальці, мабуть, теж дорогі. Якщо я відрубаю пальця — що скажеш, га?

— Нічого, — відповів Тіурі, марно намагаючись звільнити руку.

— Але тоді я залишу тобі перстень! Що скажеш тепер?

Юнак витріщився на розбійника, нічого не розуміючи.

— Що ви маєте на увазі? — тихо спитав він.

— Я відрубаю тобі пальця, але залишу перстень. Палець в обмін на перстень. Що скажеш?

Тіурі затремтів. Йому відрубають пальця? Але залишать персня? Персня хороброго Лицаря з Білим Щитом, якого він має показати відлюднику!..

— Тоді рубай! — рішуче сказав він. — У мене залишаться ще чотири.

Тіурі почув себе ніби з боку і здивувався власним словам. Отаман відпустив його руку.

— Гаразд! — кинув він різко.

Інший розбійник, який стояв неподалік, підійшов, стискаючи в руці оголеного меча.

— Дозволь мені це зробити! — прошипів він. — Мій меч гострий!

Тіурі замружився, однак від своїх слів не відмовився.

— Дай мені це зробити! — сичав грабіжник.

Тіурі розплющив очі й побачив, що отаман видер у розбійника меч і зацідив йому в пику.

— Ось тобі дозвіл! Геть! — він повернувся до розбійників: — Тримайтеся подалі від цього хлопця! У нього більше мужності в одному пальці, аніж у вас усіх разом у ваших паскудних нутрощах!

І, звертаючись до Тіурі, отаман сказав:

— Перстень твій, ти хоробро його захищав. Тільки сховай його краще, у лісі водяться й інші розбійники.

Тіурі не міг повірити, що лихо минуло, і відчув неймовірне полегшення.

— Іди, — наказав отаман, раджу тобі тут не затримуватись. А коня залиш — маю і я чимось поживитися.

Вірний чорний кінь!

— Але... — почав Тіурі, — як же.

— Стули пельку, — розлютився отаман, — забирайся геть, поки я не передумав! — Шаленіючи, він вихопив кинджал. Решта грізно загарчали.

Хлопець зрозумів: краще підкоритися і, нетвердо ступаючи, пішов геть. Він іще чув, як розбійники сварилися за його спиною, як отаман наказував їм мовчати й слухатися. Почувши іржання коня, юнак озирнувся: розбійники пішли, забравши вороного. Незабаром вони зникли в темряві; лише ліхтар було видно ще якийсь час, та потім зник і він.

Тіурі ступив ще декілька кроків, упав на землю й заплакав — через жах, який йому довелося пережити, і через втрату коня.

5. Сірі Лицарі

Оговтавшись, Тіурі зняв персня, знову почепив його на шворку і повісив на шию, підвівся і навмання пішов далі через темний ліс. Місцевість була горбкуватою, зі скелями та камінням, і невдовзі хлопець збився з дороги. Він швидко втомився і більше не міг іти, упав на землю і заснув глибоким сном.

Прокинувшись рано-вранці, Тіурі побачив, що лежить поруч зі стежиною — мабуть, тією самою, де вночі його вистерегли розбійники. Юнак попрямував нею. Ліворуч піднімалися порослі поодинокими соснами пагорби, що ставали все вищими та крутішими. Сонце освітлювало стежину. Трохи згодом хлопець почув дзюрчання струмка і помітив неподалік стежки, на схилі пагорба, темний отвір невеличкої печери. Це могло б бути гарне місце для відпочинку: він відчував себе надто знесиленим, щоб іти далі. Та спершу треба було напитися. Тіурі підійшов до струмка, що перети-нав дорогу, напився води і поруч побачив ті самі рослини, що показував йому Дурник. З двома темними морквинами в руках юнак видряпався схилом і увійшов до печери.

Вона виявилася низькою, неглибокою і, схоже, не була помешканням якоїсь тварини. Тіурі сів, притулившись спиною до стінки, поласував морквою і, попри незручність, задрімав.

Прокинувся він несподівано, від звуку голосів, і обережно визирнув назовні. На стежці над пагорбом стояли троє — Тіурі з жахом упізнав в них розбійників!

— Де подівся отаман? — пробурмотів один з них.

— Пробує покататися на новому огирі, — глузливо відповів другий, — і вже двічі гепнувся.

— Не сам гепнувся, а його гепнули, — зловтішався третій.

Усі зареготали, та перший раптом шепнув:

— Цитьте!

Стежиною йшли ще двоє, один із них був отаман.

— Позатикайтеся й хутко ховайтеся! — наказав отаман. — Він уже близько, скоро буде тут.

Розбійники підкорилися, зійшли зі стежки й поховалися за кущами та камінням по той бік пагорба. Отаман теж зник.

Тіурі подумав, що їхні плани не віщують нічого доброго. Хто б це міг наближатися? Він знайшов у печері декілька каменів, склав їх біля входу, а сам поряд приліг на живіт, не спускаючи очей зі стежини, очікуючи, що відбуватиметься.

Довго чекати йому не довелося.

Звіддаля учувався стукіт копит — цок-цок, цок-цок, — і невдовзі зі сходу з’явився лицар на коні. Він їхав повільно — і Тіурі зміг добре його розгледіти. На лицареві були сірий плащ, сталева кольчуга й попелястого кольору щит на руці, темно-сірий шолом з опущеним заборолом; кінь під ним був сивий. На грудях, виблис-куючи на сонці, висів великий мисливський ріг, схожий на срібний.

Тіурі побачив, як ворухнулися кущі, й затамував подих. Розбійники, поза сумнівом, готувалися до нападу. Лицар мав войовничий вигляд, та навряд чи один міг протистояти п’ятьом.

«Я мушу допомогти йому, — вирішив Тіурі, — попередити.»

Цієї миті розбійники вискочили із засідки з криком:

— Стій! Гроші або життя!

Лицар притримав коня. Тіурі схопив камінь і скочив на ноги. Лицар підняв забороло, потужно просурмив у рога й, опустивши забороло, вихопив меча. Розбійники, схоже, злякалися. Однак, трохи повагавшись, усе-таки знову вигукнули:

— Гроші або життя!

— Нічого ви не отримаєте, — відказав лицар, здійнявши меча.

У цей час неподалік почулися голоси й гучний тупіт копит.

Розбійники перезирнулися: здавалося, вони готові були кинутися навсібіч. Лицар пришпорив коня, пронісся повз них і, зупинившись неподалік, розвернувся до грабіжників.

— Гей ви, страхопуди! Зібралися нападати — то що ж тепер тікаєте?!

— Вперед, розбійники! — вигукнув отаман, кидаючись з мечем до лицаря.

Та четверо інших перелякано заверещали. На них їхало семеро вершників. Усі вони, так само як і перший, були в сірому, і коні під ними також були сиві. Троє лицарів у шоломах з мечами і четверо юнаків-зброєносців.

Тіурі залишився в печері. Його допомога не знадобилася, і він з цікавістю спостерігав за сутичкою. Троє розбійників та отаман були миттєво роззброєні і зв’язані, п’ятий кинувся навтьоки — і двоє лицарів погналися за ним, решта ж залишилися на підгір’ї.

«Саме їх я чув учора, — подумав Тіурі, — а он того зброєносця навіть бачив. Хто вони?»

Жоден з лицарів не підняв заборола, гербів на їхніх щитах не було. Лицар зі срібним рогом, вочевидь, був ватажком. Він повернувся до зв’язаних розбійників і суворо промовив:

— Ну, тепер ви заплатите за ваші злочини! Пограбування заборонене в королівстві Дагоната, так само як і в будь-якому королівстві, де панує закон!

— Помилуйте! — заскімлив один із розбійників.

— А ви ще й боягузи! На одинаків нападають, а від ватаги тікають! Висітимете на дереві ще до заходу сонця!

— Вельможний лицарю, — звернувся до нього отаман, — я розбійник, я грабую людей і не заперечую цього, але я нікого не вбивав. Чому ти хочеш мене стратити?

Тіурі стало шкода його. Хай там як, але отаман залишив йому персня.

Тим часом лицарі повернулися; один тягнув за собою розбійника-втікача, інший вів за повід, окрім власного, ще одного коня. Тіурі впізнав би його із сотень коней: вороний Лицаря з Білим Щитом.

Лицар зі Срібним Рогом спішився, пішов їм назустріч. Деякий час вони тихо перемовлялися, поглядаючи на вороного, а потім підійшли до інших, і Сірий Лицар, звертаючись до розбійників, різко запитав:

— Чий це кінь?!

— Його, — кивнув на отамана один із розбійників.

— Гаразд, — сказав лицар. — Як потрапив до тебе цей кінь? У кого ти його вкрав?

— Це мій кінь, — похмуро відказав отаман.

— Не бреши! Ти здобув його розбоєм. Я знаю цього коня, грабіжнику!

— У світі повнісінько вороних, — злостиво правив своєї отаман.

— Ти геть не знаєшся на конях, — мовив Сірий Лицар. — Немає двох однакових коней. І цього я впізнав би, хоч би де його зустрів. Я знаю навіть, як його звати. Арданвен його ім’я, або Нічний Вітер, і для нього є приниженням, що такий, як ти, посмів на нього здертися!

Тіурі вражено дослухався. Ці лицарі впізнали коня, тож вони знали й Чорного Лицаря з Білим Щитом! Юнак подумав, чи не вийти з печери та й звернутися до них? Утім, щось, він і сам не міг збагнути, що саме, втримало його. Хлопець залишився в печері, намагаючись не пропустити жодного слова.

Отаман мовчав, похиливши голову.

— У кого ти вкрав цього коня?! — розгнівано кричав Сірий Лицар.

— У юнака, який проїздив тут цієї ночі, — відповів один із розбійників.

— Це правда, — підтвердив отаман похмуро.

Лицар підійшов до нього ближче й різко спитав:

— Юнак, який цієї ночі проходив тут. Який він був? Не старше сімнадцяти? З темним волоссям і блакитно-сірими очима? У білому плащі?

— Одяг його був не дуже білим, але решта збігається, — відповів отаман. — Сіро-блакитні очі.

— І темне волосся, — додав один із розбійників. — А на пальці в нього був.

— Перстень, — підхопив Сірий Лицар, — сяючий, немов зоря!

— Так, вельможний лицарю, — підтвердив отаман. — Особливий, напрочуд гарний перстень був на його лівій руці.

Схоже, Сірих Лицарів це повідомлення дуже схвилювало.

— Де він?! — вигукнув один із них.

— Де перстень? — спитав інший.

— Я не заподіяв зла юнакові, вельможні лицарі, і перстень я йому залишив.

— Знову брехня, — роздратувався Лицар зі Срібним Рогом. — Чому ти забрав у нього коня, а таку коштовність залишив? Давай-но сюди персня!

— У мене його нема! — крикнув отаман. — Можу за-присягтися! Дуже вже йому не хотілося віддавати перстень — він страшенно дорожив ним, тож я залишив персня йому й відпустив.

— Це правда, — загомоніли інші розбійники.

Сірі Лицарі тихо перемовлялися між собою, і Тіурі не міг їх розчути.

— Краще було б, якби ти не зробив цього! — нарешті мовив Лицар зі Срібним Рогом.

— Було б краще?! — скрикнув отаман.

— Ти розбійник і негідник, але це хлопчисько, схоже, тебе перевершило. Якби ти вбив його, то збагатився б!

Отаман, здавалося, не міг повірити таким словам. Але Тіурі вони вразили значно сильніше! Він був приголомшений!

— Куди він пішов?! — розлючено вигукнув один з лицарів. — Негайно кажи, де ви його залишили!

— У лісі, на тому боці, — отаман кивнув на захід, — але ж я за ним не стежив.

— Він не міг відійти дуже далеко, — втрутився один із розбійників, — пішки далеко не дійдеш.

— Чому ви його шукаєте? — поцікавився отаман.

— Це не твій клопіт, — відказав Лицар зі Срібним Рогом. — Але я вдячний вам за цю звістку, тож дарую всім життя та свободу. За однієї умови: знайдіть це хлопчисько і приведіть його нам, живого чи мертвого. Краще — живого. Зважай, він дуже небезпечний!

— Мене це не дивує, — сказав розбійник, який хотів відрубати Тіурі пальця.

— Розв’яжіть їх, — наказав лицар зброєносцям. — Я їх помилував. Та я ще повернуся сюди, — додав він, — і всіх, хто продовжуватиме розбій, спіймаю і повішу. У королівстві мають панувати порядок і безпека.

— Одного дня ми очистимо цей ліс від усілякої нечисті, — вів далі лицар, що стояв поруч із ним, — але нині маємо важливіше завдання. Знайдіть нам цього хлопчиська!

Отже, обидві групи рушили в дорогу: попереду Сірі Лицарі в супроводі зброєносців, ведучи за собою вороного коня; слідом, тихо перемовляючись між собою,

— розбійники. Усі вони зникли в західному напрямку.

Заціпенілий від жаху Тіурі лишився в печері. Сірі Лицарі шукали його. і хотіли спіймати, живим чи мертвим! Чому? Це ж не були Червоні Вершники?! У будь-якому разі це вороги, а ворогів слід остерігатися. Він був вдячний долі за те, що не потрапив їм на очі.

Юнака охопив відчай. Йому треба йти далі на захід, але там його розшукують Сірі Лицарі, а тепер ще й розбійники нишпоритимуть. І Червоні Вершники Лицаря з Червоним Щитом теж чатують на нього. Та ще й ті, що скрадаються і вбивають, про яких говорив Дурник з Лісової Хижі. Як він сповнить присягу

— один, без коня та зброї?

Діставши листа, хлопець обмацував його. Така дрібна й водночас така надважлива річ... Що в ньому такого, щоби ризикувати життям? Може, зламати печатки і прочитати? Лицар з Білим Щитом сказав: лише за надзвичайних обставин. Чи не було це надзвичайною обставиною? Прочитати й знищити. А звістку передати усно, якщо вона така важлива. Невже він має віддавати життя за те, змісту й значення чого не знає! Чи є в цьому сенс? Чи не було б це безглуздям?

Тремтячими пальцями хлопець торкнувся печаток. «Тільки якщо тобі загрожує небезпека втратити листа.» Поблизу нікого не було. Сірі Лицарі про листа не згадували. Звісно, вони ж не дурні, щоб говорити про це.

«Чорний Лицар з Білим Щитом не міг передбачити, яка небезпека мені загрожуватиме. Чи таки...»

«Ні, я не зможу зробити це», — думав Тіурі.

І тут йому почувся власний голос, що промовляв: «Присягаю, що збережу і доправлю цього листа цілим і неушкодженим. Якби був лицарем, то присягнув би лицарською честю.»

Сумнівів як не було. Юнак сховав листа: не настав ще час розпечатувати його. «Мушу йти вперед, якщо вже пообіцяв! — мовив Тіурі до себе. — І докласти всіх зусиль, аби доправити листа королю Унавену в королівство, що на захід від Великих гір!»

6. Монахи з Брунатного монастиря

Цілий день Тіурі переховувався в печері. Сірі Лицарі були попереду, він чекав, щоб відстань між ним і переслідувачами стала якомога більшою, і лише раз наважився вийти, щоб напитися води зі струмка.

Час тягнувся повільно й нудно; Тіурі намагався спати, але хіба поспиш на жорсткій кам’яній долівці печери! Трохи розважила його гра двох білочок на дереві навпроти, він навіть засмутився, коли вони зникли десь у гіллі.

Надвечір Тіурі продовжив свій шлях. Обережно рухаючись вперед, юнак неухильно тримався стежини. Ніч здавалася нескінченною, просувався він повільно й сторожко, проте нікого не зустрів.

Рано-вранці юнак зупинився і сховався в кущах перепочити. Він підрахував, що його небезпечна мандрівка триває вже шість днів. «Коли нарешті скінчиться цей ліс? Може, варто провести день у схованці чи краще йти вперед?» Врешті-решт він вирішив, що вдень видніше — тож і рухатися можна швидше. А небезпеки підстерігали його повсякчас.

Нараз Тіурі завмер: він почув м’які кроки, поглянув крізь листя на стежку й побачив людей.

Не лицарів, не розбійників і не Червоних Вершників, а двох монахів у брунатних рясах. Вони були мирними і дружніми на вигляд.

«Їм можна довіритися, — подумав Тіурі. — Приєднатися б до них та піти разом. Чи не захистить мене їхнє товариство.»

Він вийшов на дорогу й привітався:

— Доброго ранку!

Монахи зупинилися.

— Хай Бог тебе благословить, — промовив один із них.

Вони анітрохи не були вражені виглядом незнайомця, принаймні не виказали здивування, хоча одяг хлопця після всіх його пригод міг здивувати будь-кого. Тіурі розглядав монахів: вони викликали довіру. Один — високий худорлявий старий із засмаглим обличчям та сивим волоссям. Другий — значно молодший, маленький, з обличчям, обсипаним ластовинням, та проникливими світло-сірими очима.

— Такої ранньої години вирушили ви в дорогу, вельмишановні брати, — почав Тіурі й замовк, не знаючи, що б іще сказати.

— Ти також рання пташечка, сину мій, — відповів старший монах.

— На захід прямуєте?

— Так, — другий монах вказав на стежку. — Повертаємося до монастиря.

— Можна, я піду з вами? — спитав Тіурі.

— Звісно, сину мій, — кивнув старший. — Ми йдемо не швидко, розмірено, і ти можеш мандрувати з нами, скільки захочеш.

— Дякую, — зрадів Тіурі.

— Тоді я одразу розповім, хто ми, — провадив далі старший монах. — Мій супутник — брат Мартин, а я -брат Лаврентіус. Ми живемо в Брунатному монастирі, що біля Зеленої річки.

Тіурі вклонився, але відповідати не поспішав, вагаючись, чи варто називати своє ім’я. Не те щоб він боявся монахів, але вони могли розказати про нього іншим.

— Неважливо, як тебе звати, сину мій, — наче вгадав його думки монах, — ходімо, час не стоїть на місці.

— Вам я міг би назватися, не знаю лише. Важко пояснити, але.

— Не треба нічого пояснювати, сину мій, — заспокоїв його старший монах, — це для нас байдуже.

Певний час вони рухалися мовчки.

— Чи далеко до вашого монастиря? — наважився спитати Тіурі.

— До вечірні, сподіваюсь, доберемося, — відповів брат Мартин.

— А де він?

— Там, де закінчується ця стежина, край лісу.

— Біля Зеленої річки, так? А мені треба дістатися Блакитної річки.

— Вона протікає північніше, там, де Велика Дорога йде на захід.

«Отже, я заблукав.» — зрозумів Тіурі й запитав:

— А чи далеко від монастиря до Великої Дороги?

— Та не дуже, — сказав брат Лаврентіус, — не більше дня ходи. Так, брате Мартине?

— Авжеж, не дуже далеко, — погодився брат Мартин, уважно поглядаючи на Тіурі збоку.

Ступати широкою стежкою було так легко, і на мить Тіурі здалося, що це звичайна прогулянка. Ліс видавався мирним, зовсім не таким, як раніше, неначе враз змінив характер. Невже це присутність монахів все так змінила? І все-таки Тіурі час від часу озирався. Перехопивши погляд Мартина знову, він спитав:

— Звідки ви йдете, брате?

— Із села, що на півдні, по той бік пагорбів, — монах показав великим пальцем через плече. — Там захворів один селянин і знадобилася наша допомога.

— А ви не боїтеся ходити лісом? Адже тут є розбійники.

— Знаємо, — сумно відповів брат Лаврентіус, — це прикро. Та ми не боїмося. Що вони можуть у нас вкрасти?

— А ось ти чогось боїшся, — додав брат Мартин. — Я запримітив, що ти повсякчас оглядаєшся, немов чекаєш нападу. Чого ти боїшся?

Тіурі зніяковів і відповів не відразу.

— Минулої ночі на мене напали розбійники, — промовив він нарешті.

— Оце так! Вони скривдили тебе?

— Вони мене пограбували.

— Я бачу це, сину мій, — поспівчував брат Лаврентіус. Тіурі вирішив не пояснювати, що одяг його постраждав ще до зустрічі з розбійниками.

— З цим треба щось робити, — спохмурнів брат Мартин і, звертаючись до Тіурі, промовив: — Гадаю, тепер тобі нема чого боятися. Розбійники не підходять близько до краю лісу. Та й забирати в тебе вже нема чого.

«О, ще є багато чого!» — подумав Тіурі, проте змовчав.

— Але ж ти боїшся не лише розбійників, — припустив брат Мартин. — Є й ще щось?..

— Чому ви так вирішили?

— Здається мені, ти не з боязких і в тебе немає більше причин боятися грабіжників, особливо зараз, серед білого дня. Тож боїшся ти чогось іншого.

— А совість чисту маєш, сину мій? — зненацька спитав брат Лаврентіус.

— Так, я думаю, так. Я впевнений.

— Тоді тобі нема чого боятися, — заспокоїв старий монах.

— Забудь про свої негаразди, — підтримав його молодий. — Поглянь, який прекрасний ліс, яка сьогодні сонячна погода. Чудовий день.

Вони чимчикували далі, і Тіурі потроху заспокоївся, зник страх, але не пильність.

Годину потому брат Мартин спитав хлопця, чи не голодний той, бува. Чи голодний Тіурі?! Ще б пак! Проте відповів він досить стримано:

— Так, брате Мартине.

— Ми мали б про це раніше здогадатися, — зауважив брат Лаврентіус. — У нього нічого не залишилося, і їжі також.

Вони прилаштувалися край дороги, і монахи розділили з Тіурі свій хліб. Попоївши, рушили далі. Монахи перемовлялися про свої справи в найближчих селах, про трави, які росли вздовж дороги, іноді зверталися до Тіурі, проте більше ні про що не питали. Опівдні всі перепочили і ще трохи підкріпилися.

— Ми встигаємо повернутися вчасно, — радісно повідомив брат Лаврентіус, коли вони продовжили свій шлях.

— А куди ти підеш далі? — спитав хлопця брат Мартин.

— До Блакитної річки.

— Блакитна річка. Біля її витоків живе відлюдник, — згадав брат Лаврентіус, — його звати Менаурес, чи не так, брате Мартине?

— Так, Менаурес. Він мудрий і дуже старий. Раніше багато паломників простувало до його хижки в горах.

— Ви знаєте його? — поцікавився Тіурі.

Монахи кивнули.

— Отець Ієронімус знайомий з ним, — відповів брат Лаврентіус, — наш ігумен.

— А-а-а, — протягнув Тіурі.

— Можеш заночувати в нашому монастирі, — запропонував брат Мартин.

— Якщо можна, — зрадів Тіурі.

— Хоробрим мандрівникам ми завжди раді, — сказав брат Лаврентіус.

— Мене звати Тіурі, — несподівано для самого себе вимовив юнак.

Брат Мартин усміхнувся, а брат Лаврентіус привітно кивнув.

Тіурі спитав монахів, чи не зустрічали вони, бува, кого в лісі. Ні, вони нікого не бачили. Але чули вдалині звуки мисливського рога.

Тим часом день уже хилився до вечора і сонце стояло на вечірнім обрії, освітлюючи край дороги передостанніми сонячними променями. Троє мандрівників неначе йшли сутінковим коридором, наприкінці якого, в оточенні темних дерев, сяяла сонячна заграва.

— Ми майже прийшли, — сказав брат Мартин.

Ліс скінчився, і перед подорожніми відкрилася освітлена сонцем долина: оброблені лани, білі хатинки тут і там, зелені гаї. На обрії синіли гори. З південного боку долини, на галявині, де закінчувався ліс, Тіурі побачив церковцю й інші будівлі поряд: дерев’яні та кам’яні будинки, до яких вела звивиста стежина.

— Он там наш монастир, — показав брат Лаврентіус. — За ним ти побачиш північний шлях, що веде до Великої Дороги на захід біля Блакитної річки. Зелена річка протікає за монастирем, у лісі, звідсіль її не видно.

Вони спустилися до монастиря. Тіурі озирнувся востаннє, радий попрощатися з лісом: цей відрізок шляху лишився позаду.

Менш ніж за чверть години брат Лаврентіус постукав у браму монастиря. Маленький червонощокий брат брамник щиро привітав їх і впустив до невеличкого двору, оточеного галереєю аркад. Уквітчаний дворик з колодязем посередині свідчив про мир і спокій.

— Твій садок став ще пишнішим, брате Юліусе, — зауважив брат Лаврентіус.

— Як у вас гарно! — підхопив Тіурі.

Брамник аж засяяв від цих слів і повернувся до хлопця.

— Це Тіурі, — сказав брат Мартин. — Ми зустріли його дорогою. Він заночує тут і відпочине як слід. У лісі на нього напали розбійники й пограбували.

— О ні! — вигукнув брамник. — Дякувати Богові, хоч сам лишився живий та неушкоджений. І це важливо, хлопче, утішся цим.

Він обвів поглядом юнака з ніг до голови й запитав: — Ти прийшов через ліс, зі сходу?

— Так, брате.

— Думаю, були й інші юнаки, які йшли зі сходу, через ліс. Так, певно.

— Що сталося? — спитав Тіурі, враз трохи занепокоївшись.

— Зранку якийсь незнайомець, — почав брамник, -розпитував мене про юнака. приблизно твого віку. У нього був різкий голос, і він спитав. Як-то він сказав?..

— Що він сказав? — спитав Тіурі. — Який мав вигляд?

— Лицар, лицар у сірому! І з ним зброєносець. Я порався в садку, коли той постукав у ворота. Я відчинив і побачив його. Він запитав про юнака... Про юнака з блакитними, здається, очима. ну так, з такими, як у тебе. — брамник похитав головою. — Незнайомець квапив мене, хотів, щоб я швидше відповів. Та я сказав: «Чи не бажає шляхетний лицар підняти забороло й назвати своє ім’я?..» Розумієш, не люблю говорити, коли не бачу обличчя людини. Ну, і він це зробив, цебто забороло таки підняв. Але імені свого не назвав.

— Який він мав вигляд? — напружився Тіурі.

— Грубий такий, похмурий, бородатий. Я відказав йому, що ніяких юнаків не бачив. А я й справді тоді ще не бачив, розумієш. І він негайно подався геть. Я дивився вслід і бачив, як лицар зник у лісі. І чув, що там сурмлять у мисливський ріг, дуже чисто й гучно.

Тіурі зблід. Навіть у цьому мирному монастирі побував ворог. Монахи з цікавістю дивилися на нього.

— Ти знаєш цього лицаря? — спитав брат Мартин.

— Ні. Не знаю нікого з них, їх четверо, ще зброєносці, і вони розшукують мене.

— Чому? — спитав брамник.

— Не знаю. Вірніше, думаю, що знаю, але сказати не можу. Вони мене вб’ють, якщо знайдуть.

Немов темна тінь промайнула над мирним двориком.

Брат Мартин поклав руку на плече Тіурі. Юнак подивився на нього й промовив:

— Я справді не знаю цих лицарів і нічого поганого їм не зробив, проте вони полюють на мене і хочуть моєї смерті.

— Ти маєш таємницю, — промовив монах. — І я зрозумів з твоїх слів, що є речі, про які ти не хочеш або не можеш говорити. Проте тут ти в безпеці. Жодний Лицар у Сірому не завдасть тобі шкоди.

— Святилище, — промовив Тіурі.

— Так, це Святилище, — відгукнувся брат Мартин.

— Дякую вам за довіру, я радий, що можу тут залишитися.

Можеш залишатися тут скільки захочеш, — заявив брат Лаврентіус.

— До завтра, — відповів Тіурі, — бо мушу йти далі.

Юнак мимоволі зітхнув. Зовнішній світ видавався йому ворожим і сповненим небезпек.

— Не переймайся завтрашнім днем, лягай спати, -порадив брат Мартин, — прийде день, буде і рада.

— Якщо той лицар повернеться, я нічого йому не скажу, — пообіцяв брамник. — Ти той самий юнак. треба ж таке! О! Оце згадав. Він казав ще про якийсь перстень. в тебе ж немає персня?

— Є, — відповів Тіурі і торкнувся схованого на грудях персня.

— Гаразд, — мовив брат Лаврентіус, — брате Юліусе, покажіть Тіурі, де він зможе переночувати. А ми ж іще маємо до настоятеля зайти.

— Ходімо, — звернувся брамник до Тіурі, — вечеря буде за півгодини, ти якраз вчасно.

— Побачимося скоро знову, — мовив брат Мартин, дружньо кивнув і пішов з братом Лаврентіусом.

А Тіурі подався за брамником. Вони пройшли вздовж колон крізь галерею, піднялися сходами й потрапили в довгий коридор з безліччю дверей. У кінці коридору брамник зупинився й відчинив двері.

— Можеш заночувати тут, — запропонував він та й пішов собі.

Хлопець опинився в маленькій біленій келії з вузеньким ліжком та ослінчиком. Крізь високе вікно, втоплене в грубій стіні, лилися останні сонячні промені. Тіурі сів на ліжко, подивився на розп’яття, що висіло на стіні. Аж тут почулися квапливі кроки й увійшов брамник з перекинутою через руку вилинялою брунатною рясою.

— Ось. Це краще, ніж твоє лахміття.

Тіурі перевдягнувся і трохи згодом вийшов у сад. Брамник з гордістю показував йому рідкісні квіти, а потім, зауваживши, що ще має справи, лишив юнака самого.

Тіурі блукав безлюдною галереєю. У кутку були прочинені двері, а за ними — інший двір, у кінці якого виднілася церква. Він піднявся східцями і тихо ввійшов усередину. Декілька монахів стояли навколішках і молилися; на вівтарі горіла свічка. Вечірні промені вигравали на вітражах і надавали таємничого блиску. Тіурі також став навколішки й молитовно склав руки.

Коли Тіурі повернувся в перший двір, його зустрів брат Мартин у супроводі високого суворого монаха, який виявився настоятелем, отцем Ієронімусом. Брат Мартин представив їх одне одному, й ігумен ласкаво привітався з юнаком. Тут загув дзвін, скликаючи всіх до вечері.

У трапезній Тіурі сидів поруч з іншими монахами за спільним столом, між братом Мартином та брамником, і насолоджувався невибагливою монастирською їжею.

По обіді настоятель Ієронімус жестом запросив Ті-урі до своєї келії. Юнак пішов за ним.

— Брат Лаврентіус і брат Мартин розповіли про тебе, все, що принаймні знали. Загостиш у нас до завтра, а зранку вирушиш далі до Блакитної річки, так?

— Так, отче Ієронімусе.

— Ця подорож небезпечна для тебе?

— Так, отче Ієронімусе.

— Брат Лаврентіус повідав, що маєш багато таємниць і що ти занадто молодий для такої небезпечної подорожі.

— Мені вже повних шістнадцять, — відповів Тіурі.

Настоятель усміхнувся.

— Звідки ти? — спитав він. — І куди прямуєш?

— Я йду з Дагонатбурга до витоків Блакитної річки. До відлюдника Менауреса.

— До відлюдника Менауреса! Давненько я його не бачив. Низький уклін йому від мене. То Менаурес і є мета твоєї подорожі?

— Н-ні, — зітхнув Тіурі, — та я не можу вам розказати, куди йду.

— Якщо твій шлях пролягає через хижу Менауреса, це вірний шлях до доброї справи. Те саме мені говорять твої очі і твій голос. Я не питаю, куди і навіщо ти йдеш. Хочу лише знати, чи міг би я тобі чимось допомогти.

— О, святий отче, тільки про одне прошу: нікому не розповідайте, що я був тут і пішов до Блакитної річки!

— Обіцяю тобі, — ігумен спохмурнів і додав, наполовину звертаючись до себе: — Треба подумати про твою безпеку. Залиш-но собі цю рясу. Якщо насунеш каптура на очі, тебе важко буде впізнати.

— Дякую, отче Ієронімусе.

— А тепер спати. Відпочинок у монастирі відновить твої сили.

Тіурі ще раз подякував настоятелеві й подався до своєї келії. Цієї ночі хлопець спав міцним спокійним сном.

Вранці Тіурі попрощався з монастирем та монахами, окремо — з братом Лаврентіусом, братом Мартином та братом Юліусом. А перед ігуменом став навколішки й попросив благословення:

— Отче Ієронімусе, благословіть мене.

Ігумен поклав руку на голову Тіурі:

— Нехай Бог береже тебе, сину мій, на твоєму далекому й важкому шляху.

Частина третя. Замок Містеринат

1. Пілігрим та Сірі Лицарі

Радісний і сповнений сил Тіурі поспішав дорогою, що вела до Блакитної річки. Він відчував себе в безпеці: брунатна ряса з каптуром, насунутим на очі, і палиця в руках робили його схожим на пілігрима. Ворогам важко було б упізнати в ньому юнака, якого вони розшукували. Бадьоро крокував він дорогою, через пагорби та квітучі луки, прямуючи на північ.

Праворуч темнів ліс, який юнак залишив напередодні; ніщо не вказувало на присутність Сірих Лицарів, не чути було й звуків їхнього рога. На ланах працювали селяни, вони доброзичливо віталися з хлопцем, Тіурі також дружньо вітався у відповідь.

На півдорозі його наздогнав віз, запряжений віслюком. Смаглявий селянин запропонував хлопцеві підвезти його, і той з вдячністю погодився. За мить юнак сидів поруч з чоловіком і, відповідаючи на його запитання, розповідав, що прямує до Блакитної річки.

— Мені так далеко не треба, але ви, брате, зможете зі мною чималенько проїхати. Навіщо ж даремно ноги збивати. Ви, певно, із Брунатного монастиря?

— Так.

— Пілігрим?

— Щось на кшталт цього, — відповів Тіурі, розмірковуючи, що його мандри й справді схожі на паломництво.

— Замолоду, пам’ятаю, до Блакитної річки, точніш до її витоків, ішло чимало пілігримів. Там, у горах, жив якийсь відлюдник, не пам’ятаю, як його звали. Може, він ще й досі там живе. Багато хто не розуміє, навіщо ті мандри, а я собі так думаю: з цього є велика користь, та тільки не одразу її помітиш. Хтось лишається вдома, працює чесно, а хтось мандрує по світах і теж щось робить, і на небесах це теж буде оцінене як належить. Ніколи не можна наперед зна-ти, від чого яка користь. Так чи ні? — І, не чекаючи відповіді, він продовжив: — За тих давніх часів, коли тут проходили пілігрими й відлюдники, батько мій покійний так казав: «Тяжкі часи були, і коли в людей щось ішло не так, покладалися лишень на Бога». Я й сам мало що пам’ятаю, а ви й узагалі нічого. Проте, мабуть, і ви чули про нечисту силу, що володіла замком Містеринат.

Тіурі нічого про це не чув, тож промовчав. А селянин, здавалося, не помічаючи того, поважно провадив далі:

— Тепер у нас тут все тихо-мирно. Тому, мабуть, і паломників поменшало. А ви бували біля Блакитної річки раніш?

— Так, лише нижче за течією. Гадаєте, я доберуся туди до вечора?

— Завиграшки. А заночувати можна в замку Місте-ринат, на тому березі, якраз навпроти місця, де цей шлях на Велику Дорогу виходить. Ви його здалеку побачите.

— Замок Містеринат? — задумливо промовив Тіурі, адже його все ще бентежила розповідь селянина про нечисту силу.

— Тепер там нема чого боятися. Наш герцог давним-давно покінчив з нечистою силою. Ви що ж, нічого про це не знаєте? Він прийшов здалеку, наш герцог, переміг тодішнього правителя і прогнав злих духів. Сам король дякував йому за це. Відтоді Містеринат — гостинний замок. Міст завжди опущено, кожний подорожній може знайти там притулок, та й нагодують донесхочу. Я сам там не раз ночував, коли навідував брата, що живе на тому березі.

Селянин продовжував розповідати — про брата, дружину, дітей та про свою ферму. Він теревенив без упину, але Тіурі подобалися ці балачки, бо можна було слухати, нічого не розповідаючи про себе.

Опівдні вони дісталися села. Там чоловік звернув з дороги, проте розставатися з хлопцем не хотів і щиро запросив його пообідати разом.

Прощаючись, він побажав Тіурі щасливої дороги й попросив:

— Згадайте мене у ваших молитвах, брате, і дай вам Бог дістатися Блакитної річки й замку не запізно, бо надвечір погода може зіпсуватися.

Тіурі вирушив далі, не надто переймаючися словами селянина, — було тепло й сонячно. Однак після полудня передбачення чоловіка почали справджуватися. Небо затягло хмарами, подув холодний вітер, і Тіурі наддав ходу. Попереду на тлі темного неба чітко вимальовувалися обриси замку — це, безперечно, був Міс-теринат, отже до Великої Дороги та Блакитної річки зовсім близько.

Тільки-но хлопець ступив на дорогу, як уперіщив дощ.

Блакитна річка виявилася геть не блакитною, а свинцево-сірою; тут вона була не такою, як у Дагонат-бурзі, а значно вужчою, і течія набагато стрімкішою.

Замок височів на протилежному березі. Тіурі знав назви багатьох замків королівства, але про Містеринат ніколи не чув. Ця частина королівства була відмежована великим лісом і розташувалася трохи осторонь, та й не часто згадувалася в оповідках і майже не відігравала ролі в історії королівства. Тіурі стояв під дощем і дивився на замок. Опущений міст вів до відчиненої брами між двома масивними вежами. Та, попри це, замок не видавався Тіурі дружнім та гостинним — дуже великий, темний і якийсь таємничий, огороджений мурованими стінами з грубого тесаного каменю й неприступними вежами.

Він роззирнувся: жодного укриття поблизу не видно.

«Чому б мені не перейти міст, — подумав він, — і не попросити притулку? У такому одязі це безпечно, не все ж спати просто неба. Он там у вікнах засвітилося, усередині, мабуть, сухо та затишно».

Перетнувши моста, юнак закалатав у брамний дзвін. Двері розчинилися.

— Заходьте, — сказав стражник. — Ох і негода! Дуже змокли, вельмишановний брате?

— Не дуже. Доброго вам вечора. Чи можна мені тут заночувати?

— Звісно. Ви запрошені герцогом?

— Ні.

— У будь-якому разі ви бажаний гість, питання скоріш церемоніальне. Кожний подорожній може заночувати у нас. Прошу за мною.

Тіурі послідував за ним і опинився в маленькій круглій кімнаті, розташованій в одній із веж поблизу воріт. Там за столом, глибокодумно вивчаючи розташування фігур на шахівниці, сидів другий стражник.

— Гість, — сказав перший, — запиши його.

— Чекай-но, — відгукнувся той, переставив на дошці фігуру й задоволено промовив: — Твоя тура під загрозою, — потім підвівся, підійшов до шафи, що стояла поруч, дістав грубу книжку, гусяче перо й каламар, знову сів, розгорнув книжку і звернувся до Тіурі: — Як вас звати, брате?

— Тармін, — сказав Тіурі перше, що спало йому на думку.

— Брат Тармін, — повторив стражник, умочив перо в каламар і старанно записав ім’я, — з Брунатного монастиря?

Тіурі ствердно кивнув.

І це теж було старанно записано. Стражник подмухав на сторінку, щоб чорнила швидше висохли, й закрив книжку.

— Так, порядок. Герцог бажає, щоб імена всіх його гостей було записано. Ось дивись-но: мало-помалу, а скільки їх назбиралося. — І, вказавши на шахівницю, звернувся до першого стражника: — Твій хід.

— Май терпіння, — відказав той, — покажу лише братові Тарміну дорогу. А ти, нечемо, навіть не привітався з гостем.

— Здоров був, брате Тарміне, — привітався стражник та, затиснувши книгу під пахвою, підвівся і вклонився. — Помолися за мене, бідного грішника. І не затримуй мого загайного друга довгими розмовами, він має захищати свою вежу — я зараз кажу не про вежі Містерината, де міст завше опущено, а про цю маленьку вежу на шахівниці.

— Ходімо, — закликав юнака перший стражник, — з ним неможливо нормально спілкуватися, самі лише шахи в голові.

Він вивів Тіурі до внутрішнього дворика, на протилежному боці якого була хвірточка. Перетнувши двір бігцем, бо дощ періщив не вгаваючи, стражник відімкнув хвіртку великим ключем.

— Далі навпростець, слуги покажуть вам, де можна поїсти та переночувати.

Тіурі подякував стражникові і пройшов аркою до другого двору, просторішого й красивішого за перший, але похмурого й безлюдного за дощової погоди. Уздовж його дальньої стіни була галерея, якою ходили люди, туди й подався Тіурі. Чоловік у блакитному підійшов до нього.

— Благословенний ваш вечір, — кланяючись, ввічливо промовив Тіурі, — я пілігрим і прошу дозволу заночувати в замку.

— Заходьте, пілігриме, ласкаво запрошую, — відповів чоловік, — проходьте до Великої зали, там і трапезна; у каміні розвели вогонь, до вечері встигнете просохнути.

Тіурі подякував.

Велика зала нагадувала йому залу рідного замку, однак мала більш старовинний та похмурий вигляд: з почорнілими від кіптяви балками на стелі, сірими, подекуди ушкодженими вогкістю стінами.

Тут-таки стояли дуже довгі ослони й столи на опорах.

З другого боку зали було підвищення, до якого вели дерев’яні сходи; стіл, що стояв там, був укритий білим обрусом. Напевне, це було місце для герцога і його родини, а на свята там сиділи менестрелі та музики. Біля величезного каміна слуга в блакитній лівреї повертав на рожні чималий шмат м’яса. Приємний дух смаженини розносився довкруж. Тіурі наблизився до вогню, щоб просушити одяг.

— Добрий вечір, брате, — чемно привітався слуга, -раненько ви завітали. Зголодніли? Чи постуєте?

— Тільки не сьогодні, — усміхнувся Тіурі.

У залі з’явилися інші слуги, вони поприносили глечики й порозставляли таці з хлібом. Один із них запалив смолоскипи в закріплених на стінах металевих кільцях — і темна зала набула зовсім іншого вигляду: усе вкрилося теплим червонуватим блиском.

Погляд Тіурі затримався на гобелені, що прикрашав стіну над підвищенням; здавалося, зображення оживає.

«Дивовижні речі...» — зауважив юнак. На полотні була яскраво відтворена битва воїнів у крилатих шоломах проти жахливого лютого багатоголового дракона. У живому мерехтливому світлі смолоскипів ця картина видавалася таємничою й моторошною.

Один слуга вдарив у ґонґ. Увійшли люди — мешканці замку і гості. Усі розсілися за довгими столами. Тіурі влаштувався в темному кутку. Гості, що сиділи поблизу, привіталися, не звертаючи на хлопця особливої уваги. Їхню цікавість викликав інший гість, власник ятки, що нахвалював свій товар і теревенив з усіма одразу.

Останнім увійшов герцог з родиною. Це був високий кремезний рудий бородань з блідим суворим обличчям.

Його супроводжували дві юні панії і священник. Після того як вони вмостилися за столом і священник прочитав молитву, усі почали вечеряти. Тіурі віддав належне трапезі: білого та чорного хліба, смаженини, фруктів та легкого пива було навіть забагато. Він тихенько сидів у своєму куточку, їв, слухав і роздивлявся довкола. «Не так уже й давно, — думав хлопець, — і я сидів на підвищенні поруч з батьком. у родовому замку. І в нас було чимало гостей і мандрівників, яким надавали притулок.» Думками він линув і до замку Фартумар, де служив зброєносцем, і Тейурі, де минули безтурботні роки дитинства. Він думав про своїх батьків, які в цей час, можливо, сумували, не знаючи, де їхній син.

По вечері один зі слуг показав гостям кімнати, де вони можуть заночувати. Доки всі йшли безкінечними коридорами, опускалися й піднімалися сходами, Тіурі зрозумів, що замок не просто великий, а й вельми хитромудро спланований. Він опинився в одній кімнаті з власником ятки і мовчазним селянином.

Кімната була невелика, чиста і майже порожня: у ній стояло лише три канапи. Тіурі з селянином одразу почали лаштуватися до сну, а яточник вирішив повернутися до Великої зали:

— А що як герцог захоче щось купити, — не вгавав він. — Маю чудові прикраси для його дружини і доньки: ланцюжки, стрічки для волосся і пряжки для мантії.

— До речі, а як звати герцога? — спитав Тіурі.

— Знайшов у кого питати! Я й знав, та забув, — відказав торговець. — У нього таке йменнячко, що язика зломиш. Я називаю його Власник замку Містеринат. Принаймні це правильно: він же є власником цього замку. Він нетутешній.

— А звідки? — поцікавився Тіурі.

— З півночі. Кажуть, там усі руді. Але тут він живе вже багато років, він могутній і добрий.

Крамар склав свій товар, побажав доброї ночі і зник.

Тіурі вмостився на канапі. З вулиці долинав шум дощу, який ніяк не вщухав. Селянин скоро заснув: він дихав глибоко й спокійно, а хлопцеві не спалося. Це було дивно: спати хотів, лежав у м’якому ліжку, а не на твердій землі десь надворі, однак сон усе не йшов. Юнак не знав, як довго так пролежав. Спершу ще було чути, як десь в інших покоях перемовляються мешканці замку, потім усе стихло; згодом повернувся яточник, і Тіурі чув, як скрипіла його канапа, поки той вмощувався... Усі вже, напевно, розійшлися, навіть дощ притих, а Тіурі так і не зімкнув очей. «Це вже нікуди не годиться, — подумав він сердито. — Скористайся нагодою відіспатись, якщо вже потрапив до зручної та теплої постелі!»

Та в глибині душі юнак розумів, чому не спить, хоча й самому собі не хотів у цьому зізнатися: він передчував наближення біди. Тіурі тихенько встав і прочинив двері, що вели до маленького внутрішнього дворика. Дощ вщух, але на затягнутому хмарами небі не видно було жодної зірки. Подих холодного вітру пройняв так, що Тіурі аж здригнувся і, зіщулившись, повернувся до кімнати.

Врешті-решт хлопець заснув, та незабаром прокинувся від цокотіння багатьох копит по настилу підйомного мосту.

«Хто б це міг бути о такій пізній порі?» — подумав юнак, але він був уже занадто сонний, щоб шукати відповідь, тож заснув і прокинувся лише вранці.

Селянин і яточник ще спали. Тіурі торкнувся листа на грудях, з цього починався кожний ранок, підвівся і вийшов на подвір’я. Дощу не було, проте сіре небо віщувало негоду. Він умився біля колодязя у внутрішньому дворі й пішов до Великої зали. На іншому подвір’ї метушилися служки. Один ганявся за білою куркою, що кинулася крізь прочинені двері до зали, та юний гість нахилився і вправно впіймав птицю, що несамовито квоктала і била крильми.

— Дякую, брате, — сказав слуга, перехоплюючи від Тіурі курку, яка стрепехалася, — от же ж балувана скотина, дума, що їй усе дозволено. А ви он як раненько встали.

— Хочу якомога раніше вийти, чи можна було б зараз чогось швиденько перехопити?

— Авжеж, усе давно готове. Дехто вже й поснідав, навіть герцог. Але піти вам поки що не вдасться — міст ще піднятий.

— О! А коли його опускають?

— Зазвичай о цій порі він уже опущений. Улітку — о шостій, на світанку, а бува, і взагалі не піднімають на ніч. Але сьогодні герцог наказав не опускати міст, допоки він не розпорядиться. Та нічого, все’дно скоро доведеться опускати: не одному вам час іти, у нас також повно роботи за стінами замку.

— Тоді я зачекаю, — сказав Тіурі. — А чому саме сьогодні міст не опустили зранку?

— Не знаю. Кажуть, уночі до герцога несподівано над’їхали гості і після цього міст підняли. Ідіть поснідайте, мо’ за цей час і міст опустять.

Тіурі пішов їсти. Піднятий міст непокоїв його, та юнак заспокоював себе: «Не бійся того, що поки не трапилося! Не можна весь час очікувати біди. Пам’ятай: у рясі тебе не впізнати. Головне — не виказуй нетерпіння».

Після сніданку він прогулявся внутрішнім двором, ловлячи уривки розмов:

— Дивні лицарі.

— Серед ночі. друзі герцога.

Неспокій Тіурі посилився, і він попрямував до брами. У коридорі під аркою сидів стражник і натягував тятиву на великий лук.

— Доброго ранку, — привітався Тіурі.

— І вам доброго ранку, брате.

З вартівні пролунав голос другого стражника:

— Твій хід. Шах королю!

— От осоружний, — відгукнувся перший, — облиш мене! — і, опустивши лука, звернувся до Тіурі: — Що, брате Тарміне, хочете вже йти? Треба трохи зачекати. Міст ще не опустили.

— А коли можна буде піти? — допитувався Тіурі.

— Та не знаю. Переважно о цій порі він уже опущений, — відповів стражник і знову взявся до своєї справи.

Тіурі нетерпляче зітхнув.

— Поспішаєте покинути нас, вельмишановний брате? — пролунав зненацька голос за спиною.

Тіурі від несподіванки здригнувся й обернувся. За спиною стояв герцог, який підійшов нечутно. Стражник хотів встати, але герцог, піднявши руку, зупинив його і сказав:

— Сиди-сиди, роби що робив.

Він подивився на Тіурі:

— Інші гості ще снідають, але я накажу відчинити для вас браму й опустити міст, — хлопець помітив, що герцог розмовляє з іноземним акцентом. — Звідки ви, брате, й куди прямуєте?

Тіурі відповів тільки на перше запитання:

— Я із Брунатного монастиря і, коли вже трапилася така нагода, дозвольте сердечно подякувати вам за гостинність, я дістав задоволення, перебуваючи тут.

— Не варто, нема про що говорити, — відповів герцог.

Тіурі відчув, що той за ним пильно спостерігає, та напевне сказати не міг, бо в коридорі було темнувато і герцог стояв спиною до світла. Тіурі радів, що його обличчя прикриває каптур ряси.

Герцог розвернувся і попрямував до внутрішнього двору.

— О, до речі, брате, — звернувся він до Тіурі через плече, — коли вже ви із Брунатного монастиря, то я хотів би спитати.

Тіурі послідував за ним, і вони зупинились якраз біля виходу з-під арки. Герцог підняв голову, подивився на темне небо й зауважив:

— Наближається велика гроза... — він поглянув на Тіурі. А той зміг нарешті гарненько розгледіти володаря замку. Він був не блідий, а просто дуже світлошкірий; мав густі брови й уважні світло-зелені очі.

— Чи не зустрічався вам часом юнак, — вів далі герцог, — років шістнадцяти, з темним волоссям та сіро-блакитними очима?

Тіурі відчув, як страх крижаною рукою стиснув його серце.

— Юнак. — повторив хлопець, — не пригадую. Я нікого не помітив.

Тіурі запитував себе: «Чи переконливо звучить його голос? Чи помітив світлоокий герцог, що він злякався? Його очі були такі проникливі».

— Ви ж бачите, як багато людей зустрічається дорогою, — додав він.

— Того юнака ви не могли не помітити, — продовжував герцог, — на ньому був зім’ятий подертий одяг, що колись був білим, а на пальці — коштовний перстень зі світлим сяючим каменем.

Тіурі заперечно похитав головою.

— Ні, ваша світлосте, — сказав він розмірено, — такого юнака я точно не зустрічав.

— А мали б зустріти. Ви йшли звідтіля, де його бачили, і він ішов сюди зі сходу, через ліс.

— Шкода, що нічим не можу вам допомогти, — відказав хлопець, намагаючись надати своєму голосу легковажності. — А хто цей юнак? Ваш знайомий?

— Я ніколи його не зустрічав, — відповів герцог і замовк.

Тіурі теж мовчав, не знаючи, що говорити далі. Він оглянув тихе подвір’я, думаючи про те, чи спостерігає ще за ним герцог. З вартівні знову пролунав голос стражника:

— Ходи-но сюди, дивися. Шах твоєму королю!

— Як звати вас, брате? — спитав герцог.

— Тармін, — відповів юнак.

— Голос у вас молодий, брате Тарміне. Скільки, власне, вам років? Шістнадцять? Сімнадцять? Ви вже прийняли постриг? — і він нахилився до Тіурі. — Я б хотів краще розгледіти ваше обличчя. Відкиньте-но каптура.

І перш ніж хлопець встиг щось зробити чи сказати, він зірвав каптура з голови Тіурі й заговорив, хмурячи густі брови:

— Так, темне волосся, сіро-блакитні очі. І за віком, я думаю, підходить.

Тіурі позадкував і мовив, старанно розігруючи подив:

— Чи не думаєте ви, що я той юнак, якого ви розшукуєте?!

— Звісно, юнаків, які підходять під цей опис, чимало, — зауважив герцог. — Та серед моїх гостей не знайшлося нікого, окрім вас, тому прошу пройти зі мною.

— Для чого? — Тіурі все ще намагався удавати здивування. — Не знаю, що вам від мене треба, я брат Тармін з Брунатного монастиря, і я.

— Вам нема чого боятися, — перебив його герцог, -якщо ви той, за кого себе видаєте. Ви лише маєте піти зі мною до моїх друзів, які прибули сюди цієї ночі, і якщо ви не той, кого вони розшукують, нічого не станеться.

— Але мене ніхто не шукає! — вигукнув Тіурі. — Я не розумію, що вам потрібно від мене.

— Мені не потрібно від вас нічого, — герцог поклав руку на плече хлопця і повів його за собою.

Юнакові довелося підкоритися: подальший опір міг тільки посилити підозри герцога, а про втечу крізь за-чинену браму та піднятий міст годі було й думати. Серце його немилосердно стукотіло; він не наважувався дізнатися, хто були друзі герцога, і вирішив надалі якнайкраще грати свою роль. Вони перетнули двір, пройшли попід аркою і пішли далі; герцог не знімав руки з плеча Тіурі, немов побоювався, що той втече.

Минаючи друге подвір’я, Тіурі побачив те, що змусило його уповільнити крок: двоє служок чистили вороного коня, який ледве погоджувався на це. Навколо стовбичили інші служителі замку, які раз-по-раз вигукували:

— Вогонь, а не кінь!

— Прекрасний вороний!

— Змій, а не кінь!

Тіурі одразу впізнав його! Це був Кавалер, кінь Лицаря з Білим Щитом. Тепер він знав його справжнє ім’я: Арданвен — Нічний Вітер. І розумів, як цей кінь сюди потрапив.

Побачивши Тіурі, кінь підняв голову й голосно заіржав.

— Здається, він вітається з тобою, — зауважив герцог. — Тобі знайомий цей вороний?

— Ні, — відповів Тіурі і подумав: «Боляче зрікатися вірного товариша, та що поробиш, вибору немає».

Герцог скоса глянув на нього, але промовчав. Вони проминули галерею, ту, що вела до Великої зали, і, відчинивши якісь двері, піднялися на декілька сходинок. Тут були ще одні двері. Герцог відчинив їх і, відпустивши плече Тіурі, став у проході так, щоби хлопець не міг зазирнути всередину.

— Один з моїх гостей відповідає вашому описові, -мовив герцог. — Бажаєте з ним поговорити?

Голос із кімнати чітко відповів:

— Зачекай хвилину. — а тоді: — Нехай заходить. Герцог повернувся до Тіурі й наказав:

— Увійдіть!

Тіурі підкорився і почув, як за ним зачинилися двері. Перед ним була просто вбрана кімната з великим столом, заставленим залишками трапези. Навколо столу стояли й сиділи ті, кого він і очікував побачити: четверо Сірих Лицарів та їхні зброєносці! Усі в шоломах з опущеними заборолами.

— Він називає себе братом Тарміном, — прозвучав за спиною хлопця голос герцога, — але прикмети збігаються з вашим описом.

Тіурі озирнувся. Володар замку стояв, спираючись на двері, та похмуро дивився на Сірих Лицарів. Ті швидко скочили на ноги. Тіурі бачив, як поблискували крізь решітки заборол зосереджені на ньому очі.

— Це той, кого ви шукаєте? — спитав герцог.

— Не знаю, — відповів один із лицарів. — Чи є в нього перстень?

«Зараз головне — не показувати, що я злякався», -подумав Тіурі. Він, начебто не розуміючи, подивився на лицарів і спитав:

— Що ви від мене хочете? Хто ви? Я вас не знаю.

— Ти маєш персня? — грубо запитав другий лицар.

— Персня?! Якого персня?! Ви про що?! — вигукнув Тіурі здивовано.

Сірі Лицарі мовчали. Зброєносці мовчали також. Вони стояли нерухомо й дивилися на юнака.

— Тобто він не той, кого ви шукаєте? — спитав герцог.

— Поки що не знаємо, — заговорив один із них вперше, і по голосу Тіурі впізнав Лицаря Срібного Рогу.

— Проте дізнаємося, — втрутився другий.

— Так, — погодився перший і звернувся до Тіурі: -Ти тікаєш зі сходу, через Королівський ліс?

— Я прийшов із Брунатного монастиря.

— Маєш персня? — правив далі другий.

— І гадки не маю ні про який перстень.

— Ми мусимо впевнитися в тому, що ти кажеш правду. Перстень може бути схований під рясою.

— Не розумію, чому ви так поводитеся зі мною, -крикнув Тіурі з добре награною злістю, — краще підняли б заборола й показали обличчя!

— Сумирні монахи так не поводяться, — зауважив третій лицар.

— Обшукати його! — наказав перший лицар зброєносцям. — Інакше нам правди не дізнатися.

Зброєносці підійшли до хлопця. Той позадкував, наштовхнувшись на герцога.

— Я не дозволю так поводитися зі мною! — вигукнув юнак. — Я вас не знаю і не розумію, про який перстень ідеться.

Зброєносці на мить завагалися, але Сірі Лицарі разом закричали:

— Обшукайте його! Знайдіть перстень!

Цього не можна було допустити! Тіурі пам’ятав про листа, схованого на грудях, про який ніхто, окрім нього, не повинен знати, а якщо його обшукають, то знайдуть і листа. Краще вже самому віддати персня, можливо, тоді вони не доберуться до листа.

Він витягнув шворку.

— Не треба шукати. Ось перстень. Візьміть його.

2. Полонений

Зброєносці розступилися, пропускаючи Сірих Лицарів, ті підійшли подивитися на перстень, що поблискував на долоні Тіурі.

— Перстень! — вигукнув один із них.

— Його перстень. — прошепотів другий.

Третій вихопив персня з руки Тіурі з такою силою, що шворка розірвалася.

— Цей перстень мій, — заявив Тіурі, — віддайте!

— Невже?! — презирливо мовив лицар. — І тобі не соромно за цей маскарад?!

— Ми знайшли його, — звернувся перший лицар до герцога.

— Він наш полонений і дістане по заслугах.

Тіурі повернувся до володаря замку:

— Відпустіть мене! Я не знаю цих лицарів і не зробив нічого, що заслуговує на покарання.

Герцог стояв, спершись на двері, і неприязно мовчки дивився на Тіурі.

— Я ваш гість! — вигукнув Тіурі. — Чому ви дозволили цим лицарям, які не назвалися й не показали своїх облич, ображати мене і брати в полон? Це — порушення святого закону гостинності! Я хочу, щоб мені повернули персня й дозволили піти.

Герцог відвів погляд і промовчав.

— Схопити його! — наказав один із Сірих Лицарів.

— Хоча б скажіть, чому ви полонили мене! — вигукнув Тіурі, в якого вчепилося одразу декілька рук.

Та Сірі Лицарі нічого не відповіли. Герцог відступив убік і відчинив двері. Двоє лицарів і двоє зброєносців повели Тіурі коридором, потім вгору гвинтовими сходами. Вони мовчали. Мовчав і Тіурі, усвідомлюючи, що розмовами тут не допоможеш. Нарешті вони підійшли до дверей, що вели до маленької кімнатки. Хлопця заштовхали всередину й зачинили двері. Він став бранцем замку Містеринат.

Кімната була восьмикутною з єдиним вікном. Воно було відчинене. Тіурі визирнув і глянув вниз на спорожнілий двір. Він зрозумів, що перебуває в одній із веж замку. До землі було страшенно далеко. На додачу двір замикала глуха стіна зі ще однією вежею. Тіурі, зітхаючи, відійшов од вікна: втекти звідси було неможливо.

Він огледів кімнату. Важкі меблі: великий стіл, трохи менший стіл і два крісла з подушками. На підлозі — килим, на стінах — гобелени, зі стелі звисає мідна

люстра тонкої роботи. Гарно та затишно — однак це в’язниця!

Тіурі сів у крісло й замислився. Щось тут не те. Чому Сірих Лицарів цікавив перстень, а не лист? Може, вони не бажали, аби про лист дізнався герцог, і прийдуть по нього пізніше? Ця думка змусила Тіурі зірватися з місця. Він стривожено забігав по кімнаті, врешті зупинився і схвильовано прислухався.

За дверима почулися кроки і звуки, неначе на кам’яну підлогу поклали списа. Хтось його стереже? Чи наразі хтось прийде до нього? З-за дверей долинали нерозбірливі голоси. Припавши вухом до замкової щілини, Тіурі зміг розібрати окремі слова: «...його надійно замкнено.»; «...як він вчинив, так і з ним.»; «.занадто молодий, щоб.»; «.не можу погодитися. зло повсюди. втекти. але ми б зараз.»

Більш нічого розібрати він не зміг.

Раптом у замку заскреготів ключ. Тіурі відскочив. Двері відчинились і один із Сірих Лицарів — обличчя його було сховане — мовчки зазирнув до кімнати і зник, зачинивши двері. Знову стало чути голоси й бурмотіння.

Тремтячими руками Тіурі дістав листа. «Настав час прочитати його, — думав він, — і знищити, доки до них не потрапив. Навіщо ж іще я міг їм знадобитися?»

Юнак зламав одну з трьох печаток, але, почувши знову скрегіт ключа в замку, здригнувся, швидко підняв скатертину й заховав листа під неї. Коли лицар зазирнув до кімнати, юнак спокійно сидів у кріслі. Це був той лицар, що відрізнявся від попереднього суворим тоном та грубими манерами; певно, саме він допитувався про хлопця в монастирі. Увійшовши до кімнати, лицар швидко оглянув її, не звертаючи уваги на бранця. Серце Тіурі несамовито калатало, він не міг дочекатися, коли той піде. Чи він шукав щось? Чи просто перевіряв надійність в’язниці?

Лицар вийшов.

«Треба бути обережним, — подумав хлопець. — Якщо мене заскочать зненацька, лист може потрапити до них, а цього ніяк не можна допустити. Цікаво, наступного разу вони зайдуть учотирьох чи так і заглядатимуть по черзі? Усе-таки, мабуть, краще, якщо лист зникне.»

Кепсько, що з внутрішнього боку дверей немає жодних засувів.

З коридора все ще було чути гамір. Там що, уся їхня сіра компанія зібралася? Він витягнув листа й гарячково метикував: «Прочитати. А як потім знищити? Тут же немає вогню. Можна, звісно, розірвати на тисячу шматочків. У крайньому разі — з’їсти. Але спершу прочитати. Мерщій!»

Він зламав другу печатку. «Я мушу дізнатися, що в ньому, — думав він. — А якщо хтось увійде?.. Тоді все пропало. Знову якийсь шум! Третій, чи що, збирається увійти?»

Але третій лицар не з’явився. Тіурі оглянув меблі. А що як підсунути до дверей це важке крісло? Тоді ніхто не зможе увійти несподівано — і він встигне сховати листа. Юнак одразу взявся до здійснення свого плану, та крісло виявилося заважким. Не можна було шуміти, доводилося щохвилини зупинятися та дослухатися. З-за дверей все ще чулися голоси, але ніхто більше не заходив. Нарешті крісло було поставлене так, що воно підпирало двері. На крісло хлопець затягнув ще й невеликого столика та перевірив надійність цієї споруди. Він боявся, що надовго затримати тих, хто захоче увійти до кімнати, не вдасться, але зволікати вже не можна.

Юнак сів на підлогу і щойно зібрався зламати третю печатку, як у замку знову повернувся ключ. Хтось намагався відчинити двері і здивовано загорлав:

— Не відчиняється!

«Пізно!» — збагнув Тіурі.

— Гей, — волав той самий голос, — негайно відчини! — і, звертаючись до когось за дверима, додав: — Він не хоче нас впускати!

По дверях стукали, штовхали їх. Крісло здригалося. За мить вони будуть тут! Неможливо прочитати листа, вивчити напам’ять його зміст та знищити. Тіурі засунув листа під килим на підлозі, благаючи подумки, щоб вони не зазирнули туди. Потому він підвівся й, наступивши на місце, де лежав лист, став чекати, що ж буде далі.

Врешті-решт двері відчинилися. Стіл з гуркотом звалився з крісла. Лицар та двоє зброєносців увійшли до кімнати.

— Що кращ... — почав лицар і раптом замовк, немовби шкодуючи, що заговорив. Це був лицар з грубим голосом. Він повернувся і вийшов. Зброєносці стали по обидва боки від дверей, поклавши руки на ефеси мечів.

— Не переймайтеся, не втечу, — запевнив їх юнак. -Я знаю, що звідси не втекти. Якби ще знаття, чому я тут опинився!

Зброєносці не відповідали.

Невдовзі лицар повернувся з мотузкою і кинув її зброєносцям. Потім штовхнув крісло до великого стола, схопив Тіурі і жбурнув його в крісло. Кивком голови він підкликав зброєносців. Утрьох, мовчки, вони міцно прив’язали хлопця до крісла. Той не чинив опору, усвідомлюючи всю намарність таких спроб. З цими мовчазними сірими ворогами не поборешся. Навіть не посперечаєшся.

Його знову залишили на самоті — зв’язаного й безсилого. Листа з-під килима дістати неможливо. А втім, лицарі не шукали листа й не питали про нього. Що довше він міркував над цим, то більше дивувався.

Тіурі намагався поворухнутися — ні, неможливо. Вороги все зробили на совість. Він сидів безпомічний і бездіяльний, а час минав.

«Не можна гаяти ані хвилини», — казав Лицар з Білим Щитом.

Бранець у чужому замку, він сидів, не знаючи, яка доля чекає на нього попереду, утупивши погляд в те місце, де під килимом був захований лист.

Цей день, проведений у вежі, Тіурі з тремтінням згадуватиме як один з найважчих у своєму житті. Він ніколи не забуде, як сидів самотній, не маючи можливості поворухнутися, і думав. думав. Його посадили спиною до вікна, і лише рух сонячного променя по стіні вказував на плин часу. Іноді було чути шум дощу. Ніхто більше не заходив, голоси за дверима змовкли, а Тіурі не полишала та сама думка — лист. лист. Від знерухомлення тіло заніміло, а міцно зав’язана мотузка боляче врізалася в зап’ястки та щиколотки.

Тіурі здавалося, що промайнула вічність. Він втратив відчуття часу. Перед очима була лише частина кімнати, і юнак запам’ятав її назавжди, особливо гобелени. Денне світло поволі тьмяніло, і Тіурі стало ввижатися, що малюнки на гобеленах оживають, перетворюючись на таємничі образи. Їхні сюжети нагадували ті, що були на гобеленах у Великій залі, але ці були якимись дивними й жорстокішими.

Коли очі Тіурі заплющувалися від утоми, йому уявлялося, що лицарі та чудовиська танцюють на стінах. Але варто було розплющити очі, як вони знову завмирали.

Він прислухався до шуму дощу, який щось гомонів про безкінечну журбу та невимовну самотність.

3. Герцог та його донька

ень добігав кінця, коли Тіурі вкотре почув скрегіт ключа в замку. Двері відчинились — і увійшов не Сірий Лицар і не зброєносець, а служка в блакитній лівреї. Він поставив на стіл тацю з їжею, потім поглянув на Тіурі й похитав головою:

— Я розв’яжу тобі руки, бо ж навіщо я тоді піднімався сходами?

Слуга довго вовтузився, та нарешті таки впорався. Тіурі спочатку довелося розтерти занімілі зап’ястки. Кров швидше заструменіла по жилах — і стало так боляче, що аж сльози набігли на очі, та він не хотів, аби слуга це помітив, і, прикусивши губу, нахилив голову.

Служка відійшов до дверей. Схоже, йому наказали дочекатися, поки Тіурі поїсть. Невдовзі юнак почав їсти. Це були тільки хліб і вода, але він так зголоднів, що був радий і цьому. Тіурі їв у тиші. Вирішив нічого не говорити й не питати і зносити полон з належною гідністю та байдужістю. Коли хлопець повечеряв, слуга, ніби перепрошуючи, промовив:

— Теперечки я повинен вас знову прив’язати.

Тіурі мовчки підкорився, але помітив, що слуга затягнув вузли слабше, аніж лицар зі зброєносцями. Залишившись на самоті, юнак спробував розв’язатися. Він сподівався, що йому пощастить розплутати мотузку, бо коли руки вільні, то решту зробити вже простіше. Але таки довгенько довелося йому поморочитися, щоб мотузка піддалася. І нарешті вдалося!

Тіурі сидів, обережно рухаючи руками й ногами; потім підвівся, повільно пройшовся кімнатою, розминаючи занімілі кінцівки, і визирнув у вікно. Вечоріло. Дощ вщух, одначе картина за вікном була похмурою й сумною.

Юнак звільнився від мотузки, але не став вільним. Та все-таки відчував себе набагато спокійніше та сміливіше. Принаймні тепер можна спробувати прочитати листа, до того як стемніє.

Проте не судилося! Кроки й голоси за дверима змусили хлопця поспішно сісти в крісло і знову обмотати себе мотузкою.

До кімнати увійшов герцог. Він похмуро зиркнув на Тіурі й промовив:

— Так. Отже, тебе довелося зв’язати.

Тіурі гордовито зберігав мовчанку, сподіваючись, що герцог навіть і не подумає подивитися на ослаблену мотузку.

Герцог підійшов ближче, подивився на нього уважно і, уперши руки в боки, грубо спитав:

— Як тебе звати?

Тіурі мовчки дивився на нього.

— Вирішив мовчати! — роздратувався герцог. — Це якраз тобі личить!

Тіурі охопили сумніви: чи варто відповідати. Але нарешті він мовив:

— Вони не сказали нічого. Ви разом з ними полонили мене без будь-яких пояснень.

— Ти сам маєш розуміти, чому тут опинився, — відповів герцог також після короткого вагання. — Адже перстень у тебе знайшли, чи не так?

— Перстень! — вигукнув хлопець і ледве утримався, щоб мимоволі не ворухнутися. — Що ви знаєте про перстень?!

— Кому він належав? — було зустрічне запитання герцога.

Тіурі вагався, перш ніж відповісти: «Чи можна про це говорити? Що це дасть? Думаю, що він знає. Тільки я все ще не розумію, чому вони завжди говорять про перстень і ніколи про листа?»

І юнак відповів:

— Чорному Лицарю з Білим Щитом.

— Чорному Лицарю з Білим Щитом, — повторив герцог повільно. — Тобто, ти сказав це сам. Але чому ти носив його?

— Чому я його носив?

— Ти ж сам кажеш, що перстень належав Чорному Лицарю з Білим Щитом. Як же ти можеш його носити?

— Та ж Лицар з Білим Щитом загинув! — вигукнув Тіурі.

Герцог вдивлявся в нього так, немов хотів прочитати його думки.

— Ви знали його? — спитав юнак.

Герцог зробив крок до хлопця, нахилився й, торкнувшись його плеча, сказав:

— Так, Чорний Лицар з Білим Щитом загинув. Знаєш як?

— Так, — відповів Тіурі.

— Його було вбито.

— Так, я це знаю, — сказав юнак.

Слова і поведінка герцога вразили Тіурі; хлопцеві було невтямки, що той має на увазі.

— Ти знаєш про це. Ти знаєш! — герцог випростався, ще раз поглянув на юнака і швидко вийшов.

Хлопець сидів, прикипівши поглядом до зачинених дверей. Що це все означає? Раптом Тіурі здогадався, що вони могли неправильно зрозуміти один одного.

Чому розмови ведуться лише довкола персня? Що це було? Можливо, вони не хочуть, щоб він зустрівся з Менауресом? Чому тримають його в полоні? Щоб він не зміг виконати доручення Чорного Лицаря? Чи не простіше відібрати листа? А може, вони думають, що йому відомий зміст? Тоді Тіурі буде вбито, як було вбито й Лицаря з Білим Щитом...

Аж тут у хлопця промайнула думка, що герцог мав би помітити, що мотузка на ньому не затягнута, він не міг не помітити! Проте нічого не зробив.

Тіурі став навколішки, аби дістати лист з-під килима, аж раптом почув дивне шарудіння: шурхотіння тканини, скрегіт, а потому — м’яке клацання. Звуки долинали не з боку дверей чи вікна.

Тіурі принишк, затамувавши подих. Вмить йому здалося, що постаті на гобелені, який йому довелося так довго розглядати, насправді оживають! Та ні, стривайте, це ж сам гобелен ворушиться! Тіурі підвівся і відскочив до стіни.

Щось скрипнуло, гобелен різко відсунувся, і Тіурі побачив у стіні темний отвір, а в ньому — юну дівчину, що притулила пальця до губ.

Тіурі здивовано вдивлявся в неї. Вона не старша за нього, з довгими чорними косами, — одна з тих панянок, що напередодні вечеряли, сидячи за герцогським столом.

— Хто ви? — прошепотів Тіурі.

— Тихо! — видихнула вона у відповідь. — Ніхто не повинен нас почути. Зачекай.

Вона зникла за дверима, де, вочевидь, були потаємні сходи. Хлопець знову почув скрегіт, підійшов ближче і вдивився в темряву. Дівчина з’явилася знову, уже з великим згортком у руках:

— Ось, візьми.

Тіурі слухняно взяв згорток і поклав на стіл. Дівчина знову зникла й швидко повернулася, тримаючи в руках щось, що ледь зблискувало у вечірніх сутінках: меч та кинджал. Вона поклала це поряд зі згортком і прошепотіла:

— Це тобі, сховай під рясою. Швидше, поки ніхто не зайшов!

Він розгорнув згорток — там була кольчуга.

— Чому ви принесли мені все це? Хто ви?

— Я — Лавінія, дочка герцога. Я випадково підслухала їхню розмову. Вони хочуть заподіяти тобі щось недобре.

— Сірі Лицарі?

— Так, Сірі Лицарі. Ось-ось вони повернуться за тобою.

— Що їм треба від мене? Хто вони?

— Я не знаю! Не знаю! Сталося щось жахливе, вони дуже сердиті. Що ти їм зробив, що вони такі злі?

— Нічого! Я нічого про них не знаю! Ніколи їх раніше не зустрічав! Принаймні я так думаю, бо вони ніколи не відкривали своїх облич.

Дівчина озирнулася й продовжила:

— Я взяла ці речі у зброярні свого батька. Можливо, вони допоможуть тобі захиститися. Вдягни кольчугу, озбройся.

— Чому ви допомагаєте мені?

Лавінія відповіла не одразу.

— Хоч би що ти накоїв, я не можу допустити, аби ти лишався беззахисним проти їхньої помсти.

— Їхньої помсти?

— Я вловила саме це слово. Месники Чотирьох Вітрів — так звуть їх у замку. Мені час іти, батько не повинен знати, що я була тут.

— Я дуже вдячний вам. — почав Тіурі.

Проте Лавінія застережливо підняла руку.

— Чуєш? — прошепотіла вона. — Хтось піднімається потаємними сходами. Це може бути лише хтось із родини. Тато, напевне! Швидше заховай усе це!

Вона допомогла юнакові сховати кольчугу і зброю під великий стіл. Тим часом кроки лунали все чіткіше, ще мить — і у дверях з’явився герцог. Побачивши доньку, він спохмурнів і суворо запитав:

— Лавініє, що ти тут робиш?!

Дівчина дивилася на нього задерикувато, хоча й була трохи налякана.

— Тату, — почала вона, — я.

— Негайно йди до своєї кімнати, — перебив її герцог, — з тобою буде окрема розмова. Іди!

Лавінія слухняно вийшла. Герцог подивився на Ті-урі, який стояв біля столу, намагаючись затулити собою те, що принесла дівчина. Якусь мить вони мовчки дивились один на одного.

— Ну от, — промовив герцог нарешті. — Я приніс тобі дещо.

Він завагався, закашлявся й понуро мовив:

— Зачекай.

Потому зник у темряві й одразу повернувся з великим згортком, який поклав біля ніг Тіурі.

— Тут, — сказав герцог коротко, — кольчуга, кинджал і меч, одягайся й бери зброю.

Хлопець спантеличено переводив погляд з герцога на згорток. Такого він не очікував! Кумедно: герцог суворо відчитав доньку, а сам приніс для нього те саме, що й вона! Тіурі всміхнувся. «От якби він побачив те, що лежить під столом!»

— Дякую вам, — мовив він. — Але чому ви принесли мені це все?

Герцог відповів не одразу. На його обличчі відбилися водночас і злість, і збентеження, і подив.

— Ти не мій бранець, — почав герцог, — не мені тебе й судити. До того ж ти був моїм гостем, і хоч би в чому ти був винен, я хочу, аби ти у разі потреби міг себе захистити.

— Від чого?! — вигукнув Тіурі.

— Не галасуй. Тихше, побачиш.

Герцог обвів поглядом кімнату й раптом помітив те, що лежало під столом. Для нього це було цілковитою несподіванкою, але він промовчав.

— Як захищатися, коли я не знаю, у чому мене звинувачують? — тихо промовив хлопець. — Як я маю виправдатися, коли не знаю, чому мене взяли в полон? Хто ці лицарі, яких ви називаєте друзями? Ви вірите, що мене ув’язнили несправедливо?

— Я не можу відповісти на твої запитання, — різко обірвав його герцог. — Незабаром розкажеш це Сірим Лицарям, коли з’явишся перед ними. Я даю тобі можливість захистити себе не лише словом, а й ділом.

Він хотів уже піти, але Тіурі схопив його руку:

— Ви не вірите, що я зробив щось погане! Тому прошу: дайте мені можливість втекти! Ви тут володар, дозвольте залишити ваш замок.

Герцог висмикнув руку.

— О, так ти, виявляється, боягуз! — вигукнув він. -Хочеш втекти! Тікають лише ті, у кого совість нечиста. І більше не проси, інакше шкодуватиму, що приніс тобі зброю.

— Я не боягуз. — почав було Тіурі й замовк. Не міг же він пояснити, яка поважна причина змусила його благати про втечу.

— Тихо, — мовив герцог, поглядаючи на двері, — наразі я піду; мабуть, уже час.

Не промовивши більше ані слова, він поспіхом зник. Потаємні двері безшумно зачинилися. Тіурі підійшов до них, спробував відчинити, та марно. Юнак обвів поглядом кімнату, яку тим часом огортали сутінки.

«Мабуть, уже час», — сказав володар замку. Схоже, тепер він постане перед таємничими Сірими Лицарями і лист лишиться непрочитаним.

«Та й який сенс запам’ятовувати, що в ньому написано, — подумав Тіурі, — якщо мене, імовірно, вб’ють. Їх четверо, а я один».

Проте думка про зброю надала йому мужності. Він був не зовсім один: двоє намагалися йому допомогти, і він захищатиметься до останнього. Він покаже герцогу, що вартий його допомоги!

Тіурі хутко скинув рясу й вибрав, що вдягти. Узяв кольчугу, яку принесла Лавінія, і кинджал, але меч, що його приніс герцог, виявився гострішим та легшим. За мить юнак був готовий: він загорнувся в рясу, якомога краще приховуючи обладунки. Зброю, що залишилася, сховав під стіл, дістав з-під килима листа, сховав його на грудях і почав чекати, коли настане «час».

Чекати довелося недовго. У коридорі почулися кроки, вкотре заскреготів ключ — і двері відчинилися. Увійшло двоє зброєносців: один зі смолоскипом, другий — зі списом. Заборола їхніх шоломів були опущені. Мовчки, тільки помахом руки, вони наказали Тіурі йти за ними.

4. Битва з Сірими Лицарями

У супроводі двох зброєносців Тіурі спустився нескінченними гвинтовими сходами, потім довго йшов анфіладами кімнат та коридорами. Усюди було тихо й безлюдно: здавалося, що там ніхто не живе.

Врешті-решт вони потрапили у незнайомий Тіурі двір, оточений критою галереєю із закріпленими на стінах палаючими смолоскипами. Посеред двору, чекаючи на нього, стояли четверо лицарів. Один із них дав знак — і двоє зброєносців, що стояли збоку й тримали барабани, почали тихо вибивати дріб.

Тіурі все здавалося нереальним: притихлий замок, напівтемний двір, мряка, безмовні лицарі, одноманітний дріб барабанів.

Зброєносці підвели Тіурі до Сірих Лицарів і відійшли до воріт.

Тіурі сміливо дивився на лицарів. Вони стояли при повному озброєнні, заборола опущені, у лівій руці тримали щити, а в правій — руків’я мечів.

— Ви посилали за мною, — мовив Тіурі. — Що ви від мене хочете?

Говорити доводилося дуже голосно, щоби барабанний дріб не заглушав його слова.

Сірі Лицарі мовчали.

— Що вам треба? — повторив юнак.

Сірі Лицарі мовчали, а барабанний дріб посилювався.

— Та що вам треба?! — крикнув Тіурі втретє, проте барабани били вже так гучно, що він навіть не почув власного голосу.

Сірі Лицарі стояли нерухомо й дивилися на нього.

Хлопець відчував, що мужність полишає його, а воля паралізована. Він хотів щось сказати, але слова завмерли на губах, а ноги наче приросли до землі. Барабанний дріб ставав дедалі гучнішим та гнітючішим, відлунюючись у високих кам’яних стінах.

Зненацька один із лицарів вихопив меча і здійняв його над головою. Троє інших повторили за ним, а перший, немов примара з жахливого сну, зробив крок до Тіурі.

Тієї ж миті хлопець опанував себе. Він відступив, повернувся й побіг так швидко, як тільки міг бігти у довгій рясі зі схованою під нею зброєю. Лицарі кинулися за ним, їхні кроки лунко відбивалися у сирому камені. Один зі зброєносців кинувся навперейми, проте Тіурі й не збирався тікати, бо знав, що це неможливо. На бігу юнак встиг розв’язати мотузку, що утримувала рясу; та впала долі, а хлопець зупинився, обернувся й вихопив меча.

Сірі Лицарі були майже поруч; троє з них зупинилися, а четвертий підбіг, піднісши меча. Однак його удар був миттєво відбитий; маневр Тіурі неймовірно вразив нападника!

Меч Тіурі з такою силою схрестився з мечем супротивника, що той ледве утримався на ногах, проте, трохи оговтавшись, випростався. Юнак стояв у бойовій стійці: меч — в одній руці, кинджал — у другій. Він більше не думав про страх, відчуваючи лише жагучий дух битви. Лицарі зупинилися — здавалося, що вони вагаються. Раптом один із них кинувся на юнака. Мечі знову з несамовитим брязканням схрестилися. Юнак бився оскаженіло. Він захищав своє життя, листа і, крім того, був розлючений тим, як з ним вчи-нили. Відбившись від супротивника, Тіурі побачив, що вперед виходить інший, і подумав: «Вони нападатимуть по черзі, доки я не впаду замертво... переможений!»

Утім лицарі зупинилися, нерішуче зиркаючи один на одного. Раптово барабанний дріб обірвався, і Тіурі голосно закричав:

— Що ви від мене хочете? Кажіть же! Можете викликати мене на поєдинок, але скажіть уже нарешті, у чому річ!

На мить запала така тиша, що Тіурі навіть почув м’яке шелестіння дощу. Один із лицарів прошепотів щось своїм товаришам.

— Ви справді лицарі? Чи боягузи, що ховають свої обличчя за закритими заборолами? Скажіть мені, хто ви!

Один із лицарів повернувся до нього і спитав:

— А ти хто?

Тіурі впізнав голос Лицаря зі Срібним Рогом.

— Адже ти не брат Тармін з Брунатного монастиря, — додав він.

— Я не зобов’язаний називати себе, — відповів Тіу-рі. — Я вас не знаю, нічого поганого вам не зробив і не хочу мати з вами жодних справ.

— Звісно, ти нас не знаєш, — проказав лицар.

— Ми називаємо себе Сірими Лицарями, — докинув той, що з грубим голосом. — Сірий — колір жалоби, ти чув таке? Ми — четверо Сірих Лицарів, Месники Чотирьох Вітрів. Ми шукаємо юнака, що втік до лісу. Того, що носить на пальці сяючий перстень.

— Чому?! — вигукнув хлопець і раптом спитав: — Як вас звати? Ви ж не Червоні Вершники?

Лицарі заворушилися. Здавалося, це запитання їх здивувало. Той, що мав грубий голос, вийшов наперед, неначе збирався знову напасти, але Лицар зі Срібним Рогом зупинив його і звернувся до Тіурі:

— Тут ти правий: ми повинні назватися, ти нас ніколи не зустрічав. — Він підняв забороло, інші наслідували його приклад.

Напівтемрява не давала хлопцеві роздивитися як слід їхні обличчя, але він зрозумів, що й справді не зустрічав їх раніше. Ті, що розмовляли з ним, мали темне волосся й носили бороду; двоє інших були молодші на вигляд.

— Ми мандрівні лицарі, — промовив Лицар зі Срібним Рогом. — Це лицар Бенду, це — лицарі Арват і Евейн із заходу, а я Ристридин з півдня.

Лицар Ристридин з Півдня! Тіурі багато разів чув це славетне ім’я знаменитого лицаря. Яке завгодно ймення очікував він почути — тільки не це!

— А ти ж хто? — нетерпляче спитав лицар Бенду. Він мав найтемніше волосся з четвірки, густу бороду й суворий погляд.

Тіурі з гордістю голосно відповів:

— Я Тіурі, син Тіурі.

— Овва-а. — протягнув лицар Бенду, трохи подався вперед і запитав: — Тіурі, син Тіурі, чому ти втік з церкви в ніч перед посвятою в лицарі?

Ці слова заскочили Тіурі зненацька.

— Чому. — затнувся юнак, але швидко опанував себе й відповів запитанням на запитання: — А вам, власне, яке до цього діло, лицарю Бенду?

— Мені. — почав лицар Бенду сердито, проте лицар Ристридин перебив його.

— Тіурі, — запитав він спокійно, — це правда, що ти втік з церкви напередодні посвяти в лицарі?

— Так, це правда.

— Такого ще ніколи не траплялося, принаймні ніхто не пригадує нічого такого. Молодий лицар утік під час нічного пильнування! Дуже серйозна провина. Чому ти зробив це, Тіурі, син Тіурі? Чи була на те причина?

— Чи мав я вагому причину так вчинити? Звісно, мав! Проте я не можу вам її назвати.

— Тоді розкажи бодай, чому ти вкрав коня і втік на ньому, — запитав лицар Бенду, — і чому переховувався в лісі.

— І передусім: чи можеш ти розповісти нам, чому на твоєму пальці був його перстень, — провадив далі лицар Евейн, — і чому ти їхав на Арданвені, коні, який тобі не належить і який підкорявся лише одному хазяїну?

Сірі Лицарі дивилися на Тіурі, очікуючи відповіді.

— Чи знаєш ти, чий це перстень? — не витримав лицар Ристридин, так і не дочекавшись відповіді Тіурі. — І хто був хазяїном Арданвена?

— Звісно, знаю, — відповів юнак, — Чорний Лицар з Білим Щитом.

— Це правда, — підтвердив лицар Бенду. — Чорний Лицар з Білим Щитом.

Вони знову змовкли, переводячи погляди з Тіурі один на одного.

— Чому ви допитуєте мене? — запитав юнак. — Чому ви переслідували мене, навіщо я був вам потрібен -живим чи мертвим? І до чого тут перстень? Він мій...

— Цей перстень — твій?! — вигукнув лицар Евейн. -Сили небесні, та як же він у тебе опинився?!

— Я. я його отримав, — відповів Тіурі.

— Отримав?! — і в цьому слові пролунала вся гама почуттів — від здивування до недовіри.

Тіурі на мить завагався: він не знав, чи варто йому продовжувати, бо не міг занадто багато розповідати, а розмову повертали зовсім не так, як він очікував.

— Чорний Лицар дав його мені, — сказав він нарешті.

Тепер лицар Ристридин підійшов до нього.

— Дав тобі? Але що з ним трапилося?

— Він був убитий, — відповів Тіурі.

— Так, убитий! — мовив лицар Бенду. — Не переможений, не загинув, а вбитий! — він різко замовк, немов прикусив язика.

— Тіурі, син Тіурі, — почав лицар Ристридин, — ти мав стати лицарем, як твій славетний батько, але втік, відмовившись від свого обов’язку. Ти стверджуєш, що не можеш пояснити причину своєї втечі. А чи міг би ти нам розказати, як закінчив своє життя Чорний Лицар з Білим Щитом?

— Його заманили в пастку, — відповів Тіурі і враз замовк: яскравою блискавкою промайнула думка. — Ви його знали! Ви були його другом!

— Продовжуй, — тихо промовив лицар Ристридин.

Та хлопцеві треба було звикнути до свого відкриття. Він відчував, що думка була правильною...

— Чорний Лицар з Червоним Щитом викликав його на поєдинок. Та це була пастка. Червоні Вершники підстерегли лицаря й напали на нього гуртом. Так він помер. У чесному двобої його б ніхто не здолав.

Лицарі мовчали, але Тіурі відчував, що їхнє ставлення до нього змінилося, і розповідав уже спокійніше:

— Я допоміг йому зняти маску, він сказав, що смерть слід зустрічати з відкритим заборолом.

Важка тиша зависла над двором.

— Отже, ти був там, — нарешті промовив лицар Евейн.

— Так, але я запізнився.

— Ти кажеш, що. що його вбили Червоні Вершники? — спитав лицар Бенду. — А як же перстень? Перстень?

— Перстень він віддав мені.

— Чому?

Замість відповіді Тіурі повторив:

— Чорний Лицар віддав його мені. І тепер я б хотів, щоб ви мені його повернули. — І оскільки Сірі Лицарі не ворухнулися, провадив далі: — А ще я хочу знати, за яким правом ви мене про це розпитуєте і чому ви зі мною так поводитеся?

— Так, вам доведеться відповісти на це запитання, -пролунав голос із темряви, і з’явився герцог.

— Так це ти, шляхетний Раффоксе, — промовив лицар Ристридин, — ти дав йому зброю?!

— Звісно, я, — відповів володар Містерината спокійно, — і вчинив правильно! Який, лицарю Ристридине, мали б тепер вигляд усі ви, ти і твої товариші, якби, затьмарені сліпою жагою помсти, вчинили б розправу над цим юнаком замість вислухати його? Як би ти почувався, лицарю Ристридине з Півдня, Охоронцю Миру й Справедливості, якби вчинив несправедливий суд, зганьбив свою лицарську честь і заплямував свою славу? Як би ви всі почувалися: ти, лицарю Бенду, ти, лицарю Арвате, ти, лицарю Евейне? Авжеж, я дав йому зброю і сам весь цей час був неподалік, готовий втрутитися, бо від самого початку мав сумніви щодо ваших намірів.

— Тобто ви повірили йому? — спитав лицар Бенду, кивнувши на Тіурі.

— А ти, лицарю Бенду, поки що ні? — поставив герцог зустрічне запитання.

— Було б зрозуміло, якби ми повірили йому. — продовжував лицар Бенду. — Звісно, він молодий, сміливий, у нього шляхетне обличчя. До того ж носить ім’я славетного лицаря Тіурі Хороброго. Але ж більшість із нас знає, що не завжди всьому цьому можна довіряти.

— Це або він. або Лицар з Червоним Щитом, -пробурмотів лицар Евейн. — Я, скоріш за все, схильний думати на останнього.

— Я вірю йому, — голосно й чітко сказав лицар Ри-стридин.

Але тут Тіурі урвався терпець.

— Лицарі, ви так і не відповіли на моє запитання. Сірі Лицарі мовчали. Ристридин покашлював.

— Кажи, Ристридине, — втрутився герцог, — ти мусиш пояснити. Тобі неприємно, ти більше в це не віриш, але ж вірив і діяв відповідно. Хай же він послухає тепер твої звинувачення.

Герцог підійшов до зброєносця, взяв у нього смолоскип і освітив обличчя Тіурі.

А лицар Ристридин, помовчавши, сказав:

— Ми шукали тебе, Тіурі, ось чому: ми думали, що ти вбив Чорного Лицаря з Білим Щитом, вкрав його перстень і втік на його коні. Хай небо буде мені свідком, ми помилялися, я вірю тобі!

5. Примирення

То он воно що! Тіурі хитнувся, немовби йому дали ляпаса. Навіть останні слова лицаря Ристридина не могли пом’якшити жахливого звинувачення. Він, Тіурі, убив Лицаря з Білим Щитом! Насправді звинувачення було більш смішним, аніж жахливим, саме так юнак і сказав, щойно був спроможний щось вимовити.

— Смішно... — прошепотів Тіурі.

Тепер поведінка Сірих Лицарів стала зрозумілою, проте Тіурі все ще не міг збагнути, як вони могли звинуватити його!

— Ну от, — мовив герцог, — гадаю, можна вже увійти в дім. Необов’язково мокнути під дощем.

Він підійшов до хлопця, обійняв за плечі й повів за собою. Тіурі покірно пішов. Сірі Лицарі та їхні зброєносці попрямували за ними. Насправді замок не був порожнім: Тіурі повсякчас ловив цікаві погляди челяді, що визирала майже з кожного закутка. Незабаром вони опинилися в тій самій залі, де Тіурі вперше зустрівся з Сірими Лицарями. Там був накритий стіл і палали смолоскипи.

Герцог злегка підштовхнув Тіурі до крісла, наповнив келих і поставив перед ним.

— Ось, — запросив він, — випий-но.

Тіурі, окинув поглядом чотирьох присутніх лицарів, що сиділи перед ним за столом, і відсунув свого келиха.

Сірі Лицарі познімали шоломи й нараменники — і нарешті юнак зміг добре їх роздивитися. Герцог наповнив і їхні келихи.

— Гадаю, — почав володар замку, — після всього, що трапилося, вам захочеться трохи підкріпитися. так би мовити, мирова трапеза.

Сірі Лицарі не торкнулися своїх келихів — вони дивилися на Тіурі, немов очікуючи, що він скаже.

Юнак розглядав їх, переводячи погляд з одного на іншого. Ось навпроти сидить лицар Ристридин: високий, худорлявий, з худим, обвітреним обличчям. Чорне кучеряве волосся й бороду його вже торкнула сивина, але блакитні очі світяться ясно. Праворуч від нього Бенду: кремезний, сильний чоловік з темним волоссям і очима та загрозливо насупленими густими бровами. Біля нього лицар Арват, схожий на Бенду, — такий же міцний, темноволосий, але значно молодший, йому не більше двадцяти п’яти, і очі світліші й привітніші. Лицар Евейн — ліворуч від Ристридина, теж молодий, світлошкірий, з білявим волоссям.

Тіурі заговорив, звертаючись до Ристридина як старшого серед них.

— Мирова трапеза. — повторив він слова герцога. — Ви поводилися зі мною як зі злочинцем! Як вам таке спало на думку — звинуватити мене у вбивстві! І чи всі ви вірите тепер, що звинувачення було несправедливим?

Лицар Ристридин серйозно кивнув, а Арват з Евей-ном в один голос підтвердили:

— Так!

Але Бенду заперечно похитав головою:

— Немає значення, вірю я чи ні. Мені треба знати. Може, ти й не винен, Тіурі, син Тіурі, та в житті трапляється, що зрада з брехнею криються під безневинною зовнішністю. І перш ніж повторити за своїми друзями «так», я хочу дізнатися, хто ж насправді вбив Лицаря з Білим Щитом. Ти стверджуєш, що це зробили Червоні Вершники за наказом Чорного Лицаря з Червоним Щитом. Звідки тобі це відомо?

— Він сам розповів мені.

— Хто?

— Чорний Лицар з Білим Щитом.

— Отже, ти знайшов його?

— Я знайшов його і залишався поруч, доки він не помер.

— А як ти там опинився?

Тіурі підвівся. Він стояв виструнчившись, сповнений гідності, й обурено дивився на Бенду.

— Лицарю Бенду, — почав він, — я пішов з церкви, де мав провести ніч перед посвятою в лицарі. Я взяв коня, що мені не належав, і поїхав на ньому. Я знайшов Лицаря з Білим Щитом і залишався з ним, доки він не помер. Він розповів мені, хто його вбив, і дав мені перстень. Пізніше мені зустрілися Червоні Вершники, вони намагалися вбити мене, але я втік. Потім я їхав на коні Лицаря з Білим Щитом на захід, через ліс. Більше я нічого не можу вам розповісти. Але присягаюся, совість моя чиста. Бувши лицарем, присягнув би лицарською честю. Ваші звинувачення помилкові й смішні!

Бенду похмуро дивився на нього.

— Добре, — пробурмотів він, — усе це ми без того знаємо. — Сідай.

Але Тіурі залишився стояти, хоча від хвилювання його била лихоманка.

— Не сяду доти, доки ви всі мені не повірите! Прикро, що не маю права пояснити більше. Це просто неможливо!

— Ми тобі віримо, — вимовив лицар Ристридин.

— Так, — понуро погодився Бенду, — ми тобі віримо.

Тіурі зібрався було сісти, але раптом згадав:

— Тоді поверніть мені персня, персня Лицаря з Білим Щитом.

Лицар Ристридин поважно дістав з торбинки, що висіла на поясі, перстень і простягнув його Тіурі.

— Будь ласка, — сказав він, — візьми.

Хлопець затиснув коштовність у руці і сів. Раптом він відчув жахливу втому. Страх і напруження минулого дня виявилися занадто сильними. Тремтячою рукою він узяв келих і зробив великий ковток. Вино обпекло горло і приємно зігріло. Юнак підняв очі на лицарів: ті зніяковіло спостерігали за ним.

— Ми знаємо, що Червоні Вершники були ворогами Лицаря з Білим Щитом, — несподівано почав лицар Ри-стридин, — так само як і їхній суверен, Лицар з Червоним Щитом. Знаємо про двобій, що відбувся між ними. Та нам інакше розповіли про те, як він завершився.

— Двобою взагалі не було, — втрутився Тіурі.

— Ти маєш знати, що розповіли нам, — сказав Ри-стридин.

— Я шукав його, Лицаря з Червоним Щитом, — провадив далі Бенду. — Лицаря з Білим Щитом було знайдено вбитим, і ми знали, хто його ворог. Я знайшов Лицаря з Червоним Щитом у Королівському лісі, що на південь від мисливського будинку, разом з п’ятьма чи шістьма Червоними Вершниками. Я попросив його показати своє обличчя й розповісти, що він зробив зі своїм супротивником, Лицарем з Білим Щитом. Той зняв свій шолом, але під ним виявилася чорна маска.

— І в нього теж? — пробурмотів Тіурі.

— Так, чорна маска. І він сказав: «На жаль, шляхетний лицарю, зняти маску не можу. А стосовно Лицаря з Білим Щитом, то я викликав його на двобій. Здається, це не заборонено? Та ба! Хоч як прикро, але мушу визнати: він мене переміг, вибив із сідла — і я “наївся піску”! Це вже вдруге! Утім присягаюся, з третього двобою переможцем вийду я!» Тоді я вигукнув: «Але Лицар з Білим Щитом мертвий!» Він дивився на мене, та маска не давала змоги побачити, був він здивований чи ні. «Мертвий? — перепитав він, помовчавши. — Не можу сказати, що я дуже засмучений. Він, як ви знаєте, був моїм ворогом.» «Його вбили! — мовив я. — Хотів би я знати, де були ваші Червоні Вершники сьогодні вночі і що вони можуть про це розповісти». «Тут! -розлючено крикнув він. — Вони були зі мною, ось тут!» «Мені відомо, що ви маєте більше вершників, аніж я наразі бачу» — мовив я. Але він мене перебив: «Ви насмілилися підозрювати мене і моїх вершників у загибелі Лицаря з Білим Щитом?! У тому, що я міг заплямувати свою лицарську честь?! Він був моїм ворогом, і я вбив би його, якби зміг, у чеснім бою!» Червоні Вершники оточили його, загрозливо зиркаючи на мене. Я мовив: «Загинув хоробрий лицар, і кожному, хоч би ким він був, другом чи ворогом, має бути прикро через те, як саме це сталося. Щодо вас, лицарю в масці, мені важко судити, оскільки ми незнайомі. Скажу лишень: мені не подобається ваша манера переносити свою ворожнечу у володіння короля Дагоната! Повертайтеся до Евіллану, звідки приїхали, і бийтеся на своїх теренах або в королівстві Унавена!» На ті слова він засміявся й відказав: «Ви могли те саме сказати і Лицарю з Білим Щитом! Він також був чужаком у вашому королівстві, тож і його це стосується! Та я піду звідси; і, до речі, не варто підозрювати лише Червоних Вершників! У такого, як Лицар з Білим Щитом, чимало ворогів. Він занадто багато знав, та й багато про кого. Небезпека могла на нього чатувати з найневиннішим обличчям. Не лише я бажав його смерті. І наостанок додам: він був моїм ворогом, проте я поважав його і захоплювався ним, можете написати це на його могилі».

Бенду замовк і, помовчавши, завершив:

— І Лицар з Червоним Щитом зі своїми вершниками поїхав. Я не міг зупинити їх, бо зі мною були тільки лицар Арват і мій зброєносець. Усе це мені не сподобалося! Я не знав, хто він, але не вірив йому, хоча й у підступне вбивство також було важко повірити.

— Я зустрів інших Червоних Вершників, — сказав Ристридин, — але вони заперечували, що бодай щось знають про вбивство. Один із них потайки від інших наздогнав мене й розповів, що їхній суверен, Лицар з Червоним Щитом, зазнав поразки в бою і доручив решті Червоних Вершників стежити за ворогом. Але ті, знайшовши Лицаря з Білим Щитом убитим, злякалися, що їх самих звинуватять у вбивстві, і втекли. Потім вершник додав, що начебто там вештався юнак, який давно стежив за Лицарем з Білим Щитом: мовляв, йому сподобався перстень на пальці в лицаря. Тієї лихої ночі вони бачили його й хотіли затримати, але він зник. Згодом у трактирі «Айкарвара» ми дізналися про юнака, що вкрав коня. На його пальці люди бачили перстень. Він дивно поводився й утік на коні Арданвені.

— Пізніше у Дагонатбурзі ми дізналися про юнака, який втік з церкви, — вів далі лицар Бенду. — Усім це видавалося дуже дивним, але ані його друзі, ані батько, ані навіть король не вірили, що він міг скоїти щось лихе. Я подумав, що це нечуваний вчинок, який суперечить усім правилам, і вирішив, що син Тіурі є тим самим конокрадом, який дременув і забрав із собою персня.

— Я не міг повірити в це, — заперечив Ристридин. -Сина Тіурі після випробувань було визнано гідним посвяти в лицарі, і ці розповіді про крадія та вбивцю аж ніяк не держалися купи. В усякому разі ми вирішили, що юнак-втікач — хоч би хто він був — і є вбивцею. Утім, якщо ми називатимемо всі причини, завдяки яким ми дійшли такого висновку, наша оповідь надовго затягнеться. Справжні вбивці та їхні поплічники (при цьому він подивився на Тіурі) так хитромудро обплутали тебе наклепами.

Тіурі уважно слухав їх. Так, Червоні Вершники та їхній суверен перехитрували всіх! Вони відвели підозру від себе, а самі десь переховувалися, підстерігаючи його, адже двох він бачив, коли ті їхали на захід...

— Тепер ти розумієш, чому ми підозрювали тебе, -мовив Ристридин. — Сподіваюся, що не гніватимешся. Ти ще молодий і не знаєш того, що знаємо ми. що зрада, як каже Бенду, може критися під найневинні-шою зовнішністю.

— Ні, — відповів Тіурі тихо, — не серджуся.

Він не знав навіть, чи це так, бо був збентежений. Юнак зосереджено подивися на перстень Лицаря з Білим Щитом і одягнув його на палець.

— Врешті-решт вип’ємо вже і поїмо, — запропонував герцог.

Тіурі допив своє вино, але їсти не зміг. Він розмірковував над почутим і розумів: багато що так і залишилося йому невідомим. Скажімо, хто такий Чорний Лицар з Білим Щитом? Сірі Лицарі знали його і збиралися помститися за його смерть. Тіурі кортіло про все розпитати, але він не наважився. Така цікавість могла здивувати лицарів і знову викликати підозри. Схоже, їм нічого не відомо про листа, тож він мав бути обережним і не розповідати те, що могло б наштовхнути їх на думку про його місію. Хлопець мовчав, відкинувшись на спинку крісла. Він направду дуже стомився.

Герцог підвівся і підійшов до нього.

— Слухай-но, друже, чи не час тобі вже відпочити? А завтра все обміркуємо на свіжу голову. Ходімо.

Тіурі встав, немов уві сні, і герцог провів його до іншої частини замку. Там вони піднялися високими сходами.

— Вибач, що тобі, такому стомленому, довелося так високо підніматися, — перепросив герцог, відчиняючи двері перед Тіурі. — Це кімната мого сина, гадаю, вона тобі сподобається. Він служить в одного з лицарів Да-гоната зброєносцем і не живе тут. Тобі скільки років?

— Шістнадцять.

— А йому — чотирнадцять, і я сподіваюся, що він виросте справжнім воїном, не згіршим за тебе. Добраніч!

Тіурі лишився на самоті. Кімната була затишною. Ліжко заслане білосніжним простирадлом. На столику біля ліжка й біля вмивальниці, де стояли кухлі з гарячою та холодною водою, горіли свічки. Доки Тіурі роззирався навколо, двері відчинились і увійшла дружина герцога.

— Я зайшла перевірити, чи все гаразд. Це кімната Сиґірдиварта, нашого сина.

Тіурі вклонився й подякував герцогині. Жінка всміхнулася, і юнак помітив, що Лавінія дуже схожа на матір. Вона ласкаво побажала йому доброї ночі і вийшла.

Хлопець роздягнувся, умився, ліг і провалився в глибокий сон.

6. Ім’я Лицаря з Білим Щитом

Прокинувшись, Тіурі не одразу збагнув, де він, але поступово пригадав усе, що сталося напередодні. Він іще трохи полежав, насолоджуючись зручним ліжком і затишком кімнати, підвівся і вдягнув свою подерту рясу. Кольчугу повісив на стільці, хоча із задоволенням залишив би її собі разом зі зброєю. Юнак хотів визирнути у вікно, проте підвіконня було занадто високе і, щоб дотягнутися до нього, довелося ставати на лавку. Хлопця вразив чудовий краєвид за вікном. Кімната була розташована в одній із веж, що виходили на захід.

Була ясна днина. У яскравому сонячному світлі виблискували мокрі луки та пасовиська. Блакитна річка переливалася лазуровим сяйвом, а побіч блискучою червоно-брунастою стрічкою стелилася Перша Велика Дорога, ведучи в гори. Тіурі чітко бачив ці гори — сірі, блакитно-бузкові, із засніженими верхів’ями на тлі ясного неба. Туди й пролягав його шлях!

Недовго Тіурі милувався краєвидом — у двері хтось постукав. Хлопець гукнув:

— Заходьте!

Це був лицар Ристридин у сірому плащі й кольчузі, але без шолома. Він нерішуче зупинився у дверях.

— Доброго ранку. Бачу, ти готовий.

— Доброго ранку, лицаре Ристридине, — привітався Тіурі й замовк, не знаючи, що сказати людині, яка вчора обійшлася з ним так жорстоко і так лагідно дивилася на нього сьогодні.

Ристридин підійшов до хлопця і серйозно глянув на нього знизу вгору. Лицар був дуже високим, але, стоячи на лавці, Тіурі виявився вищим за нього.

— Тіурі, я прийшов дещо тобі сказати, точніше — перепросити. Тепер, коли я бачу тебе знову, моя помилка видається мені ще безглуздішою. Прошу вибачення за все. Я був оскаженілий і засліплений жагою помсти. Звісно, це мене не виправдовує, але. Даруй мені!

— Так, звісно! — поспішив відповісти Тіурі, зістрибуючи з лавки.

Кров кинулася збентеженому юнакові в лице: чоловік, набагато старший за нього, до того ж відомий лицар, просить у нього вибачення.

Лицар Ристридин простягнув Тіурі руку і міцно потиснув. Дивно, але хлопцеві подобався очільник Сірих Лицарів, та водночас важко було збагнути, що він і його люди полювали на нього.

На мить обидва замовкли.

Ристридин спитав, чи не хоче Тіурі поснідати.

— З превеликим задоволенням, — зрадів хлопець, несподівано відчувши голод, — а котра нині година?

— Приблизно о пів на восьму. Ми всі поснідали. А Бенду та Арват уже рушили на пошуки слідів Червоних Вершників.

— Червоних Вершників?

— Так, слуги кажуть, що три дні тому декілька воїнів у червоному їхали на захід. Хтозна, може вони ще десь тут поблизу. Принаймні їх могли бачити інші.

— Я бачив двох, — сказав Тіурі, — близько тижня тому. Вони їхали через Велику Дорогу на захід.

Тіурі подумав, що вершники могли нишпорити десь поблизу, сподіваючись схопити його.

Немов читаючи думки хлопця, лицар Ристридин мовив:

— Після всього, що вони зробили, щоб звинуватити тебе, їм тепер треба переконатись у своєму успіхові.

— Я теж так вважаю.

Ристридин узявся за клямку, щоб відчинити двері, але виходити не поспішав.

— Що робитимеш, Тіурі?

— Снідатиму.

Та лицар продовжував дивитися серйозно.

— А потому?

— Поїду далі. я. я мушу їхати далі.

— Куди?

— Уздовж Блакитної річки.

Лицар Ристридин зробив крок уперед.

— Ти присягнув? — спитав він тихо.

— Так, лицарю.

— Не розпитуватиму тебе, та я думаю, що Лицар з Білим Щитом попросив тебе про щось. Не розповідай, я просто кажу те, про що подумав. Ти їдеш на захід, твоя мета — перейти гори і, можливо, потрапити до королівства самого Унавена. І Червоні Вершники прагнуть перешкодити тобі, як перешкодили лицареві Едвінему.

Лицар Едвінем! То ось як звали Чорного Лицаря з Білим Щитом...

Не чекаючи відповіді, Ристридин відчинив двері.

— Ходімо, — сказав він, — ходімо до Великої зали.

Вони йшли мовчки. Час від часу Тіурі поглядав на Ристридина. Той вгадав майже все про таємницю, але, певно, знав більше за юнака. Він знав Лицаря з Білим Щитом — Едвінема. Тіурі переповнювало бажання розпитати Ристридина, але він не встиг — герцог і лицар Евейн вийшли їм навстріч. Вони побажали обом доброго ранку і герцог запитав Тіурі, чи добре той спав.

— Ти все ще в рясі, — додав він. — Маю для тебе більш відповідний одяг.

— Дякую, — відказав Тіурі, — але, як на мене, подорожувати краще в цьому, не так впадає в очі.

— Ти маєш ховатися? Все одно в замку вже всі знають, що ти не монах! Одягни бодай кольчугу під свою рясу. Чи, може, думаєш, що це зайве?

— Було б чудово, — погодився Тіурі.

— Отже, ти збираєшся їхати далі. Коли?

— Якнайшвидше. Негайно.

— Не поспішай так, — зупинив його герцог. — Зачекай, доки не повернеться лицар Бенду з племінником. Може, вони принесуть потрібні тобі новини.

— Ти боїшся Червоних Вершників? — спитав лицар Евейн.

— Так, лицарю, і маю на те причини.

— Не сумніваюся. Звісно, вони могли піти на захід, через перевал і гори, але я так не думаю. У нашому королівстві вони навряд чи будуть бажаними гостями.

— А ви. ви з королівства Унавена? — трохи здивовано спитав Тіурі.

— Так, я лицар короля Унавена.

— Ви добре знали Лицаря з. лицаря Едвінема?

— Я служив йому до посвяти в лицарі. І належав до його дружини, коли він був обраний, щоб очистити Форготський ліс від розбійників. І лицар Ристридин був там.

— Форготський ліс? — здивувався Тіурі. Цієї назви він ніколи не чув. — Я не так багато знаю про королівство Унавена, — додав юнак.

— Прикро, що тут мало хто добре знає наше королівство. Але, можливо, усе зміниться тепер, коли більше люду з нашого королівства приїздить до королівства Дагоната. Я прибув сюди за дорученням короля Унавена, аби доправити листа з пропозицією дружби вашому королю.

Він повернувся до Ристридина та герцога.

— Ви із тих небагатьох, що нас добре знають. Ви -наші друзі, і ми маємо спільного ворога.

— Якого ворога? — запитав Тіурі. — Евіллан?

Країна Евіллан, що на півдні, межувала з королівствами Дагоната й Унавена. У минулому на королівство Дагоната часто здійснювали напади, але відколи один із синів Унавена став тамтешнім правителем, це траплялося рідше. Тіурі чув про ворожнечу між Евіл-ланом та королівством Унавена і вважав це дивним, бо за роки правління сина Унавена Евіллан досяг розквіту. Та й розлад між Евілланом та західним королівством не зачіпав жителів королівства Дагоната.

— Так, Евіллан, — кивнув Евейн.

— Чорний Лицар з Червоним Щитом прийшов з Евіллану, — мовив Ристридин. — Усі лицарі князя Евіл-лану носять чорні або червоні щити. Сам же правитель Евіллану — молодший син Унавена — і є найбільшим його ворогом. В усякому разі раніше. він був.

— Подейкують, що він готовий помиритися з батьком, — розповідав лицар Евейн. — Багато хто, і я також, раділи з того, але наразі не знаю, чи можна цьому вірити.

Тіурі з цікавістю слухав речі, про які мало знав, або й узагалі не знав нічого. Чи не пов’язаний цей лист з ворожнечею між королівством Унавена та Евілланом? Лицар з Білим Щитом був одним із лицарів Унавена, але Тіурі все ще нічого про нього не знав, окрім імені. Певно, що Сірі Лицарі можуть багато про нього розповісти. Якби вони тільки зробили це!

— А що далі? — спитав він Ристридина і Евейна. -Шукатимете Червоних Вершників?

— Саме так, — відповів Ристридин, — і Лицаря з Червоним Щитом. Ми не заспокоїмося, доки не знайдемо їх.

Тим часом вони підійшли до дверей Великої зали.

— Ходи, Тіурі, поснідай, — запропонував герцог. -Можеш їхати далі будь-коли, тільки зачекай, доки я знайду для тебе кращий одяг. Залиш собі зброю, яку я дав, або, якщо бажаєш, візьми ту, що принесла моя донька.

Тіурі щиро подякував і додав:

— Кінь Лицаря з Білим Щитом, мій вірний помічник Арданвен, тут. Я хотів би вирушити далі на ньому.

— Здається, його в тебе забрали розбійники, чи не так? — спитав Ристридин. — Та ми відібрали його в них.

— Знаю, — відповів Тіурі. — Я переховувався в печері і все бачив і чув.

— Отакої! — здивувався Ристридин.

— Може, тобі ще щось потрібно? — спитав герцог.

— Ні, дякую. А втім, так, мені потрібна шворка, щоби повісити персня на шию. Так надійніше, аніж носити його на пальці.

— Маєш рацію, — погодився Ристридин. — Не розумію, як так трапилося, що розбійники не відібрали його в тебе.

— Вони хотіли, але. — почав було Тіурі й затнувся, відчувши, що не хоче розповідати про зустріч з грабіжниками.

Лицарі й герцог запитливо дивилися на нього.

— Але. — повторив Ристридин.

— Вони дозволили мені залишити перстень, — завершив Тіурі. Чоловіки не стали розпитувати далі.

— Це коштовний перстень, — промовив Евейн. -Мало хто з наших лицарів має такі. Король Унавен дарує їх своїм найвідданішим паладинам. Одні кажуть, що таких перснів на цілий світ не більше дюжини, інші — що їх лише сім.

Тіурі подивився на перстень з іще більшою повагою: ще одна причина не вдягати його на палець. Врешті-решт перстень потрібен як доказ пустельникові Мена-уресу, що він посланець Лицаря з Білим Щитом. Згодом його треба буде повернути королю Унавену...

Тіурі увійшов до Великої зали. Дехто вже поснідав і займався своїми справами.

Люду там було небагато: напевне, тут снідали у зручний для кожного час.

За столом на підвищенні сиділа Лавінія, зовсім сама. Тіурі всміхнувся і вклонився їй. Та щойно він сів за один із накритих столів, як підійшов служка й передав, що панночка просить його підійти. Тіурі наблизився до неї, відчуваючи, що слуга спостерігає за ним. Мабуть, він був вражений, як і решта, що юнак одного дня був в’язнем, а вже наступного — став почесним гостем.

— Поснідай зі мною, — запропонувала Лавінія. — Не дуже чемно лишати доньку господаря на самоті. Сьогодні такий дивний день. Усі метушаться. немовби ось-ось має щось статися. Як ваші справи?

— Дякую, усе гаразд, — відповів Тіурі, сідаючи. — А як почувається панна Лавінія? Я хочу ще раз подякувати вам за все, що ви для мене вчора зробили.

— Та це було нескладно! Я рада, що ти живий і здоровий, сидиш поруч. Але не зовсім розумію, що сталося. Батько відповідає надто коротко. Тож, хто ти, що робиш, звідки й куди їдеш і чому тебе утримували в полоні?

— Забагато запитань одразу, — засміявся юнак і додав серйозно: — І я не можу відповісти на всі.

— Батько казав, що мені не можна тебе ні про що розпитувати! Але дещо я знаю. Твоє ім’я Тіурі! Чи не так? І Тіурі Хоробрий справді твій батько?

— Саме так, ясновельможна панно, — з гідністю підтвердив Тіурі. — Ви знаєте його?

— Ні, лише чула про нього. Адже він — один із тих лицарів, про кого менестрелі складають свої пісні. Ті-урі Хоробрий, лицар Едвінем, Ристридин з Півдня.

— Лицар Едвінем, — перервав її Тіурі, — ви знали його?

— Ні, з ним я теж не знайома. Єдиний, кого я знаю, — лицар Ристридин. Коли я була маленька, він катав мене на спині, а втім, і він не хоче мені розповідати, що відбувається. Я була здивована, коли дізналася, що він був одним із Сірих Лицарів! Таким суворим і сердитим я його ніколи не бачила. А ти запитував його про лицаря Едвінема. Ти зустрічав його?

— Лише один раз.

— Мій батько знав його раніше, коли жив у королівстві Унавена. Якось до нас приходив менестрель і співав про нього чудову пісню. Починається вона так.

І Лавінія тихенько заспівала:

Ось мчить, мов вітер, граф Едвінем, Полишивши батьків дім, Форестерре, І сонячне світло щит відбиває -Щит білий, мов сніг на високій горі. Полишивши серце у замку своїм, Форестерре, на морських берегах, Він мчить, мов вітер, на коні воронім, Друзям на радість, на смерть ворогам.

Він мчить, мов вітер, граф Едвінем, На південь до гір проляга його шлях,

Коли ж проїздить він поблизу церков,

Вітаючи, дзвони дзвенять:

«Ось мчить володар Форестерре, Чий ліс прикрашає берег морський, Ні вітер, ні дощ не злякають його. Завжди переможцем вертає до дому свого».

«Вітаємо тебе, Едвінеме, славетний герою! Найчесніший серед зухвальців, Найвідважніший серед сміливців!

І слава хай засяє твоя райдугою навік! Король великий, Унавен, посилає гінців -І полишаєш ти Форестерре на березі морськім. На коні, чиє ім’я Вітер Нічний, Ти швидше від вітру летиш

І з ворогом б’єшся за свободу та честь Рідного краю свого».

Лавінія зупинилася.

— Далі не пам’ятаю, це дуже довга пісня, історія про королівство Унавена сповнена звитяг. Дивно, я чула — лицар Ристридин теж згадував Едвінема. А чому він так сердився на тебе? — Дівчина замовкла, а потім усміхнулась і сказала: — Я таки забагато питаю? Це я бачу по твоєму обличчю. Тато каже, що я надто цікава й багато теревеню. Проте, — вона понизила голос і продовжила, — я вмію мовчати і зберігати таємниці.

— Гадаєте, я маю таємницю?

— Звісно, — відповіла Лавінія. — Розкажи, що це за таємниця. Ти можеш мені довіряти.

— Вірю. Проте моя таємниця не лише моя, і я не можу вам розповісти про неї. Було б краще, аби ніхто не знав, що я маю таємницю.

Лавінія подивилася на нього розчаровано, але потім знов усміхнулася:

— Натяк зрозуміла. Не хвилюйся, я нікому не скажу про таємничого пілігрима, який гостював у нас. Домовилися?

— Дякую, Лавініє, — мовив Тіурі серйозно.

Вони ще трохи погомоніли, та невдовзі прийшов герцог і запитав Тіурі, чи не хотів би той піти з ним. Юнак попрощався з дівчиною і пішов за володарем замку до нижньої зали, де на нього чекали Сірі Лицарі.

— Лицар Бенду та лицар Арват щойно повернулися, — мовив герцог. — Вони не бачили Червоних Вершників, але простежили їхній шлях.

— Так, — підтвердив Бенду. — Принаймні вони були звідси неподалік і багато хто бачив їх. Але тут їх більше немає, хіба що вони дуже добре сховалися.

— Гадаємо, вони рухаються далі на захід, — додав Арват.

— І ми також будемо йти на захід, — сказав Бенду, -уздовж Блакитної річки.

— Адже й ти збирався в той самий бік, — звернувся лицар Ристридин до Тіурі. — Чи не хочеш частину свого шляху проїхати в нашому товаристві?

— Вони вирушають негайно, — додав герцог. — Певна річ, ти поїдеш на Арданвені, про решту спорядження я подбаю.

Тіурі замислився. Пропозиція була привабливою. Він зможе рухатися швидко й почуватиметься безпечно в товаристві лицарів і, можливо, дізнається більше про Чорного Лицаря з Білим Щитом, Едвінема, володаря Форестерре.

— Я із задоволенням проїду частину шляху з вами, лицарі, — нарешті сказав він.

— Звісно, ми не маємо права запитувати, чи далеко ти з нами поїдеш і яка твоя мета, — пробурчав Бенду.

Але Ристридин мовив:

— Можеш їхати з нами стільки, скільки захочеш. Ми й самі не знаємо, як далеко поїдемо. Триматимемося Першої Великої Дороги й слідів, що їх залишили Червоні Вершники. Можливо, твій шлях виявиться довшим за наш.

— Чого це? — спитав Бенду, — зиркаючи то на Ри-стридина, то на Тіурі.

— Я маю їхати вздовж Блакитної річки, — пояснив Тіурі і після короткого вагання додав: — аж до її витоків.

— До Менауреса?! — вигукнув герцог.

— Так, — відповів Тіурі, — до Менауреса.

— Відлюдник Менаурес. Отже, тобі потрібно до нього! — герцог кинув погляд на Бенду, єдиного з Сірих Лицарів, який і досі не довіряв Тіурі, і додав: -Тоді це добре діло. Перекажи йому мої вітання, багато чим я йому зобов’язаний. І прийде час, коли я піднімуся до нього в гори. Вітання йому від мене!

— Перекажу, — пообіцяв Тіурі.

— Час лаштуватися в дорогу, — сказав Ристридин. -Ми мусимо виїхати якомога швидше.

— Я також, — мовив Тіурі.

Частина четверта. Уздовж Блакитної річки

1. У дорозі

За півгодини підйомним мостом замку проїхав чималий гурт вершників: Тіурі, четверо Сірих Лицарів, їхні зброєносці і троє солдат герцога Містерината. Тіурі, вдягнений в кольчугу та блакитну туніку, таку саму як у зброєносців герцога, їхав верхи на Арданве-ні. Рясу він прихопив із собою, скрутивши її та поклавши в торбину, приторочену до сідла. Перш ніж вирушити в дорогу, юнак сердечно попрощався з герцогом, його дружиною та Лавінією. Тепер він прямуватиме власним шляхом, більша частина якого ще була попереду, пліч-о-пліч з лицарем Ристридином.

Сторожа, що охороняла браму, дивилася на Тіурі здивовано. Схоже, вони забули навіть про шахи, розмірковуючи, як могло статися таке, що монах, який завітав до замку, перетворився спершу на бранця, а потому став поважною персоною і покинув замок на чудовому коні в оточенні таємничих Сірих Лицарів.

Перша Велика Дорога проходила вздовж берега Блакитної річки, повторюючи всі її вигини, і вела на захід. Тіурі вкотре озирнувся. Замок залишався таким же похмурим, а втім, тепер юнак знав, що там живуть друзі. Він помітив, що на одній із веж хтось махає їм услід. Може, Лавінія? Тіурі покивав у відповідь і повернувся до Ристридина.

— Лицарю Ристридине, я досі не знаю імені нашого гостинного господаря. Як звати герцога Містерината?

— Ім’я його звучить дивно для нашого вуха: Сиґірди-варт Раффокс із Азулара, що на Півночі. Колись давно він був лицарем в одному північному королівстві. Війна та міжусобиці змусили його полишити Вітчизну; він довго поневірявся світами і дістався наших країв. У ті часи — майже двадцять літ тому — замком Містеринат володів лихий сеньйор, що нагонив жах на всі довколишні землі. Сиґірдиварт Раффокс викликав його на двобій, переміг і позбавив місцевий люд великих бід. Король Дагонат на знак щирої подяки подарував йому той замок з усіма землями і титул герцога Містерината. Герцог Раффокс живе тут так довго, що давно став одним із нас.

— Він теж знав Лицаря з Білим Щитом. лицаря Ед-вінема? — поцікавився Тіурі.

— Багато років тому вони зустрічались у королівстві Унавена.

Повагавшись, Тіурі запитав:

— Лицаре Ристридине, ви можете мені більше розповісти про Чорного Лицаря з Білим Щитом?

— Що саме тебе цікавить?

Тіурі під’їхав до нього ще ближче і тихо мовив:

— Усе.

— Це більше, аніж я можу розказати, — усміхнувся Ристридин.

— Я нічого не знаю про нього, лише ім’я, яке вперше почув від вас.

Лицар допитливо поглянув на Тіурі, проте анітрохи не здивувався.

— Він мав багато імен: лицар Едвінем, граф Форес-терре-на-Морі, Непереможний, паладин короля Уна-вена. Він завжди боровся проти зла, здійснив чимало великих справ, був доброю і шляхетною людиною. Такі, як він, зустрічаються нечасто.

— Ви добре знали його?

— Він був моїм другом, — відповів Ристридин. — Ди-вись-но, лицар Бенду дає знак, щоб ми пришвидшили коней, і тепер підемо риссю — нам треба поспішати. Незабаром, на відпочинку, або коли поїдемо повільніше, я розповім тобі, як ми познайомилися з лицарем Едвінемом, як пліч-о-пліч билися з ворогом, хоча він був лицарем короля Унавена, а я — короля Дагоната.

Лицарі підострожили коней і помчали дорогою. Перехожі проводжали їх здивованими поглядами, гадаючи, куди поспішають чотири Сірих Лицаря, їхні зброєносці в сірому й чотири вершники герцога Містерината в блакитних колетах. Кінь Тіурі виявився прудкішим за інших, і юнакові іноді доводилося стримувати його, аби не випереджати гурт. Певний час вони летіли без відпочинку й зупинилися лише опівдні: обтерли змилених коней, відпустили їх пастися, а самі розташувалися перекусити поблизу дороги. Тільки лицарі Ристридин та Бенду спершу відійшли трохи до берега річки, неголосно про щось порадились і лише потім приєдналися до товариства. Ристридин сів поруч із Тіурі.

— Це дивно, як мало у нас знають про королівство Унавена, — здивувався він, — адже воно межує з нашим. Можливо, тому, що Великі гори дуже високі. Я мандрівний лицар і багато подорожував, але в королівстві Унавена бував лише раз, хоча мій родовий замок і не так уже й далеко звідти.

— Ви ж бо з півдня, — мовив Тіурі.

— Так, це зрозуміло з мого імені. Народився в замку Ристридин, що на березі Сірої річки, поруч із кордоном.

— Замок Ристридин. — повторив Тіурі. — А чому ви стали мандрівним лицарем, якщо маєте замок і землі?

— Полюбляю подорожувати, тому й відмовився від батьківських володінь. Там живе мій молодший брат, Артурин. А я вже багато років мандрую світом — мені це найбільше подобається; і ще мандруватиму, хоча вже й не молодий.

Та я обіцяв розповісти, як зустрів лицаря Едвінема. Тож слухай. Звісно, ти чув про королівство Евіллан, що на південь за Сірою річкою. Похмура країна з дикими лісами й безплідними рівнинами. Скрізь кам’яні фортеці, у яких жили пани, які ще за давніх часів, коли не воювали між собою, то нападали на сусідні країни. Повсякчас нам доводилось оборонятися від них.

Сім років тому молодший син короля Унавена поїхав до Евіллану, завоював його і проголосив себе королем. Відтоді твердою рукою править він тією країною, поклавши край сваркам і набігам. Та боїв все ще було багато, бо не вщухала суперечка між Евілланом і королівством Унавена. Воїни курсували Третьою Великою Дорогою — як з Евіллану до королівства Унавена, так і назад. Незрідка вони влаштовували бійки, знищували наші землі й підпалювали села. Звісно, ми, піддані короля Дагоната, вважаємо це неприпустимим. Наші лицарі охороняють дорогу, щоб зупинити цих забіяк і видворити на їхню територію.

Так сталося, що одного разу я з невеликим загоном переслідував групу вершників війська з Евіллану, що прямувала до королівства Унавена Третьою Великою Дорогою. Вони втекли до невеличкого лісу, що зветься Форготським, і ми втратили їхній слід. Довго ми пробиралися через ліс, допоки не зіткнулися з ворогами, які напали на нас. Ми захищалися як могли, але не сподівалися на успіх, позаяк місце це було нам незнайоме і, до того ж, нас було значно менше.

Аж раптом з’явився лицар і з ним багато вершників на білих конях. Сам він був на вороному коні, у білій кольчузі, що вилискувала сріблом, і щит у його руці був також сріблясто-білим. Він здійняв меча, що сяяв на сонці, і його войовничий вигук пролунав на весь ліс. Так Едвінем, граф Форестерре явився нам на допомогу.

— І переміг? — спитав Тіурі.

— Недаремно ж він зветься Непереможним!

— Ви кажете, що його кольчуга була білою, отже тоді він не носив чорних обладунків?

— Лицарі короля Унавена носять усі кольори, окрім чорного. Лицар Едвінем носив його донедавна, — відповів Ристридин. — Стосовно Білого Щита — це знак лицарів Унавена, а герб королівства — білий з барвистою веселкою. Того разу Унавен послав лицаря Едвінема очистити ліс Форгота від злих розбійників Евіллану, які прийшли звідти.

— Як сталося, що Евіллан воює з королівством Уна-вена? Адже володар Евіллану — син короля.

— Це довга історія. Можливо, Евейн розповість її краще за мене. Напевно, ти знаєш: королівство Уна-вена — його Батьківщина. Він служив у Едвінема, доки сам не став лицарем.

— Зброєносцем?

— Ні. Багато юнаків залюбки служили б зброєносцями Едвінема, але його відданим зброєносцем, хоч як це дивно, був старий, худорлявий, бувалий у бувальцях чоловік...

Тіурі пригадав незнайомця, що викликав його з церкви, й запитав:

— А як звали зброєносця?

— Вокія, — відповів Ристридин, підвівся і запропонував їхати далі. — Ти маєш чудовий вигляд на цьому коні, — додав він, коли Тіурі скочив у сідло. — Едвінем їздив лише на ньому. Та й ім’я він має гідне — Ардан-вен, що стародавньою мовою королівства Унавена означає Нічний Вітер. Я ніколи не зустрічав такого прудкого коня.

Невдовзі вони знову вирушили в дорогу. Ристри-дин їхав попереду зі своїм зброєносцем, а Тіурі — поруч з одним із вершників герцога. Часом вони зупинялися десь у селі або ж біля чийогось будинку, щоб запитати про Червоних Вершників. Та все марно.

— Нікого, — журився Бенду, — і той учорашній злощасний дощ змив усі сліди.

Ристридин подивився на протилежний берег річки.

— Вони могли проїхати з другого боку, — припустив він.

— Маєш рацію, — погодився Бенду, — при нагоді переправимося через річку й пошукаємо там.

Надвечір вершники опинилися біля броду. Ристри-дин та Бенду перейшли на другий бік, решта лишилися чекати на них. За півгодини вони повернулися. Слідів не знайшли, але тамтешній пастух повідомив, що дві ночі тому бачив вершників, які промчали на захід. Однак він не помітив, чи були їхні обладунки червоними.

— За його словами, їх було близько десяти, — сказав Бенду. — Там далі ліс — і вони могли сховатися в ньому.

Вершники продовжили свою подорож. І коли вони пригальмували коней, аби ті відпочили, Ристридин поїхав поруч з Тіурі й розповів, як вони з лицарем Едві-немом вибили з Форготського лісу розбійників, як разом наражалися на небезпеку, ділили радість і смуток, а потому стали справжніми друзями.

— Шкода, потім нам довелось розійтися, — провадив далі Ристридин, — я мав повертатися до своєї країни, на мене чекав король Дагонат. Едвінем подарував мені срібного рога, тепер він завжди зі мною, уже чотири роки поспіль.

— Ви зустрічали його потім?

— Так, кілька разів.

— І лицар Бенду? — поцікавився Тіурі. — Він теж був його товаришем?

— Я чую там своє ім’я. — пролунав раптом позаду голос Бенду. І вже за мить він протиснувся між Тіурі та Ристридином. — Звісно, він був моїм другом. Що ти там йому розказуєш, Ристридине? — спитав він і повернувся до Тіурі: — Я теж можу розповісти чимало історій, якщо навзамін почую бодай щось про тебе.

— А що ви хочете знати?

— Та чимало! Поки що я про тебе не знаю нічого.

— Я розповів вам рівно стільки, скільки міг, — відказав Тіурі.

— Але ж це була крихта! Ти часом не знаєш, як звали Лицаря з Червоним Щитом?

— На жаль, лицаре Бенду, не знаю.

Бенду щось пробурмотів собі в бороду.

— Незабаром ми опинимося в селі, — сказав він Ри-стридинові, — та, гадаю, там ночувати не слід. Засвітла можна ще їхати, а заночувати — просто неба.

— Не варто, — відповів Ристридин, — трохи далі є трактир з чудовою назвою «Захід сонця». Ми дістанемося туди ще до сутінків.

— Чудово, тим і завершиться сьогоднішній день, -погодився Бенду, — а на селі лише запитаємо про Червоних Вершників і — галопом далі.

Лицар підострожив коня й опинився попереду; схоже, він і надалі зацікавлено розпитуватиме.

Тіурі дивився йому вслід і думав: «Лицар Бенду, здається, усе ще не довіряє мені».

2. Трактир «Захід сонця». Розповідь Евейна

Сонце торкнулося верхів’я гір, коли вони дісталися трактиру. Четверо Сірих Лицарів, перш ніж зайти до нього, опустили заборола.

— Ми воліємо лишатися невпізнаваними, — пояснив Бенду, звертаючись до Тіурі. — Не важливо, хто ми такі; ми — тільки месники, слуги справедливості.

Трактирник був вражений, що до нього завітали такі гості. На запитання Ристридина, чи можуть вони повечеряти окремо від інших постояльців, відповів, що зараз нікого немає і вони можуть розташуватися в обідній залі. Кімната була невеличка й обставлена дуже бідно. Та була в ній одна цікава особливість: усі вікна виходили на захід і складалися з невеличких ромбів, оправлених у свинець. На заході сонця вони підсвічувалися вечірніми променями і сяяли багатим дивовижним світлом — звідси й назва трактиру «Захід сонця».

Бенду спитав трактирника про Червоних Вершників, але той відповів, що ніколи їх не бачив.

— Проте, — припустив він, — можливо, мій слуга зможе вам щось розповісти, він завжди знає всі свіжі новини, — й гукнув: — Леоре!

У дальньому кінці приміщення відчинилися двері, і увійшов худорлявий чоловік. Побачивши Сірих Лицарів, він здригнувся, немов щось жахливе постало перед ним. За знаком хазяїна він причовгав ближче і став перед ними, схиливши голову. Проте його очі нишпорили, роздивляючись кожного з присутніх. Ті-урі помітив цей колючий погляд і подумав: «Ніколи не зустрічав людину, яка мала б такий недоброзичливий і підозрілий вигляд. Цікаво, що думають про нього інші».

— Леоре, — звернувся до нього трактирник, — панове лицарі хочуть знати, чи не проїздили поблизу вершники в червоному. Чекай-но, я пригадав дещо. Чи не ти мені одного разу щось там розказував? Тобто про вершників?

— Вершники? — повторив слуга повільно. — Вершники? Ні, ніколи! Жодного не бачив, ані червоного, ані чорного. Хіба тільки щойно декількох сірих і блакитних, так це саме ці пани й були.

Він на мить посміхнувся до гурту й одразу ж нахилив голову, неначе злякався, що забагато сказав. Однак Тіу-рі помітив, що він таки крадькома спостерігає за ними.

— То ти справді не бачив інших вершників? — уточнив Ристридин.

— Ні, — пробурмотів служка, — тобто, я хочу сказати: не бачив жодного.

— Дивись мені в очі, — наказав Ристридин, — і кажи правду: ти не бачив неподалік вершників у червоному, можливо, вночі?!

Слуга витріщився на нього перелякано й водночас зухвало.

— Ні, не бачив. І якби вони тут побували, то я б це знав.

— Гаразд, можеш іти. І подбай, щоб наші коні були нагодовані.

— Прошу панство не турбуватися, — відповів трактирник. — Іди геть, Леоре! — наказав він служці і, звернувшись до гостей, запитав, чим вони бажають підкріпитися.

— Нам все одно, — мовив Бенду, — аби було смачно й вистачило на всіх. І щоб ніхто не заважав нам під час трапези.

Трактирник вклонився і зник. Тіурі пішов з одним зі зброєносців до стайні — перевірити, чи добре подба-ли про коней. Леор саме доглядав їх. Тепер він трохи заспокоївся.

— Гарні коники, — похвалив він. — На таких довгенько можна їхати, а їм хоч би й що. Ви із замку Містери-нат, чи не так?

— Так, — відповів зброєносець.

— А коли виїхали?

— Зранку.

— Тоді ви швидко доїхали, Сірі та Блакитні Вершники. А ці Сірі Лицарі, хто ж такі будуть?

— Не знаємо, — в один голос відповіли чоловіки.

— Ми прості служки, — додав Тіурі, видаючи себе, як було домовлено, за одного з воїнів герцога.

— О так, звісно, — бубонів Леор, насипаючи в ясла мішок вівса. — Поважне панство ніколи ж не розповідає нам усього. Вони думають, що їхні справи вище нашого розуміння. — І повернувся до коней. — А воронько найкращий з усіх буде, так, красунчику? А верхи на ньому таки не лицар, га. правду кажу? — він зиркнув на хлопця, та не додав більше ані слова.

Арданвен стукнув копитом по землі й тряхнув гривою.

— Норовистий кінь! — зауважив Леор і знову зиркнув на Тіурі, багатозначно посміхаючись.

Тіурі що далі, то менше подобалися той чоловік і те, до чого він веде, тож хлопець зрадів, коли вони покинули стайню.

У трактирі вже запалювали свічки, господар накривав на стіл. Трохи згодом вони з Леором принесли вечерю. Ристридин подякував і сказав, що покличе, коли буде потрібно. Лицарі з полегшенням зняли шоломи і зброю і поклали мечі. Бенду зачинив на засув двері в коридор, який виводив у внутрішній двір.

— Ну от, — зітхнув він, — нарешті ми самі.

Під час вечері Тіурі зауважив:

— Можливо, я занадто прискіпливий, але цей слуга не викликає в мене довіри.

— І в мене також, — погодився Бенду. — Ми за ним простежимо. А Червоних Вершників знайдемо в будь-якому разі, що б він не казав.

Лицар Ристридин поглянув на Тіурі в задумі.

— Поміркуйте всі, — сказав він, — треба вирішити, чи варто Тіурі залишатися в одязі воїна замку Місте-ринат.

Він не пояснив, чому згадав про це, але хлопець усе зрозумів. Червоні Вершники, звісно, шукали його, і він єдиний достеменно знав — чому. «Сірі Лицарі можуть не ганятися за вершниками, — з жахом подумав Тіурі.

— Якщо я залишуся з ними, ті самі нас знайдуть. Вони щонайменше бодай ще раз спробують відібрати в мене листа». Поки лицарі з ним, безперечно, він у безпеці, навіть якщо вороги й здогадаються, що він переодягнений. Ті, певна річ, швидко все зрозуміють, коли побачать простого зброєносця, що їде на коні Едвінема, Чорного Лицаря з Білим Щитом.

Він не висловив своїх думок — невідомо, до чого б це призвело, натомість звернувся до Евейна:

— Лицарю Евейне, чому правитель Евіллану ворогує з королем Унавеном? Що між ними сталося?

— У двох словах цього не розкажеш, — відповів Евейн,

— але, звісно, я розповім тобі про це.

— Не забувайте лишень, що нам треба відпочити, -нагадав Бенду. — Вирушаємо завтра на світанку.

— Чи може бути щось краще, аніж відпочинок у доброму товаристві: попивати вино і слухати історії, -відказав Ристридин і послав зброєносця по ще кілька пляшок вина.

По вечері воїни наповнили келихи, влаштувалися якнайзручніше і приготувалися разом з Тіурі слухати розповідь Евейна.

— Кажуть, — почав Евейн, — що наше королівство найкрасивіше у світі. Король Унавен віддавна править там мудро і справедливо. Багато століть панував у нашій країні мир та спокій. Лише останніми роками пізнали ми війну та розбрат. І розбрат цей виник у самому серці королівства.

Король Унавен має двоє синів. Старший, як велить звичай, — кронпринц, і з того дня, як йому виповнилося вісімнадцять, носить титул віце-короля і королівського намісника. Та обидва принци народилися в один день, і молодший завжди був незадоволений своїм становищем. Він вважав несправедливим, що брат, старший від нього лише на кілька хвилин, успадкує трон. Слід зазначити, що принци схожі зовні й однаковою мірою наділені розумом і талантами. Тому для молодшого така різниця є ще нестерпнішою. Проте юнаки різняться характерами, і з віком це ставало дедалі більш очевидним. Кронпринц схожий на батька: завжди піклується про державний інтерес та про добробут майбутніх підданих. А брат — владолюбний і прагне лише необмеженого володарювання.

Протистояння між братами з роками посилювалося. Молодший зненавидів старшого — і вони стали ворогами. Король Унавен, здається, перепробував уже все, намагаючись відновити злагоду і примирити молодшого з його долею. Та в єдиному він залишався непохитним: у жодному разі не погоджувався розділити королівство. Воно мало лишатися єдиним цілим під владою законного монарха.

Урешті-решт король проголосив молодшого сина намісником Провінції Річних Затонів на півдні королівства. Спершу все було добре, та час минав — і принц правив усе більш незалежно. Бувало, він діяв усупереч волі батька! І, на завершення, вчинив те, чого король Унавен ніколи б не схвалив: перейшов південний кордон і вторгся в землі Евіллану. Він увійшов до країни, завоював її і оголосив провінцією Унавена. Король назвав дії сина незаконними і вимагав негайно вивести військо з Евіллану. У відповідь принц проголосив себе королем підкореної країни і додав, що відтепер він правитель, такий самий, як батько, і не має наміру скорятися!

Це вкрай розлютило короля, і він позбавив сина права бути його намісником.

Та самовпевнений юнак не сприйняв батькового рішення. На жаль, у Провінції Річних Затонів знайшлося чимало людей, які підтримували його в опорі. Кронпринц увійшов до Провінції на чолі армії, щоб навести лад, але зустрів озброєний спротив. Брати бились один проти одного! Старший син іменем Унавена переміг. Відтоді все змінилося в королівстві — немає там більше миру, спокою та злагоди.

Молодший принц, правитель Евіллану, почав надсилати розбійницькі загони до країни свого батька, порушуючи її спокій. Хоча війну оголошено й не було, однак сутички на кордоні й півдні країни відбувалися постійно.

— Один із таких загонів, — додав Ристридин, — переховувався у Форготському лісі, і король Унавен доручив лицареві Едвінему розігнати розбійників.

— Я також був там, як один із воїнів у дружині Едві-нема, — провадив далі лицар Евейн, — на той час я ще не був лицарем. Ристридин тобі вже розповів, що нам вдалося витурити ту грізну банду. Одначе негаразди у нашому королівстві на цьому не скінчилися.

Кронпринц кілька разів намагався укласти мир, але в нього нічого з того не вийшло. Кажуть, що він усе ще любить брата, та правитель Евіллану відмовляється від будь-якого зближення. Тож лицарі Унавена з тугою в серці мусили взяти свої білі щити, пристебнути мечі й приготуватися до битви.

Та нещодавно країною поширилася радісна звістка. Кажуть, що нарешті правитель Евіллану сам нарешті воліє укласти мир, збирається відмовитися від Евілла-ну, прибути до Унавенстадта й помиритися з батьком та братом. Він надіслав гінців до короля, й король, своєю чергою, направив своїх послів до Евіллану. Це правда, що вони мали вести мирні перемовини й поїхали з добрими намірами. Одним із посланців був лицар Едвінем, граф Форестерре.

Евейн замовк.

— І що далі? — спитав Тіурі.

— Я розповів усе, що знав. Радісний і сповнений надії виїхав я зі своєї країни, щоб доправити листа мого короля королю Дагонату. І я навіть уявити собі не міг, що так скоро доведеться змінити білий щит на попелястий і мчати месником цими землями.

Настала тиша.

«Власне, як дивно, — думав Тіурі, — ми сидимо тут разом і переймаємося справами чужої країни, хоча ніхто з нас, окрім Евейна, який родом звідтіля, не має до королівства Унавена жодного стосунку.»

Він хотів щось сказати, та несподівано Бенду жестом зупинив його. Лицар тихенько підвівся і безшумно рушив до дверей, що вели вглиб дому, обережно відтягнув засув і рвучко розчахнув двері.

До кімнати ввалився чоловік. Це був Леор. Бенду міцно вхопив його й поставив на ноги.

— Попався! — вигукнув він. — Навіщо підслуховував?!

— Йой, відпустіть! — заголосив служка. — Нічого я не підслуховував. йой, відпустіть, поможіть!

Бенду вхопив його ще міцніше.

— Кажи правду, нишпорко підступний, чому шпигуєш за нами?! Хто тобі наказав?!

— Ніхто! — виправдовувався Леор. — Я лише хотів спитати: може, вам ще чогось принести.

— Брехня! — струсонув його Бенду. — Негайно кажи правду!

— Йой! — скиглив Леор. — Мені боляче! Я нічого не знаю! Ой-йо-йой!

Він так репетував, що на той галас прибіг трактирник.

— Шляхетні лицарі, — вигукнув він, ошелешений, -що трапилося?!

— Це ви наказали своєму слузі підслуховувати біля дверей? — спитав Бенду.

— Ні, звісно ні! — відповів сердито трактирник. — Навіщо тобі це знадобилося, Леоре?

— Облиш його, — зупинив Ристридин Бенду і повернувся до трактирника: — Ваш слуга поводиться підозріло, Фораме. І ви, мабуть, не будете заперечувати, якщо ми поставимо йому декілька запитань?

— Звісно ж, ні, лицаре Ристридине, — відповів трактирник, здивовано дивлячись на нього, упізнавши його без шолома.

Бенду відпустив Леора.

— Я нічого такого не робив і нічого не знаю, — мимрив служка, розтираючи від болю руки.

— Краще відповідай панам! — наказав трактирник. -Мені соромно за тебе, Леоре!

— Ну то що, — звелів Ристридин, — розказуй, що ти знаєш про Червоних Вершників. Бо ти ж їх бачив!

Бенду мовчав, але обпік слугу таким поглядом, що йому одразу перехотілося заперечувати:

— Так-так, я бачив їх, — неохоче почав він. — Позавчора вночі. Але не в червоному.

— Не в червоному?! — скрикнув Бенду.

— Ну, принаймні, не всі в червоному. — Здалося, що Леор забув про свій біль, і на його обличчі з’явилася посмішка:

— Той, що до мене говорив, був чорний, тобто зодягнений у все чорне, я хотів сказати, і ще були інші, ті, що не червоні. Я не знаю, точніше, я не розгледів їх. Темно було.

— Вони говорили з тобою? — спитав Бенду. — Що вони сказали? Скільки їх було?

— Вони проїздили повз трактир. Скільки — точно не скажу: може, з десятеро. чи з дванадцятеро. Прокинувся я, ось, і побачив їх у віконце. Кімната моя на дорогу вікном. Вони зупинилися неподалік, і я встав подивитися. Думав, може зайти захочуть; ну, вийшов, і вони мене побачили. Ночувати не захтіли, лишень пива спитали. Ну, то я й подав.

— І що вони говорили? — спитав Ристридин.

— Та нічого особливого.

— Навіщо ж ти так старанно підслуховував наші розмови?

— А навіщо ви, шляхетний лицарю, так старанно про них розпитуєте? Не те щоб мене це стосувалося, але.

— Відповідай, коли питають! — втрутився Бенду.

— Червоні Вершники скоїли вбивство, — сказав Ри-стридин. — Ми, лицарі короля Дагоната, маємо їх покарати.

— О! — вигукнув Леор. Здавалося, слова лицаря справили на нього враження. — Ви вже пробачте, шляхетні лицарі, тільки запитували вони про вас. Чи проїздили, мовляв, від замку Містеринат Четверо Сірих Лицарів зі зброєносцями. Ну, я вас тоді ще в очі не бачив, то так і сказав їм. А ще запитували. — він боязко покосився на Тіурі, — про юнака з чудесним перснем на пальці. Та й хлопця такого я на той час ще не стрічав.

— І?.. — спитав Ристридин. Дужий і суворий стояв він перед Леором, який не міг витримати пронизливого погляду лицаря.

— Вони наказали, щоб я, як побачу, стежив за ними, — вів далі він, — за Сірими Лицарями, цебто, і за юнаком. і щоб повідомив їм, як побачу.

— І як же ти маєш їм повідомити? — поцікавився Ри-стридин. — Як би ти їх знайшов? Де вони зараз?

— Не знаю я. Справді не знаю. Вони повернуться, сказали, щоб запитати мене.

— Правду кажеш?

— Так, шляхетний лицарю, — відповів Леор, — чистісіньку правду.

Тут втрутився трактирник.

— Лицаре Ристридине, повірте йому. Звісно, підслуховувати недобре, та він допитливий до всього — така вже в нього вада. Та й звідки йому було знати, що Червоні Вершники — вбивці.

— Справді, звідки? — сказав Леор ображено.

— Шкода, що ти не можеш нам розповісти, де вони, — зауважив Ристридин. — Проте ми знайдемо їх так чи інакше. Можеш іти, Леоре. Тільки ось що, попередь нас, коли вони знову повернуться.

— Так, неодмінно повідомлю, шляхетний лицарю, -покірно мовив Леор і, човгаючи, вийшов геть.

— Чи можу я вам чимось бути корисним? — запитав трактирник.

— Можеш, Фораме, — відповів Ристридин. — Я б волів, щоби ти не згадував мого імені, доки я ношу ці сірі обладунки.

— Гаразд, шляхетний лицарю. А за Леором я пильнуватиму, хоча не думаю, що він знає більше, аніж сказав.

— Добре, Фораме, — завершив Ристридин. — Ми йдемо спати і вирушимо завтра рано-вранці.

Коли трактирник вийшов, усі знову посідали на свої місця, вирішуючи, що робити далі.

— Гадаю, цей Леор знає більше, аніж говорить, — зауважив Бенду.

— Можливо, — погодився Ристридин задумливо.

— А трактирнику справді можна довіряти? — спитав Арват.

— Якби йому було таки щось відомо, то він розповів би мені. Я його давно знаю: хороший чоловік, хоча не такий вже й розумець.

— То що ж нам тепер робити? — спитав Евейн.

— Та нічого, — кинув Бенду. — Іти спати. Але, як на мене, слід залишити вартових, щоб ніхто не міг ані вийти з трактиру, ані увійти до нього непоміченим.

— Чудово, так і зробимо, — не заперечив Ристридин.

Вони домовилися розділити вартування. Першим чергував Ристридин; він запропонував Тіурі разом стояти на сторожі. Тож вони залишалися всередині і час від часу робили обхід навколо трактиру, а через годину мали розбудити наступну пару.

Тіурі з Ристридином погасили всі свічки, окрім однієї, і залишились у напівтемряві.

— Я попросив тебе стояти на варті разом зі мною, — мовив лицар, — тому що це чудова нагода поговорити.

— А ви не боїтеся, що нас хтось може підслуховувати?

— Леор? Ні. Те, що я збираюся тобі розповісти, — не секрет. Леорові все це можна слухати, хоча він і шпигун Червоних Вершників.

— Ви думаєте, вони близько? — спитав Тіурі. — І можуть повернутися?

— Переконаний, що вони неподалік.

Тіурі помовчав і тихо промовив:

— Я думаю, вони шукають мене. І коли дізнаються, що я у вашому товаристві, то самі на вас вийдуть.

— Нехай виходять. І що швидше, то краще. А щодо тебе, то з нами ти під надійним захистом. Ристридин підвівся, підійшов до дверей і визирнув назовні. Потім повернувся і сів поруч з Тіурі, залишивши двері відчиненими.

Година вартування минула непомітно, бо Ристри-дин розповідав Тіурі багато чого про лицаря Едві-нема.

Хлопець уважно слухав. Згодом він не раз згадував той вечір, кімнату в мерехтливому вогнику свічки, темряву за відчиненими дверима, плескіт річки і тихий голос лицаря Ристридина. Водночас Тіурі уявляв лицаря Едвінема не вмираючим, зраненим, яким бачив його в лісі, а войовничим: він гордо мчав на своєму коні, і сонячне світло відбивалося на його Білому Щиті.

3. Що розповів Ристридин про Чорного Лицаря з Білим Щитом

Лицар Ристридин розповідав про свого друга, Ед-вінема Форестеррського. Про життя, сповнене пригод і звитяг, фінал якого Тіурі був уже відомий. Але тепер юнак почув більше про останню пригоду Едвінема, хоча розповідь Ристридина й була неповною. Про лист королю Унавену не згадувалося, хоча саме він став причиною останньої подорожі й загибелі лицаря Едвінема.

Ось що розповів Ристридин:

— Цієї весни я гостював у брата, у замку Ристридин на Сірій річці. Бенду та Едвінем теж обіцяли приїхати, і втрьох ми збиралися до Дикого лісу, де раніше ніколи не були. Одного дня приїхали гінці й повідомили, що до нас наближаються лицарі Унавена. Я виїхав їм назустріч. Їх було небагато, але ця маленька процесія була напрочуд гарна. Усі лицарі були у повному спорядженні з відзнаками, у білих обладунках, з білими щитами і в семибарвних плащах. Попереду їхав лицар Едвінем Форестеррський, володар чудового маєтку в королівстві Унавена, що став мандрівним лицарем, так само, як і я. А за ним — інші славетні лицарі: Ан-домар з Інґевелла, Арґорат з Ферредове та Марсіан і Даровін. Усі вони належали до посольства короля Уна-вена і прямували до Евіллану. На прохання Едвінема вони проїжджали нашою країною: він хотів попередити мене, що вперше не зможе взяти участь у нашому поході, бо має важливе доручення від короля. Ти вже знаєш, що правитель Евіллану надіслав своєму батькові й братові листи, у яких висловлював намір укласти мир, тому король Унавен і відправив кращих своїх лицарів до Евіллану.

Лише одну добу гостювали лицарі в замку мого брата. Вони були радісні і сповнені надій. усі, крім одного. Лицар Едвінем був мовчазним.

Вдень ми стояли з ним на найвищій вежі і дивилися на рівнини Евіллану, що за Сірою річкою. Тоді я запитав у нього, чому він не радіє. Спершу він не хотів відповідати, а потім, зітхнувши, сказав:

«Не знаю! Усі щасливі та сподіваються на мир з Евілланом, але моє серце сповнене важких передчуттів. Іноді я сам гніваюся на себе, чи не занадто недовірливим та підозрілим став. Ніколи не почувався так, навіть у хвилини небезпеки».

Я намагався заспокоїти його: мовляв, насправді причин для остраху немає, але він відказав:

«Я знаю це так само добре, як і ти, Ристридине! І все одно не можу позбутися лихих передчуттів. — Потім подивився на захід і сказав: — Далеко звідси, край лісу, на морському узбережжі, стоїть мій замок Форестерре. Я люблю його і, коли мандрував далекими світами, моє серце раділо від думки про повернення додому, але тепер я лише сумую, згадуючи про нього, і розумію, що свій замок більше ніколи не побачу».

Я спитав: може, він непокоїться, передчуваючи зраду?

«Річ не в тім, Ристридине, — мовив він. — Правитель Евіллану — мій давній ворог. Я бився проти багатьох його лицарів, і жоден не зміг перемогти мене, але ніхто з них не поводився не по-лицарськи стосовно мене. Тому я не думаю про зраду. Проте, зізнаюся лише тобі, — я не вірю, що правитель Евіллану насправді бажає миру. Я добре його знаю, він — підступна людина».

«Він міг змінитися», — заперечив я.

«Дай Боже. Сподіваюся, дуже сподіваюся на це, Ри-стридине! Можливо, я позбудуся своєї тривоги, щойно побачу його. Правитель Евіллану такий чарівливий і такий схожий на свого брата кронпринца, що коли його зустрічаєш, то неможливо повірити в його лукавство. Саме тому він такий небезпечний. — Едвінем похитав головою і з усмішкою сказав: — Не говоритимемо більше про це, Ристридине! Не хвилюйся за мене, я поїду, куди мушу. І ти роби, що збирався. Їдь до Дикого лісу. Це добрий намір, бо там ще ніхто не бував, а ти повинен добре знати свою країну».

Вранці він та інші лицарі попрощались і рушили до Евіллану. Зброєносець Едвінема Вокія лишився в замку Ристридин, хоча переконати його було не так легко. Дорога попереду була б важкою для вже немолодої людини, яка ще й почувалася зле. А вже на зворотному шляху він мав приєднатися до лицарів.

Варто було їм покинути замок, як тривога Едвінема передалася мені. Тому я не поїхав до Дикого лісу, а вирішив дочекатися їхнього повернення. Прибув Бенду й теж залишився в замку, бо не хотів їхати без мене. Ми переправилися через Сіру річку до Евіллану, проте нічого особливого не почули. Там теж ширилися чутки про укладення миру, але ми дізналися також, що й чисельність війська значно зросла і кордон королівства Унавена ретельно охороняється.

Наближалося літо. Настав час збиратися до Даго-натбурга з нагоди великого святкування Дня літнього сонцевороту, що відбувалося раз на чотири роки і припадало саме на це літо. Тож до Дикого лісу ми вже не встигали.

Саме тоді і прийшов день, коли я востаннє бачив лицаря Едвінема. Це був незвичайний день: світило сонце й водночас ішов дощ; старий Вокія неспокійно сновигав замком туди-сюди, буркотів, що бачив поганий сон, та жалкував, що не поїхав зі своїм сеньйором. Сонце було вже на заході, коли до брами замку Ристри-дин постукав незнайомий лицар. Він хотів поговорити зі мною, але своє ім’я назвати відмовлявся. Вартовому здалося, що цей лицар прибув з Евіллану. Я вийшов назустріч незнайомцю в супроводі Вокії, впевненого, що цей візит стосується його сеньйора. Там стояв лицар у чорних обладунках, з чорним щитом, і кінь його був чорний як ніч. Я впізнав би того лицаря, навіть якби не бачив чорного коня, хоча він не піднімав за-борола й робив вигляд, що не знає мене. Я провів його в дім, не називаючи імені; тільки трохи згодом, коли залишилися сам-на-сам, ми змогли щиро привітатися.

«Що трапилося, Едвінеме? — спитав я. Чому ти один і в чорному, немов лицар Евіллану?»

«Тільки так і можна було вибратися з цієї країни, — відповів він. — Я ненавиджу ці чорні обладунки, але білі сховані під ними, і скоро всі зможуть їх побачити».

Він не міг або не хотів говорити про те, що сталося; його приїзд треба було тримати в таємниці. Я зрозумів лише, що він з якоїсь причини втік і дуже поспішає. І не заїхав би, коли б його кінь, та й він сам не потребували відпочинку. За декілька годин він мав покинути нас і поспішати Третьою Великою Дорогою до своєї країни. Дізнавшись від мене, що на кордоні тепер більше війська, він відмовився від свого задуму.

«Вони охоронятимуть кордон, — сказав він. — Південна частина королівства Унавена — під його владою. Форготський ліс є безпечним, але війська Евіллану переховуються в Південних Вітряних горах, і, напевно, їх тепер більше, аніж кілька місяців тому. Краще зробити так: я поїду до країни Унавена в об’їзд, спершу дорогою на північ, а далі Першою Великою».

Я спитав, чи можу чимось допомогти, але він заперечно похитав головою:

«Ця справа стосується лише мого короля і моєї країни. Можливо, з часом усе зміниться, — він усміхнувся й продовжив: — Певно, це найдивовижніша з усіх моїх пригод! Я їду таємно, перевдягнений у все чорне, немов слуга ночі, мчу стрімголов, неначе смерть женеться по п’ятах. Можливо, це моє найважливіше доручення в житті. Дай Боже, щоб я його виконав!»

Більше він не сказав ані слова і невдовзі поїхав, але не сам: старий зброєносець супроводжував його.

Я залишився з неспокоєм та сумнівами. Наступного дня кавалькада одягнених у червоне вершників перетнула річку й рушила на північ. Ми з братом виїхали їм назустріч і спитали, що вони роблять у королівстві Да-гоната. Ті відповідали, що від імені правителя мають засвідчити пошану королю Дагонату з нагоди святкування Дня літнього сонцевороту. Нам нічого не лишалося, як пропустити їх; зрештою, стосунки між нашою країною та Евілланом останнім часом були мирними. Повернувшись до замку, ми з братом та Бенду все обміркували. Я знав, чого хотів: слідувати за Червоними Вершниками і не спускати з них очей. Бенду зголосився піти зі мною, а брат Артурин лишався в замку Ристридин охороняти кордон. Того ж дня ми з Бенду швидко зібралися й поїхали.

Дорогою ми дізналися, що до Червоних Вершників приєднався невідомий лицар у чорних обладунках з червоним щитом.

О, ця подорож на північ — полювання на дичину! Ми переслідували Червоних Вершників, а вони — і ми боялися, що це так — графа Форестерре.

В одному селі на березі Зеленої річки до нас дійшли чутки, що відбувся поєдинок між двома лицарями у чорному (один був з червоним, другий — з білим щитом) і що в поєдинку постраждали обидва. Щит Едві-нема був чорним, отже він змінив його. Лицар з Білим Щитом переміг суперника, залишивши його живим. Але потім прибула банда Червоних Вершників, яка влаштувала в лісі лови на переможця, а потім усі зникли хтозна куди. Старий, що був з лицарем-перемож-цем, повернувся і щодуху помчав у напрямку столиці.

Дізнавшись про все це, наше товариство розділилося. Бенду поїхав до Дагонатбурга, а я — до лісу. Та жодних слідів вершників або Чорного Лицаря я не знайшов і повернув до міста. Я приїхав туди якраз після урочистої посвяти молодих лицарів. Звісно, там тільки й розмов було, що про юнака, який покинув церкву. Та на той момент це видалося мені не вартим уваги. Едвінем та Червоні Вершники не йшли мені з голови. Я знову зустрів Бенду, який так і не знайшов старо-го зброєносця. Я дізнався, що тільки деякі з Червоних Вершників навідувалися до короля Дагоната і що Чорного Лицаря в Дагонатбурзі ніколи не було. Король негайно дав нам дозвіл на розшук. Лицар Евейн, щойно опинившись у місті, приєднався до нас разом з Ар-ватом, племінником Бенду.

Та шукати лицаря Едвінема було намарно... Того ж дня ми дізналися, що Чорного Лицаря з Білим Щитом знайшли вбитим у лісі, поблизу трактиру «Айкарва-ра», де він ненадовго зупинявся.

Він, один з найхоробріших лицарів Унавена, один з найшляхетніших та найвірніших паладинів, він, Непереможний, був убитий не в чесному поєдинку, а через підступну зраду. Його передчуття справдилися: він більше ніколи не побачить своєї країни і свого улюбленого замку Форестерре-на-Морі...

Це і ще багато чого розповів лицар Ристридин тієї ночі, коли вони з Тіурі стояли на варті, охороняючи спокій інших. Ніщо не порушувало тиші ані всередині, ані зовні трактиру; ніхто не заважав їм.

4. Червоні Вершники

Тіурі знову їхав поміж Сірих Лицарів уздовж Блакитної річки. Тільки наздоганяли вони не Червоних Вершників, а лицаря Едвінема з Білим Щитом. Тіурі бачив, як той мчить далеко попереду, на Ардан-вені, але ніяк не міг його наздогнати, і це страшенно засмучувало юнака.

— Він занадто далеко від нас, — зауважив лицар, що їхав поруч; хлопцеві здалося, що то лицар Ристридин, але помітив, що на його місці виявився володар Місте-рината.

— Ристридин поїхав до Дикого лісу, — констатував той, — йому не можна було їхати далі.

Раптом Тіурі побачив, що край дороги стоїть, криво посміхаючись, Леор з кинджалом у руці. Хлопець здригнувся і тут-таки почув голос Бенду:

— Он вони, Червоні Вершники! Вони атакують! Це твоя провина, Тіурі, ти принадив їх сюди, вони напали на нас через тебе!

Бенду під’їхав збоку і почав його сердито трясти.

Тіурі прокинувся. Зброєносець Ристридина стояв, нахилившись, розбуркуючи його.

— Не лякайся! — усміхався він. — Нічого не трапилося, просто час прокидатися.

— Що?! — ще не втямивши, що сталося, спросонку запитав Тіурі. Він сів, протираючи очі, намагаючись усвідомити, що то був лише сон.

Учора ввечері вони з Ристридином так засиділися, що й не помітили, що пісочний годинник уже давно вказував на те, що час їхнього вартування завершився. Нарешті діставшись ліжка, Тіурі одразу заснув. Але наразі почувався так, неначе всю ніч провів у сідлі.

Юнак підвівся. Зброєносці Ристридина та Бенду, з якими він ділив кімнату, були вже майже готові. Надворі ледь розвиднілось і було прохолодно.

Хлопець зібрався і зійшов донизу. Сірі Лицарі вже сиділи в обідній кімнаті; Ристридин та Бенду розмовляли з блідим, сердитим на виду Леором.

— Тож вони не сказали, коли повернуться? — почув Тіурі слова Бенду.

— Ні, шляхетний лицарю, — відповів Леор. — Нічого такого не казали. А може, вони й узагалі ніколи не приїдуть! Коли довідаються, що ви тут були.

— А як же вони про це довідаються? — поцікавився Ристридин.

Слуга поглянув на нього так, неначе це запитання його здивувало.

— Як? Коли проїздить така команда, як ваша, це завжди впадає в око! Та вздовж Блакитної річки тільки й мови, що про вас. І коли вони це почують, Червоні Вершники, то, звісно, кинуться врозтіч. Принаймні я так думаю.

— Гаразд, — кивнув Бенду. — Досить, можеш іти.

Лицарі стали радитися: чи й далі їм рухатися на захід, а чи лишитися в трактирі й чекати.

— Вважаю, що треба їхати вперед, — сказав Бенду. — Я взагалі не вірю Леору. Про всяк випадок можна одного-двох лишити тут.

Тіурі дуже хотілося, щоби решта погодилися з Бенду. Він у будь-якому разі мусив рухатися далі, а їхати в гурті було б набагато приємніше. Червоні Вершники, безумовно, шукатимуть його, і бажано, щоб лицарі продовжили похід.

— Лицарю Бенду, — сказав він, — я теж думаю, що вам краще рухатися вперед.

— Звісно, ти так думаєш, — відізвався Бенду, — бо їхатимеш швидко та під надійною охороною.

Тіурі замовк. Голос Бенду звучав недружньо. Лицар Бенду, схоже, справді не приховував своєї неприязні й недовіри. Проте Ристридин знав, чому Тіурі вважав, що лицарям слід їхати разом з ним.

За сніданком хлопець спостерігав за очільником Сірих Лицарів. Дивно, власне, що лист лицаря Едвінема опинився в нього, у Тіурі. у того, хто не був знайомий з Лицарем з Білим Щитом і не мав нічого спільного з відважними вчинками мандрівних лицарів. Насправді не Тіурі, а лицареві Ристридину належало б прийняти листа з рук Едвінема. Так і мало статися, якби Ристри-дин знайшов лицаря Едвінема. І тепер, за дивною випадковістю, важливий лист — під сорочкою Тіурі. Може, розповісти про це Ристридинові? Але ж він присягнув лицареві Едвінему нікому про це не розповідати. хоча той, звісно, не мав на увазі свого друга Ристридина.

Тіурі зітхнув. Він знав, що ні з ким про своє доручення не говоритиме. Ристридин також нічого не запитував, хоча, певно, багато про що здогадувався. Так сталося, що лицар Едвінем саме йому довірив викона-ти це завдання, і юнак має все зробити сам, хоча, можливо, інший зробив би це краще.

Раптом хтось штовхнув Тіурі в бік.

— Агов, ти спиш, чи що?! — гукнув до нього лицар Арват. — Ти готовий? Їдьмо!

Місцевість ставала горбкуватою. Гори мали вже бути десь недалеко, проте за ранковим туманом їх важко було розгледіти.

Тіурі їхав поруч із симпатичним зброєносцем Ри-стридина Ілмаром, своїм однолітком. Той служив Ри-стридинові не так давно, але був у захваті від нього й весь час розповідав про свого сеньйора.

Вони рухалися доволі швидко, попри те, що час від часу доводилося зупинятися, щоб розпитати про Червоних Вершників або відшукувати їхні сліди. Поволі туман розвіявся і визирнуло сонце. Дорога стала здебільш кам’янистою, а край дороги то там, то тут лежали камені-кругляки. У річищі звуженої річки також перекочувалося каміння, поміж якого шумували білими бурунами хвилі. Опівдні дорога вивела їх до підніжжя скель; на протилежному березі річки стояв темний сосновий ліс.

«Чудове укриття для Червоних Вершників», — подумав Тіурі. Він весь час напружено пильнував. Дорога була спокійна — ніхто не траплявся їм на шляху. Лише деколи вони чули гучне відлуння стукоту копит. Ніхто не розмовляв, кожен, здається, був насторожений.

Це трапилося по полудні.

З правого боку, з лісу, раптом пролунав гучний крик.

— А, ось і вони! Там ми їх і візьмемо! — вигукнув Бенду, утримуючи коня й поклавши руку на меча. Інші теж притримали коней і схопилися за зброю.

— Дивіться! — крикнув Арват. — Там хтось сидить на дереві! Хтось у червоному, здається!

— І поміж дерев теж метушаться, — підхопив Евейн.

Бенду підострожив коня і в’їхав у річку. Вона виявилася неглибокою і, попри потужну течію, її можна було перейти вбрід. Арват і його зброєносець кинулися за ним. З лісу в їхній бік полетіли стріли, але нікого не зачепили.

Тієї ж миті зі скелі, що ліворуч від дороги, хтось зненацька стрибнув на Тіурі.

Напад стався геть неочікувано для юнака. Щось важке раптово навалилося йому на спину, і чиїсь руки схопили за горло. Арданвен заіржав, встав на диби, а хлопець тим часом намагався скинути з себе нападника. Він знову почув крики: чоловіки один за одним зістрибували зі скель. Юнак упав на землю разом з тим, хто вчепився в нього. Пізніше Тіурі не міг точно пригадати, що саме трапилось у ці нескінченно довгі секунди, які видалися годинами. Одне він збагнув миттєво: цей чоловік намагався відібрати в нього і лист, і життя! Якийсь час вони боролися рукопаш, не маючи можливості витягти зброю. Навколо лунали крики, тупіт копит та брязкання мечів. Нарешті Тіурі пощастило здолати ворога, притиснути його до землі, і він вперше побачив його обличчя — жорстоке і зле. Той люто волав на всю горлянку.

Відчуваючи щось недобре, юнак скочив на ноги і вихопив меча. Хтось напав на нього ззаду, та хлопець був до цього готовий і, тільки-но відчув руки на шиї, упав на спину, чим дуже здивував нападника, бо той не очікував цього. Він так і лишився лежати й не ворушився. Проте підвівся перший нападник і знову кинувся на Тіурі. До нього приєднався ще один і схопив юнака за руки, а інший намагався порвати на ньому сорочку. Хлопець відчайдушно захищався. Лист! Вони шукали листа! Тіу-рі почув сигнал ристридинового рога і крикнув:

— Допоможіть!

Раптом юнак відчув пекучий біль у лівому плечі. Хтось із нападників штрикнув його ножем! У Тіурі потемніло в очах, та він не припиняв оборонятися. Навколо збиралося все більше людей, було чутно крики, кінське іржання. Хлопець захищався, хоча й розумів, що довго не протримається.

А втім, до листа вони поки що не дісталися... поки що! Якоїсь миті він відчув, що нападники відступили, і тут знепритомнів.

Отямився Тіурі від дотику. Скрикнувши, він спробував підвестися й одразу схопився рукою за те місце на грудях, де зберігався лист.

— Тихо, тихо, — заспокоїв його лицар Ристридин, -це я. Лежи спокійно.

Тіурі знову опустився на землю. На превелику свою радість він намацав листа — лист був на місці. З полегшенням юнак заплющив очі. Шум бою вщухав, удалині було чути притлумлені крики. Коли він знову розплющив очі, то зустрівся зі стурбованим поглядом Ристри-дина, який схилився над ним.

— Як почуваєшся? — спитав лицар. — Тебе поранено, але, здається, не тяжко.

— Та це нічого, — тихо відповів Тіурі, силкуючись трохи підвестися, намагаючись здолати запаморочення. Юнак роззирнувся довкола. Схоже, битва завершилася. Двоє Червоних Вершників, що лежали неподалік, були мертві. Трохи далі нерухомо лежав ще хтось: він не був одягнений у червоне, проте й до сірого гурту не належав. Ілмар тримав за повіддя декількох стривожених коней. Більш нікого не було видно.

— Де решта? — спитав Тіурі.

— Переслідують Червоних Вершників. Вони втекли до лісу, — відповів Ристридин, швидко і вправно обстежуючи рану Тіурі. — Нічого страшного, — додав він, — постривай хвильку.

Ристридин розстебнув свою торбу й дістав полотно. Підійшов Ілмар з шоломом, повним води. Ристридин промив і перев’язав рану Тіурі.

— Ось так. Тепер добре було б відшукати затишну місцину, тут тобі незручно сидіти.

Не чекаючи відповіді, він підняв Тіурі на руки, ніби той був маленьким хлопчиком, всадовив його осторонь дороги так, щоби той міг спертися на скелю. Потім дав відпити декілька ковтків пряного вина, що мав із собою.

— Відпочинь трохи, скоро тобі стане ліпше.

Кінь Арданвен підбіг до Тіурі, нахилився й обнюхав його.

— Він врятував тобі життя, — сказав Ристридин. -Один із вершників накинувся на тебе з сокирою, та Арданвен кресонув його копитом. Онде лежить тепер, мертвий.

Тіурі погладив морду вірного коня.

— То що ж насправді трапилося? — запитав він. — Я не можу зрозуміти.

— Зненацька на тебе напали одразу двоє. Ти бився одночасно з двома, та їм на підмогу надходили інші. Ми не змогли дістатися до тебе вчасно, і якби не Ардан-вен, наша допомога могла б запізнитися. — Ристри-дин, притуливши руку до лоба, вдивлявся по той бік дороги. Почало сутеніти, а в лісі було й зовсім темно.

— Я залишу тебе ненадовго. Візьми мій ріг, у разі небезпеки — сурми.

Він, не гаючи часу, від’їхав, його помічник — за ним. Тіурі притулився до скелі і дивився на ріг, що лежав у нього на колінах. Хлопець був виснажений, рана пекла, та він був вдячний, що все завершилося добре.

Хоча. він ще не знав, що там з рештою гурту. Б’ються десь із Червоними Вершниками? Тіурі озирнувся. Дивитися на мертвих було неприємно, і юнак відвів погляд на ліс. Та розгледіти нічого не міг. Він дістав листа, оглянув його, але, зачувши кроки, знову сховав.

Це були Ристридин та Ілмар.

— Ми перевіряли, чи не ховається ще хто серед скель, та не знайшли ані душі, — мовив Ристридин і повернувся до Ілмара. — А тепер подбаємо про мертвих. Ми можемо поховати їх подалі або як слід засипати камінням.

— Вам допомогти? — запропонував Тіурі.

— Не треба. Сиди спокійно. Ти вже достатньо потрудився на сьогодні. Постривай, підстелю тобі ковдру — спробуй заснути.

Вони обережно влаштували Тіурі, укутали його двома ковдрами, а замість подушки підсунули під голову сідло. Проте заснути хлопець не міг — занадто вже був збентежений. Згодом підійшов Ристридин і сів поруч, а Ілмар збирав хмиз для вогнища. Стало зовсім темно.

— Хіба ви не повинні слідувати за іншими? — запитав Тіурі. — Здається, вершників було багато.

— Не більше двадцяти. І п’ятьох ми вбили. Я залишуся, тобі загрожує найбільша небезпека. Ти мав рацію, коли говорив, що Червоні Вершники полюють на тебе, тож самі вийдуть на нас. Наразі вони розбіглися, але краще не залишати тебе самого.

— Дякую, — мовив тихо Тіурі. — А решта... чи достатньо в них сил, щоб впоратися з вершниками?

— Звісно, — Ристридин посміхнувся. — Вони ще й не в таких бувальцях бували. Питання лише в тім, чи варто їх наздоганяти. Коли вершники побачили, що до тебе їм не дістатися, вони кинулися навтьоки, наче зайці.

— Усе сталося так швидко, — сказав Тіурі, — хтось стрибнув на мене, я так і не втямив узагалі, що сталося.

— Частина з них — ті, що сиділи в лісі й кричали -мали відвернути нашу увагу. Спершу їм це вдалося. І дехто з наших встиг перебратися через річку, а тим часом решта зіскочили зі скель і навалилися на тебе. Вони намагалися затримати нас, щоб ми не змогли прийти тобі на допомогу. А коли їм це не вдалося, кинулися через річку до лісу. Цікаво, як вони дізналися, що саме ти і є той, кого вони шукають?

— Арданвен, — пробурмотів Тіурі.

— Бо під тобою був кінь лицаря Едвінема? Може, й так.

— Він привернув увагу Леора, той весь час ним захоплювався. Думаю, що він якось і попередив вершників.

— Можливо, — погодився Ристридин. — У них є свої шпигуни. — Він підвівся: — Маємо набратися терпіння і зачекати, а тим часом можемо попоїсти.

Минуло більше години, коли нарешті почулися голоси й тупіт копит, сповіщаючи про наближення решти. Тіурі було задрімав, але, зачувши гомін, прокинувся. Юнак швидко порахував вершників. Їх було дев’ятеро, і вони везли з собою ще когось зі зв’язаними за спиною руками. Ристридин пішов їм назустріч.

— Що у вас? — тривожно спитав він.

— Шістьох на смерть, одного взяли в полон, — Бенду зістрибнув з коня і кинув повід Ілмару. — Решта втекли. Він підійшов до Тіурі.

— Що з ним? — спитав грубо.

— Проштрикнули м’язи, але кістка ціла, нічого серйозного, — відповів Ристридин.

— Ну що ж, одужуй, — побажав Бенду. — Я побоювався гіршого. Ці вершники й справді полювали на тебе. Добре, що ти їхав не сам.

У його грубому голосі вчувалися тепер зовсім інші нотки. «Нарешті лицар Бенду переконався, що мені можна довіряти», — подумав Тіурі.

— Як ви всі? Гаразд? — спитав Ристридин.

— Та все в порядку! — відповів Бенду. — Арвата шкрябонули по лобі, а зброєносець Евейна забив руку. Нічого серйозного, дрібниці.

Ристридин глянув на полоненого. Це був приземкуватий жилавий чолов’яга з дикуватим обличчям, сповненим люті. Його одяг не був червоним, поверх подертого лахміття була начеплена сіра кольчуга.

— Цей теж з їхньої банди? — спитав він.

— Так. Там були не лише Червоні Вершники. Я бачив двох у чорних обладунках, як у воїнів Евіллану. Одного з них убито. І ще декілька покидьків, як оцей. Краще було б, звісно, захопити Червоного Вершника, аби допитати. Цей харцизяка стверджує, що нічого не знає.

— Треба буде допитати його ще раз.

Вони швидко впоралися з усіма справами: розсідлали й обтерли коней, перев’язали рани Арвата та зброєносця, приготували їжу. Тим часом Бенду розповідав про те, що сталося. Вороги явно намагалися уникнути сутички. Бійка почалася лише тоді, коли їх наздогнали, але декому з них все одно пощастило втекти, скориставшись темрявою. Через те їх важко було знайти. Отже, він з усією командою повернув назад.

— Та ми їх знайдемо, — запевнив Бенду.

Після вечері полоненого допитали. Спершу він не хотів узагалі нічого говорити, та грізні погляди Сірих Лицарів розв’язали йому язика.

— Звідки ти? — спитав Ристридин. — З Евіллану?

— Ні, — понуро відповів полонений, — я звідти, з лісу.

— Як опинився серед Червоних Вершників? Чому ви на нас напали?

— Не знаю.

— Відповідай!

Та полонений стояв на своєму.

— Я справді не знаю, — вперто повторював він. — Це не моє діло. Я просто робив те, що вони казали.

— Тобто тебе за гроші найняли битися? Чинити зло, коли накажуть?

— А мені що — їсти не треба? Я не знаю, де хороше, а де погане. Я служив Червоним Вершникам, а вони платили мені. Щоправда, не надто щедро. Покидьки!

— Хто давав тобі завдання?

— Що ви маєте на увазі?

— Хто наказував?

— Не знаю.

— Не бреши, добре знаєш!

— Кажу ж — не знаю. Ватаг. Ватажок Червоних Вершників.

— Як його звуть?

— Не знаю, ми звали його просто «ватаг».

— Хто це «ми»?

— Ми всі.

— І багато вас там таких із лісу було?

— Так. Мій дружбан Удан, ще й Асгар. Але його вбито.

— Як ви потрапили на службу до Червоних Вершників?

— Вони прийшли й запитали, чи хочемо ми їм служити. Дали нам зброю і кольчуги. Ну, ми й пішли з ними.

— Гаразд. А чим же ви досі займалися?

— А вам що до того?

— Відповідай!

— Та всім. Ліс рубали.

— І грабували, звісно? — запитав Бенду сердито. — Не надто чесну роботу ви робили.

Полонений щось мугикнув.

— Хто давав тобі завдання? — запитав Ристридин вдруге.

— Та я вже казав: ватаг.

— Чи не Чорний Лицар з Червоним Щитом?

— Лицар? — зі щирим здивуванням перепитав полонений. — Ніколи не бачив!

На цьому він стояв твердо.

Небагато пощастило дізнатися від полоненого. Червоні Вершники не вважали за потрібне повідомляти найманцям, що їм знадобилось у королівстві Да-гоната. Більша частина їх, як він розповів, справді прийшла з Евіллану. Але він став до них на службу недавно, ще й тижня немає — тобто вже після вбивства лицаря Едвінема. Він зустрів їх, душ п’ять, у лісі, неподалік Містерината, решта доєдналися пізніше. Лицаря з Червоним Щитом ніколи не бачив, але розумів, що ватажок діставав розпорядження від когось іншого. Полонений розповів також, що на Червоних Вершників працювало багато шпигунів. Леор, слуга з трактиру «Захід сонця», був одним із них. Від нього вони й почули через інших, що гурт Сірих Лицарів виїхав з трактиру і що серед них той юнак, якого вони давно шукали і який має їхати на вороному коні. Полонений не знав, чому вони шукали цього юнака, але розповів, що ватажок дуже розлютився, коли дізнався, що юнака супроводжують Сірі Лицарі. Про подальші плани своїх господарів він не міг нічого сказати.

— Ти розумієш, що будеш покараний за це? — промовив Ристридин суворо. — Напад на мандрівників без причини — це розбій. Ми доправимо тебе до місцевого графа, і він вчинить з тобою так, як ти заслуговуєш.

— Хто править цими землями? — спитав Арват.

— Лицар із замку Вестенат, — відповів Ристридин. -Пропоную кому-небудь поїхати туди, здати полоненого й попросити допомоги — воїнів та коней.

— Навіщо? — втрутився Бенду. — Ми й самі зможемо впоратися з кількома вершниками.

— Авжеж, — погодився Ристридин. — Проте хто знає, куди наразі вони можуть розбігтися й де зачаїтися. Тож конче потрібно всіх людей цих земель попередити, аби були уважні. Окрім того, їх може бути й більше, не лише ті, що в червоному, а й поплічники, шпигуни, приміром. Не можна дозволити їм вислизнути.

— Якщо з цього боку глянути, то ти, певно, маєш рацію, — мовив Бенду.

— Зараз десь близько десятої, чи о пів на одинадцяту, — провадив далі Ристридин. — Коням треба дати бодай годинку відпочити. Потім троє поїдуть до замку Вестенат, відвезуть полоненого; це близько п’яти годин звідси, тож, поза сумнівом, до четвертої будуть на місці.

— Я добре знаю цю дорогу, — сказав Евейн. — Мені доводилося ночувати там, коли їхав до Дагонатбурга.

Було вирішено, що з ним поїдуть зброєносець Арвата та один із воїнів герцога Містерината. А наступного дня весь гурт зустрінеться на вигоні, де Перша Велика Дорога звертає вбік від Блакитної річки.

— Завтра вирушаємо на світанку, — повідомив Ри-стридин, — будемо там десь опівдні і зачекаємо на вас.

Тіурі мовчки спостерігав за своїми супутниками і запитував себе: «Що ж вони далі робитимуть? Звісно, шукати Червоних Вершників. І він не може залишатися з ними, бо мусить іти вздовж Блакитної річки до її верхів’я». Доручення раптом видалося йому дуже важким — певно, через те, що почувався зле.

Усе було обговорено. Вартування розподілили між тими, хто не був поранений і не мав їхати до замку Вестенат, після чого в таборі запанувала тиша.

5. Прощання з Сірими Лицарями

Наступного ранку Тіурі відчув себе набагато краще. Розвиднювалося. Майже всі ще спали. Арват лежав поруч; його біла пов’язка сповзла з чола. Ілмар прилаштовував над вогнищем казан, але ніде не було видно Ристридина й Бенду. Тіурі заплющив очі, він міг ще трохи подрімати, та сон не йшов. Йому треба було багато про що поміркувати, і на свіжу голову думалося краще. Він сів і лише тепер помітив, як близько вони підійшли до гір і були вже біля їх підніжжя. Це був гарний росяний прохолодний ранок з чистим небом і сяючим сонцем, під променями якого виблискували засніжені верхів’я гір. Він підвівся, підійшов до річки й умився крижаною водою. Тут саме нагодилися Ристри-дин і Бенду — вони ходили до лісу на розвідку.

— Доброго ранку, відновлений! Тобі вже ліпше? -спитав Бенду, вперше за весь час усміхнувшись до Тіурі.

— Дай-но я огляну твою рану ще раз, як цілитель, — жартома сказав Ристридин. — Маю з собою чудову мазь. Арвату й Марвіну, зброєносцеві Евейна, теж доведеться довіритися мені.

Згодом, під час сніданку, Тіурі спитав:

— Що ви плануєте робити далі?

— У будь-якому разі рухатися до того місця, де Велика Дорога звертає вбік від Блакитної річки, — відповів Ристридин. — Там ми домовилися зустрітися з Евей-ном, він поїхав до Вестенату за підкріпленням.

— Там ми й розійдемося, — мовив Тіурі. — Вам треба знайти й покарати Червоних Вершників, а мені — іти далі, уздовж Блакитної річки.

— Тобто далі ти хочеш іти сам! — вигукнув Бенду.

— Не можу ж я весь час залишатися при вас, — відповів Тіурі. — Я безмежно вдячний, що міг разом з вами пройти таку велику частину шляху. Коли б не ви, то вчора мене вже не було б! І не сидів би я тут! Але мушу йти далі і якнайшвидше. — Він зачекав і додав: — Ви, мабуть, здогадались уже, що мій шлях не закінчується біля витоків Блакитної річки: мені треба перейти гори й потрапити до королівства Унавена. Таке моє доручення.

На мить запанувала тиша.

— На захід, — вимовив нарешті Арват. — Але чому б тобі не поїхати Великою Дорогою?

— Є багато інших шляхів через гори, — додав Ри-стридин, — хоча вони відомі небагатьом. Пустельник Менаурес добре знає гори і напевно вкаже найкрутішу і найважчу дорогу, проте вона буде однією з найкорот-ших. Ба більше: про неї не знатимуть вороги.

— Вороги не підуть за ним, — заговорив Бенду. — Для цього, врешті-решт, ми тут. Ми поквитаємося з Червоними Вершниками — і він зможе прямувати далі безпечно і спокійно.

— Саме так, — погодився Ристридин. — Але ось що я хочу сказати, Тіурі: мені дуже шкода прощатися з тобою.

— І мені прикро, та, мабуть, інакше не можна. Окрім того, ви кажете, що тепер мені можна не боятися Червоних Вершників.

— Я в цьому переконаний, — рішуче підтвердив Бенду.

Але Ристридин застеріг:

— Не варто недооцінювати своїх ворогів, Тіурі! Не хочу тебе лякати і згоден з твоїм рішенням, але пам’ятай, що у Червоних Вершників може бути безліч шпигунів. Їх самих видно здаля, а от їхні поплічники слідкуватимуть за тобою — переодягнуться невинними. мандрівником, пастухом або будь-ким іншим! Тому ти маєш нас потайки покинути і якомога далі відійти, перш ніж вони помітять, що тебе немає в нашому гурті.

Тіурі відчував, що відвага полишає його. Він мав відверто зізнатися собі, що йому зовсім не хочеться прощатися з лицарями і подорожувати далі самому.

Проте юнак знав, що це неминуче. У нього було своє призначення, а в Сірих Лицарів — своє.

Вони поговорили ще трохи і вирішили, що поїдуть разом до місця зустрічі з Евейном і його супутниками.

Але потім з’ясувалось ось що...

— А як бути з Арданвеном? Чи зможу я на коні перетнути гори? — спитав Тіурі.

Ристридин похитав головою:

— Це виключено. Надто тими стежками, якими тобі доведеться видряпуватися. Головною дорогою було б іще можливо. хоча й вона місцями важкопрохідна.

— Тобто доведеться його залишити, — зітхнув Тіурі.

— Ми подбаємо про нього, — пообіцяв Ристридин. — Він поживе в замку Містеринат, а ти забереш його, коли повернешся.

— Але він не належить мені! Це кінь лицаря Едві-нема!

— Він прийняв тебе як свого хазяїна, — відказав Ри-стридин. — Хіба я не розповідав, що раніше він нікого не терпів на спині, окрім лицаря Едвінема? Він міг скоритися лише тому, кого вважав рівним Едвінему.

Отже, ти й маєш бути його хазяїном! Та про це поговоримо пізніше. Принаймні можеш бути впевненим, що він очікуватиме твого повернення.

— Й іще одна важлива річ! — мовив Ілмар, який сидів у глибокій задумі. — Хтось із нас має обмінятися з Тіурі одягом. Я можу це зробити і їхати далі на Ар-данвені, якщо, звісно, він погодиться. Тоді вершники чи їхні шпигуни переслідуватимуть мене, а він зможе спокійно йти своїм шляхом непоміченим.

— Дуже вдячний тобі, — кивнув Тіурі, — але не хочу, щоб ти це робив. Я взагалі нікого не хочу наражати на небезпеку заради мене.

— Слушна думка, — оцінив Ристридин. — Саме так Іл-мар і має вчинити! Що з того, що це небезпечно! Ми всі йдемо ризикованим шляхом, наражаючись на небезпеку. Вважаю, що пропозиція Ілмара саме пасує майбутньому лицареві. І ти, Тіурі, маєш дати йому можливість допомогти тобі.

Ілмар засяяв, почувши ці слова, а Тіурі трохи повагався і врешті погодився.

Зраділий Ілмар аж підскочив:

— Тепер скажи Арданвену, що він має дозволити мені їхати на ньому. І поміняймося одягом, там, за скелею, аби жодний шпигун нас не побачив.

— Молодець, — похвалив його Ристридин.

Перша Велика Дорога йшла вздовж Блакитної річки до того місця, де в неї впадав струмок, що зветься Мала Блакитна Притока. Звідти дорога звертала на південь і уздовж берега цієї Притоки піднімалася в гори.

Усе товариство під’їхало до умовленого місця близько опівдня; Евейн разом зі зброєносцем та одним із воїнів герцога вже був там. Він розповів, що лицар Вестенат споряджує своїх воїнів, і ті прибудуть ще до темряви. Тут-таки одного з воїнів відрядили до Міс-терината, попередити герцога на той випадок, якщо Червоні Вершники надумають тікати туди. Здалеку Евейн прийняв Ілмара за Тіурі, отже, переодягання спрацювало. Настав час прощатися.

— Але ми ще разом пообідаємо, — запропонував Ри-стридин. — Як твоя рука, Тіурі?

— Анітрохи не турбує вже, — не зовсім щиро заявив юнак.

Ще в дорозі Сірі Лицарі обміркували свої плани. Вони вирішили розділитися. Ристридин, Евейн та їхні зброєносці поїдуть далі Великою Дорогою, щоб заплутати шпигунів. А решта переправляться через Блакитну річку й іще раз прочешуть ліс. Під вечір усі зустрінуться на тому самому місці.

Тіурі збирався пройти якусь частину шляху з лицарями, перетнути річку, а вже далі продовжити свою мандрівку самому.

Вони швидко завершили трапезу. Тіурі попрощався з Арданвеном, який, здавалося, розумів, що розлучається з новим хазяїном: кінь сумно подивився на юнака й тихенько заіржав. Потім Тіурі кожному потиснув руку і подякував за допомогу.

— Нехай Господь тебе береже! — проказав Евейн. -Хтозна, може, ще побачимося в королівстві Унавена.

— Щасливої тобі подорожі, — побажав Ілмар, який уже сидів на Арданвені, — і тобі пощастить, будь певен.

— Прощавай, — мовив Ристридин. — Ти мене скоро почуєш. Біля першого повороту дороги я двічі просурмлю в ріг на знак прощання. Сподіваюся, скоро побачимося!

Вони поїхали геть, не оглядаючись, Тіурі — на коні Ілмара. Потім у лісі, у тихій місцині, Тіурі спішився й попрощався з Бенду та його товаришами.

— Хай вам Бог помагає відшукати Червоних Вершників, лицарю Бенду.

— Ми помстимося за загибель Едвінема, — пообіцяв той. — А тобі бажаю виконати своє доручення належним чином. Не маю жодного сумніву, що ти це зробиш. Можливо, коли ми знову зустрінемося, ти вже будеш

лицарем, я переконаний, що ти ним станеш. Ну, з Богом. Дорога безпечна.

Невдовзі Тіурі залишився один. Тупіт копит розчинився вдалині. І він відчув себе самотнім та беззахисним, одначе без зволікань рушив уперед, намагаючись не виходити з лісу якомога довше, потім вибрався на кам’янисту стежину вздовж правого берега Блакитної річки. Вона йшла то вниз, то вгору, спускалася до самої води і піднімалася на кручу. По обидва боки скелі ставали все вищими; зліва відкривалися мальовнича Мала Блакитна Притока і Перша Велика Дорога.

Раптом пролунав вітальний сигнал срібного рога лицаря Ристридина. Юнак завмер, дослухаючись.

Невдовзі Тіурі побачив частину Першої Великої Дороги. Невже це вони і є — он та купка дрібних силуетів? Якими ж далекими вони були!

Знову засурмив ріг — і луна підхопила його срібні звуки.

«Прощавайте, Сірі Лицарі, — сказав Тіурі подумки. — До побачення, Ристридине з Півдня. Скоро знову побачимося!»

Частина п’ята. У горах

1. Подорожній

Звук ристридинового рога завмер, і Тіурі рушив далі. Це була остання частина шляху, про яку розповідав Лицар з Білим Щитом. За горами доведеться шукати дорогу самотужки. Це був дванадцятий день подорожі. Саме стільки часу знадобиться, щоб виконати доручення й доправити листа Унавену, королю країни, що на захід від Великих гір.

Після того як хлопець кілька днів провів у товаристві Сірих Лицарів, треба було звикати, що далі доведеться йти самому. Але тепер він був значно краще споряджений, аніж на початку своєї подорожі через ліс: він має зброю, щось попоїсти і навіть трохи золотих та срібних грошей. Більш того, небезпека, здавалося, відступила. Сірі Лицарі перемогли Червоних Вершників і, ймовірно, візьмуть їх у полон. Навряд чи вони знову зустрінуться на його шляху. Стежина вздовж Блакитної річки була вузька та звивиста, проте йти нею було значно легше, аніж тими дорогами, якими він раніше проходив, тими лісовими хащами, крізь які він продирався.

За кілька годин, коли стежка круто взяла праворуч від берега, Тіурі побачив, що на тому боці можна пройти, тримаючись річища. Там до скелі було прикріплено невеличкий хрест з розп’яттям, а під ним вибито нерівними буквами напис:

Гей, пілігриме, улюбленцю Божий, діставшись висот гірських, і нас не забудь згадати в молитвах своїх.

Тіурі став навколішки і помолився.

«Скільки пілігримів пройшло тут до мене?» — подумав він, підводячись і знову відчувши себе пілігримом, але тим, який має важливе й таємне доручення.

Зненацька його роздуми були перервані: позад нього долинули кроки. Можливо, вони відлунювали зда-леку від кам’янистої поверхні, та були вже добре чутні. Він озирнувся — нікого.

«Звісно, тут, в горах, можуть бути люди», — подумав він, але прискорився. Кроки наближалися.

Невдовзі Тіурі зупинився перепочити. Той, хто йшов за ним, теж зупинився, але одразу пішов іще швидше. Тіурі подумав, потім дістав з торби рясу, яку йому дали в Брунатному монастирі, одягнув її на кольчугу і підперезався мотузкою. У цих місцях людина в рясі менше впадала у вічі, аніж одягнений в кольчугу зброєносець; будь-хто тепер вважав би його пілігримом, що прямує до відлюдника Менауреса.

Юнак трохи перепочив і знову продовжив свій шлях, а згодом озирнувся й побачив чоловіка, що з’явився з-за повороту. Той мав стомлений вигляд. Побачивши Тіурі, він помахав йому рукою, вітаючи. Хлопець, не сповільнюючи кроку, помахав у відповідь і почув, як незнайомець гукає до нього:

— Гей, мандрівниче! Пілігриме!

Спершу Тіурі удав, що не чує. Та подорожній гукав так голосно і наполегливо, що довелось зупинитися. Захеканий чоловік підійшов до нього.

— Вітаю. пілігриме. — промовив він уривчасто. -Хух, ну й гора! Зачекай трохи. — Він присів на березі, опустив руки у воду і змочив обличчя: — Ох, друже, -повернувся він до Тіурі, — радий тебе бачити.

Тіурі ж, навпаки, радості не відчував. Чоловік не сподобався йому з першого погляду. Але юнак стримався: либонь, це був безневинний подорожній, міцний чолов’яга з темним волоссям; увагу Тіурі привернули його світло-сірі очі і жорсткий погляд з-під густих зрощених брів. Проте губи склалися в дружню усмішку.

— Радий вас бачити, — повторив він. — Мені, знаєте, важкувато орієнтуватися в горах, та й не люблю ходити один. Ви, напевне, ідете до відлюдника Менауреса?

— Так.

— Мені треба перейти на той бік гір, а я чував, що відлюдник знає дорогу. Ви не заперечуєте, якщо я піду разом з вами?

— Що ж, навряд чи можу відмовити, дорога мені не належить. Утім, чесно кажучи, люблю подорожувати один і ходжу швидко.

— О, перепрошую, не подумайте, вельмишановний пілігриме, що я набиваюся! Звісно, одному йти швидше, аніж удвох, і ми прийшли у цей світ зовсім не для того, щоб допомагати одне одному.

Він повернувся й повільно почав спускатися стежиною.

Тіурі стало соромно за свою нелюб’язність.

— Добродію! — гукнув він. — Поверніться! Я не це мав на увазі! Прошу вас, поверніться!

Чоловік пройшов ще декілька кроків і зупинився.

— Я й справді не хочу набиватися, — повторив він.

— Забудьте мої слова, — почервонів Тіурі. — Звісно, ви можете йти зі мною.

Незнайомець не змусив себе вмовляти.

— Що ж, якщо ви самі кличете.

— Так, кличу, — сказав Тіурі, — і перепрошую. Я поводився нечемно.

— Звісно, я не ображаюся, — говорив чоловік, крокуючи поруч, — пілігримові треба зосередитися. так? Піднесені помисли, те, се. Я не заважатиму.

Чоловік дивився на Тіурі, усміхаючись, не усміхалися лише його очі — гострий допитливий погляд, здавалося, проникав крізь рясу, крізь кольчугу й бачив заховане під нею.

«Дурниці!» — розсердився на себе хлопець, соромлячись своєї поведінки, й іще більше роздратувався через свою недовіру до подорожнього. Він раптом зненавидів листа, через якого готовий був підозрювати кожного. Лицар Ристридин попереджав, що шпигуни можуть маскуватися під звичайних людей. Чи має він через це відмовляти в допомозі й цуратися супутників? Тут до нього дійшло, що несподіваний супутник щось говорить.

— Вибачте, що ви сказали?

— Кажу, що мене звати Ярро, син Яноша. Я живу в отій долині.

Тіурі збагнув, що йому слід назватися, але відкрити своє справжнє ім’я не міг. Ім’я Тармін також не підходило, воно, певна річ, уже відоме ворогам. Тому він назвався іменем одного з монахів Брунатного монастиря.

— Мене звати Мартин.

— Отже, брат Мартин, — повторив Ярро. — Чи ви не монах?

— Я ще не прийняв обітницю.

— О, звісно, — мовив Ярро.

Певний час вони йшли мовчки. Хлопець уповільнив крок, але Ярро не відставав. Тоді він пішов швидше, спитавши Ярро, чи не дуже швидко вони йдуть.

— Усе гаразд, я встигаю, — відказав Ярро, — я ще не такий старий. Просто ніколи не ходжу в гори, не люблю гори. Але мушу знайти сина, він оселився десь по той бік гір. П’ять років тому він сказав «Бувайте!» — і пішов у гори. Відтоді я його не бачив. П’ять років — це дуже багато! Тепер нарешті вибрався, аби побачитися з ним. Не хочу чекати, доки руки-ноги від старості почнуть відмовляти, коли вже ані злізти в гору, ані спуститися буде несила. Може, й назовсім з ним залишуся. У мене нікого більше немає, жінка померла. Мають же бути дороги через гори? Сподіваюся, відлюдник мені їх покаже; страшно йти в гори, не знаючи дороги. Скільки люду тут пропало — хто зі скелі зірвався, хто в розколині застряг.

Ярро торохтів без упину, а Тіурі кивав чи коротко відповідав.

— Ну, годі, — сказав Ярро нарешті. — Щось я забагато базікаю. Я ж обіцяв не заважати.

— Ви мені зовсім не заважаєте, — усміхнувся Тіурі, попри думки.

Подорожній усе ще не подобався йому, хоча хлопець і намагався переконати себе, що жодних причин для цього немає.

Надвечір вони підійшли до місця, де річка вирізьбила в скелі невелику бухточку. Ярро запропонував зупинитися тут на ночівлю. Тіурі погодився.

Не припиняючи балачок, Ярро розпалив багаття й наполегливо пригощав Тіурі своїми припасами.

— Що ж, — сказав він після вечері, — тепер лягаймо спати. Завтра ще ген скільки дертися. Ви не знаєте, чи далеко ще до хижі відлюдника?

— Гадаю, завтра до вечора доберемося, — припустив Тіурі.

І Ристридин, і герцог Раффокс казали йому, що від Малої Блакитної Притоки до хижі Менауреса дня півтора ходу.

— Ну, це ще нічого, — зітхнув Ярро, влягаючись та закутуючись у плащ. — Добраніч, пілігриме, згадайте й мене у своїх молитвах.

Тіурі, одначе, не було спокійно вночі. Спершу юнак дочекався, поки заснув Ярро, та, навіть коли почув, що дихання його попутника стало глибоким та рівним, розслабитися не міг. На додачу замлоїла рана, яку він вдень майже не відчував. Хлопець неспокійно перевертався з боку на бік, доки не почув, як заворушився Ярро. Тіурі завмер, намагаючись щось розгледіти в суцільній пітьмі. Спить Ярро чи так лежить, уп’явшись у Тіурі своїми жорсткими колючими очима? Ярро знову заворушився, зітхнув, проте нічого не сказав. Тіурі роздивлявся безліч сяючих зірок і чудовий тоненький серпик молодика.

«Де ж то я буду, коли місяць стане у повні?» — запитав він себе подумки.

Нарешті хлопець заснув, та сон був тривожним: він усякчас прокидався та прислуховувався, намацуючи листа на грудях. Нічого вночі не трапилось, але на ранок він почувався невиспаним і втомленим.

Ярро ж, навпаки, був бадьорий і балакучий, вихваляв прекрасний світанок, гарну погоду, чудовий краєвид. Тіурі ледве витримував його метушливість.

«Бодай би вже цей Ярро стулив пельку, — роздратовано думав юнак, — хоч би не посміювався безупинно. а очі ж його взагалі ніколи не сміються».

Щойно вони ступили на дорогу, роздратування куди й поділося. Погода направду була гарна, і краєвид милував око. Зрештою, навіть Ярро здавався не таким уже й надокучливим.

Ураз річка збігла у вузьку розщелину, а відтак зникла й стежина.

— А тепер куди? — спитав Ярро, коли Тіурі пояснив, що потрапити до хижі відлюдника можна, тільки якщо йти вздовж Блакитної річки. — Не підемо ж ми убрід? Я чував, що вгору по річці буде водоспад. невже доведеться дертися по ньому проти течії?!

— Дивіться, — показав хлопець, — стежинка ліворуч веде нагору: нею, мабуть, і треба підніматися. Гадаю, вона йде вздовж усієї ущелини, над річкою. Бачите цей виступ?

— Так, — кивнув Ярро. — Не надто приємно... стежечка. вузесенька. і в’ється понад прірвою.

— Що вищі гори, то важчі тропи. А часто-густо їх і взагалі немає, — відгукнувся Тіурі.

Вони почали спинатися вгору. Здогади Тіурі підтвердилися: спершу стежина вельми круто стриміла вгору, потім вирівнялась і кривуляла подовж краю ущелини. Мандрівники поглянули вниз.

— Далеченько до води, — зауважив Ярро.

— Гадаю, ми вийдемо вище водоспаду. А далі знов попрямуємо вздовж берега.

Якийсь час ішли мовчки: Тіурі попереду, бо стежина стала завузька і йти поруч було неможливо, Ярро слідом, сопучи та пихкаючи. Одначе ходок він був нівроку: коли на мить спинилися перепочити, Тіурі не помітив, щоб той був дуже втомленим. Трохи згодом вони продовжили шлях. Стежка стала ще вужчою, шум води посилювався. Тіурі, який усе ще йшов попереду, уповільнив крок, аби не перечепитися за безладно розкидане каміння. Юнак зазирнув в ущелину

— вона була страшенно глибока, хоча така вузька, що її легко можна було перестрибнути.

І тут несподівано Ярро спіткнувся, налетів на Тіурі і міцно вчепився в нього; той похитнувся, але встояв. Та Ярро раптом розімкнув руки, скрикнув — і почувся шурхіт каміння, що покотилося донизу. Це відбулося миттєво. І перш ніж Тіурі обернувся, Ярро вже зник у прірві. Серце юнака мало не обірвалося, і він закляк на місці. Потім опустився на землю і через край зазирнув у розколину.

На своє превелике полегшення і здивування він дивився просто в обличчя Ярро! Тому пощастило вхопитися за гілку деревця, що стирчало з урвища трохи нижче краю стежини, і він висів, вчепившись у неї обома руками. Проте становище його було загрозливим. Ніколи ще не бачив Тіурі стільки жаху в людських очах. Ярро ворушив губами, але не міг видати ані звуку.

— Тримайся міцніш! — вигукнув Тіурі. — Тримайся, я тобі допоможу.

Він трохи посунувся вперед до краю прірви, простягнув руки й ухопив Ярро за зап’ястки.

— Я підтягуватиму тебе нагору, — важко дихав юнак.

— Н-нічого не вийде, не втримаєш, — бурмотів Ярро,

— я заважкий.

— Вийде! Мусить вийти!

— Ні, — простогнав Ярро, — я не розчеплю рук.

Тіурі почав побоюватися, що в нього й направду нічого не вийде: Ярро був важкий, а хлопцеві й самому не було за що зачепитися на вузькому, нерівному краю. Та він сказав:

— Вийде, якщо допоможеш. Спробуй намацати ногою камінь і спертися на нього.

Ярро зашкріб ногами по скелі, шукаючи опору.

— Ні, — вимовив він безнадійно. — Не можу. Мені кінець.

Ярро не наважувався відпустити гілку і ще дужче вчепився в дерево, хоча й було зрозуміло, що довго так він не втримається. Тіурі гарячково шукав вихід. Раптом майнула думка: «Мотузка! Якби в мене була мотузка. О, чекай...»

Хлопець розшморгнув мотузку, якою був підперезаний, але тут-таки збагнув, що це навряд чи допоможе: та була короткою і, схоже, старою... Раптом обірветься.

— Я падаю, — простогнав Ярро.

— Ні, — заперечив Тіурі, — тримайся, тримайся міцніш. іще трішки. Я щось придумаю. — Він трохи поміркував і вигукнув: — Придумав!

Раптом він щось побачив! Уздовж скелі на протилежному боці ущелини тягнувся широкий виступ, десь футів на п’ять нижче верхнього краю. Якщо стати на цей виступ.

— Тримайся міцніш, — повторив він. — Я йду тобі на допомогу.

Тіурі мав перестрибнути через ущелину, але спершу треба було подолати страх. Юнак скинув рясу, аби ніщо не перешкоджало, і стрибнув. Потім, тримаючись руками за край кручі, спустився, став на виступ, повернувся спиною до скелі і поглянув на Ярро, що висів навпроти.

— Ще трохи, — сказав він, — я йду!

З витягнутими руками Тіурі просувався вперед. Він намагався не дивитися вниз. Юнак уперся долонями в протилежну стіну ущелини і став ніби мостом, що з’єднує два боки. Він обережно підсунувся до Ярро.

— Ну от, Ярро, я вже тут. Ставай мені на плечі, я буду тобі опорою.

Ярро кинув на нього дикий погляд. Тіурі підсунувся ще ближче і повторив свої слова.

— А витримаєш? — промимрив той.

— Так, якщо не робитимеш різких рухів. Ну ж бо!

— Ну ж бо, — повторив Ярро.

Він зашкріб ногами, деревце, на якому він висів, загрозливо затріщало. Тіурі відчув одну ногу на плечі, а потім другу — на руці, та, зіслизнувши, знову стала на місце. Тіурі стояв, зціпивши зуби: нога Ярро впиралася саме в поранену руку, завдаючи нестерпного болю. Це було схоже на жахливий сон! Але врешті-решт, звиваючись усім тілом, Ярро таки видряпався на скелю.

— Тепер витягни мене, — попросив Тіурі.

Але Ярро, важко відсапуючись, сидів на стежці і, здається, не чув його.

Тіурі трохи відштовхнувся від стіни і став просто на виступ. Навіть не усвідомлюючи, як це йому вдалося, юнак зумів вилізти нагору і знову перестрибнув через розщелину. Тремтячи від напруги, він опустився на землю поруч з Ярро, який, схоже, ще не оговтався від пережитого потрясіння.

Якийсь час вони мовчки сиділи поруч.

Першим отямився Тіурі. Він підвівся й натягнув рясу, гадаючи, чи помітив Ярро його кольчугу. Але той начебто нічого й не зрозумів.

— Ходімо, — сказав Тіурі, зав’язуючи на поясі мотузку.

Ярро сидів з понуро похиленою головою:

— Йдемо далі? Зачекай трохи.

Тіурі теж хотів би ще трохи посидіти, але внутрішній голос підказував, що їм ліпше продовжувати свій шлях.

— Ну ходімо ж бо, — повторив він, — а відпочинемо пізніше, коли проминемо ущелину.

Ярро подивився на нього своїми дивними, пронизливими очима. Тіурі ніяк не міг збагнути, що так крилося у виразі його обличчя.

— Ти врятував мені життя, — прошепотів він.

Тіурі промовчав.

— Ходімо, — знову сказав він. — Ми підемо дуже повільно й обережно.

Ярро завовтузився, намагаючись стати на ноги.

— Ти врятував мені життя, — повторив він, цього разу голосніше.

— А що — треба було дозволити тобі гепнутися додолу? — відказав Тіурі з удаваною легковажністю. — Могло ж статися й навпаки.

Та раптом він замовк, шокований поглядом Ярро.

Тепер той, підвівшись, коротко пробурмотів:

— Тоді ходімо.

З цими словами Ярро розвернувся й посунув уперед. Здивований Тіурі рушив за ним. Він ніяк не міг забути останнього погляду Ярро. Що прочитав він у його очах? Переляк, здивування, вдячність?.. Ні, було щось, що перекривало все це — оскаженіння! Чи він помиляється? Чого б то Ярро мав гніватися на нього?

2. Відлюдник

Стежина привела подорожніх нагору, до водоспаду, й далі вилась уздовж самісінького берега Блакитної річки, що тепер перетворилася на бурхливий вузький потік з грядою кам’яних порогів. Перепочивши, подорожні рушили далі. Дорога стала значно приємнішою: стежка звивалася між пагорбів та низин, крізь соснові ліси та зелені луки.

Говорили мало. Сонце припікало, обидва стомилися. У Тіурі на додачу заболіла рука, кольчуга та ряса заважали ході. Навряд чи це найкращий одяг, щоб долати гори. Протягом дня Тіурі помітив, що поведінка Ярро після падіння в ущелину разюче змінилася. Він став мовчазним та похмурим.

«Дивак, — думав Тіурі. — Він, власне, не зобов’язаний дякувати, але й такого я теж не очікував. Мабуть, він іще в шоці від переляку. Імовірно, став самим собою; а втім, таким він мені подобається більше».

Десь по обіді Тіурі помітив попереду, на схилі, хижу. За нею прямовисною стіною стриміла висока темна скеля, а над скелею височіли засніжені вершини гір.

— Поглянь-но, — мовив він до Ярро, це, певно, хижа Менауреса.

Ярро щось нерозбірливо промимрив. Але Тіурі відчув приплив бадьорості, немов кінь, що відчув близькість домівки. Вони йшли вперед. Час від часу хижа ховалася за поворотом. Раптом вони почули мелодію... легку, тонку, співзвучну казковим соснам, сонцю й духмяним травам на гірських луках.

На невеличкій галявині біля стежини сидів хлопчик і грав на флейті. Поруч із ним випасалася чорно-біла вівця. Не перериваючи гри, хлопчина з цікавістю спостерігав за ними.

— Добридень! — привітався Тіурі.

— День добрий! — хлопчик опустив флейту й усміхнувся.

— Чи далеко до джерела? — спитав Тіурі.

— Одразу на повороті й побачите. Ви, звісно, до Ме-науреса?

— Так, — кивнув Тіурі.

— Відкіля?

— Зі сходу.

— Ну, я одразу збагнув: бачив, як ви підходили. -хлопчик знову з цікавістю поглянув на них.

Тіурі хлопчина сподобався, про себе він назвав його Смаглявий. Одягу на ньому було небагато, обличчя й руки вкривала золотиста засмага; пряме, коротко підстрижене каштанове волосся і ясні карі очі. Хлопчина знову підніс флейту до вуст і сказав:

— Я попереджу Менауреса, що ви прийшли.

Він заграв веселу пісеньку, і щойно Ярро та Тіурі рушили далі, скочив, здерся на гору і зник.

На невеличкому узгір’ї з-під каменя било джерело — виток Блакитної річки. Над ним, на трав’янистому схилі приліпилася дерев’яна хижа, крита пласким сірим камінням. Хижа трималася на невисоких палях, і вели до неї дерев’яні сходи. Двері були відчинені. Ті-урі та Ярро затрималися біля джерела. Юнак чудував-ся: «Як з цього невеличкого ручаю народжується найбільша річка королівства Дагоната!» Щойно вони підійшли до хижі, як з другого боку вишмигнув смаглявий хлопчик — схоже, він обрав коротший шлях. Хлопчина дістався хижки раніше, але не встиг увійти, як ізсередини почувся низький голос:

— Добре, Паккі. Це прийшов юнак, який хоче зі мною поговорити, нехай заходить.

Хлопчина відступив і кивнув подорожанам, що вони можуть увійти. На порозі з’явився сухорлявий дідок у сіро-блакитному одязі з грубого полотна. Його довге хвилясте волосся й борода були білі як сніг, а очі доброзичливі, спокійні та мудрі.

— О, то вас двоє, — мовив він. — Ласкаво просимо, заходьте.

Тіурі та Ярро поштиво привіталися з ним і піднялися хиткими східцями.

— Заходьте, — запрошував відлюдник, — сідайте, мандрівники.

У хижі була лише одна скромно облаштована кімната. Відлюдник сів на ослінчик біля столу і вказав гостям на лавку по той бік.

— Сідайте, — повторив він.

Тіурі та Ярро послухалися й сіли поруч, навпроти відлюдника. Той пильно дивився на них.

«Він, либонь, дуже старий, — думав Тіурі, дивлячись у глибокі темні очі відлюдника, — і мудрий. Начебто йому достатньо одного уважного погляду, щоб усе зрозуміти без пояснень».

Ярро засовався на лаві.

— Що привело вас сюди? — поцікавився відлюдник. -Що ви шукаєте? Що хочете отримати від мене? Я можу лише допомогти, шукати доведеться самим.

— Загадками говорите, — відповів Ярро, вочевидь, почуваючися ні в сих ні в тих. — Стосовно мене, то я шукаю дорогу.

— Куди?

— Через гори.

— Он як, хочеш потрапити на захід.

— Так, мудрий чоловіче. Кажуть, ви добре знаєте дороги.

— Дороги я знаю, але більше не можу сам ходити. Застарий став.

— Зрозуміло, — мовив Ярро, помовчав і запитав: -Але вказати хоч можете?

Відлюдник заперечно похитав головою.

— Не можу, — сказав він повільно. — Секретні дороги через гори чужим не показують.

Знову запала тиша.

— Шкода, — промимрив Ярро.

Але Тіурі здалося, що Ярро не надто й розчарувався. Сам же він від слів Менауреса сторопів.

«Може, він заговорить інакше, коли я покажу йому перстень лицаря Едвінема», — подумав Тіурі.

— Я міг би знайти провідника, — запропонував відлюдник, дивлячись на Ярро.

— О. так, це було б чудово. Ви дуже добрі до мене, святий отче, — відповів Ярро.

— Я не святий, — заперечив відлюдник, — можеш називати мене Менаурес. А як звати тебе?

— Ярро.

— А ти хто ж такий, сину мій? — звернувся відлюдник до Тіурі.

— Я. я — Мартин. Я теж хочу вас дещо попросити. Але. — він поглянув на Ярро.

— Я піду вже, — відгукнувся той, швидко підводячись.

— Дякую тобі, Ярро, — промовив відлюдник доброзичливо. — Ми ще поговоримо з тобою, побачимо, що я можу для тебе зробити.

— Вам дякую, Менауресе, — з цими словами Ярро незграбно вклонився і вийшов.

Відлюдник підвівся, зачинив за ним двері й повернувся до Тіурі.

— Кажи, Мартине, тепер нас ніхто не почує.

Тіурі теж підвівся і розповів:

— Я не Мартин, а Тіурі, а втім — моє ім’я тут ні до чого. Я мушу перейти через гори на захід. Я вісник Лицаря Едвінема з Білим Щитом. Ось його перстень, який я маю вам показати.

Менаурес підійшов до нього й обережно взяв перстень.

— Лицар Едвінем, — промовив він тихо, — паладин Унавена, Той, що носить Білий Щит. Де він?

— Його вбито.

Відлюдник глянув на Тіурі. У тому погляді не було страху, лише глибокий смуток. Він нахилився над перснем.

— Так, він загинув у бою. Помер у своїй невпинній боротьбі зі злом. Це сумна звістка, але було б сумніше, якби він пішов з життя інакше.

— Він загинув не в бою! Його вбито, зрадницьки вбито!

— Тим, хто це вчинив, буде гірше, аніж йому. Розповідай же, сину мій, — Менаурес торкнувся руки Тіурі, і той здригнувся від болю.

— Тебе поранено?

— Дрібниці, — пробурмотів Тіурі.

— Сідай, — мовив відлюдник, — розповідай, сину мій.

— Але. Здається, ви й так уже про все знаєте. Ви не здивувалися, побачивши мене, не злякалися, коли почули, що лицар Едвінем загинув.

— Я нічого не знаю, але багато чого можу передбачити. Здається, зовсім недавно лицар Едвінем прийшов до мене вперше. Він був молодий, як і ти, його щойно посвятили в лицарі; він був сповнений жаги вершити великі подвиги. Бажання його здійснилося, хоча, мабуть, і не принесло йому щастя. Не міг же він все передбачити. Сини Унавена були тоді ще хлопчиськами, але я побоювався, що один із них принесе горе батькові та брату. Так, здається, ще вчора юний Едвінем прийшов сюди, тебе тоді ще на світі не було, а нині ти сидиш навпроти мене і виконуєш його доручення. Чи не так?

І тоді Тіурі вперше заговорив про своє доручення. Він розповів, як зустрів Лицаря з Білим Щитом і як отримав від нього листа до короля Унавена, у королівство, що на захід від Великих гір.

Відлюдник уважно вислухав його.

— Ти приніс звістку, яка непокоїть мене. Правитель Евіллану і ті, що його підтримують, — лихі люди! Та не занепадай духом — рано чи пізно зло завжди буде переможене. Твоє завдання доправити листа, і я подбаю, щоб ти перейшов гори швидко й безпечно.

— Але. ви ж не в змозі показати дорогу?

— Ні, для цього я застарий. Я дам тобі провідника, якому можеш довіритися як собі. Це Паккі, ти бачив його.

— Той смаглявий хлопчина?

— Так, — усміхнувся відлюдник.

— Скільки ж йому років?

— Він молодший за тебе, йому чотирнадцять. Проте він народився й виріс у горах і походить з роду справжніх горян, гори у нього в крові. Він — провідник, кращого годі й бажати. Вийдете завтра, удосвіта.

— Дуже дякую, вам, Менауресе. Але як бути з Ярро? Він також збирається йти через гори, і мені важко буде сказати, що я не візьму його з собою.

І Тіурі розповів, як він зустрів Ярро і як разом вони йшли до джерела.

— Так, — замислився відлюдник, — справді, може статися, що він збрехав і ніякого сина по той бік гір у нього немає. Можливо, він навіть шпигун. Знаєш, я мав передчуття, що сьогодні до мене хтось прийде. я думав — юнак, так воно й вийшло, але приходу Ярро не передчував, тому не вірю в те, що я йому потрібен; та можу помилятися — а раптом він таки говорить правду. У такому разі йому не можна перешкоджати: самотужки гори він не подолає. — Менаурес поглянув на Тіурі: — Вирішувати тобі.

— Отже, у мене лише один вихід — дозволити йому йти з нами.

— Згоден. І пам’ятай: ви йдете втрьох. Будь обачним. Уночі не спіть з Паккі по черзі, пильнуй, щоби Ярро ніколи не йшов за тобою. та все ж, гадаю, тобі не варто його занадто боятися. — Він підвівся: — А тепер зніми рясу і покажи мені свою рану. А-а, на тобі ще й кольчуга. Її краще лишити тут, вона надто важка й заважатиме, коли ти підніматимешся вгору. У моїй скрині знайдеться одіж для тебе.

Продовжуючи говорити, він зняв пов’язку з руки Тіурі: рана відкрилася й кровоточила. Менаурес змочив її якоюсь рідиною, що пахла сосновою живицею — вона трохи пекла, але тамувала біль, — і знову перев’язав. Потім почав розпитувати юнака про його пригоди.

Тіурі розповів, а також переказав вітання від настоятеля Ієронімуса та герцога Містерината.

— Сиґірдиварт Раффокс, — мовив Менаурес. — Давно тут не бував. Але я знаю: він править своїми володіннями як належить.

— Давно ви його знаєте?

— Двадцять років тому прийшов він сюди, нічого не маючи при собі, окрім меча, яким збирався захищати справедливість. Я порадив йому спуститися Блакитною річкою і йти до Містерината, де його меч послужив би добрій справі. Саме так він став герцогом Міс-терината.

Відлюдник підняв віко скрині:

— Візьми те, що тобі до вподоби, та перевдягнися. І не забудь перстень.

— Він не мій, лицар Едвінем дав його мені тільки для того, щоб показати вам.

— Залиш його в себе, віддаси королю Унавену, від якого Едвінем і отримав його.

— Так і зроблю, — кивнув Тіурі, знову насилюючи перстень на шворку.

Йому було приємно мати при собі цей скарб — як оберіг і згадку про присягу, дану Едвінему.

— А тепер я маю поговорити з Паккі, — мовив відлюдник і, вийшовши, зачинив за собою двері.

Хлопець поклав кольчугу до скрині, замість неї одягнув виношену блакитну камізельку, але рясу не сховав у скриню, а накинув зверху. Тіурі відчинив двері — його погляду відкрився неймовірний краєвид: далеко на схід простягалося королівство Дагоната -села й темні ліси, пагорби й лани, поміж яких звивалася Блакитна річка; юнакові здалося навіть, що вдалині видніються вежі Містерината. Усе це вкривала тінь гір.

Ярро сидів на камені біля джерела. Він сховав обличчя в долонях, немов переборюючи якесь горе чи обмірковуючи щось дуже важливе. Поруч із хижкою Менаурес тихенько розмовляв з Паккі. Хлопчина побачив у дверях Тіурі й усміхнувся йому. Тіурі підійшов до нього.

— Це Паккі, — мовив Менаурес, — він проведе вас з Ярро через гори.

— А тебе звати Мартин, я вже знаю, — усміхнувся хлопчина. — Радий служити вам. Вирушимо завтра раненько.

— Ходи-но приготуй все на завтра, Паккі, — мовив відлюдник і голосніше гукнув: — Ярро!

Той підвівся й повільно підійшов.

— Ти зможеш піти через гори. Паккі, мій друг та помічник, проведе вас.

— О. — вихопилося в того.

— Так, Мартин теж збирається на захід, отже, підете втрьох. Паккі знає дорогу.

— Це. це чудово, — зрадів Ярро. — Дуже вам дякую.

— А тепер вам треба поїсти, — провадив далі відлюдник, — завтра вставати вдосвіта, тож і лягти краще раніше.

За вечерею Ярро мовчав, зате Паккі не вгавав з розмовами та все розпитував. Тіурі дізнався, що той сирота і народився в гірському селі. Кілька років тому Менаурес узяв його до себе. Хлопчик допомагав відлюдникові: рубав дрова, готував їжу і робив усіляку дрібну домашню роботу. Тіурі поцікавився, чи впорається відлюдник без свого помічника.

— Авжеж, — відказав той. — Якби Паккі завжди сидів тут, то хіба почувався б так упевнено в горах?

Паккі ніколи ще не був у долині. Він розпитував про тамтешнє життя і про те, що діється на рівнині, потім заявив, що сам не захотів би жити в такому місці.

— Ну хіба що разок спуститися туди, — продовжував він, — поглянути поближче на королівство Дагоната. Звідси, здалеку, воно таке гарне! Та й Менаурес мені багато про нього розповідав.

— Тепер ти міг би туди спуститися, — сказав Тіурі.

— Так, певно, міг би. Торік мені не дозволили, бо був ще замалий.

— Тобі скільки років? — вперше за весь час розмови подав голос Ярро.

— Я народився в День літнього сонцевороту, п’ятнадцять. — Паккі кинув погляд на Менауреса, — ні, чотирнадцять років тому.

— То чи не занадто молодий він для провідника? -засумнівався Ярро.

— Він молодий, та не занадто, — заперечив Менау-рес і звернувся до Паккі: — Якщо захочеш, можеш спуститися в долину, ближче подивитися на те, що бачив лише здаля. Тоді й зрозумієш, що зблизька все має геть інакший вигляд.

— Ти і в королівстві Унавена ніколи не був? — спитав Тіурі.

Паккі похитав головою:

— Я ніколи не заходив далі Філамена — невеличкого села по той бік гір. Бачив, звісно, королівство Унаве-на, проте лише здалеку. Воно має ще кращий вигляд, аніж королівство Дагоната. Вдалині навіть місто ви-дніється.

— Яке місто? Унавенстадт? — спитав Тіурі. — Навіть не віриться.

— Ні, Унавенстадт далі, — сказав відлюдник, — те, що ви бачите, — Данґрія — Місто-на-Сході.

— Там вежі, — розповідав Паккі, — дуже багато веж і стін. Ясного дня їх добре видно. На це місто я дуже хотів би поглянути зблизька. Здається, я й Райдужну річку бачив.

— А Унавенстадт? — не вгавав Тіурі.

— Його з гір не видно, — пояснив Менаурес. — Він розташований далеко на заході, на березі Білої річки, неподалік моря.

— А ти був коли-небудь у місті? — звернувся Паккі до Тіурі.

— Так, у Дагонатбурзі. Воно теж дуже далеко звідси, на Блакитній річці, а поруч великий ліс.

Паккі розпитував, який має вигляд це місто, і Тіу-рі описав йому кам’яні мури та величну браму, високі будинки, вузькі вулички й простору площу, де стоїть палац короля.

— На цій площі, — розповідав він, — зазвичай розташовується базар, а іноді влаштовують лицарські турніри.

Останнє особливо вразило Паккі, він вважав це надзвичайно цікавим; Менаурес розповідав йому про лицарів, і він міг слухати ці історії безкінечно. Хлопчина розпитував Тіурі, чи бачив той сам бодай раз лицарський турнір та що він знає про лицарів Дагоната. Які вони на вигляд, як їх звати, які мають герби і які подвиги звершили.

Тіурі міг би багато розповісти, але не наважився, щоб не видавати, хто він насправді, тому відповідав Паккі так, начебто бачив лицарів лише здалеку, а не мав з ними справ і не збирався ставати одним із них.

— Чи не доста вже запитань, Паккі? — нарешті зупинив хлопчину Менаурес, усміхаючись. — Нашому гостю через тебе й шматка хліба ніколи прожувати.

Після вечері Тіурі та Ярро допомогли Паккі спакувати потрібні в дорозі речі. Подорож триватиме недовго, але все одно знадобляться мотузка, ковдри та запас продуктів. Відлюдник, сидячи в кутку, спокійно спостерігав.

— Ну що ж, — підсумував Паккі, — гадаю, цього достатньо, бо інакше нам буде важкувато все це тягти.

— Уже забагато, — зауважив Ярро. — Навіщо брати ковдри? На нас плащі та камізелі, та й узагалі нині літо.

— Вище в горах буває холодно, — пояснив Паккі, -надто вночі. Може статися, що доведеться йти по льодовиках. О, згадав. — він порився у скрині й витяг дві кожушини. — Ось, — кинув він по одній Тіурі та Ярро. Потому оглянув одяг своїх майбутніх попутників і запропонував Тіурі: — Рясу можеш зняти й лишити тут. І покажіть-но, обидва, своє взуття. Тобі краще вдягти ось ці черевики. Можна нам їх також узяти, Менауресе?

— Але ж ти ходиш босий, — заперечив Тіурі.

— Я звичний, і там, нагорі, я теж взуюся. Ну, добре. Здається, все готово.

— Так, добре, — відгукнувся Менаурес. — Склади поки що все в кутку, натруси трохи соломи, постели ковдри й можете лягати спати.

Згодом вони полягали — Паккі — поміж Ярро та Ті-урі, — побажавши один одному доброї ночі. Відлюдник вийшов надвір, лишивши двері відчиненими. Паккі одразу заснув, Ярро теж лежав тихо, а ось Тіурі не спалося. Він тихенько підвівся і вийшов з хижки.

Відлюдник сидів на східцях і задумливо вдивлявся в далечінь. Сонце сховалося за високими горами, але ще не зовсім стемніло. У темно-блакитному небі на сході з’явилося кілька зірок. Тіурі мовчки сів поруч. Невдовзі він поглянув на відлюдника.

— Слухаю тебе, сину мій? — мовив той тихо, не повертаючись.

Тіурі збирався запитати його про одне, але заговорив про інше:

— Ви добре знаєте королівство Унавена, Менауресе?

— Дуже добре, я там народився. Я й твою країну знаю. Дуже давно, перш ніж стати відлюдником, я багато мандрував.

— А короля Унавена і його синів знаєте?

— Так.

— Чи далеко до Унавенстадта?

— Днів за п’ять можна перейти через гори, а звідти за день дістатися Данґрії. Далі веде гарна дорога через Райдужну річку, Інґевелльський ліс та Місячні пагорби — прямісінько до Унавенстадта. Від Данґрії ти легко дістанешся столиці днів за вісім-дев’ять.

І тут Тіурі спитав про те, про що хотів дізнатися, хоча це й була чужа таємниця.

— А ви знаєте... ви знаєте, що написано в цьому листі? — прошепотів він.

— Ні, — відповів відлюдник, — я про це відаю так само мало, як і ти.

— Може, це було й зайве запитання, але ви вмієте передбачати.

— Я живу на самоті, але знаю світ там, унизу, біля підніжжя гір. Іноді чую новини від паломників, які приходять сюди, а ще більше дізнаюся, коли розмірковую в тиші. А що ж до листа — тобі не треба гадати про його зміст, твоє завдання лише доправити його.

— Так, — мовив Тіурі тихо.

Вони знову замовкли. Западала темрява, унизу, глибоко в долині, засвітилися вогні. Тіурі посидів ще, думаючи про багато інших речей та слухаючи затишне скрекотіння цвіркунів у траві і тихий шум джерела.

Трохи згодом він підвівся й побажав відлюдникові доброї ночі.

— Спокійного тобі сну, — відповів Менаурес.

Тіурі миттєво заснув, і сон його був міцним та спокійним.

3. Прощання з Ярро

Вранці мандрівники та їхній провідник були готові вирушити в дорогу. Сонце піднімалося, й небо над королівством Дагоната заграло рожевими та золотистими відтінками.

— Яка краса, — звернувся Тіурі до Паккі, — і ти можеш милуватися цим щодня.

— Так, а я часом навіть не звертаю на це уваги, -дещо здивовано відгукнувся Паккі.

Відлюдник побажав їм щасливої дороги, потиснув руку кожному і благословив на добру путь.

Розібравши вузли та торби, вони вирушили. Паккі — попереду, за ним — Ярро, а Тіурі — позаду.

За хижкою починалася стежина, якою вони піднімалися вгору. Тіурі не розумів, чому Паккі йшов дуже повільно, значно повільніше, аніж вони з Ярро напередодні. За чверть години мандрівники зупинилися й поглянули вниз на хижу. Відлюдник стояв на схилі й махав їм рукою, вони помахали йому у відповідь.

— Чому ми так повільно йдемо? — спитав Тіурі у Пак-кі, коли вони рушили далі.

— Повільно? — здивувався хлопчина. — Так і треба йти, інакше не вистачить сил на довгі години переходу.

Так, він мав рацію. Тривалий час мандрівники йшли неквапливим, розміреним кроком, навіть без перепочинку. За кілька годин Тіурі все-таки відчув втому, піт котився по обличчю. Ярро теж важко дихав. Паккі ж невтомно дерся все вище й вище, не знижу-ючи темпу, спокійно, немовби йшов рівною дорогою, та ще й час від часу тихенько наспівував. Нарешті він зупинився і запропонував трохи відпочити.

— Погляньте, — сказав він, — звідсіля ви ще раз можете побачити хижку.

Вони були на самісінькій вершині скелі і, перш ніж іти далі, мали трохи спуститися.

— Уфф, — видихнув Тіурі, скидаючи торбу з плеча, -ну й жарко ж.

— Скоро буде ще спекотніше, — весело пообіцяв Паккі. — Тут ще ростуть дерева, а вище в горах геть голі скелі, а ще вище — самі сніг та крига...

— Ех, снігу б мені зараз, — мріяв Тіурі.

— Сніг не забариться, — жартівливо запевнив його Паккі. — Ходімо далі?

— Ми ж і хвилини не відпочили, — роздратовано буркотів Ярро.

— Незабаром знову зупинимося відпочити й поїсти, — заспокоїв Паккі. — Чи ти й справді дуже втомився?

— Втомився чи ні, — дратувався Ярро, — не так важливо. Щодо мене, то ми можемо йти далі, дорога хороша. Вона весь час буде така?

— Ні. Ця стежина веде до кількох хижок. А далі стежки, власне, не буде... у будь-якому разі для тих, хто не знає дороги. Але й там не дуже важко йти, та й погода гарна.

Ярро відкрив було рота щось сказати, але передумав.

Подорожні йшли густо зарослою долиною, якою збігав струмочок. Тіурі з Ярро втамували спрагу, та Паккі попередив, що занадто багато пити не слід. Вони продовжили сходження вгору. Коли сонце повернуло на південь, мандрівники досягли другого перевалу. Тут було прохолодніше, і природа була більш дика, неприборкана, хоча стежка ще виднілася — вона вела далі. Подорожні сіли в долинці, у затінку великої скелі, й дістали їжу.

— Заждіть, — зупинив їх Паккі, — я тут знаю місцину, де ростуть ягоди, з ними буде смачніше. Піду назбираю.

Він скочив і зник у заростях.

— Схоже, цей хлопчина ніколи не втомлюється, — зауважив Ярро. — Певна річ, він звичний до гір.

— Так, — погодився Тіурі.

Ярро взяв скибку хліба і відламав шматок, однак не їв, а кришив його. Він насупив брови й відсутнім поглядом втупився в стежину, якою вони піднімалися. Тіурі розумів, що його попутника щось турбує, але не знав, що сказати, тому й мовчав.

Десь із-за гребеня гори долинала пісенька Паккі, та, віддаляючись, нарешті затихла зовсім.

— Ну так! — мовив Ярро, та так голосно й несподівано, що Тіурі аж здригнувся. Він узяв свою торбу, підвівся і, дивлячись на Тіурі зверху, сказав: — Я йду геть.

Тіурі здивовано витріщився на нього.

— Ідеш? — повторив він.

— Піду назад, — показав Ярро на схід. — Поки ще сам можу знайти дорогу.

— Але чому?! — скочив на ноги Тіурі.

— Не розумієш?

— Ти ж хотів іти на той бік!

— А ти й повірив? Повірив, коли я тобі сказав? -Ярро проштрикнув його поглядом.

— Я не мав причини не вірити тобі, — заговорив Ті-урі, але спинився й почав знову: — Та ні, не в тім річ. Я маю на увазі... Невже ти подумав, що я не хочу йти з тобою разом?

Він знову змовк, підшукуючи потрібні слова. Те, що юнак сказав, було неправдою: він сумнівався в Ярро і не хотів, щоби той ішов разом з ним!

— Ти не довіряєш мені, — похмуро посміхнувся Ярро.

— Я довіряю тобі. — почав було Тіурі, але сам себе перебив: — Ярро, я нічого не маю проти тебе! Я хотів би тобі все пояснити, але не можу, бо якщо немає довіри, то навіть нема чого й говорити. Ти можеш спокійно йти з нами.

— Ой, та помовч уже! — гиркнув Ярро. Він відвів погляд і знову втупився в стежину. — Ти був правий, не довіряючи мені, — вимовив він нарешті, не дивлячись Тіурі у вічі.

— Що?! — Тіурі був приголомшений.

Ярро зиркнув на нього.

— Не розумієш? Пояснити? — запитав він вдруге. — Я одразу зрозумів, що ти не налаштований іти зі мною. Та мені було, власне, все одно — я міг би йти услід за тобою. Чого я не втямив, так це чому ти покликав мене йти разом. Я подумав: тут або дурість несусвітня, або кмітливість: краще мати ворога перед очима, аніж дозволити йому таємно крастися позаду. Хіба не так? -Він знову глянув на Тіурі: — Дурістю чи хитрістю, але ти мене переміг. Я повертаюся. Тобі більше не доведеться мене остерігатися.

— Але чому? — прошепотів Тіурі.

— Усе ще не второпав? — спитав Ярро вже втретє.

Звісно, Тіурі вже зрозумів, але хотів переконатися, що розуміє правильно, й дізнатися більше.

— Кажи прямо, Ярро, не мудруй, — наполягав юнак.

— А бодай тобі!. — вигукнув Ярро, гнівно блискаючи очима. — Гаразд, якщо ти цього хочеш! Мені нема чого робити по той бік гори. Мене послали вбити тебе й подбати, щоб король Унавен ніколи не отримав листа, якого ти носиш при собі! Але я не зможу цього зробити. Ти врятував мені життя! Якщо б ти справді мені не довіряв, то ніколи не вчинив би того божевілля. Я зроду так не зміг би зробити. Тим вчинком ти обеззброїв мене. Мене неначе жаром обсипало. Я не можу тебе вбити. І не хочу.

Запанувала тиша. Ярро опустив голову, немов соромлячись себе.

— Дякую, — спромігся нарешті промовити Тіурі.

Ярро зареготав:

— Це просто казна-що! Ти ще дурніший, аніж я думав! Дякувати за те, що я тебе не вбив!

— Ні, не зовсім так. Я вдячний тобі за те. так, за те, що ти.

Він замовк. Дякувати справді було нерозумно. І все-таки він був вдячний Ярро. Може, тому, що подолав у собі злість щодо нього?

Ярро перервав думки юнака.

— Тепер я це знаю, — сказав він. — І не думай про мене краще, аніж я є! Там, над прірвою, я збирався скинути тебе вниз, але перечепився й упав сам. Схоже на повчальну історію, так? Я думав, що я вже там... але ти. — він обірвав себе: — Ну, ось і все, — говорив він уже спокійно, — я вбив багатьох, але тебе не можу. Іди з миром. Може, ти й досягнеш своєї мети, але це вже не мій клопіт.

— То тебе було послано вбити мене? — спитав Тіурі. — Ким? Ти один із Червоних Вершників? Тебе послав Чорний Лицар з Червоним Щитом?

— Так, я один із Червоних Вершників, і Чорний Лицар з Червоним Щитом — мій сеньйор.

— Хто він такий?

— Тебе це не обходить, — відказав Ярро. — Доста й того, що через тебе я вперше не підкорився його наказу.

— Але. але ж тепер ти знову повернешся до нього?

— Я ще не знаю, що робитиму, — відповів Ярро сердито. — Це моя справа. Ми ніколи більше не зустрінемось.

— Не думаю, що це гарна ідея — повернутися до нього, — мовив Тіурі.

— Ти ще й повчатимеш мене?! Імовірно, мені й не можна буде повернутися: він не поважає вояків, які не спроможні виконати його доручення. Але, кажу тобі ще раз, це вже мій клопіт.

— Ні, — заперечив Тіурі, — не зовсім так! Можливо, ми більше ніколи й не побачимося, але, так би мовити, завдячуємо один одному за врятоване життя. і, отже, також за все, що робитимемо в майбутньому.

Ярро на мить замислився.

— Може, й так. Може, і справді все так, як ти кажеш, і між нами з’явилося щось спільне. Але в кожного з нас — свій шлях, хоча мій може бути й іншим, аніж я завжди гадав. — Здалося, він пожалкував у цю мить про свої слова. — Ну, я пішов. Бувай. Доброї дороги.

Не чекаючи відповіді, він пішов геть.

— Прощавай, — услід йому сказав Тіурі.

Ярро пройшов трохи, але раптом зупинився: вагаючись, він повернув назад.

— Це буде нечесно — ось так піти, нічого тобі не сказавши. Я таки маю дещо повідати.

— Не сказавши — що?

— Завдяки тобі я лишився живий, — говорив Ярро, -і я не можу залишити тебе з думкою про те, що зі мною всі твої небезпеки минули. Я не єдиний, кого послали за тобою.

— Не єдиний?

— Ні. Ми спостерігали за вашим гуртом звіддаля. Я мусив іти за тобою, а другий пішов за тими, що поїхали західною дорогою. двоє Сірих Лицарів, зброєносець та юнак на вороному. Ми спершу вирішили, що саме він нам і потрібен, але, коли побачили тебе, що йшов на самоті вздовж берега Блакитної річки, засумнівалися, тому я й пішов за тобою. Ну, я одразу зрозумів, що ти — той, хто нам потрібен...

— Як? — перебив його Тіурі.

— Я впізнав тебе. Я був одним із Червоних Вершників, що переслідували тебе в Королівському лісі Даго-ната.

— І ти був серед тих... — почав Тіурі, та змовчав.

Він ледь не спитав Ярро, чи був він серед тих, хто вбив лицаря Едвінема, але зупинився, бо, певно, було краще припнути язика.

Однак той, здавалося, прочитав це запитання в очах юнака. Він відвів погляд і сказав:

— Ти ж знаєш, що я нехороша людина. — І продовжив свою розповідь: — Другий от-от зрозуміє, що переслідує не того, кого треба. Але він не повернеться назад, ні, він намагатиметься знайти тебе, бо це його завдання і його бажання. Може, він піде услід за тобою, а може — спробує перейти гори раніш за тебе й підстерегти тебе на тім боці. І не заспокоїться, допоки не знайде! Він не такий, як я. Якби ти витягнув його із прірви, він тут-таки зіштовхнув би тебе до неї без вагань. Він найкращий шпигун і найгірша людина з усіх, кого я знаю. Він хитрий та спритний, і ніщо не змусить його звернути з обраного шляху.

— Хто він? — прошепотів Тіурі.

— Ніхто з нас не знає його справжнього імені, ми кличемо його Коброю. Остерігайся його!

— Який він на вигляд?

Ярро знизав плечима.

— Іноді він одягається, як Червоний Вершник, іноді

— як простий солдат. Переважно шпигує — і тоді перевтілюється в кого завгодно. Який він має вигляд? Не високий і не низький, не старий і не молодий, русявий або темний. Лише очі можуть його видати: підступні, як у змії. Ми всі його боялися. так, інколи ми боялися, що станемо такими ж мерзенними, як і він!

— Ярро помовчав й усміхнувся: — Я не лише порушив наказ свого сеньйора, а й розладнав його плани! Ну все. Прощавай!

Тіурі простягнув йому руку.

— Дякую, — серйозно сказав юнак. — І, якщо ти не знаєш, що робити, поговори з Менауресом. Він неодмінно дасть пораду і допоможе тобі. Відлюдник знає, може статися, більше, аніж ти уявляєш. Прощавай!

4. Паккі

Тіурі дивився услід Ярро, допоки той не зник з очей. Потім сів, щоб обміркувати почуте.

— Тепер можна й поїсти, — несподівано з’явився Паккі. — Ось, — і він простягнув Тіурі жменю ягід.

Тіурі подивився на нього дещо розгублено. Він начебто забув про існування смаглявого хлопчини.

— Дякую.

Паккі поклав ягоди на плаский камінь і присів поруч.

— Він пішов, так? — спокійно сказав хлопчина.

— Так. Звідки ти знаєш?

— Я бачив, як він ішов, — Паккі поклав ягідку до рота.

— А-а-а.

Чи чув Паккі щось з їхньої розмови?..

Паккі виплюнув кісточку, узяв другу ягідку й уважно її оглянув. Потім перевів свій ясний погляд на Ті-урі.

— Хто ти такий? — спитав він тихо.

— Хто я? — здивувався Тіурі.

— Ти лицар? Вісник?

— Звідки ти взяв?

— Я одразу второпав, що ти не простий подорожній. Я бачив твою кольчугу в скрині Менауреса, і. — Паккі з’їв другу ягідку, — і я чув усе, про що ви говорили. Ненавмисне! Тут голоси іноді чутно за версту. Через відлуння. Спершу я хотів піти, але тоді згадав, що мені велів Менаурес, і вирішив, що краще мені знати все.

— А-а-а, — протягнув Тіурі знову, не знаючи, сердитися йому, дивуватись чи хвилюватися.

— Так, тепер, принаймні, я знаю, на що звертати увагу. Кобра, наприклад. Тепер йому нас не перехитрувати; і тут, у горах, про це подбаю я! Скоріше він сам звалиться у прірву.

— О! Так? Але тепер ти маєш розповісти мені, що.

Та Паккі не дав йому договорити. Він скочив, підхопив речі й гукнув:

— Ходімо зі мною!

— Що сталося? — насторожився Тіурі.

— Давай змінимо місце! Тут відлуння!

Щойно вони всілися, як Паккі продовжив:

— Я не все зрозумів з того, що говорив Ярро, але дещо знаю. Ти маєш при собі листа до короля Унаве-на, а Ярро — точніше, його господар — не хоче, щоб король його отримав. І вони послали за тобою навздогін якогось Кобру, хитрого змія... — він помовчав, а потім додав: — Ти нічого не кажеш. Звісно... Не наважуєшся. Упевнений, ти думаєш, як і мій дядько, той завжди говорив: «Довіряй лише собі». І ти правий. Але я вже знаю про твою таємницю і гадаю, що ліпше сказати тобі про це, щоб ти знав, і не робити вигляд, начебто мені нічого невідомо.

Тіурі подивився на нього й розсміявся.

— Це правда. Я теж дещо дізнався. Будь обережний, розмовляючи в горах, бо відлуння може видати тебе.

Паккі теж розсміявся. Але одразу посерйознішав і сказав:

— Не бійся, я тебе не зраджу. Можеш мені довіряти. У мене теж є доручення. Менаурес сказав мені так: «Ти маєш бути його провідником і показати йому найкоротший, найбезпечніший шлях. Ти маєш стежити, щоб ніхто його не підстеріг; пильнувати, коли він спить, і бути поруч, коли прокинеться.» Ось яке в мене доручення. Тому я залишався поблизу й чув, про що ви говорили. А позаяк мені доручено бути провідником вісника, то твоє доручення насправді стало трохи й моїм.

Тіурі дивився на нього, йому було дуже приємно відчувати, що Паккі стає не лише його провідником і супутником, а й другом. Він простягнув хлопчині руку.

— Я повністю довіряю тобі. Ось моя рука. Так, я справді маю доручення, але ні з ким не можу говорити про нього. Є вороги, які зроблять усе для того, щоб перешкодити мені виконати його. Це я вже зрозумів. Пізніше, можливо, розповім тобі більше. І, будь ласка, постарайся, щоб ніхто не пронюхав, що тобі щось відомо.

— Авжеж! — Паккі міцно потиснув йому руку й раптом вигукнув: — Який же я осел! Ягоди ж так і залишилися на камені! Я збігаю за ними. Вони винні в тому, що я дізнався твій секрет, на покару вони мають бути з’їденими, аби нікому більше не могли нічого розповісти.

— Як же тут все-таки гарно, — замилувався Тіурі, коли вони рушили далі.Тепер йому все уявлялося набагато кращим; здавалося, тепер його вже не обтяжують втома і біль, турбота або недовіра. Велич могутніх гірських стін, верхів’я яких оповиті хмарами; химерно вигнуті сосни, що видніються подекуди на схилах... Усе довкола здавалося йому чудесним: мінливі дивовижні краєвиди, бурхливі потоки і плескіт води.

— Тобі теж тут подобається? — спитав Паккі. — Я знаю лише це, тож мені важко порівнювати, але, думаю, ніде в іншому місці мені не захотілося б жити. Я люблю видряпуватися на гору, а потім роззиратися навкруги — де я опинився. У мене й батько такий був. На селі його вважали диваком. Одного дня він упав у прірву й розбився; кажуть, що й зі мною таке трапиться. Дурниці! Сусід мого батька кроку за село не ступив, а помер, звалившись з драбини. То краще вже впасти в прірву, правда? Принаймні, хоч щось побачиш!

Тіурі погодився.

Паккі продовжував розповідати про свого батька.

— Кажуть, я схожий на нього. Його звали так само, як і мене. А твій батько живий?

— Так. І в мене також його ім’я.

— Мартин?

— Ні, — тихо сказав Тіурі, — його звати Тіурі, і це моє справжнє ім’я.

— О! — Паккі захоплено дивився на Тіурі широко розплющеними очима.

— Але при сторонніх ти не маєш мене так називати.

— Ні-ні, авжеж ні, — і Паккі замовк, хоча, здавалося, хотів ще про щось запитати.

До заходу сонця вони дійшли до місця, яке Паккі намітив на цей день для ночівлі — це були дві гірські порожні хижки, тут можна було заночувати. Після заходу сонця Тіурі справді відчув прохолоду й радо накинув кожуха.

Вони розташувалися в одній із хижок, повечеряли тим, що мали, але вогню, аби не видавати себе, розпалювати не стали.

Затим Паккі дістав пляшечку і показав Тіурі:

— Ось, це дав мені Менаурес, щоб змащувати твою рану.

Тіурі усміхнувся й підставив руку.

— Я мало на цьому розуміюся, — зізнався Паккі, — але, як на мене, вона вже почала загоюватися. Менаурес говорив, що я її маю змащувати, якщо заболить, та дбати, щоб ти її не застудив. Нічого страшного, вона вже не болить.

Юнаки загорнулися у ковдри й повкладалися.

— Завтра, — заговорив Паккі, — ми підемо стежкою, якою ніхто, окрім нас, не пройде.

— Чому? — позіхаючи, спитав Тіурі.

— Ніхто її не знає, навіть мій батько не знав. Менау-рес показав її мені. Він знайшов її випадково. Точніше, знайшов не він, а хтось інший, хто шукав відлюдника. Він прийшов з того боку.

— І як же це сталося? — мовив крізь сон Тіурі.

— О, дуже давно, ще до того, як я народився, молодий лицар короля Унавена йшов через гори, заблукав і потрапив у завірюху. Він засурмив у ріг, а Менаурес почув і пішов його шукати. І знайшов на тій самій нікому не відомій стежині. Лицар уже проминув Перевал і був неподалік від мети. Менаурес назвав це дивом, бо лицар узагалі не знав шляху в горах. Це був відважний юнак, пізніше він став славетним лицарем. Його звали Едвінем.

Тіурі миттєво прокинувся.

— Едвінем? — повторив він.

— Ти чув про нього?

— Так.

— Ти його знаєш?

Тіурі відповів не одразу.

— Так, — вимовив він нарешті. — Одного разу я зустрів його.

— Правда? І навіть говорив з ним?

— М-м-м. так.

Паккі припіднявся — і Тіурі почув його шепіт:

— Скажи, тебе ж звати Тіурі, так?

— Так, — відповів здивовано юнак.

— Я знаю пісню про лицарів короля Дагоната, про велику битву на сході. Слухай:

Чи чув ти пісню, мій друже,

про битву на сході,

про лицарів

і про прекрасні й далекі часи?

Як Дагонат, наш суверен, вів до бою свою дружину

і як здався в полон переможений ворог відважному паладину.

Король одягнений в плащ пурпуровий, у золотій короні, на білому коні, він величний,

як у палаці на троні.

Хто правобіч він нього, чий щит, блиск золота на лазурі?

Найхоробріший із повірників -відважний граф Тіурі.

— Лицар Тіурі, Тіурі Хоробрий — це твій батько? -урвавши пісню, несподівано спитав Паккі.

— Як ти здогад. — почав було Тіурі, але обірвав себе: — Так, він мій батько.

— Тоді й ти також лицар! — схвильовано прошепотів Паккі.

— Ні, я — ні. Я був лише зброєносцем.

— Але ж ти згодом станеш лицарем, правда? Спочатку паж, потім зброєносець. адже так? Розкажи!

— Спершу я служив пажем у матері, тоді зброєносцем у батька, — Тіурі усміхнувся в темряві, бо пригадав щасливі роки в Тейурі. Уперше за багато днів подумав він про своїх батьків. Як вони там? Чекають його в Да-гонатбурзі чи повернулися до свого замку? — А коли мені виповнилося тринадцять, став зброєносцем лицаря Фартумара.

— Лицар Фартумар, — шанобливо повторив Паккі. -Про нього теж співають у тій пісні:

А білий щит з червоним -від короля лівобіч, -то лицар Фартумар, чий ріг на бій скликає війська...

— Потім я служив королю Дагонату. Кожен, хто прагне стати лицарем, має пройти королівську службу.

— Коли ж тебе посвятять у лицарі?

— Мене мали посвятити, але тепер не знаю, чи стану ним. Я порушив правила, а король суворий.

І Тіурі розповів Паккі про ніч у церкві, про голос, що благав відчинити двері, про незнайомця, який просив його передати листа Чорному Лицарю з Білим Щитом. Розповів, як знайшов лицаря, що помирав, і прийняв від нього доручення доправити листа королю Унавену...

— Ах, — зітхнув Паккі, — я називатиму тебе Лицарем з Дорученням. Ти не міг вчинити інакше.

— Ні. Не міг.

— А Чорний Лицар з Білим Щитом, хто він?

— Лицар Едвінем, граф Форестерре. Але про це я дізнався пізніше.

— Я радий, що ти розповів мені це. Можливо, хочеш розказати більше — про те, що ти пережив, доки не дістався до нас. Я б хотів стати твоїм зброєносцем.

— Але я не лицар.

— Звісно, ти лицар!

— Я б волів, аби ти став моїм товаришем, другом.

— Справді? Тоді будьмо друзями.

Вони помовчали.

— Я міг би слухати й слухати, — мовив Паккі, — але час спати. Тільки спершу обміркую все те, про що ти розповідав. На добраніч.

— Добраніч, — відгукнувся Тіурі.

І в хижі розляглася тиша.

5. Туман і сніг

Вранці хлопці прокинулись одночасно. Паккі підвівся першим і визирнув із дверей:

— Туман, так я і думав.

Тіурі теж підвівся. Світ за дверима зник; усе потонуло в густій сіро-білій імлі.

— Я одразу це відчув, щойно прокинувся, — зізнався Паккі.

— Що ж тепер робити? — Тіурі тремтів від холоду.

— Може, невдовзі розсіється. Зараз ще рано — сонце поки низько. У будь-якому разі ми можемо пройти до Зеленого ґанку — виступу, куди я й із заплющеними очима дійду.

Тіурі промовчав. Він дивувався: «Як же тут можна знайти дорогу, якщо навколо геть нічого не видно?»

— Проте тепер можна розкласти вогнище, все одно ніхто не помітить, — сказав Паккі. — Але давай спершу поїмо як слід.

Тіурі пропозиція сподобалася. Невдовзі вони вже сиділи біля вогню — слухали веселе потріскування та із задоволенням снідали. Згодом знову визирнули — начебто посвітлішало, проте туман усе ще був густим.

— Ну то що, — спитав Тіурі, — зачекаємо ще чи підемо?

— А ти як хочеш?

— Я не знаю. Мені ж дороги не знайти, це ти тут як удома, тобі краще знати.

— Так можемо й увесь ранок прочекати, — мовив Паккі. — Ходімо до Зеленого ґанку. А там подивимося.

Вони загасили вогонь, узяли речі й рушили. Паккі — попереду, Тіурі — за ним. Паккі тепер одягнув черевики, а в руці тримав палицю, яку витесав з дерева.

Поки хлопці поволі дерлися вгору, Тіурі подумав, що тепер повністю залежить від Паккі. Сам він ледве розрізняв силует, що бовванів за кілька кроків попереду, і міг мало не навмання рухатися за ним. Вони майже не перемовлялися, власний голос здавався Тіурі дивно приглушеним, немов туман обволік і голоси, і відлуння кроків, і ледь чутний шум води. Час від часу Паккі попереджав про різкий підйом чи несподіваний спуск, про розколину чи струмок, через які треба перестрибнути. Тіурі не знав, чи довго вони йшли й чи далеко просунулися, коли Паккі зупинився.

— Зажди-но, я пройду вперед, гляну. Будь ласка, не зіходь з цього місця.

І перш ніж Тіурі встиг відповісти, він пішов.

Юнак сів на землю, вкотре намагаючись бодай щось розгледіти крізь туман. Скоро йому стало видаватися, що його покинули самого, що чекає він уже занадто довго. Тіурі не розумів, куди зник Паккі. Може, заблукав? Як знайти його? Та згодом слабкий оклик «Егей!» заспокоїв хлопця.

А за мить з туману виплив його юний провідник.

— Ходімо, — сказав він весело, — йдемо далі. Здається, потроху розвиднюється.

Тіурі так не здалося.

— Де ти був? — спитав він.

— Перевіряв, де саме ми перебуваємо. Трохи далі -великий камінь, який я впізнав, від нього до Зеленого ґанку зовсім близько.

— Ти заблукав?

— Ні. Лише хотів переконатися, як далеко ми зайшли, щоб не проминути Зеленого ґанку... У такому тумані важко зрозуміти, як далеко ти опинився, — додав він, перепрошуючи.

— Зрозуміло. Може, ліпше було б усе-таки перечекати в хижці?

— Не думаю. Тобі ж таки якомога швидше треба перетнути гори? І в будь-якому разі дістатися Зеленого ґанку, а там туман, можливо, й не такий густий; схоже, він уже піднімається.

— Щось я не помітив.

— Відчуваєш, як злегка починає віяти вітер? І на сході туман світлішає. Поглянь.

Вони пішли далі, ступаючи крок за кроком. Біля великого каменя Паккі зупинився.

— Тут сидів Менаурес, коли почув сигнал лицаря Едвінема, — мовив він.

— А Менаурес часто ходив у гори?

— Раніше — так. З моїм батьком вони багато стежин подолали. Але він і сам часто ходив, Менаурес, тобто. Сідав на схилі чи на верхогір’ї і годинами дивився, думав. Поглянь-но! — раптом вигукнув Паккі.

Тіурі подивився туди, куди вказав Паккі. Туман у цьому місці несподівано розірвався і відкрив вершину гори. Вона одразу ж і зникла, але Паккі сказав задоволено:

— Можливо, зовсім скоро ми йтимемо під яскравим сонцем.

Тут, біля великого каменя, юнаки вирішили зачекати, допоки погода покращиться.

— Пересидимо тут, у затишку, — сказав Паккі. — Тим часом завдяки вітру Зелений ґанок стане видно.

Чекаючи, вони смакували шматком хліба, а тим часом туман заклубочився і навколо почало розвиднюватися. Це було захопливе видовище.

Передбачення Паккі справдилися: за півгодинки вийшло сонце, маленьке й бліде. Хлопці підвелися.

Коли вони досягли Зеленого ґанку, Тіурі побачив дві стежини, що розходилися врізнобіч, але Паккі сказав, що жодною з них вони не підуть.

— Одна взагалі нікуди не веде; друга — туди, куди треба, але нашу стежину жодний переслідувач не вгледить.

Він підійшов до краю виступу й подивився вниз.

Тіурі теж зазирнув у прірву, але не побачив там нічого, окрім туману.

— Маємо тут спуститися? — недовірливо спитав він.

— Так, і це легше, ніж здається.

— Сподіваюся, — Тіурі озирнувся і відступив на крок.

Вони й справді зайшли далеко. Навкруги — жодного деревця, все довкола суворе й голе. На заході Тіурі помітив прекрасну конусоподібну верхівку, а поруч із нею поле снігу чи льоду, яке, здавалося, простягало до долини внизу пальці, схожі на пазурі.

— Он вона, стежка, — показав Паккі. — Ми перейдемо льодовик, і з того боку хребта ти побачиш королівство Унавена.

— Наче не так уже й далеко, — зауважив Тіурі.

— Ми можемо досягти тої стежини завтра вранці, — Паккі розшморгнув мотузку і міцно обв’язав одним кінцем себе, другим — Тіурі. — Так, ходімо. — Потім, нахилився й зірвав щось із землі: — Будь ласка, — він простягнув Тіурі дві квітки: одну біленьку із сірувато-зеленим відтінком, схожу на зірочку, а другу — подібну до маленького блакитного дзвіночка.

— Тут ще й квіти ростуть! — здивувався Тіурі.

— Так. Встроми їх за пояс, якщо хочеш, руки ж бо мають бути вільними.

Поволі й обережно вони почали спускатися. Це справді було легше, ніж здавалося, залишалося тільки дбати, аби не послизнутися на вологій гладенькій скелі й не наступити на розкидане каміння. Тепер Тіурі йшов попереду, а Паккі частенько попереджав його, куди краще ступати. Невдовзі він звик до такої дороги й пішов швидше та впевненіше. Одначе раптом таки ковзнув по каменю і скотився зі стежини вниз. Мотузка рвонула, натяглась і стримала падіння.

— Ти в порядку? — гукнув Паккі. — Нічого не пошкодив?

— Н-ні, — відповів Тіурі, — здається, все гаразд.

Паккі миттєво опинився біля нього й допоміг піднятися.

— Не турбуйся, — заспокоїв юнак, — усе в порядку.

— Якщо послизнешся, ліпше одразу падати, — порадив хлопчина, — і тримайся поближче до землі. Падіння не страшне, хіба що з великої висоти.

— Добре, — зніяковіло промовив Тіурі.

Тепер він добре розумів, що Паккі, який був молодшим за нього і вважав його безстрашним лицарем, у горах став його провідником і порадником, якому він міг довіряти.

— Може, підеш попереду? — спитав він.

— Ні. Так не годиться. Провідник іде попереду під час сходження, а на спуску — позаду.

І тільки згодом Тіурі здогадався, чому саме так: Паккі як провідник відповідав за його життя і за своє; якщо він, Тіурі, почне падати — Паккі встигне затримати падіння.

Незабаром почулося дзюрчання води — і юнаки ступили на дно ущелини. Вони перебрели потік, пройшли уздовж другого берега і знову полізли нагору. Сонце світило яскравіше, а вітер посилювався.

— Погода й справді поліпшується, — сказав Тіурі, коли вони вдруге зупинилися відпочити.

Паккі нахмурився і деякий час вдивлявся в небо.

— Котра зараз може бути година? Третя? Чи, може, на півдорозі до четвертої? Звідси десь не менше години до льодовика й іще година на те, щоб його перетнути. Ми мусимо до темноти залишити Сім Скель позаду. Тоді зможемо досягти Перевалу завтра вранці й іще до полудня побачимо королівство Унавена. Ходімо.

Тіурі підвівся й попростував за Паккі, хоча із задоволенням відпочив би ще трохи. Він розумів, що у Паккі були вагомі причини поспішати. Вони довго піднімалися на протилежний бік ущелини й продовжували йти то вгору, то вниз, та все-таки більше вгору; дорога ставала дедалі важчою. Стежина зникала, та Пак-кі без коливань ішов далі і, якби місцевість дозволяла, то просувався б набагато швидше, аніж раніше. Вітер посилювався, сонце сховалося, холоднішало. Десь за годину вони дісталися льодовика — величезного розлогого крижаного поля, подекуди прорізаного вузькими бурхливими струмками й підступними щілинами.

— Це ще наше щастя, що не випав сніг, — сказав Паккі, коли вони вийшли на льодовик. — Але, здається мені, щось змінилося відтоді, як я був тут востаннє. Ущелин стало більше.

Він розв’язав мотузку, акуратно змотав її і рушив через крижану рівнину, схоже, тільки йому відомим шляхом, якого Тіурі не міг помітити. Над льодовиком дув крижаний вітер.

— Не пощастило тобі, Тіурі, — зауважив Паккі. -Коли тут світить сонце, можна хоч і напівголим подорожувати.

Ця мандрівка була для Тіурі чимось особливим. Крижане поле під сірим холодним небом не можна було порівняти ні з чим, що він бачив донині; вони проминули ще декілька дивовиж: величезні камені, що дивом трималися на тонких невеличких стовпчиках льоду, немов велетенські гриби.

— Льодовикові столи, — так назвав їх Паккі. — Саме там всідаються гірські духи, коли спускаються з верховин. Інколи вони жбурляють один в одного кам’яні брили, і цей гуркіт розноситься на багато миль, немов рокіт грому.

— Правда? — спитав Тіурі й озирнувся, немов очікував, що от-от з’явиться величезний гірський дух і поцілить в нього уламком скелі.

— Ну, сам я їх не бачив, лише чув подеколи, здалеку.

Вряди-годи юнакам доводилося перестрибувати через тріщини й струмки, але приблизно на середині шляху дорогу перетнув широкий струмок з глибоким річищем. Крижані краї його були гладенькі, наче скло. Довелося довго йти вздовж берега, сподіваючись, що де-небудь поталанить перебратися на протилежний його бік.

— От не пощастило, — спересердя вигукнув Паккі.

Нарешті їм вдалося перестрибнути струмок, але довелося повертатися назад, туди, де дорога через льодовик була безпечніша. Тим часом вітер ставав ще холоднішим, небо потемніло.

Юнаки промерзли до кісток, доки йшли через льодовик, і втратили понад годину. Паккі знов подивився на небо.

— Ото халепа! Здається, насувається заметіль. Треба поквапитися.

— До якого місця ти збирався дійти сьогодні? — спитав Тіурі, коли вони зупинилися, щоб знову обв’язатися мотузкою.

— Я хотів проминути Сім Скель, це найважча частина шляху. Сподіваюся лише на те, що стемніє не надто рано.

Але цим сподіванням не судилося справдитись. Жахливо швидко спустилася пітьма і почав падати перший сніг. Вітер посилювався, але, на щастя, дув пе-реважно в спину. Усе довкілля зникло в заметілі, було дуже слизько — і пересуватися стало важче.

— Спершу туман, тепер сніг, — бурмотів Паккі. -Гори могли б зустріти тебе трохи гостинніше.

Вони опинилися на вузькому виступі, праворуч -високі стіни зі скель, ліворуч — прірва.

— А де ж ті Сім Скель? — спитав Тіурі.

— Ми стоїмо саме під четвертою з них, — відповів Паккі. — Вперед.

Хлопці видерлися на скелю, ледве розрізняючи дорогу в сутінках. Зуби Тіурі цокотіли від холоду, і він уже не відчував ані рук, ані ніг. Найгіршим було те, що, поки вони йшли через льодовик, у нього знову розболілася рука і з кожним кроком біль посилювався. Та юнак терпів і мовчки просувався вперед.

Несподівано Паккі зупинився.

— Це неможливо! — вигукнув він. — Далі йти небезпечно. Стежка стає все вужчою й крутішою і ось-ось стемніє.

— Що ж робити?

— Вертаймося. Залишатися просто неба не можна

— занадто холодно й небезпечно. На початку третьої скелі є невеличка печера, у ній і сховаємося. Не надто затишно, але ніч перебути можна.

Вони повернули назад. Спускатися було ще важче, аніж підніматися, тим більше що тепер їм доводилося йти проти вітру, а сніговій засліплював очі, заважаючи розгледіти дорогу. Юнаки поволі пересувалися, не на-смілюючись поспішати, хоча вже майже зовсім стемніло; час від часу вони зупинялися, щоб допомогти один одному. Обидва мовчали, доки Паккі не промовив, важко дихаючи:

— Тут треба йти ще повільніше. Пам’ятаєш це місце?

— Я геть нічого не бачу. Усе видається таким одноманітним.

Вони продовжували спускатися. «Більше не можу,

— подумав Тіурі, — я зараз просто впаду». І він спитав:

— Це не третя скеля часом?

— Так! — вигукнув Паккі. — Ми прийшли. Точніше, майже прийшли.

Вони вчасно досягли мети. Печера була неглибока, вона захищала від вітру, але не від холоду: у ній ледве можна було поміститися вдвох. Хлопці розв’язали свої дорожні торбини і, хапаючи дрижаків, загорнулися в ковдри.

— Ось так, — проказав Паккі, — і сидітимемо. Але спати не можна, замерзнемо. Доведеться час від часу виходити, вгору-вниз, тупати ногами... одне слово — ворушитися. Як ти почуваєшся, Тіурі?

— Добре, наскільки це можливо.

— Рука не турбує?

— Трохи.

— Трохи — значить дуже, — зітхнув Паккі. — Укутайся краще, натягни на кожуха рясу й загорнись у ковдру. Зараз нічим не зарадиш. Треба якось пережити цю ніч. У будь-якому разі ми зараз добре поїмо — це завжди допомагає. На жаль, тут ніде взяти дрова, -додав він згодом. — Хоча, думаю, нам би й не вдалося розпалити вогонь у таку негоду. У такі хвилини маєш думати лише про свою мету!

— Але ж ми не могли передбачити, що буде така заметіль! — крикнув Тіурі, намагаючись перекричати шум вітру.

— Ні, зі мною о цій порі року тільки одного разу таке трапилося, але тоді я піднімався вище. Хочеш вір, а хочеш ні, але вранці я не міг цього завбачити. Пізніше я злякався, що піде сніг, і заспішив, а треба було одразу після льодовика шукати притулку на ніч.

— Ти ж не міг знати, що буде так кепсько.

— Ні, цього я не очікував. Шкодую.

— Не вибачайся. Ти зробив так, як вважав за потрібне, — вимовив Тіурі, клацаючи зубами.

— Гаразд, треба щось робити. Нумо плескати в долоні. Ось так. — Він заплескав у долоні й щодуху заспівав:

Була нічка, ох і нічка була, щойно лиш північ настала, як почувся раптом страшний грім. Ох! Та це ж п’яні гноми співали і на горі танцювали під місяцем усімох.

Вітер завивав поміж скель, здалеку доносився гуркіт грому, а може — й гуркотіння каменепаду. Хлопці поїли й притиснулися один до одного, борючись зі сном.

Ніч була довга. Час від часу вони вставали, обережно вибиралися назовні, тупали взад-вперед по вузькому виступу, але холод знову заганяв їх в укриття. Вони сідали, розминали ноги, розтирали руки й відволікали один одного розмовами.

Тіурі розповідав про свої пригоди у лісі і в замку Містеринат. Потім історії про замок Тейурі, про Даго-натбург і лицарів короля. Він називав їхні імена, пригадував їхні герби та похідні сурми.

Паккі розповідав про село, де народився, про гори і відлюдника й співав усі пісні, які лише знав. Ніч все не минала; вони втомилися від голосних розмов, тому часом змовкали. Інколи їх перемагав сон, і вони якусь хвильку дрімали, поки один із них, стріпнувшись, не починав перелякано трясти за плече другого.

Утім, протягом ночі вітер потроху вщух, віхола припинилася. І ось нарешті на зміну пітьмі прийшов блідий світанок.

6. Вид на королівство Унавена

Я б зараз ум’яв миску гарячої юшки з квасолею, — вголос мріяв Паккі, догризаючи скибку черствого хліба, — але, оскільки її все одно нема, замовлю-но я на сьогодні побільше сонечка.

Тіурі захоплювався невичерпною життєрадісністю й витривалістю свого супутника. Однак помітив, що й для нього безсонна ніч не минула безслідно. Смагляве личко Паккі стало сірувато-блідим, губи посиніли. І Тіурі зрозумів, що навряд чи подолав би цю, найважчу, за словами Паккі, частину шляху самотужки. Завірюха вщухла, але вкрита снігом стежина, якою вони мусили йти, мала не дуже привабливий вигляд. Сонце стояло ще низько і не відчувалося, щоб воно гріло; по-справжньому зігрітися він зміг би хіба що біля вогнища. Та невдовзі все-таки був готовий рушити далі.

— Як рука? — спитав Паккі.

— Значно краще, — Тіурі дещо перебільшував, але біль справді відпустив.

— Гаразд, тоді вперед. Не поспішай, бо буде слизько. Вдруге вони піднімалися стежиною вздовж скель.

Як Паккі й обіцяв — було слизько. А на додачу -так холодно, що хлопці ніяк не могли зігрітися, а здерев’янілі руки й ноги погано слухалися в небезпечних місцях сходження. Те, чого вони напередодні не могли бачити, відкрилося нині в усій своїй небезпечній величі: прірви й бездонні розколини. Усе довкола було білим, чорним і сірим. Білі сніг та крига, чорні скелі, сіре небо й гірські схили вдалині. Довго вони видряпувалися нагору мовчки, сил більше не було навіть говорити.

Згодом, а здавалося, що минуло чимало часу, Паккі оголосив:

— А ось і сьома скеля. Маємо її подолати. Я б хотів потрапити на другий її бік до настання темряви — там є надійне укриття.

Підйом на сьому скелю був найважчим. Коли нарешті вони опинилися нагорі, усе мерехтіло перед очима Тіурі, він задихався. Паккі почувався не набагато краще. Усе ж таки вони спустилися нижче, у захищене від вітру місце, й сіли перепочити. Тіурі відчув, що йому вже не так холодно. Минув якийсь час, перш ніж він звернув увагу на краєвид. Перед ними лежав гірський хребет, укритий снігом; небо було блакитне і ясне. Треба було ще довго спускатися вниз, перш ніж вони досягнуть схилу; а якби піднялися на нього, то, за словами Паккі, дійшли б до Перевалу і змогли б побачити королівство Унавена. Тіурі дивився на гостроконечне верхогір’я праворуч Перевалу, яке й раніше його вражало.

— Я був там, нагорі, — сказав Паккі й додав, зіщулившись: — Не дуже хотілося б опинитися там зараз.

Він підвівся і запропонував:

— Відпочиньмо в моєму сховку? Там приємніше, аніж тут.

Під сьомою скелею була печера, значно більша й глибша за ту, у якій вони провели ніч. Щоб увійти до неї, довелося перелазити через силу-силенну великого й дрібного каміння.

— Може, воно й на краще, — пробурмотів Паккі.

— Що саме?

— Що ми не дісталися сюди учора ввечері. Цього каміння тут раніш не було. Цілком може бути, що воно скотилося минулої ночі. Не дуже хотів би дістати такою каменюкою по голові. Зате тепер я тобі дещо покажу!

Паккі увійшов до печери першим, зник у темряві й тут-таки з’явився знову з оберемком галуззя.

— Що скажеш на це? — мовив він з переможним виглядом. — Мій запас! Минулого місяця приволік сюди з Філамена. Вони навіть не встигли відсиріти.

— Чудово! — зрадів Тіурі.

— Тепер розпалимо багаття. Мені вже не так холодно, як вранці, але, перш ніж іти далі, треба як слід зігрітися й поїсти підсмаженого хліба та напекти коржиків у гарячому попелі.

Вони насолоджувались усім цим і рушили далі в піднесеному настрої, який ще поліпшився завдяки сонцю, що засяяло нарешті на повну силу й скрасило складність останнього великого підйому. Коли юнаки опинилися нагорі, їм стало по-справжньому тепло, але вони не думали тієї хвилини про спеку чи холод — вони дивилися на королівство Унавена!

Тіурі зітхнув. Мета його подорожі лежала перед ним. Власне, він бачив лише низку гірських хребтів, які віддалялися й губилися в туманній імлі, а рівнину, що лежала за ними, він міг лише уявляти. Вона все ще була далеко, та половину відстані горами було подолано.

— Зараз ще не дуже чітко видно, — зауважив Паккі. -Далі ти зможеш побачити більше, хоча там і нижче. А тепер озирнися навколо.

І наразі Тіурі звернув увагу на те, у якому гарному місці вони стояли. Довкола лежали вкриті снігом схили й верхогір’я, освітлені сяючим сонцем.

— Ходімо, — покликав Паккі. — Не хочу знову замерзнути, а це станеться, якщо ми тут довше затримаємось, окрім того, ми втратили забагато часу, треба надолужувати.

Спуск сподобався Тіурі менше. Там, на Перевалі, у нього було відчуття, що всі труднощі позаду, але місцевість була все ще дика та сувора. Щоправда, потеплішало: східний вітер залишився по той бік гір. Потім гори розступилися — і вони змогли побачити частину королівства Унавена.

День хилився до вечора, і, коли сонце на заході перетворило вершини гір на помаранчеве полум’я, хлопці шукали місце для сну і знайшли його в глибокій долині біля струмка. Вони були геть стомлені і майже нічого не їли, та Паккі все-таки спромігся змастити рану Тіурі бальзамом Менауреса. І нарешті їх здолав міцний сон.

Настав ранок — холодний і ясний. Згодом потеплішало. Паккі вказав Тіурі на маленьке пласке верхогір’я:

— Це моя «оглядова вежа». Хочеш, дістанемося туди й подивимось? Це невеликий гак, ми пройдемо неподалік неї.

Тіурі не хотів відмовлятися і, опинившись на вершині, не пошкодував. Вершина була розташована та-ким чином, що перед очима відкривалася вся країна — і ясної погоди вони бачили далеко.

Поля, луки й ліси, і Данґрія, мов казкове містечко, і деякі далекі цяточки поза ним, імовірно, то були села, і щось виблискувало, можливо — Райдужна річка.

Тіурі здалося, що перед ним країна неземної краси, і він подумав, що хотів би стати мандрівним лицарем, аби весь час бачити нове й подорожувати далекими невідомими країнами.

— Як же довго до підніжжя треба ноги бити? — вголос міркував він. — Звідси можна швидко спуститися, днів за два з половиною. Я ще ніколи не заходив далі Філамена, і там ми будемо завтра ввечері.

«Отже, за два з половиною дні ми з Паккі попрощаємося», — подумав Тіурі й відчув, що ця думка для нього неприємна — він сумуватиме за хлопцем. Так, без одно-го-єдиного Паккі він буде значно самотніший, аніж без лицаря Ристридина та його товариства. З Паккі він міг бути самим собою, Паккі став його другом. Своєю життєрадісністю Паккі перекреслював усі зайві турботи і передчасні страхи.

— Що з тобою? — почувся поруч голос Паккі.

— Нічого. А що?

— Щось ти занадто серйозний. Не хочеш ночувати в Філамені?

— Чому? А-а. так, мабуть, краще не треба.

— Маєш рацію. Мандруй, не лишаючи слідів! Але я маю ідею. Над Філаменом живе мій дядько зі своєю дружиною, Таккі та Елія, вони дуже добрі. Можемо завітати до них: якщо я попрошу, вони триматимуть наш візит у таємниці, та й нагодують нас! Ніхто не готує смачніше за мою тітоньку.

— Звучить привабливо, — засміявся Тіурі.

— Так, і ми спокійно можемо це зробити. Вони нічого не скажуть і, окрім того, живуть самі; Менаурес теж їх знає, він бував у них раніше. Ну то як, вирішено?

— Вирішено, я йду за тобою.

— Тоді поспішаймо, аби встигнути до темряви.

Вони спускалися дуже швидко. Паккі намагався йти попереду, задаючи темп. Він не йшов, а немовби падав, скочуючись та стрибаючи з каменя на камінь. Тіурі тримався за ним, але за кожним кроком відчував, як біль проштрикує його руку. Надвечір місцевість стала привітнішою і вони вперше почули дзеленчання дзвіночків.

— Це вівці дядька Таккі, — пояснив Паккі.

Невдовзі вони дійшли до тих овець, що паслися на невеличкому лужку. Помітивши хлопців, вівці оточили їх і почали облизувати.

— Гей-ей! — вигукнув Паккі, — не з’їжте нас, будь ласка!

З другого боку пасовиська з’явився чоловік.

— Неймовірно! — вигукнув він. — Паккі прийшов!

Це був дядечко Таккі.

Паккі сердечно привітався з ним і познайомив з Тіурі:

— Це мій товариш Мартин. Ми до тебе.

Таккі був кремезним молодим ще чоловіком з приязним, смаглявим, як у Паккі, обличчям. Лишень волосся його вигоріло на сонці так, що було схоже на солому. Він уважно поглянув на хлопців:

— Певне, ви стомилися. Що, там, нагорі, була сильна негода?

— Ще б пак, — підтвердив Паккі. — А ви тут і не відчули?

— Ні. Але ми бачили розлючене небо над горами зі сходу й чули гуркіт каменепаду.

Таккі відігнав овець.

— Згодом розкажете все до ладу. Спершу спускайтеся! А я піду вперед і скажу Елії приготувати вечерю.

Паккі такий план припав до душі, але він притримав дядька за руку й сказав, притишивши голос:

— Ще ось що, дядьку. Наш прихід треба тримати в таємниці. Я не можу пояснити — чому, але ніхто не має знати, що ми тут.

Таккі не виявив ані найменшого подиву.

— Гаразд, — відповів він. — Ми живемо усамітнено, у нас немає інших гостей, отже, твоє бажання легко виконати. Скоро побачимось.

Він побіг униз вузькою стежкою, що починалася біля лугу. Паккі й Тіурі повільно рушили за ним.

— Ще десь година ходу, — прикинув Паккі.

Таккі віддалявся все більше і невдовзі зник у сосновому гаю.

Майже стемніло, коли хлопці опинилися біля його житла — дерев’яного будинку з прибудованою кошарою. У вікнах світилося, на порозі з’явилася жіноча постать, а назустріч, гавкаючи, вибіг пес і, метляючи хвостом, кинувся до Паккі.

— Здоров був, друже! — мовив Паккі. — Як ся маєш?

— Заходьте, хлопці, до хати! — гукнула жінка. — Ласкаво просимо.

7. У Таккі та Елії. Далі вниз

Тітка Елія була маленькою жіночкою з темним волоссям та милим рум’яним личком. Вона розцілувала Паккі в обидві щоки й щиро привіталася з Тіурі.

У хатині була лише одна кімната, невелика й проста, але Тіурі подумав, що ще ніколи не бачив затиш-нішої. На вичищеному до блиску столі горіли свічки, стояли дерев’яні тарелі з хлібом, сиром та фруктами й зелені горщики з молоком. У каміні палав вогонь, і вода співала у великому казані. Таккі увійшов до хати з іншого боку, з дверей, що вели з кошари.

— Кидайте ваші торби, знімайте черевики і гайда за мною до кошари. Їсти будемо пізніш, зачекайте трохи.

Він зняв з вогню казана з окропом і вийшов.

У кошарі стояла балія, наполовину наповнена водою. Таккі вилив туди воду з казана.

— Отак, — підсумував він, — тепер вода тепла. Роздягайтесь і стрибайте туди. Нема нічого кращого за гарячу купіль.

Хлопці й не опиралися. Таккі залишив їх, причинивши за собою двері, а згодом зазирнула Елія й принесла рушники.

— Давайте мені ваш одяг, я поперу його й розвішаю. А ви поки що одягнете ось оце.

Після купелі Паккі змастив та перев’язав рану Тіурі.

— Тепер уже точно загоїться, — пообіцяв він. — Це добре, бо бальзаму вже майже нема.

Невдовзі вони повернулися до кімнати, з мокрим волоссям та розпашілими щоками: один — у довгій блакитній сорочці Таккі, другий — у його залатаних червоних штанях.

Елія помішувала щось у горщику над вогнем. Таккі сидів край столу й підкликав хлопців.

— Сідайте їсти, — запросила Елія, — лишіть тільки місце для юшки.

— Тітонько Еліє, — захоплено вигукнув Паккі, — це ж спра-а-авжня квасолева юшка! Та ми не почнемо, доки ви не сядете з нами до столу.

— Юшка звичайнісінька, — відказала Елія. — Я не знала, що ви прийдете. Та чи вистачить?

— Гадаю, тут більш ніж достатньо, — зауважив Таккі, — вони й цього не подужають.

Паккі й Тіурі погодилися з Таккі, потому заходилися біля юшки. Пес сидів під столом і з’їдав усе, що йому щедро кидали. Таккі поцікавився, як вони добиралися до його оселі, розпитував Паккі про спільних знайомих по той бік гір. Паккі, своєю чергою, запитував про їхні справи й новини з Філамена. Тіурі був єдиним, хто більше слухав, аніж говорив.

— Я ні про що не питаю тебе, Мартине, — звернувся до нього Таккі. — Але це не тому, що мені байдуже. Я зрозумів, що твоя присутність тут — це таємниця, і гадаю, що мої розпитування будуть тобі неприємні.

— Дякую, — усміхнувся Тіурі.

— Так, це таємниця, — підтвердив Паккі. — Менаурес знає її й доручив бути його провідником. Можливо, коли-небудь ми зможемо розповісти вам про все.

— Добре, що я не такий допитливий, — сказав Таккі. — А Елія зараз згорить із цікавості!

— Неправда, — заперечила Елія. — Я не цікавлюся тим, що мене не стосується.

— Невже?! Значить, у світі дуже-дуже багато речей, які тебе стосуються, — жартував Таккі. — Я й не знав, що ти вважаєш себе настільки важливою персоною.

Усі засміялися. Елія також.

Тіурі подумав, що, подолавши гори, вони, напевне, вже опинилися в королівстві Унавена, і спитав Таккі, чи справді це так.

— Так, хоча подейкують, що Великі гори нікому не належать. Але я вважаю Унавена своїм королем.

— Чи доводилося тобі бувати в Данґрії? — поцікавився Паккі.

— І не раз, до того як оженився. Гарне місто, але я б не хотів там жити.

— Чому?

— Затісно. Для мене краще хижа високо в горах, на свіжому повітрі. Та все ж таки Данґрія — красиве місто, хоча з Унавенстадтом її не можна порівнювати. Ви прямуєте туди?

— У Данґрію? Так, — кивнув Тіурі. — Це далеко звідсіля?

— Завтра надвечір дістанетеся Філамена, звідти до підніжжя гори можна дійти трохи більше, ніж за день. О, я згадав! Там живе один чоловік, у якого я працював, — Ардок. Він заможний, у нього багато коней та фургонів, і він доволі часто їздить до Данґрії торгувати на базарі. Попросите його від мого імені, можливо, він вас підвезе. Приємний чоловік, хоча іноді й буває трохи грубуватий. Він вам не відмовить. Але треба бути дуже рано, бо виїздить він удосвіта.

— Дякую, — сказав Паккі. — Ми спробуємо, так, Мартине? А де він живе?

— Завтра поясню вам точніше, а може, й проводжу, дорога там трохи змінилася. Минулого місяця стався невеликий землетрус.

— Де саме? — поцікавився Паккі.

І Таккі довелося пояснювати все, і з подробицями.

Після вечері вони одразу пішли спати. Хлопці відмовилися від ліжка господарів, тож Таккі постелив їм на долівці, і вони безтурботно заснули в цій гостинній хатині. День почався з раннього та ситного снідання. На додачу Елія загорнула їм на дорогу хліба.

— Свіжий, учора напекла. Лишіть черствий тут, я з нього пудинг зроблю для Таккі.

Хлопці подякували їй, попрощалися і вирушили в путь. Таккі з собакою пішов проводжати. Вони спускалися в долину по брилах і дрібному камінню, далі річищем висохлого струмка і нарешті вийшли на чудову стежину на квітучій луці. Опівдні Таккі розповів, як їм знайти садибу Ардока, попрощався з хлопцями, і вони пообіцяли на зворотному шляху навідатися до нього.

— Було б добре поїхати з Ардоком, — розмріявся Пак-кі, — коли вони рушили далі. — Я ще ніколи не їхав возом.

Несподівано Тіурі зупинився й подивився на нього.

— Що сталося? — спитав Паккі.

— Ти мав провести мене лише через гори! Може, настав час повертатися до Менауреса?

— То що, мені не можна піти з тобою далі? Менаурес казав так: «Якщо захочеш, можеш іти з ним далі». Я й піду, якщо ти не проти.

— Узагалі я проти.

— Але чому? Хочеш іти далі сам?

Звісно, Тіурі дуже хотілося, щоб Паккі залишився з ним, але він відповів:

— Це може бути небезпечно. Ні, я не хочу, аби ти йшов зі мною.

— Зрозуміло, та я не боюся. Дозволь, будь ласка, мені йти з тобою до Унавенстадта.

— Ні. Ліпше піду один.

Паккі розчаровано поглянув на нього:

— Ти справді так вважаєш? Гадаєш, від мене буде більше клопоту, аніж користі!

— Не в тім річ! Я вдячний тобі за все, але це справді.

— Годі! — перебив Паккі. — Ти вже все сказав. Кажеш: дуже небезпечно, але я готовий до цього. І Менаурес знав це, але дозволив іти, якщо я захочу. А я хочу! Можливо, ти маєш інші причини, щоб не брати мене з собою?

— Ні, — заперечив Тіурі. — Але причини, які я назвав, досить вагомі, щоб не брати тебе з собою.

— Та чхати мені на твої причини! Я знаю, що це небезпечно, що є Червоні Вершники і їхній шпигун Кобра. Удвох нам буде легше впоратися з усім цим, ніж одному. Ти хочеш іти швидко. я теж піду швидко. Дозволь мені піти з тобою, я буду твоїм зброєносцем, я готовий слухатися тебе у всьому!

Тіурі вагався. Чи міг він прийняти пропозицію Паккі?

— Думатимеш занадто довго — я піду, — пригрозив Паккі, — і йтиму назирці за тобою, як шпигун.

Тіурі засміявся.

— Тоді добре. Краще мати супутника, ніж переслідувача.

— Ура! — вигукнув Паккі й одразу рушив вперед, але невдовзі зупинився, чекаючи на Тіурі, який забарився, і низенько йому вклонився.

— Ваш покірний слуга, — вимовив він поважно.

— Не клей дурня, — розсердився Тіурі, — ми з тобою товариші по мандрах і рівні між собою. Друзі.

— Друзі!

Якийсь час вони весело крокували дорогою.

— Скажи, — раптом спитав Паккі, — якби ти був лицарем, чи міг би я стати твоїм зброєносцем?

— Я ще не лицар.

— А коли ти станеш ним?.. Чи хлопець, як я, не може бути зброєносцем?

— Звісно, може!

— І я теж міг би?

— Якщо захотіти, — засміявся Тіурі, — немає нічого неможливого. Я поклопочуся, щоб мене посвятили в лицарі, заради тебе.

— Чудово!

Вони спустилися швидко й без перешкод. Минули Філамен і надвечір були досить далеко від села. Вранці Паккі заявив:

— Я більше не можу бути твоїм провідником, бо ніколи не заходив далі. Тепер ти поведеш мене.

— Шукатимемо дорогу разом.

Це виявилося нескладно, адже Таккі все докладно розказав. Ще до полудня вони спустилися в передгір’я. Їм траплялися невеличкі поселення, інколи вони зустрічали людей, які привітно віталися, але не виявляли ані цікавості, ані здивування. Вони знову опинилися в населеному світі.

Паккі час від часу озирався.

— Прощавайте, гори, — вимовив він нарешті.

— Ти не шкодуєш, що пішов? — спитав Тіурі. — Ще не пізно повернутися.

— Для чого ти так говориш?! — розсердився Паккі.

Хлопці йшли і після заходу сонця: було доволі світло, а на ранок вони планували дістатися до Ардока. Уже пізно вночі знайшли місце для ночівлі в скирті сіна.

— Ну от, — полегшено зітхнув Паккі, — з горами по-кінчено. Відзавтра починається щось нове для мене -подорож рівниною. Я побачу міста й широкі річки, подумати тільки! Та ти це все бачив.

— Не зовсім. Ця країна мені також невідома, як і більшості з тих, хто живе на схід від гір.

Обидва замовкли, розмірковуючи над тим, які пригоди чекають на них у цій незнайомій країні, і невдовзі поснули.

Частина шоста. На схід від Райдужної річки

1. З Ардоком до Данґрії

У сірій передсвітанковій імлі Тіурі та Паккі йшли вздовж річки, на протилежному березі схилами розляглися виноградники.

— Схоже, що це вже землі Ардока, — припустив Тіурі.

Трохи далі за виноградниками стояв великий кам’яний будинок, оточений дерев’яними коморами та стайнями.

Юнаки вийшли на міст, перекинутий через річку, і зупинилися, роздивляючись навколо. У будинку вже попрокидалися, і деякі вікна світилися. Було чутно голоси, іржання коней та інший ранковий гамір. З будинку вийшов кремезний чоловік, у правиці він тримав молоток, а під лівою рукою — короб. Він помітив юнаків, але нічого не сказав, поставив короб на землю, покопирсався в ньому і заходився лагодити віконницю.

Паккі й Тіурі підійшли до нього:

— Доброго ранку!

— Га? — чоловік припинив стукати молотком.

— Доброго ранку, — повторили хлопці.

— Дякую, навзаєм, — відповів чоловік і знову почав несамовито стукати, та так, що було неможливо щось і сказати. Врешті він таки поклав молоток до короба і подивився на юнаків:

— Раненько у вас, хлопці, день починається. Хто ви, незнайомці? Я вас тут раніше ніколи не бачив.

— Ми прийшли з гір, — сказав Паккі.

— З того боку, звісно? Нечасто в нас такі гості.

Він підсмикнув штани та з-під насуплених брів уважно подивився на хлопців. Довге сплутане руде з сивиною волосся та борода надавали йому чудернацького вигляду.

— Це садиба Ардока? — спитав Тіурі.

— Вгадали. Це садиба Ардока під тінню Великих гір. Ви навмисне так далеко йшли, щоб спитати про це?

— Ми хотіли б поговорити з Ардоком, — повідомив Тіурі.

— З Ардоком, кажете, поговорити. Ви що ж, думаєте, цей поважний пан прокидається о такій ранній порі?

— Якщо він і спав, то ви давно вже розбудили його своїм грюканням, — зауважив Паккі.

Чоловік засміявся.

— Мабуть, ти маєш рацію. Але невже ви сподіваєтеся просто зараз із ним поговорити?

— Саме про це ми й хотіли вас запитати, — сказав Тіурі.

— А що ви хотіли йому сказати?

— Ми від Таккі, — відповів Тіурі, — це він назвав нам ім’я і порадив звернутися до Ардока.

— А-а, Таккі. Як там цей телепень? Він хотів одружитися і знов оселитися в горах замість лишитися тут і добре заробляти.

— Він одружений з чудовою жінкою, — відказав Пак-кі, — і йому дуже подобається жити в горах.

— Чудово. Той — у горах, цей — у долині: всяк на своїм місці. окрім мандрівників, які ніколи не знаходять спокою, та юнаків, що шукають пригод. Я також люблю мандрувати, хоча більше не від’їжджаю далеко від дому, бо маю тут обов’язки. Треба приглядати за господарством і піклуватися про тих, хто від мене залежить.

— То ви і є Ардок?! — вигукнув Паккі.

— Так, насправді це я. А ти думав, що я ледар, який звалює всю роботу на інших? Я завжди зустрічаю ранок першим. Отож, розповідайте, з якими намірами прийшли.

Юнаки розповіли.

— Ну й пощастило вам, — проказав Ардок, — сьогодні я їду до Данґрії. Оно хлопці саме підводи навантажують. Тільки там стільки всього на продаж, що й миші ніде пролізти. Але будьте певні — коней у мене вистачає, і їх треба об’їздити. Я сам теж їду верхи, возом правитиме мій слуга Дирик. І вам дам по коню, поїдете обабіч, ніби охоронці. Я тепер завжди беру з собою в дорогу більше людей. Так воно безпечніше, знаєте. А там на базарі допоможете розвантажити підводи. Як вам таке, га? Верхи їздили?

— Н-ні, — стривожився Паккі.

— Я разок пробував, — вимовив Тіурі обережно.

— Упевнений, на одному з тих гірських поні, що ноги по землі волочаться? Та нічого, я дам вам об’їжджених кобилок. Впораєтеся?

Хлопці кивнули, хоча думка про те, що доведеться їхати верхи, вочевидь, непокоїла Паккі.

Ардок поцікавився, чи не зголодніли хлопці, і хоча ті вже снідали, перехопити трохи за компанію погодилися.

Скоро всі були готові до поїздки. Слуга обережно переїхав міст, правлячи великою підводою, запряженою парою коней. Двоє інших вивели верхових коней.

— Ну, спробуй сісти, — глузував Ардок, поглядаючи на Паккі.

Хлопець шепнув Тіурі:

— Мушу ж я спробувати, якщо вже маю намір стати твоїм зброєносцем, — і, не вагаючись, із зусиллям видерся на коня. Попри переляк, він зробив декілька кіл двором.

Ардок голосно давав йому вказівки й не помітив, як Тіурі скочив на іншого коня. Тут Ардок озирнувся, побачив Тіурі в сідлі і вигукнув до іншого слуги:

— Ні! Не можна його саджати на Зефілвену, вона занадто норовлива для недосвідченого наїзника. Я ж велів дати йому гніду.

— Та ж він уже сидить на ній, — спробував заперечити слуга.

— Злізай, — почав було Ардок, але замовк, коли побачив, як Тіурі навскач прямує до Паккі.

— Гм-м, гаразд. Хай сидить.

Вони рушили. Паккі міцно тримався за сідло й недовірливо поглядав на вуха своєї кобилки. Трохи згодом він підсумував:

— Та нічого. Але не можу сказати, що це зручно. Як на мене, легше йти пішки!

— З часом звикнеш, — засміявся Тіурі.

Ардок, що їхав попереду, притримав коня й зачекав, доки хлопці порівняються з ним.

— Звідки ти, Мартине? — запитав він Тіурі.

— Із села, що по той бік гір, — відповів юнак.

— Ти їздиш, як досвідчений вершник. Ти вже багато разів це робив?

— Та, може, разок-другий їздив.

— Разок-другий! На яких же конях ти їздив? Зефіл-вена — просто чудова кобилка, але з норовом.

«Я їхав на Арданвені, — подумки відповів Тіурі, -куди до нього Зефілвені!» Але вголос мовив:

— На різних конях, великих і малих.

— А-а-а, — протягнув Ардок і нічого більше не додав.

— Чи далеко до Данґрії? — запитав Паккі.

— Планую дістатися туди до полудня. Щойно ти призвичаїшся, ми поїдемо швидше.

— Я ще досі не бачу міста попереду, — Паккі щосили вдивлявся в далечінь на захід. — Згори бачив, але тут все таке пласке.

— Що ти називаєш пласким? — сміючись, відгукнувся Ардок. — Я ще бачу деякі пагорби. А в горах завжди щось перешкоджає краєвиду: чи то скелі, чи то верховини та схили. Вважаєш цю дорогу непривабливою?

— Авжеж, — Паккі окинув поглядом велетенські гори.

— Хочеш повернутися? — поцікавився Тіурі.

— Ні, зовсім ні.

— А куди ви, власне, прямуєте? — спитав Ардок.

— Хочемо бодай раз побачити королівство Унавена, — відповів Тіурі.

— Тоді подорож буде тривалою. принаймні, якщо хочеш побачити все. І насправді треба побувати у серці королівства, що на захід від Райдужної річки.

— Але ж він і тут також править? — спитав Тіурі.

— Звісно. Але тут, на схід від Райдужної річки, тепер все не так, як було раніше. Відтоді як почалися чвари між Унавеном та Евілланом, лицарі короля майже не навідуються сюди; і це зрозуміло — вони потрібні на півдні, для захисту кордонів. Ну. то таке, ви все одно нічого про це не знаєте...

— Ну то розкажіть, — попросив Тіурі.

— Е ні, хлопці, маєте самі про все дізнатися, щоб мати про це свою думку. Так чи інак, але ця дорога тепер стала небезпечнішою. Тут і розбійники трапляються!

Хлопці подивилися на сагайдак за спиною Ардока і зрозуміли, навіщо він прихопив із собою зброю.

— Що ж, не дивно, що ви захотіли побачити, яке тут життя, — після нетривалої мовчанки сказав землевласник. — Люди з того боку гір повинні частіше бувати в нас. Ми говоримо однією мовою, і саме тут ви й почуєте, як саме слід говорити.

— Чому? — здивувався Тіурі.

— Ви ж чуєте різницю між моєю й вашою вимовою, хоча нам не важко зрозуміти один одного? Наша мова милозвучніша, ось такою вона і має бути.

— Хто це так каже? — обурився Паккі.

— Я так кажу, і це правда. Хіба ви не знаєте, що королівство Дагоната запозичило мову у нас? Багато століть тому лицарі нашого королівства подорожували горами і, перейшовши їх, потрапили до ваших країв. Вони заснували там села й побудували замки, навчили людей усього, що вміли самі, і дали їм свою мову — мову королівства Унавена. Кажуть, що вони навіть заснували Дагонатбург, а ваші королі й лицарі -їхні нащадки.

— Ніколи не чув цієї історії, — зізнався Тіурі.

— Настане час — почуєш. І це правда, хочеш вір, хочеш ні.

— Розкажіть нам більше про королівство Унавена, -попросив Паккі.

Ардок подумав трохи й похитав головою.

— Ні, — повільно мовив він, — ти маєш сам подивитися й сам відкрити його для себе. Погляньте, сонце піднімається і ми виходимо з тіні гори. Їдьмо швидше.

Вони пришпорили коней, окрім Паккі, який усе ще доволі невпевнено почувався в сідлі, проте його кінь, наслідуючи приклад інших, пустився бігти, поки його вершник відчайдушно чіплявся за гриву. Однак Паккі спромігся втриматися в сідлі, і згодом, з гордістю озираючись на всі боки, виголосив:

— Колись і я стану добрим вершником.

З «оглядової вежі» Паккі Данґрія видавалася чарівним, казковим містом, та зблизька вона мала геть не такий вигляд. Її нахилені зубчасті стіни із зібраними з величезних кам’яних брил бастіонами, що виступали наперед, були потужні та вражаючі.

Тут і там над стінами височіли вежі, одні широкі й важкі, інші тонкі й шпилясті, з мідними флюгерами на дахах.

— Ось воно, Місто-на-Сході, — промовив Ардок.

Паккі був глибоко розчарований побаченим.

— То це і є Данґрія? Я уявляв собі її не такою.

— Не подобається? — спитав Тіурі.

— Ні. Усі ці високі, грубезні мури. Я почувався б наче в пастці, якби мені довелося тут жити. А тобі вона видається красивою?

— Ну, красивою я її не назвав би, але на вигляд -справжнє місто.

— А Дагонатбург так само оточений мурами?

— Я ж тобі розповідав. Він інший, більший, але дуже схожий на цей.

— Тобі відомий Дагонатбург? — спитав Ардок Тіурі.

— Так, бував одного разу, — відповів юнак.

— А чи Унавенстадт схожий на це місто? — звернувся Паккі до Ардока.

— Місто короля Унавена не схоже на жодне інше.

— А скільки в цій країні міст?

— Окрім Унавенстадта, ще три: Місто-на-Сході називається Данґрія, Місто-на-Заході — Морська Гавань та Місто-на-Півдні — між Великими річками. Це останнє

— резиденція кронпринца.

Вони під’їхали до високої східної брами. Двоє голубів пронеслися над їхніми головами, пролетіли над стінами й посідали на одній із веж.

— Вони не почуваються, як у пастці, — зауважив Паккі.

— У Дангрії багато голубів, — провадив далі Ардок, -сюди прилітають і поштові голуби здалеку. Бурмистер отримує звістки саме таким чином.

Він спохмурнів і, здавалося, хотів щось додати, але промовчав.

— Ви часто буваєте в Данґрії? — поцікавився Тіурі.

— Раз на місяць, інколи й частіше.

Тим часом вони вже дісталися міської брами. Ворота були відчинені, але тут їм шлях перегородив шлагбаум, біля якого стояло кілька озброєних стражників. Однак, побачивши Ардока з хлопцями, вони жердину одразу підняли, і головний стражник дружньо привітався:

— Добридень, Ардоку. Хто це з тобою?

— Мого слугу, Дирика, ти знаєш, а ці юнаки з-за гір.

— Юнаки з-за гір? — перепитав головний стражник.

— Як вас звати?

— Паккі, син Паккі, та Мартин, син Мартина.

— А до нас чого приїхали?

— Вони хочуть побачити нашу країну, — пояснив Ардок.

— Чудово! — вигукнув головний стражник. — Чужинці зі сходу нечасто навідуються до нас. Вам треба відрекомендуватися бурмистрові, він напевно зрадіє й покаже вам тут усе.

— Мабуть, бурмистер має багато інших справ, важливіших, аніж показувати місто мандрівникам, — припустив Ардок.

— О, він для кожного знайде час. Ви надовго тут затримаєтеся?

— Ще не знаємо, — відповів Тіурі.

— Затримуйтеся надовше, — порадив головний стражник. — У нас можна добре провести час. — Він повернувся до Ардока: — Ти де заночуєш?

— Як завжди, у «Білому лебеді».

— А ці юнаки теж?

— Спитай у них сам, чоловіче добрий.

— Ще не вирішили, — сказав Тіурі. — Ми нічого тут не знаємо.

— Рушайте з паном Ардоком — він знає, де можна добре випити й попоїсти. Більше вас не затримуватиму. Бувайте.

Мандрівники через ворота в’їхали в місто. Паккі з широко розплющеними очима розглядав ряди будинків, широкі та вузькі вулиці, стіни та вежі. Він забув навіть про свій острах і відпустив гриву коня.

— Так, — промовив він, — у місті також є щось особливе.

Вони дісталися ринкової площі і зупинилися осторонь.

— Божечку! — вигукнув Паккі. — Це неймовірно!

На площі було повно барвистих яток та крамниць, продавців та покупців. Усі ці строкатість та гамір переливалися в сонячному світлі. Білі голуби ширяли в небі, сідали й знову злітали.

— Оце так краса! — чудувався Паккі.

Проте довго милуватися красою йому не довелося, бо треба ж було розвантажити підводи Ардока й роз-прягти коней. Віз перетворився на ятку з гарно розкладеним товаром. Коней відвели до критої стайні неподалік. Хлопці допомагали, як могли, доки Ардок не зупинив їх.

— Ну годі вже. Ви потрапили, куди хотіли, тепер можете вільно йти і зупинитися, де забажаєте.

Хлопці щиро подякували.

— Не треба подяк, мені було це нескладно. А тепер прощавайте, маю багато справ. Під вечір знайдете мене в «Білому лебеді». Я й для вас можу домовитися про ночівлю.

— Дякуємо, — відповів Тіурі, — ми ще не знаємо, що будемо робити.

— Усе буде оплачено.

— Зачекайте домовлятися, — відказав Тіурі, — можливо, ми й не прийдемо.

Хлопці вкотре подякували Ардокові, попрощалися, перетнули ринкову площу і присіли біля фонтану попоїсти.

— Що робитимемо? — спитав Паккі.

— Перепочинемо й підемо далі.

— Тобто на ночівлю тут не зупинимося, так?

— Ні, маємо ще півдня; що швидше будемо рухатися, то краще.

— Правда. — кивнув Паккі, але запропонував: -Може, ми трішки ще погуляємо й побачимо щось іще?..

— Гаразд, — погодився, підводячись, Тіурі.

— Я не маю бажання сидіти, — прошепотів йому Пак-кі, — я відчуваю, що весь ранок просидів. Та ще й як! На коні! Схоже, що Ардок непоганий-таки чоловік. Як вважаєш?

— До того ж мудрий.

— Так. Він одразу помітив, що ти добре сидиш у сідлі. Я теж зможу так навчитися?

— Звісно, коли будеш частіше їздити.

Вони обійшли площу, розглядаючи товари.

— Обережно, — проказав несподівано хтось позаду.

Хлопці озирнулися й побачили одягненого в лахміття старого.

— Бачу, ви не тутешні, — продовжив він. — Остерігайтеся! У місті повно крадіїв. Притримуйте гаманці. Данґрія вже не та нині.

Він зло сплюнув і зник у натовпі.

— Як це розуміти? — здивувався Паккі.

Обіч площі стояла величезна будівля зі світло-коричневого каменю. За зубчастою стіною з боку площі виглядали високі вежі. Стіна була пласкою, без жодних прикрас, лише з кількома маленькими вікнами й широкими дерев’яними, оббитими металом, вхідними дверима, до яких вели широкі сходи з білого мармуру.

— Це що, палац? — Паккі, роззявивши рота, зачаровано розглядав величну споруду.

— Це міська ратуша і будинок бурмистра, — почувся голос за спиною.

Вони озирнулися і знову побачили старого, який нещодавно радив їм остерігатися злодіїв.

— Бурмистер, — сказав він, — побудував ці сходи торік. Вийшло дуже гарно й дуже дорого. Не хотів би я ними піднятися, ой ні! — він з відразою поглянув на будівлю і презирливо сплюнув. — Ой ні! — повторив він і пішов геть.

— Як це розуміти? — вдруге спитав Паккі.

Тіурі нічого не відповів, але спостерігав за старим, доки той не зник за ятками.

— Сходи йому не сподобалися, ти ба, — засміявся він і раптом усвідомив, що не хоче затримуватися в Данґрії. — Ну що, ходімо? На заході теж має бути брама.

Хлопці перетнули площу й опинилися біля ятки Ардока. Господаря на місці не було; торгував Дирик, і справи в нього, схоже, йшли добре. Він весело привітався з хлопцями, ті зупинилися побалакати і збира-лися були вже попрощатися, коли підійшов чоловік у шоломі — хлопці впізнали одного зі стражників.

— О, саме ви мені й потрібні, хлопці. Я сподівався знайти вас тут. Бурмистер дуже хоче з вами поспілкуватися.

— Бурмистер? — здивувався Тіурі.

— Так. Він дізнався, що в місті чужоземці, до того ж такі юні, і хоче, аби ви в нього погостювали.

— Нічого собі, — здивувався Дирик, — оце так честь!

— Наш бурмистер гостинний, як і його місто, — промовив стражник. — І він любить молодь, це всім відомо. Ходімо?

— Та ми б з радістю, але в нас обмаль часу.

— Бурмистер теж не має багато часу, — здавався ображеним стражник, — він доволі зайнятий, не менш за вас.

— Перепрошую, — вибачився Тіурі, — ми дуже цінуємо цей дружній жест.

А подумки додав, що волів би нікуди не йти, однак це означало б лише затримку, та й неможливо було ігнорувати бажання правителя міста.

Тож вони рушили за стражником до великої будівлі, якою щойно милувалися, піднялися мармуровими сходами й увійшли у двері.

2. Бурмистер Данґрії. Хитрість Паккі

Мандрівники увійшли до великої зали з підлогою, викладеною білими та червоними кахлями, та розписними колонами обабіч неї. У кінці зали вели нагору пречудові різьблені дерев’яні сходи.

— Овва! — захоплено прошепотів Паккі, здивовано роззираючись навкруги.

На всіх колонах висіли щити та схрещені мечі, а стелю було інкрустовано самоцвітами.

— Овва! — повторив Паккі, — ваш бурмистер, мабуть, багатій.

— Зачекайте тут хвилинку, — сказав стражник, перетнув залу й піднявся сходами. Водночас близько дванадцяти воїнів, брязкаючи зброєю, спустилися вниз. Вони пройшли повз юнаків, здійняли списи на знак привітання і вийшли на вулицю. Ще двоє увійшли через бічні двері, один із них привітався:

— Добридень. Бурмистер зараз вийде.

Після цього обидва піднялися сходами і зупинилися.

— Ич які, — прошепотів Паккі. — А в короля Дагона-та теж такий палац? І в ньому теж повнісінько воїнів?

Він став обходити залу, розглядаючи колони та вивчаючи щити. Тіурі хотів був піти за ним, але залишився на місці, бо помітив, що сходами спускалися двоє: поважний пан середнього віку у довгих червоних шатах, оторочених хутром, із золотим ланцюгом на шиї, та блідий юнак у чорному.

«Перший, певно, і є бурмистер», — подумав Тіурі й тихенько покликав:

— Паккі! — але той зник за колонами в кінці зали і, певно, не міг його почути.

Поважний пан підійшов до Тіурі і дружньо мовив:

— Радий вітати в моєму місті!

Тіурі вклонився:

— Дякую, пане бурмистре.

Бурмистер подав йому руку.

— Ласкаво прошу, — додав він. — Будь моїм гостем. -Він роззирнувся: — Я думав, вас двоє.

— Так, зі мною мій друг Паккі. Він вражений пишнотами вашої ратуші й оглядає залу. Зараз покличу.

— Не турбуйся, нехай усе спокійно огляне, — усміхнувся бурмистер, — для цього вас сюди й запросили. Я покажу вам набагато більше. — Він обернувся до юнака в чорному: — Мій писар подбає про зручні кімнати для вас обох тут, у ратуші.

— Ви дуже добрий, — зауважив Тіурі. — Надзвичайно щедра пропозиція. Ми прості мандрівники і дуже хочемо оглянути ваше місто, але, на жаль, не можемо лишатися тут надовго.

— Але ж на кілька днів можна затриматися?

— На превеликий жаль, це неможливо.

Тут з’явився Паккі. Він був дуже схвильований, проте Тіурі помітив це не одразу.

— А ось і твій товариш, — побачив Паккі бурмистер. -Прошу, прошу. Я чув, тобі тут дуже сподобалося.

Хлопець незграбно вклонився й відповів:

— Тут дуже гарно, пане бурмистре.

— Тож ходімо зі мною нагору, таки маєте небагато часу. Ходімо, ходімо.

— Але ми мусимо ще встигнути до Ардока, — відступив крок назад Паккі. — Я. я залишив там дещо зі своїх речей.

— Я розпоряджуся, щоб їх принесли, — сказав бурмистер. Він підняв руку — і двоє воїнів спустилися сходами.

— Ми з вдячністю приймаємо ваше запрошення, -погодився Тіурі. — Проте, як я вже говорив, не можемо надовго лишатися тут.

— Ти поспішаєш? — спитав бурмистер, підходячи до нього майже впритул. — А я дуже хотів би послухати, що нового на сході.

Раптом Тіурі відчув занепокоєння.

— Ми — з гірського села, — почав він якомога безтурботніше. — І нічого нового розповісти не можемо.

Бурмистер тицьнув його пальцем у груди.

— То ти не везеш жодних новин зі сходу? — спитав він майже свистячим шепотом. — Тоді доведеться затриматися на день-другий.

— Це справді неможливо, — заперечив Тіурі.

— Ти залишишся, — наполягав бурмистер. — Ти мусиш залишитися. Мій друг. Він ще не приїхав, але йому дуже хочеться з тобою поговорити.

Неясне хвилювання перейшло в недовіру.

— Ваш друг?! — спитав Тіурі різко. — Я вас не розумію! Який друг?!

— Побачиш, — посміхнувся бурмистер. — Ходімо зі мною, дорогенький.

Воїни стали поруч з Тіурі. Вони усміхалися, але руки їхні лежали на руків’ях мечей. Тіурі з жахом помітив, що поміж колон з’явилися озброєні люди. Обміркувати й вирішити, що робити, він не встиг: зойк Паккі змусив його озирнутися.

Той встиг відійти назад і стояв біля вхідних дверей, притиснувши руки до грудей.

— Гей! — вигукнув Паккі. — Не хвилюйся! Він у мене, тут! Не хвилюйся, я його доправлю! — Він розчахнув двері й вискочив на вулицю.

Далі все відбулося дуже швидко. Дружній вираз на обличчі бурмистра змінився на злостивий та жорстокий.

— Тримайте його! — крикнув він. — Хапай! Лови!

Вояки кинулися навздогін, бурмистер — за ними, але біля дверей він зупинився, глянув на Тіурі і вийшов, двері за ним зачинилися. Тіурі побіг до дверей, рвонув їх на себе, але навстріч висунулося декілька списів; грізні голоси наказали йому залишатися на місці, і перед самісіньким його носом двері зачинилися. Він чув галас з вулиці, але зрозуміти, що ж там відбувається, не міг.

— Ох, Паккі! — тремтячим голосом вигукнув він.

Паккі, відчувши небезпеку, вдав, ніби лист у нього! Хитрість вдалася, але що з ним буде далі? Чи не краще зізнатися, що в Паккі немає листа, якого, здається, шукав бурмистер? Ні, цього робити не можна. Не можна видавати листа, від якого, можливо, залежить доля королівства. Треба скористатися наданою Паккі можливістю.

Тіурі наблизився до бічних дверей, але почув за ними голоси. Вийти на вулицю не вдасться — ратуша, можливо, оточена. Він пробіг через залу і, мало не збивши з ніг бурмистерського писаря, чимдуж кинувся нагору східцями, перестрибуючи через дві сходинки. Сходи привели його до іншої зали з великою кількістю дверей, він навмання відчинив одну й побіг далі крізь кімнати й зали. Позаду було чути кроки, хтось вигукував:

— Тримай його, щоб не втік!

У зброярні Тіурі на мить зупинився, потім схопив лук і сагайдак зі стрілами і побіг нагору вже іншими сходами. Поверхом вище він затримався біля вікна, щоб визирнути назовні. Вікно виходило на ринкову площу. Серед натовпу він побачив чимало воїнів: «Чотири. шість... двадцять! Вони шукали Паккі! О, хоч би він зміг утекти!»

Знизу почувся гамір, і Тіурі швидко пішов далі, намагаючись ступати якомога тихіше. Тепер він знав, що робити!

Ще одні сходи нагору, ще одна, так само розкішно обставлена зала, коридори, кімнати. Нарешті, відчинивши важкі вхідні двері, він потрапив до кімнати з високими вузькими вікнами й ще одними дверима в глибині, зупинився й подумав: «Усе, тепер без зволікань. Рано чи пізно вони знайдуть мене».

Тіурі оглянув кімнату, двері, через які увійшов, замкнув на засув. Інші двері вели до маленької кімнатки без виходу, їх він залишив відчиненими, а до замкнених дверей присунув стола й подумав: «Сподіваюся, що вони знайдуть мене не одразу. Та ще їм доведеться й потрудитися, щоб сюди увійти!» Він сів на підлогу так, щоб бачити двері й вікна, поклав поряд лук і стріли і дістав листа.

Час настав. Юнак мусив його прочитати й знищити, аби вороги не дізналися, про що в ньому йдеться.

3. Лист

Тіурі подивився на лист. Тільки одну з трьох печаток було не пошкоджено. Він згадав, як минулого разу збирався також прочитати листа, замкнувшись у кімнаті. Але тепер обставини були геть інакшими.

Тіурі зламав останню печатку й розгорнув листа. Він так хвилювався, що літери танцювали перед його очима, не складаючись у слова. Тіурі замружив, потім знову розплющив очі й почав читати. Він упізнавав букви й бачив, як з них складаються слова, але, коли прочитав листа від початку до кінця, так і не зрозумів, про що в ньому йшлося! Повідомлення було закодоване або написане мовою, якої він не знав. Єдине слово, яке йому було відомо і трапилося десь напівдо-розі: Унавен. Певний час Тіурі, вдивляючись у букви, відчував розчарування від того, що таємниця так і залишиться для нього нерозкритою.

Кроки й голоси за дверима лякали його. Щоб знищити листа, треба було швидко вивчити його напам’ять, а це нелегко, бо він не розумів змісту написаного. Тіурі взявся до справи, дослухаючись упіввуха до того, що відбувається за дверима. Він почув, як хтось наблизився до дверей і відійшов. Тоді юнак цілковито зосередився на листі, повторюючи про себе кожне слово. Час від часу він заплющував очі й повторював напам’ять цілі речення. Він не знав, скільки минуло часу, але таки вивчив того листа напам’ять. І тут подумав, що мусить запам’ятати точно, як пишуться слова, аби при нагоді все записати; зрештою, могло статися, що він вимовляв слова неправильно.

І тут його знову налякав гамір за дверима. Хтось намагався відчинити двері, потім крикнув:

— Там є хто-небудь?

Тіурі принишк.

— Дивись-но, двері замкнено, — сказав той самий голос. — Піди та принеси ключа.

У Тіурі лишалося декілька хвилин, він знову повторив увесь текст, аж тут у замку брязнув ключ, та двері, зрозуміло, не відчинилися.

— Хто там?! — знову вигукнули за дверима. — Відповідай!

Тіурі мовчав.

Бурмотіння під дверима, потому кроки, що швидко віддалялися.

Тіурі вкотре повторював текст листа, аби переконатися, що добре його запам’ятав. Потім підійшов до каміна, там лежало кілька дровенят. Він дістав кремені з торбини Арданвена, які відтоді завжди мав при собі, кресонув ними, висік вогонь і підпалив листа, тримаючи його в руках, доки полум’я не обпекло пальці. Потім зібрав попіл, розтер його в долонях і здув. Тепер від листа нічого не лишилося, окрім загадкових слів, що зберігалися в його пам’яті. Тіурі загасив вогонь і зітхнув. З листом він упорався, тепер залишилося самому вибратися звідси.

— Відчиняй! — почувся за дверима інший голос. — Ну ж бо, впусти нас!

Тіурі завмер.

— Бери сокиру, рубай двері!

Тіурі впізнав голос бурмистра й закричав:

— У мене лук і стріли! Я вб’ю кожного, хто переступить цей поріг!

За дверима запанувала тиша. Проте лише на мить.

— Ламайте двері! — наказував бурмистер. — Вперед, боягузи, вперед!

Бурмотіння й перешіптування.

— Я попередив! — вигукнув Тіурі. — Кожного, хто увійде, уб’ю на місці!

Він натягнув тятиву лука й приладнав стрілу, питаючи себе, чи справді зможе вистрелити в людину.

— Так, зможу, — прошепотів він зі злістю. — Вони заслужили!

— Що все це означає? — заговорив за дверима бурмистер. — Як тобі спав на думку такий жорстокий план, юначе? Чому ти зачинився й погрожуєш убити нас? У чому причина такої дивної, щоб не сказати гірше, поведінки?

Тіурі змовчав. «Не сперечатимуся з ним», — подумав він.

— Я нічого не розумію! — кричав тим часом бурмистер. — Я запросив тебе як свого гостя, а ти. Не впирайся, виходь!

Тіурі мовчав.

— Ти що — язика проковтнув?! — роздратовано вигукнув бурмистер. — Що ж у тебе на совісті, коли ти замкнув себе тут? Не сподівайся, що довго протримаєшся. — І тут-таки, змінивши тон, продовжив: — Тобі справді нема чого боятися. Відчини двері і.

— І ви дасте мені піти геть? — перервав мовчанку Ті-урі.

— Цього ти не заслужив, — відповів бурмистер після хвилинної заминки. — Ти себе дуже дивно поводиш. Але я не злопам’ятний. Виходь. Не можемо ж ми говорити через двері.

— Це не я тут поводжуся дивно, — відказав Тіурі. -Вам я теж не можу довіряти.

— Як смієш ти так говорити! — закричав бурмистер сердито. — Востаннє пропоную — виходь!

— Ні. Спершу хочу дізнатися, хто такий ваш друг, який хотів поговорити зі мною.

Бурмистер нічого не відповів.

— Чи не Кобра це часом?! — вигукнув Тіурі.

І знову бурмистер не відповів, Тіурі почув лише бурмотіння, потім — кроки, що віддалялися.

— Та ламайте вже двері! — зухвало вигукнув Тіурі. -Лук заряджено!

Він постояв ще деякий час напоготові. Але нічого не відбувалося, за дверима панувала тиша.

«Вони не наважуються нічого робити», — збагнув Тіурі й нарешті сів, хоча пильності не втрачав. Зухвалість поступово полишала його. Він знищив листа (і був переконаний, що зробив це як слід), але був полонений. Їм взагалі не обов’язково ламати двері, вони спокійно можуть залишити його тут, морити голодом. Ні! Він підвівся і пішов до одного з вікон, та встиг зробити лише декілька кроків, як щось просвистіло повз вухо. Тіурі перелякано відскочив, обернувся й побачив, що в протилежну від вікна стіну влучила стріла. Він трохи зачекав, потім знов обережно підійшов до вікна й визирнув назовні.

Вікна виходили на невеличкий провулок. Навпроти, на даху одного з будинків, стояло декілька лучників. Один із них саме цілився. Тіурі пригнувся, але стріла не влучила в кімнату.

«Ну, так їм зі мною не впоратися», — зміркував Тіурі й оглянув кімнату. У ній було достатньо місць, де він був у безпеці. Хлопець зазирнув до сусідньої кімнатки. Вона була невеличка, і її єдине вікно виходило на той самий провулок. Тут він і розташувався. Натягнув тятиву лука, прицілився й вистрілив. Стріла пролетіла зовсім поряд з одним із лучників, і Тіурі побачив, як той здригнувся з переляку.

«А зараз непогано було б влучити в когось, — вирішив Тіурі, вкладаючи в лук другу стрілу. — Я нікого не збираюся вбивати, просто налякаю».

Юнак притиснувся до стіни, збоку від вікна, і подивився на вулицю. Лучники збуджено перемовлялися між собою, вказуючи на вікна великої кімнати.

«Схоже, вони ще не втямили, де я», — майже потішився Тіурі. Він дочекався слушної миті і знову вистрілив.

Голосний зойк засвідчив, що він справді когось поцілив. Один із лучників випустив зброю і схопився за руку. Інші випустили декілька стріл — жодна з них навіть не торкнулася віконниць — і заходилися допомагати пораненому товаришеві спуститися з даху. Тіурі їм також надіслав стрілу, чим налякав лучників ще більше. Потім відійшов від вікна, повернувся до першої кімнати і перерахував стріли: лишалося всього чотири.

«Якщо вони увірвуться та схоплять мене, — подумав він, — я зможу вбити одного або двох».

Тіурі замислився: що буде, коли його схоплять? Спробують катуванням дізнатися про зміст листа? Чи бурмистер видасть його Кобрі, якого Ярро назвав найкращим шпигуном і найгіршою людиною у світі? Чи одразу вб’ють, аби лист ніколи не було доправлено до короля?

Йому стало страшно й захотілося, аби хоч щось сталося. Хай би вони знову намагалися відчинити двері або стріляти з вулиці. Це краще, аніж сидіти, склавши руки, й чекати невідомо чого. Аби робити бодай щось. Він ще раз повторив текст листа, дивуючись, що пам’ятає кожне слово. Потім сторожко визирнув з вікна. На даху нікого не було, вулиця теж була безлюдною.

Здавалося, минула не одна година, відтоді як вони з Паккі увійшли до ратуші, але на вулиці ще не стемніло. Паккі, де ти тепер? Як йому вдалося відчути небезпеку раніше за Тіурі? Завдяки Паккі він усе ще спроможний виконати доручення. Паккі. Він тяжко зітхнув.

Згодом юнак знову визирнув у вікно. Вибратися неможливо, занадто високо. А мотузка залишилася внизу, у торбині Паккі. Навіть якби вдалося спуститися, то навряд чи він зміг би втекти, адже он вони: двоє солдатів проходять провулком. Тіурі спостерігав за ними, допоки ті не зникли за рогом. І раптом сяйнула думка. Для чого тут сидіти? Адже можна спробувати втекти через двері! Єдиний шлях до порятунку — діяти! Вислизнути в двері й пройти через ратушу! Думка видавалася божевільною, але чому б не спробувати?

Він приклав вухо до дверей; за ними все ще панувала тиша. Можливо, там узагалі ніхто не стоїть; адже вони не очікують, що він наважиться вийти. Саме тому він мусить це зробити!

4. Втеча

Тихенько відтягуючи засув, Тіурі боявся лише одного, що двері замкнено з того боку. Він дуже обережно потягнув їх. На щастя, двері відчинилися. Хлопець визирнув з-за рогу і побачив воїна, що стояв напівобер-та до нього. Тіурі відчинив двері ширше і тихо сказав:

— Обернися й ані пари з вуст.

Здригнувшись, солдат обернувся й схопився за меча. Але Тіурі направив на нього лук і повторив:

— Ані пари з вуст. Поклади меча. Добре. Тепер підніми руки вгору і підійди.

Той підкорився. Тіурі почув голоси інших, тих, хто перебував у ратуші. Юнак помітив, як зблиснули очі охоронця, і зрозумів, що має поспішати.

— До кімнати, — наказав він. — Мерщій!

Щойно солдат опинився в кімнаті, Тіурі замкнув його там, а ключ забрав і щодуху побіг; позад себе він почув, що той кличе на допомогу. Хлопець біг коридорами й кімнатами, шукаючи, де можна сховатися. Марно було сподіватися на те, що він втече без перешкод. О, тут є незамкнена шафа. Він заліз туди, причинив дверцята і причаївся. Люди проходили кімнатою, але до шафи не зазирнув ніхто.

Через деякий час він вислизнув зі схованки і продовжив свою подорож величезною будівлею, намагаючись дістатися непоміченим першого поверху. Коли Тіурі почув гамір, що долинав знизу і згори, йому здалося, що він потрапив у пастку. Тіурі забіг до однієї з кімнат, сподіваючись сховатися або, можливо, вилізти через вікно. Кімната була маленька, у ній стояв стіл з письмовим приладдям, на стінах були розвішані карти. Навстіж відчинені двері вели до іншої кімнати.

Щойно він заскочив усередину, як у дверях з’явився одягнений у чорне блідий юнак — писар бурмистра.

Тіурі знову підняв лука і прошепотів:

— Ані слова, бо застрелю!

Писар дивився на нього великими сірими очима, відкривши рота, але не видав ані звуку.

За дверима чулися крики:

— Він має бути десь тут! Шукайте на цьому поверсі! Тіурі наблизився до писаря і пошепки наказав:

— Якщо вони прийдуть сюди, ви повинні вийти й сказати, що мене тут немає. Ідіть до дверей. Я тримаю вас під прицілом.

Писар підкорився.

— Тепер відчиніть двері і стійте так, аби вони не побачили мене, та подбайте про те, щоб не шукали тут, і не надумайте вискочити. Я застрелю вас, перш ніж ви зробите крок.

Писар відчинив двері.

— Гей! — гукнув він когось, кого Тіурі бачити не міг. — А йди-но сюди, мерщій! Я думаю, він спустився сходами. Ловіть його в залі!

Хлопець почув, як переслідувачі кинулися вниз. Писар зачинив двері і підійшов до юнака.

— Я правильно все зробив? — спокійно запитав він і навіть усміхнувся. — І що тепер? Вони будуть на вас чекати там. Ви не спуститеся сходами.

— Тоді спробую по-іншому, — відповів Тіурі. — Не підходьте.

Писар зупинився і, схрестивши руки на грудях, пильно розглядав Тіурі.

— Що тепер? — знову запитав він. — Може, вам краще одразу застрелити мене. Якщо ви будете чекати, то зменшите свій шанс на порятунок. Можна ще кинути зброю вниз і вилізти через вікно. І це є реальна можливість вибратися. А я буду таким добрим, що не здійму галасу, доки ви не втечете.

Тіурі вагався.

— Ну ж бо, скористайтеся шансом, — наполягав писар. — Звісно, ви мені не довіряєте, але вам не можна тут лишатися надовго. Я хочу ще трохи пожити, і мені байдуже, втечете ви чи ні. Уявлення не маю, що хоче від вас бурмистер, і ще менше — звідки у вас такі кровожерливі схильності. але від цих темних справ намагаюся триматися якнайдалі.

Аж тут хтось завовтузився біля дверної ручки.

— Гей там! — гаркнув чийсь сердитий голос. — Від-чиніть-но!

— Сховайтеся в сусідній кімнаті, — порадив писар Ті-урі, прямуючи до виходу.

Тіурі відступив убік, тримаючи лук напоготові.

Писар відімкнув двері й знову заговорив з кимось, хто стояв у коридорі:

— Що тепер трапилось? Ви збираєтеся весь час мене відволікати?

— А навіщо ти замкнувся?

— Бо не маю жодного бажання бути продірявленим стрілою! Що, цей дикун усе ще бігає будинком?

— Ех ти, страхопуде! — насмішкувато відгукнувся сердитий голос за дверима. — Тремтиш, конторська твоя душа? Бурмистер тебе кличе.

— Зараз прийду. То ви спіймали цього хлопчину?

— Ще ні, але неодмінно спіймаємо. Він точно десь тут, у будинку. Бурмистер вкрай розлючений. Незабаром засідання Ради старійшин, і весь цей галас йому зовсім ні до чого. Ходімо, допоможеш.

— Така робота не по мені. Носити зброю не маю жодного бажання. Писанина усіляка — це будь ласка.

Він замкнув двері й обернувся до Тіурі:

— Тепер повірив, що я не бажаю тобі зла? Уся ця дивна метушня навколо тебе мені зовсім не до вподоби. — Він зітхнув: — Схоже, доведеться розпрощатися з місцем. Чи бурмистер гідний того, щоб йому служити?

— Вам краще знати, — здивувався Тіурі.

— Дехто тут його ненавидить, але до мене він завжди був добрий. Хоча цього, може, й недостатньо.

Тіурі підійшов до вікна.

— Хто ж ти такий? — спитав писар, ідучи за ним.

— Це неважливо, — відказав юнак.

Вони стояли один навпроти одного біля вікна; перший дивився з цікавістю, другий — насторожено.

— Бурмистер чекав на тебе, — почав розповідати писар. — Він наказав сторожі приводити сюди всіх юнаків від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, які пройдуть через міську браму.

— Це правда?

— Правда. Нещодавно він отримав листа зі сходу чи південного сходу. Його приніс поштовий голуб. Мені не можна було читати цього листа і також не дозволено було покласти його до архіву.

— А від кого був лист?

— Я не знаю. Тобі ліпше знати.

«Від Кобри? — подумав Тіурі. — Невже Кобра пройшов Першою Великою Дорогою, перебрався через гори і послав бурмистрові розпорядження затримати Тіурі, доки сам не дістанеться Данґрії? Цілком імовірно.

— Я не знайомий з бурмистром, — сказав він, — але вважаю, що вам краще служити іншому панові, якщо ви вірний підданий короля Унавена.

— Що?! — здивовано вигукнув писар.

— А тепер мушу йти.

— Стривай, погляну, чи не чатує там хто, — писар висунувся з вікна й огледівся. — Іди. Солдати тут завжди вештаються, та якщо поквапишся — зумієш вислизнути. Тим паче, уже сутеніє. І хай тобі пощастить більше, аніж твоєму приятелеві.

— Паккі! Його схопили?!

— Так, його спіймали, і він сидить тут під нами, у підвалі.

— Ні! — прошепотів Тіурі. — Спершу я маю допомогти йому.

— Не зараз, — писар знову поглянув у вікно. — Стривай, нехай пройде стражник. Тепер іди. Товаришеві ти зможеш допомогти, коли сам будеш вільний. Навряд чи він тобі буде вдячний, якщо ти даси й себе схопити.

Він мав рацію. Тіурі зліз на підвіконня й подивився вниз. Під вікном був чудовий карниз, з якого було легко зістрибнути на вулицю.

— Ти потрапиш на протилежний від входу бік ратуші, — пояснював писар. — Біжи!

— Дякую, — шепнув Тіурі, зістрибнув на вулицю й побіг щодуху. Біля дальнього рогу ратуші він побачив охоронців і пірнув у бічну вуличку. Хлопець чув їхні крики, але не зрозумів, чи побачили вони його. Юнак пробіг кілька вулиць і перейшов на спокійний крок, бо помітив, що перехожі якось здивовано на нього поглядають. Невдовзі він опинився на ринковій площі й зупинився в напівтемній галереї. «Куди податися в цьому незнайомому місті, у якому ще й вороги на тебе полюють?» — подумки запитав він себе.

— Ходімо зі мною, — прошепотів хтось зненацька, опинившись просто перед ним.

Тіурі здригнувся від несподіванки, та одразу упізнав старого, що говорив з ним та Паккі вдень.

— Дай-но я візьму тебе під руку, — провадив далі той, — ходімо. Кого я попереджав, що цими сходами не можна підніматися? Спробували? І що? Твій друг у в’язниці, а ти блукаєш навколо, немов хочеш туди сам потрапити.

Раптом його рука наштрикнулася на щось гостре:

— Викинь лук зі стрілами, вони дуже впадають у вічі.

Тіурі мовчки підкорився. Він не знав, чи правильно чинить, проте нічого кращого придумати не міг. Несподіваний помічник повів його площею, обираючи людні місця. Над деякими ятками горіли ліхтарі, але більшість крамарів уже прибирали крам. Ніхто не зважав на Тіурі й старого, з яким він ішов, але юнак насторожено озирався навсібіч, готовий тікати за перших ознак небезпеки.

Старий зупинився біля ятки з одягом і спитав крамаря:

— Чи не знайдеться в тебе недорогої камізельки для мого приятеля?

— Якщо заплатить — знайдеться, — відповів крамар. -Від тебе ж грошей не дочекаєшся.

— Він заплатить, — запевнив старий та звернувся до Тіурі: — Адже я попереджав тебе, щоб ти остерігався крадіїв, чи не так?

Тіурі зняв з пояса гаманця й витягнув кілька монет.

— Гляди тільки, не переплати! — попередив його старий. — Он тієї срібної монети вистачить.

— Камізеля має змінити його вигляд, — запевнив торговець, окинувши Тіурі поглядом. Тоді попорпався в речах. — На ось, приміряй.

— За срібний гріш міг би й щось ліпше знайти! — розсердився старий. — Користаєшся з того, що не маємо часу торгуватися.

— Утікачеві не годиться бути перебірливим, — відказав крамар, підморгуючи Тіурі. — Цей саме по тобі. Тепер тебе не відрізнити від справжнього данґрійця: одяг має бути забарвлений не менш ніж у п’ять кольорів. Ось тобі від мене ще й капелюшок на додачу — трохи недоладний, але для такої мети підходящий.

Тіурі зі старим залишили ринкову площу. Коли вони проминули кілька вулиць, той сказав:

— Так, спершу треба підкріпитися. Ходімо до «Білого лебедя», там безпечно.

Тіурі зупинився.

— Я так не думаю, добродію. Розумієте, вони знають, що я прибув сюди з Ардоком, землевласником, і що Ардок зупиняється в «Білому лебеді».

— Ой-йой-йой, я цього не знав. Але вони, напевне, там тебе вже шукали. Знаєш, а піду-но я вперед, розвідаю. Якщо вони вже побували в «Лебеді», усе гаразд: вдруге не прийдуть. А коли й прийдуть, корчмар тебе заховає. Але спершу зайду я. Ти йди услід за мною, лише повільніше. Якщо у вікні буде запалена свічка, сміливо заходь.

Він пояснив Тіурі, як знайти трактир, і пішов, не чекаючи на відповідь. Хлопець постояв трохи, потім пішов темними вулицями в напрямку «Білого лебедя», усе ще спантеличений неочікуваною допомогою. Він швидко знайшов трактир. У вікні, під вивіскою у вигляді лебедя, горіла свічка.

5. У «Білому лебеді»

Тіурі штовхнув двері та увійшов до трактиру. Там сиділо чоловік з десять. Більшість обідали, а старий стояв біля шинквасу, розмовляючи з хазяїном. Побачивши хлопця, обидва підійшли до нього.

— Я замовив поїсти, — повідомив старий, — але тобі доведеться заплатити за обох.

— Звісно.

— В Ірувена ніколи немає при собі грошей, — сміючись, сказав господар.

— Та ні, — заперечив старий, якого, виявляється, звали Ірувен. — Мені вони просто не потрібні.

За мить вони розташувалися один навпроти одного за столом у темнім кутку, й господар приніс їжу.

— Смачного, — сказав Ірувен.

Тіурі глянув на нього. Ірувен був бородатим старим і доволі бідним на вигляд. Однак його очі були добрими й мудрими.

— Дуже дякую... — почав було Тіурі.

— Облиш, я ще не зробив нічого, що коштувало б зусиль; подякуй трактирникові.

— Але чому, власне, ви мені допомагаєте?

Ірувен похитав головою:

— Спершу поїмо, тоді й розмовляти будемо.

Однак Тіурі справді не хотів їсти, допоки не дізнається, що ж трапилося з Паккі.

— Він вибіг з ратуші, — розповідав Ірувен, — і скотився сходами так швидко, що стражники розгубилися й не змогли його затримати. Коли твій друг вискочив на площу, за ним із ратуші вибігло ще більше воїнів, а за ними, волаючи «Спіймати! Арештувати!», бурмистер, на площі здійнялася метушня. Твій приятель бігав поміж ятками, за ним ганялися стражники, товари з прилавків сипалися додолу. Я не бачив, як їм вдалося його схопити, побачив лише пізніше, коли його вже вели назад до ратуші. Його взяли під варту й кинули у підвал ратуші, там він і досі сидить.

— Який. який вигляд мав Паккі?

— Доволі пом’ятий, одяг на ньому був подертий. Але страху він не виказував.

— Я мушу його звільнити! Мушу! Але ж як?

— Про це ми поміркуємо після обіду. Ти в цьому місті не самітній. Я хочу допомогти тобі, є й інші люди. А чому, власне, бурмистер арештував вас?

Тіурі хотів пояснити, але не встиг, бо двоє чоловіків саме зайшли з бічних дверей, що біля шинквасу. Це були Ардок та його слуга.

Землевласник оглянув кімнату і привітався:

— Добрий вечір.

Ірувена він привітав окремо і лише тоді помітив Тіурі.

— О! — сказав він дещо здивовано. — Так це ж Мартин! — і підійшов до їхнього столу; слуга йшов за ним.

Тіурі підхопився:

— Добрий вечір, пане Ардок.

— Сиди-сиди, — відповів той, — смачного.

Він присунув стільця й підсів до їхнього столу.

Підійшов трактирник і поцікавився, що панове бажають на обід.

— Ви будете їсти за цим столом? — спитав він.

— Якщо вони дозволять, — Ардок кивнув на Тіурі й Ірувена.

— Звісно, — погодився Ірувен.

— Дякую, — сказав Ардок і звернувся до слуги: — Сідай і ти, Дирику.

Господар прийняв у них замовлення, й Ардок повернувся до Тіурі:

— А де ж твій приятель?

— Тіурі не квапився з відповіддю, і Ардок відповів за нього:

— У в’язниці під ратушею, чи не так? Ви що ж — на улюблений мозоль наступили бурмистрові чи ще як йому дошкулили?

— Нічого ми йому не зробили.

— Нічого? Цього, мабуть, малувато, щоб до буцегарні загриміти. І ти стверджуєш, що ніколи раніше в Дан-ґрії не бував!

— Ні, не бував. А бурмистра вашого сьогодні ми вперше в житті зустріли.

— Це правда? Ну що ж, сподіватимемося, ця зустріч буде й останньою. Ну й історія! А що ж робити з твоїм приятелем?

Тіурі примітив, що решта відвідувачів з цікавістю поглядають на нього, і зніяковів. Ардок, схоже, помітив це також, тому запевнив Тіурі:

— Та не бійся, тебе тут ніхто не видасть. Ми в «Білому лебеді», хоча тобі, звісно, це ні про що не говорить. Слуги бурмистра тут уже побували. А в разі чого господар знайде, де тебе заховати. — Він повернувся до господаря, який саме розставляв на столі наїдки: — Правду я кажу?

— Так, справді так, — підтвердив той і, поглянувши на Тіурі, запитав: — Що ж ти не їси, друже, тебе щось турбує?

— Так, Паккі.

— Це товариш твій? Та Ірувен придумає, що робити. Чи Ардок.

— Можливо, — сказав Ардок. — Принеси-но нам вина, ми поки що вип’ємо.

Щойно трактирник відійшов, він нахилився до Тіурі:

— Хто ти такий?

— Як хто? Мене звати Мартин — ви ж знаєте.

— Нам це ім’я нічого не говорить, — мовив Ірувен.

— Якщо тебе навіть звати Мартин, — припустив Ардок, — ти не той, за кого себе видаєш! Ти не хлопчик з гір, як твій товариш Паккі. Ти прийшов з іншого краю і належиш до іншого товариства. Ти поводишся, як юнак шляхетного роду. ти сидиш на коні, мов досвідчений вершник. І в бурмистра мали бути причини, щоб тебе заарештувати. Хто ти є?

Трактирник приніс вина. Тіурі зачекав, доки той відійшов і відповів:

— Я не можу вам сказати більше, аніж уже сказав. Бурмистер, можливо, й має причини воліти арештувати мене, думаю лише, що він нікому про них не розповість. І я не розкажу. Мені не можна про це говорити.

— Гаразд, — стримано погодився Ардок. Він відкоркував пляшку й наповнив келихи.

— Це чужоземці, — пояснив Ірувен, — але вони не просто прийшли до Данґрії, вони мають щось на меті.

— Точно, — кивнув Ардок. — Нечасто мандрівники зі сходу приходять сюди просто так. Проте який тут зв’язок з нашими справами? Цей Мартин каже, що ніколи раніше не зустрічав бурмистра.

— Саме так і є, — зауважив Тіурі. — Він сам покликав нас до себе.

— Так і було, — підтвердив слуга Ардока, — він їх сам запросив, я це знаю.

— І спершу говорив з нами дуже приязно, — розповідав Тіурі, — запрошував на гостину, а згодом намагався силоміць затримати нас у ратуші.

— І твій друг вислизнув звідтіля, — вів далі Ардок, -він біг площею й кричав. Що він кричав, Дирику?

— «Він у мене, він у мене!» — відповів слуга. — Ось що він кричав.

— І що ж у нього таке було? — поцікавився Ардок.

— Нічого. — відповів Тіурі. — Паккі треба визволити. Він намагався допомогти мені.

Юнак перевів погляд з Ардока на Ірувена:

— Ви допомогли мені. Допоможіть ще раз! Або порадьте, чи що! Я тут чужий. Наскільки я зрозумів, бурмистер у вас не в пошані. Чому?

— Тепер він збирається ставити нам запитання! -обурився Ардок. — А сам закритий, як горщик.

Та Ірувен відповів:

— Це правда, у місті багато хто бурмистра вважає за ворога. І я так завжди відчував. З ним до Данґрії прийшло зло. Він забув, що лише бурмистер і править містом від імені короля. А поводиться, як самостійний монарх. Після розладу між принцами, лицарі, що носили білі щити, стали рідко навідуватися до міста. Тепер вони мають охороняти південні кордони. Але ж деяких людей не слід лишати без нагляду.

— Це зайве, не треба, — перебив його Ардок, — Мартин нічого про це не знає.

— Чому, — заперечив Тіурі, — дещо знаю. Я знаю про синів Унавена та боротьбу проти Евіллану.

— З Евілланом нині маємо перемир’я, — сказав Ди-рик.

— Кажуть, є надія, — додав Ірувен, — що лицарі Уна-вена невдовзі прибудуть сюди й бурмистра буде відсторонено.

— Ото тебе заносить, Ірувене! — приєднався до розмови один із присутніх, що сидів за сусіднім столом і, схоже, стежив за розмовою.

— Дехто мені й досі не вірить, — Ірувен підвівся і оглянув трактир. — Вони спроможні лише лаяти бурмистра за високі податки й несправедливість. Навіть тут, у «Білому лебеді», є люди, які не помічають небезпеки.

— Небезпеки? — відгукнулися за сусіднім столом. — Я, звісно, не люблю ані бурмистра, ані його друзів, але не боюся їх анітрохи.

— Ірувен говорить так, неначе вороги завтра стоятимуть біля наших воріт, — підтримав його сусід.

— Вороги серед нас! — виголосив Ірувен майже урочисто. — Нам усім слід остерігатися! Те, що трапилося сьогодні, має змусити нас замислитися. Відколи чужоземців, гостей, приймають у нас таким чином?

Усі звернули погляди на Тіурі.

— А що, власне, чужоземці роблять тут? — спитав хтось. — Я, чесно кажучи, не дуже розумію.

Тіурі відчув, що всі очікують його пояснень. Він підвівся:

— Щиро кажучи, я теж не розумію. Вам не подобається бурмистер. Чому ж ви не боретеся проти нього?

— А що може зробити жменька городян супроти сили?! — вигукнув чоловік за сусіднім столом.

— Річ не в тім, — відповів Ірувен. — Незадоволених багато, і тобі, Долвене, це добре відомо. Просто ви надто ліниві, надто легкодухі, надто байдужі.

— Я не дозволю так зі мною розмовляти! Ти закликаєш нас до заколоту, Ірувене, а це небезпечно. Я б залюбки обрав іншого бурмистра, але заколоту не хочу й не хочу, щоб його змістили насильницьки. Король Унавен засудив би це.

— Король Унавен прагне справедливості у своєму королівстві, — спокійно заперечив Ірувен. — І він вислухає нас, якщо ми попросимо його.

— Король нині має важливіші справи, — відказав Долвен.

— Можливо, невдовзі відбудеться замирення з Евіл-ланом, — втрутився трактирник, присуваючи стільця й сідаючи біля них.

— Ми відволіклися, — сказав Ардок і поглянув на Тіурі.

Той окинув оком приміщення й після хвилинного вагання запитав:

— Ви всі вірні піддані короля Унавена і вороги Евіл-лану?

Кожен дивився на нього з мовчазним здивуванням.

— Так, — нарешті промовив Ардок, — але чому ти питаєш? Ми сподіваємося на мир; наслідки розбрату відчуваються і тут, хоча від Данґрії до Евіллану далеко. Але знову ж таки — чому ти питаєш про це?

— Я думаю, що ваш бурмистер є другом Евіллану. Точніше, переконаний у цьому!

Ці слова усіх спантеличили. І лише Ірувен зауважив:

— Мене це не дивує. Я завжди це відчував і саме цього й боявся.

— Звідки ти знаєш?! — вигукнув Ардок.

— Тихше, тихше, — застеріг трактирник. — Це серйозне звинувачення, яке не можна поширювати, перш ніж ми не переконаємося, що це правда.

— На жаль, я мало що можу розповісти вам, — почав Тіурі. — Більша частина того, що я знаю — і це не так багато, — є таємницею. Але я певен того, що бурмистер якось пов’язаний з Евілланом і що він затримав мене й мого товариша за дорученням шпигунів з Евіллану.

— Але ж от-от буде укладено мир! — перебив його Долвен.

— Та помовч ти, дай йому договорити!

— Ще можу розказати ось що. У королівстві Даго-ната мене переслідували Червоні Вершники і напали на мене.

— Червоні Вершники з Евіллану, — прошепотів Ірувен.

— Так, Червоні Вершники з Евіллану, слуги Чорного Лицаря з Червоним Щитом.

— Одного з лицарів правителя Евіллану, — пробурмотів Ардок.

— Але що вони робили в королівстві Дагоната? -спитав хтось. — Ви ж не воюєте з цією країною на півдні?

— Ні. Наше королівство тут ні до чого. Вони переслідували одного з лицарів короля Унавена.

— Лицаря короля Унавена? — перепитав Ардок. -Котрого? Чи не Андомара Інґевелльського?

— Лицаря з Білим Щитом, — відповів Тіурі.

— Усі лицарі короля носять білі щити, — мовив трактирник.

— Когось із Лицарів з Білим Щитом, — повторив Тіурі.

Він вирішив не називати імені лицаря й не розповідати, що того було вбито Червоними Вершниками. Зрештою, йому було сказано, що доручення слід збе-регти в таємниці, так він і чинитиме, доки не зможе розповісти всього королю Унавену.

— Бурмистер отримав листа зі сходу, — продовжував він, — після чого розпорядився, аби до нього приводили всіх юнаків від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Це розповів мені його писар.

— Його писар? — перепитав трактирник.

— Так, — сказав Долвен, — цей, отже, також на нашому боці.

— Але навіщо йому знадобилися ті юнаки? — дивувався Ардок.

Тіурі промовчав.

— Ти ще не второпав, що це секрет? — запитав Ірувен. — Він шукає когось — одного чи двох. Мартин, звісно, знає, для чого, але не може розказати.

— Усе, що я розповів вам, — правда. Ви маєте повірити мені й допомогти. Зрозумійте, від цього залежить усе!

— Чим ми можемо тобі допомогти? — поцікавився Ардок.

— Мені треба якомога швидше їхати далі, але спершу.

— А як же бурмистер?! — вигукнули разом Долвен та його сусід.

— .Спершу я маю звільнити Паккі, мого друга. Я не можу покинути його тут.

— Але як? — спитав трактирник.

— Може, підкупити вартових? — запропонував хтось.

— Підкупити! — презирливо кинув Ірувен. — Підкуп! Невже в нашій Данґрії дійшло вже й до цього?

— А як ти хочеш?

— Іти до ратуші, усім разом, і вимагати його звільнення.

— Безглуздо, — заперечив Долвен. — Зчиниться бійка, проллється кров! Невже в Данґрії дійшло вже й до цього?

— Послати звістку королю Унавену?.. — запропонував хтось.

— Ні, занадто багато часу. — втрутився Тіурі. Він не міг сказати, що сам є вісником, який має сповістити короля! І що має поспішати, але не може покинути Пак-кі. Хто знає, що бурмистер та його поплічники з ним зроблять!

Усі заговорили разом. Але врешті-решт Ардоку пощастило заволодіти їхньою увагою.

— Слухайте всі! — проголосив він. — Мені ідея Іруве-на не видається такою вже й безглуздою. Я, звісно, не данґрієць, але й мені відомо, що нікого не можна посадити до в’язниці без причини і звинувачення.

— Саме так, — підтвердив Ірувен. — Це прописано в законі. У бурмистра немає ані законних причин, ані звинувачень, а про особисті причини він не говоритиме. Правда, Мартине? Ти ж казав про це?

— Так, — кивнув Тіурі.

— Отже, якщо ми підемо до нього й вимагатимемо звільнити хлопця, він не матиме підстав для відмови,

— вів далі Ардок, — інакше йому доведеться вигадати звинувачення.

— А якщо вигадає? — припустив трактирник. Вийде так, що ми далеко зайшли.

— Як вас арештували? — спитав Ардок у Тіурі. — Просто так, не висунувши звинувачень? Чи були там свідки?

— Його солдати не будуть свідчити проти нього! -заперечив Долвен.

— Писар теж був при цьому, — сказав Тіурі. — Він може підтвердити, що жоден із нас не зробив і не сказав нічого такого, за що нас слід було б кинути до в’язниці.

— А твій товариш одразу втік? — спитав Ардок.

— Так. Щойно зрозумів, що бурмистер замислив зле.

— Можемо зробити так, — запропонував трактирник.

— Зараз у ратуші почнеться Рада старійшин, а вона завжди відкрита для публіки. Ми просто прийдемо туди.

— Бурмистер не наважиться у відкриту піти супроти закону, — підтримав його Долвен.

— Треба просити магістра Дирвіна піти з нами, -запропонував сусід Долвена. — Він людина впливова, його слово справить враження.

— Магістер Дирвін — старійшина Цеху сріблярів, -прошепотів Ірувен Тіурі. — Раніше він входив до Ради старійшин, але пішов у відставку, бо ніколи не погоджувався з бурмистром.

— У будь-якому разі магістер Дирвін має знати те, про що розповів цей юнак, — продовжував сусід Долве-на. — Про евілланських шпигунів і про решту.

— Щось я не зрозумів, — завагався Долвен. — Ми ж начебто збиралися укласти мир.

— Кажуть, — тихо мовив Ардок, — але скільки минуло часу відтоді, як відбули королівські посли? А новин ми не чули. Лицар Андомар, знаю достеменно, досі не повернувся до Інґевелла.

— Так само, як лицар Едвінем не повернувся до Фо-рестерре, — додав Ірувен.

— Це не так швидко робиться, — сказав Долвен. -Евіллан далеко.

— Але жодна новина від них не надійшла, ані добра, ані лиха... нічого.

Усі принишкли. І Тіурі згадав, що вже чув ім’я лицаря Андомара. Як і Едвінем Форестеррський, він був з тими, кого король Унавен послав до Евіллану. Було зрозуміло, що з мирними переговорами щось пішло не так.

Вдалині пролунав бій годинника на вежі.

— Чули? — мовив трактирник. — Б’є на восьму. За півгодини почнеться Рада.

— Тоді ходімо, — запропонував сусід Долвена. — Я зайду за магістром Дирвіном. За півгодини, сподіваюся, ми будемо з ним у ратуші.

— А я говоритиму з усіма, кого побачу, — пообіцяв Ірувен. — Насамперед — на ринкову площу, там ще повно народу. Ідеш з нами? — запитав він Тіурі.

— Так, — юнак подивився на людей, що стояли довкола, і сказав, звертаючись одразу до всіх: — Дякую всім вам за допомогу.

— Потім подякуєш, — відгукнувся Ардок. — Ходімо.

6. Визволення Паккі

Дорогою Ірувен розповів Тіурі, що зазвичай бурмистер збирає Раду старійшин, яка разом з ним править містом, у великій залі ратуші. Кожен, хто забажає, може бути присутнім. З давніх-давен Рада збиралася раз на тиждень, і кожний житель Данґрії міг виступити там, поставити запитання чи подати скаргу. Однак останнім часом зібрання часто скасовували або ж безпідставно закривали для громади, і це була одна з причин невдоволення містян.

Тіурі з подивом спостерігав, як Ірувен зібрав біля себе юрбу і звернувся до неї з палкою промовою. Він нагадував людям, чому всі були незадоволені бурмистром, натякав на небезпеку, що загрожує місту, і насамкінець розповів, що правитель намагався позбавити волі двох юних чужоземців.

— Один із них зумів утекти. Ось він, стоїть перед вами. Другий — усе ще у в’язниці. Коли бурмистер за наші гроші перебудував ратушу так, що вона тепер схожа на королівський палац, він заразом розширив і тюрму в підвалі. Навіщо? Він хоче ув’язнити якомога більше людей? Він боїться ворогів? Чи, може, боїться нас, вільнолюбних жителів міста Данґрії, вірних підданих короля Унавена? Чи призначає свою в’язницю для ні в чому не винних мандрівників? Правитель має бути суворим, і, на жаль, є люди, яких доводиться тримати під замком. Але ніхто не має права позбавити лю-дину волі без причин, без звинувачень! Таким є наш закон, що його мають свято дотримуватися! Коли чинять несправедливо, кожен мусить протистояти цьому. ми всі мусимо протистояти. Цей юнак зараз знову піде до ратуші вимагати звільнення свого товариша. негайного звільнення! Усі, кому дорогі закон і права громадян, мають іти з ним і підтримати його вимогу!

Люди юрмилися навколо нього й Тіурі. Одні вітали його промову, проте були й ті, що намагалися багато чого додати і перепитували. Підійшли солдати бурмистра й поцікавилися, що весь цей гармидер означає.

І тоді Ірувен вигукнув:

— Ми йдемо просто зараз! Кожен, хто згоден і хоче дізнатися більше, ходімо з нами. Цей юнак наважується знову піднятися сходами до ратуші, бо совість його чиста і йому нема чого боятися. принаймні якщо в Данґрії ще панує справедливість!

За кілька хвилин Тіурі увійшов до великої зали -вдруге в житті. Ардок та Ірувен супроводжували його, і багато людей вирушили з ними. «Чи почув Паккі, що тут відбувається, — думав хлопець, — чи здогадується, скільки люду зібралося, щоб допомогти їм?» Серце його несамовито калатало. Він не боявся, але вперше, відтоді як став вісником лицаря, опинився на видноті.

У залі, на підвищенні біля сходів, поставили великого стола, за яким розташувалося поважне панство, душ із десять. Бурмистер сидів посередині. За меншим столом, збоку, — писарі, а трохи обіч — писар бурмистра. На сходах і поміж колон стояли воїни зі списами та факелами. Були там і інші люди — певно, глядачі. Більшість стояла, дехто сидів на стільцях. Показуючи на одного з тих, хто сидів, Ірувен шепнув Тіурі, що це магістер Дирвін, впливовий старійшина Цеху сріблярів.

Бурмистер упізнав Тіурі і жахнувся. Їхні погляди зустрілися, і якусь мить вони дивилися один на одно-го, після чого бурмистер нахилився і щось прошепотів чоловікові, що сидів праворуч.

Тим часом людей у залі все більшало. Ірувен безперечно викликав у них цікавість.

Чоловік праворуч від бурмистра підвівся й гучно промовив:

— Тихіше! Дотримуйтеся тиші!

У відповідь залою прокотився гомін.

— Рада для громади відкрита, і тут можуть бути присутні всі! — вигукнув хтось.

— Зала заповнена! — відгукнувся той, що був праворуч від бурмистра. — Нехай більше ніхто не заходить! Зачиніть двері!

Знадобився певний час, щоб усі заспокоїлися; запанувала тиша. Бурмистер відкинувся на спинку крісла й нервово смикав пергамент, що лежав перед ним. Нарешті він підвівся й виголосив:

— Бурмистер і старійшини Данґрії зібралися на Раду. Хто хоче слухати — слухайте, хто хоче говорити — говоріть!

Один із вояків просурмив тричі.

— Оголошую Раду відкритою, — бурмистер сів; підвівся той, що сидів праворуч.

— Нехай перший писар зачитає нотатки про попереднє засідання.

Писар бурмистра звівся на ноги і вклонився. Він оглянув залу, на мить затримав погляд на Тіурі і почав читати — спершу затинаючись, мовби ніяк не міг зібратися з думками, але поступово діло пішло краще.

Тіурі запитливо поглянув на Ірувена.

— Зажди трохи, — шепнув той. — Скоро запропонують ставити запитання.

Тож Тіурі довелося чекати. Ледве розуміючи, що читає писар, Тіурі оглядав залу і помітив, що бурмистер збентежений і уникає його погляду. Щойно писар дочитав і сів, чоловік праворуч від бурмистра оголосив:

— Сьогоднішня Рада має ухвалити рішення стосовно поліпшення забудови в нашому місті. Просимо вас ставити запитання і вносити пропозиції тільки по цій темі. Загальні питання ми обговоримо на наступному засіданні.

— Це вони навмисне, — шепнув Ірувен.

Юрма загула.

— Тихіше! — крикнув чоловік. — Хто не замовкне, того виведуть! Ви знаєте правила.

— Так, знаємо! — вигукнув Ірувен. — Закони теж знаємо, магістре Мармусе: той, хто вимагає справедливості, може ставити запитання будь-коли!

— Тихіше! — повторив магістер Мармус і посміхнувся. — Звісно, ти можеш вимагати справедливості, але сьогодні ми говоритимемо про будівництво.

— До чого розмови про нове, допоки старе не приведено до ладу? — перебив його Ірувен.

Тут заговорив бурмистер.

— Помовч, Ірувене, — мовив він суворо, — всьому свій час.

— Пане бурмистре, — відказав Ірувен, — ваше зауваження слушне. Ви, поза всяким сумнівом, не схвалюєте несправедливості і тому, певен, не будете чекати наступної Ради, щоб виправити її. Нагальні випадки розглядаються позачергово.

Бурмистер зблід.

Дехто підтримав Ірувена:

— Нагальні випадки розглядаються позачергово!

— Тиша! — гукнув бурмистер, ляскаючи кулаком по столу. — Якщо ви не замовкнете, я накажу очистити залу!

Запанувала тиша. Високий чоловік, що сидів у кріслі поруч з Тіурі, підвівся. Це був магістер Дирвін.

— Пане бурмистре, ти бачиш, як багато людей прийшло сьогодні сюди. Схоже, сталося щось важливе. Дозволь їм говорити, як завжди тут було заведено.

— Щось важливе! — заверещав бурмистер, підводячись. — Хлопчисько-нахаба, якого я наказав затримати! Відколи це в Данґрії переймаються такими речами?! Ми дорослі люди, пане Дирвін, і добре розуміємо, що молодь іноді потребує твердої руки!

— Пане бурмистре, — заперечив Дирвін, — ніхто й слова не сказав про хлопчину, якого ви наказали спіймати. Ви перший говорите про це! Схоже, вам це справді видається важливим!

У залі здійнявся галас. Дехто засміявся. Бурмистер спершу розгубився, але швидко оговтався.

— Звісно, я заговорив про хлопчиська. Бо бачу в залі його приятеля. Не розумію, як посмів він показуватися на очі після того, як погрожував мене вбити, замкнувшись тут, у ратуші, і поранив мого воїна. Це я маю позиватися, а не він на мене скаржитися!

Тепер кожен дивився на Тіурі. Юнак зробив крок уперед. Знову вони з бурмистром дивились один на одного. У залі запанувала напружена тиша.

— Я запросив тебе й твого товариша до ратуші як гостей, — почав бурмистер, — але ви дивно віддячили за мою гостинність. Мої воїни підтвердять, що ти, юначе, замкнувся на горішньому поверсі ратуші й відмовився виходити. І що ти стріляв з вікна в моїх лучників.

— Але тоді вам доведеться розповісти й про те, що ваші лучники першими стріляли в мене, — голос Тіурі лунав дзвінко й чітко. — І про те, чому я замкнувся в одній із ваших кімнат. І про те, чому ви наказали кинути мого товариша до в’язниці. Так, про все це, певно, вам доведеться розповісти. Мій товариш не зробив нічого поганого. Нічого! Він вийшов на площу, бо не хотів залишатися тут. Чому ви намагалися затримувати нас тут проти нашої волі?

— Я не хотів вас затримувати тут проти вашої волі! — кричав бурмистер. — Навіщо?! Я ніколи раніше не бачив вас і запросив сюди щиро, а ви не схотіли за-лишатись і тим образили мене! Лише за це вас можна покарати, зрозуміло?!

— Я прийшов вимагати звільнення свого товариша. Він не зробив нічого такого, за що його слід було б кинути до в’язниці. Можливо, присутні мені не повірять, коли я розповім, що мій товариш зробив і сказав перед тим, як ви наказали своїм воїнам схопити його. Розкажіть про це самі й повідомте також, у чому ви його звинувачуєте.

Бурмистер відкрив було рота і знову закрив. Він, вочевидь, розгубився.

— Тоді нехай хтось інший розкаже. Ваш писар був поруч. Він може розповісти, що сталося, — Тіурі повернувся до писаря, який, червоніючи, тремтячими пальцями перебирав папери. — Поясніть, що мій товариш зробив такого, що могло образити бурмистра.

— Ви справді були поруч? — спитав один зі старійшин, що сидів за столом. — Тоді кажіть. Що зробив хлопчик?

Бурмистер сів, а писар підвівся й промовив:

— Нічого.

— Як нічого? — запитав магістер Мармус.

— Так, нічого. Він нічого не зробив. Вони увійшли сюди. Я приготував для них кімнату, але вони повідомили, що не можуть залишатися надовго. Бурмистер наполягав, щоб вони затрималися, бо хотів знати, що нового на сході. Тоді другий хлопець — я маю на увазі того, що сидить нині у в’язниці, — раптом закричав, що доправить його за призначенням. «Не хвилюйся. Він у мене, я його доправлю.» І вибіг на вулицю. Це все.

— Це справді все? — спитав магістер Мармус у бурмистра.

Той мовчав.

— А що саме він мав доправити? — спитав магістер Дирвін, переводячи погляд з писаря на бурмистра, а потім на Тіурі.

— Спитайте про це в бурмистра, — відповів юнак.

— Я не знаю, — вимовив той, — я взагалі нічого про це не знаю.

— Ви знаєте! — вигукнув Тіурі. — Але я розумію, що ви не насмілюєтеся сказати, — юнак оглянув залу. — Я також не маю права про це говорити, — продовжував він, — але знаю одне: бурмистер запросив нас не від щирої гостинності. Він наказав сторожі приводити всіх юнаків від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, які перетнули кордон Данґрії. Навіщо? Спитайте в нього! Спитайте, від кого йому приносять звістки поштові голуби. Спитайте, за чиїм розпорядженням він утримує у в’язниці чужоземців і кому він, призначений королем правити цим містом, служить насправді! — Ті-урі зробив паузу, бо перелякався, що наговорив зайвого, і провадив далі: — Я лише мандрівник у цьому місті і не маю жодного стосунку до ваших справ. Я прошу лише звільнити мого друга. Зараз, негайно!

Тіурі побачив, що бурмистра переможено: його обличчя набуло попелястого кольору, він був пригнічений і не міг вимовити ані слова.

Здійнявся галас.

— Звільнити його! — пролунало одразу декілька голосів.

Один із членів Ради підвівся і наказав усім дотримуватися тиші.

— Чи маєте ви якісь звинувачення щодо цього юнака чи того, якого тримаєте у в’язниці? — запитав він бурмистра.

— Ні, — ледь чутно вимовив той. — Але все, що він сказав, — брехня. Усе брехня. — І додав трохи голосніше: — Це непорозуміння, прикре непорозуміння.

Йому не дали договорити, усі знов захвилювалися:

— Відпустіть його!

Старшини за столом занепокоєно перешіптувались. Один із них підвівся і щось сказав воїнові. Галас почав вщухати, але минуло ще трохи часу, поки замовкли всі.

— Рада завершила свою роботу на сьогодні, — оголосив магістер Мармус.

— Чого це? — вигукнули сердиті голоси. — Ми щойно почали!

— Сьогоднішнє засідання закривається, — повторив магістер Мармус. — Юнака буде звільнено. А ви всі покиньте залу, виходьте.

Солдати заворушилися, готові підкріпити його слова силою. Тіурі озирнувся на схвильовану, гамірну юрму, на зблідлих людей за столом. Він побачив неподалік Ардока та Долвена, але Ірувен десь зник. Хтось торкнувся його плеча. Це був магістер Дирвін:

— Твого товариша зараз приведуть. Я хочу негайно поговорити з вами.

Двоє вартових привели до зали Паккі. Хлопчина явно не очікував, що опиниться в такому натовпі, але побачив Тіурі — і обличчя його прояснилося. Тіурі насилу проштовхався, перш ніж дістався свого друга.

— Ти вільний! — вигукнув він, тиснучи руки Паккі. -Паккі, я. — він замовк і всміхнувся.

— Що тут роблять усі ці люди? — запитав Паккі, міцно стискаючи руки Тіурі у відповідь.

— Вони допомогли мені звільнити тебе, — Тіурі нічого більше не встиг сказати, бо в юрмі залунало:

— Ура! Він вільний!

Бурмистер і більша частина Ради залишили свої місця за столом і подалися вгору сходами. Це було схоже на втечу.

— Ходімо, — покликав Тіурі, — вийдемо звідси!

Він не знав, скільки часу їм знадобилося, щоб вийти на площу. Скрізь іще було багато людей, які збуджено перемовлялися, не звертаючи уваги на наполегливі за-клики солдат розійтися по домівках. Юнакам пощастило непоміченими зникнути. Вони звернули на одну з вулиць, що вела до площі, й наштовхнулися на Дири-ка, слугу Ардока.

— Ось ви де, — зрадів він. — Усі неначе з глузду з’їхали! Я їх загубив. Ходімо до «Білого лебедя», решта прийдуть туди.

У «Білому лебеді» Тіурі справді побачив багатьох своїх помічників. Трактирник розливав вино, пропонуючи всім випити за успіх. Паккі й Тіурі мали що розповісти один одному, але розмову довелося відкласти, допоки вони не залишаться наодинці.

Паккі лише заспокоїв Тіурі, що з ним усе гаразд.

— Воно, звісно, не дуже добре сидіти в темній конурі, а втім, якщо недовго, то це ще пів біди. Шкода, я не знав, що це ненадовго.

Він попросив Тіурі розповісти, як вдалося його звільнити.

— За це дякуй усім, кого ти тут бачиш, — відказав той і розповів йому про все; Ірувен з Ардоком доповнювали розповідь Тіурі.

— Ти бач! — дивувався Паккі. — Нівроку собі події розвиваються! Я мало не запишався, відчуваючи себе важливою персоною. — Він багатозначно поглянув на Тіурі: — То все гаразд?

— Усе в порядку, — Тіурі вкотре потиснув руку Паккі, мовчки дякуючи йому.

Тут до трактиру увійшов магістер Дирвін й одразу попрямував до Тіурі.

— Добрий вечір, юначе. Я так і думав, що знайду тебе тут. Дуже хочеться з тобою поговорити. У цій історії багато речей лишилися для мене незрозумілими.

— Він мало про що може розказати, магістре Дирві-не, — зауважив Ірувен.

— Напевно, більше, аніж я знаю нині, — заперечив магістер Дирвін, погладжуючи бороду. — Я щойно з ратуші, де мав розмову з Радою. Завтра на ранок призначено додаткове засідання. Бурмистер має пояснити свою дивну поведінку. — Він поглянув на Тіурі: — Дивовижні чутки гуляють містом. Я навіть сам чув розмови про шпигунів з Евіллану! Хотілося б знати, що з цього є правдою. І ще мені хотілося б знати, чому, власне, бурмистер вирішив затримати вас. Я відчуваю, що за цим стоїть набагато більше, аніж ти розповів, юначе. І як, до речі, звуть тебе та твого товариша?

— Їх звати Мартин та Паккі, — відповів за них Іру-вен.

— Мартине та Паккі, завтра вранці вам доведеться постати перед Радою.

— Навіщо, магістре Дирвіне? — спитав Тіурі, хоча сам чудово це зрозумів.

— Певна річ, аби розповісти, що достеменно з вами сталося. І не тільки це. Ми також маємо знати, з якої причини трапилися всі ці події. Ви можете все розповісти мені зараз, але назавтра, одначе, доведеться повторити свою розповідь перед Радою.

— Завтра! — вигукнув Тіурі. — Це неможливо! Ми не можемо так довго тут затримуватися.

— Чому? — поцікавився магістер. — Так не годиться. Я та багато інших людей повірили, що з вами поводилися неналежним чином. Саме тому Паккі було негайно звільнено. Не можете ж ви тепер просто так піти?!

— Ми не тікаємо, — відповів Тіурі, — я сказав лише, що ми не можемо, не маємо права затримуватися.

— І це після того, як заради вас у місті майже відбувся бунт! — розсердився магістер Дирвін. — Не розумію, наскільки важливою може бути причина, що заважає вам затриматися. Ти сам нарікав на бурмистра. хоч і не прямо, проте ясно дав нам зрозуміти, що необхідне розслідування. В інтересах нашого міста закликаю вас залишитися. Я заявляю не лише як житель цього міста, а й як представник Ради!

— Ви знов увійшли до Ради?! — вигукнув Ірувен.

— Так, одразу після сьогоднішнього засідання мене поновили в Раді.

— Чудова новина, — зрадів Ірувен.

Магістер обернувся до Тіурі:

— Розповідай.

Тіурі повторив усе, що вже говорив людям у «Білому лебеді». Магістер усе вислухав мовчки. Але, вочевидь, був не надто задоволений почутим.

— Усе це неясні слова! — нарешті сказав він. — Гаразд, більше тобі не дошкулятиму. Та й справ ще маю багато. Завтра сподіваюся почути більше. Отож, наполягаю, щоб ви залишалися тут.

— Можете переночувати в мене, — запропонував трактирник. — Я покажу вам кімнату, і ви зможете йти відпочивати, коли захочете.

— На добраніч, — попрощався магістер Дирвін. -Побачимося завтра. Я зайду за вами близько восьмої, гаразд?

— Так, пане, — відповів Тіурі. Юнак не мав можливості ще щось додати, бо магістер Дирвін вважав справу вирішеною. Він попрощався і вийшов. Тіурі зітхнув.

— Ходімо спати? — шепнув йому Паккі.

— Добре, — погодився Тіурі. — Але ти, мабуть, голодний?

— Чесно кажучи, після того, як ми вдень перекусили, і крихти в роті не було.

— Я для тебе дещо припас! — вигукнув трактирник. -Занесу до кімнати.

— Спіть спокійно, — сказав Ардок хлопцям. — І нічого не бійтеся. Магістер Дирвін — мудра людина, а головне — чесна, можете йому довіряти.

Хлопці побажали всім доброї ночі і пішли за трактирником. Той привів їх до маленької чистої кімнатки з двома ліжками.

Невдовзі Паккі смакував своєю пізньою вечерею. Тіурі також поласував шматочком за компанію.

— Нарешті, — пробурмотів Паккі з повним ротом, -нарешті ми самі.

— І нарешті я можу подякувати тобі по-справжньому, — сказав Тіурі.

— Ти вже це зробив? Чи він ще в тебе? — запитав Паккі.

Тіурі торкнувся рукою грудей. Перстень лицаря Едвінема досі висів на шворці під сорочкою, але пергаменту з сургучевими печатками, якого він так довго носив при собі, там уже не було.

— Я спалив його, — прошепотів Тіурі, — але встиг вивчити напам’ять.

— Та невже! — видихнув Паккі, проте не спитав, що ж було в тому листі, хоча лише завдяки його старанням він не потрапив до рук ворога.

— Він був написаний якоюсь таємною мовою. Я не знаю, про що там ішлося. Ой, Паккі, якби не ти та твоя хитрість, бурмистер відібрав би його! Я просто не знаю, як тобі дякувати!

— Та, нема про що говорити, — знітився Паккі.

— Слухай, а як ти здогадався, що гостинність бурмистра була пасткою?

— Не одразу, — почав було Паккі. — У мене виникло дивне відчуття лише тоді, коли я почав розглядати щити. У дальньому кінці зали висів один, та такий червоний, як кров. І я враз пригадав, як ти розповідав, що лицарі Евіллану носять червоні щити, але подумав, що це може бути випадковість. Проте згодом я проходив поблизу дверей, які були відчинені, і почув розмову: ішлося про те, що є розпорядження оточити ратушу. Мені це видалося дивним, я дослухався. Почув небагато, однак і цього було досить.

— Про що ж вони говорили?

— Щось про хлопця зі сходу, з-за гір, не молодше чотирнадцяти й не старше вісімнадцяти років. Щоб його не проґавити. Я запідозрив недобре, тож і влаштував увесь цей гармидер, а вони прожогом кинулися за мною!

— А потім? Що вони зробили з тобою, коли спіймали?

— Я попався через власне недоумство! Вони притяг-ли мене в підземелля під ратушею. Так, підземелля. Воно страшенно велике, але там зовсім не так гарно, як нагорі... сиро й темно. Жбурнули мене на долівку, потім туди прийшов бурмистер і наказав: «Давай-но його сюди!» Я вдав дурника й запитав: «Кого?» Він розлютився, але ще дужче розгнівався, коли зрозумів, що в мене нічого немає. принаймні, немає нічого такого, що цікавить його. Не треба мені дякувати. Я ж пішов з тобою, щоб допомагати! До того ж, це захопливо — вскочити в таку халепу, якщо після цього смачно пригощають і взагалі все добре завершується.

Тіурі засміявся. Потім знову став серйозним і запитав:

— Але що тепер? Ми поспішаємо, однак завтра доведеться стирчати тут, пояснювати й свідчити. І нічого з цим не вдієш!

— А якщо все розповісти магістрові Дирвіну?

— Я про це думав. Доведеться розповісти, якщо він нас затримуватиме. Ліпше б, звісно, не розповідати. Це ж таємниця. І довіряти її не варто нікому. Коли вже сам бурмистер виявився пов’язаним зі шпигунами! Хто знає, скільки тут ще таких? А ми й без того опинилися в Данґрії занадто вже на видноті.

— Це через мене. Ти мав іти далі, а мене лишити і визволити пізніше.

— Ні! — заперечив Тіурі. — Цього я ніколи не зробив би. Тільки завдяки тобі мені пощастило зберегти текст листа. Але я хочу, аби ми негайно вирушили далі. — Він на мить замислився: — Доведеться все розповісти магістрові Дирвіну. Йому одному. Може, пощастить поговорити з ним ще сьогодні ввечері.

У двері постукали.

— Увійдіть! — озвався Тіурі.

Це був Ірувен.

— Ще не полягали? — запитав він, причиняючи за собою двері. — Так я й думав.

— Сідайте, — запросив Тіурі. — Я вкотре хочу подякувати вам за допомогу. Без вас не вдалося б звільнити Паккі.

— Так, — підтвердив Паккі. — Я вам також вдячний тисячу разів!

— Добре-добре, — усміхнувся старий. Він сів і, переводячи погляд з одного на другого, спитав:

— А тепер ви хочете якомога швидше піти з міста? Так от, один мій друг — стражник — стоїть біля північної малої брами і вартує з десятої до другої ночі. Тож можете без затримки залишити Данґрію.

Юнаки здивовано поглянули на нього.

— Ви хочете допомогти нам піти? — не міг повірити Тіурі.

— Звісно. Я зрозумів, що ви поспішаєте. А якщо ви залишитесь, то затримаєтеся надовго. Я знаю це напевно. Засідання Ради, запитання, пояснення, додаткові запитання, докази. Усе це багатослівно й забарно. Магістер Дирвін дуже хороша людина, я тішуся, що він увійшов до Ради, але, як я вже сказав, нагальні справи мають вирішуватися позачергово.

— Ми дуже раді, що ви готові нам допомогти, — обізвався Тіурі. — Але як ви здогадалися, що в нас термінова справа?

— Мені так здалося, а коли в мене про щось з’являється думка, то, зазвичай, так воно і є. вибачте мені за ці слова. Ви прийшли сюди, маючи щось на меті, і мій внутрішній голос підказує, що це важливо для нас усіх, тож я мушу допомогти у вашому призначенні.

— Дякуємо, — мовив Тіурі. — То коли ми зможемо йти?

— Щойно повечеряєте — і ми вийдемо через задні двері, ніхто й не помітить.

— Я вже наївся, — сказав Паккі. — Більше не можу ані шматочка.

— Тоді лишилася ще одна справа, — заявив Тіурі. — Я маю заплатити за їжу й кімнату. Ви можете передати гроші трактирнику?

Юнак потягнувся було за гаманцем, що висів на поясі, але той зник!

— Ну й осел! — простогнав Ірувен. — Ти ще й від крадіїв не вберігся!

— От лихо! — бідкався Тіурі. — Що ж тепер робити?!

— Не переймайся. Усе буде сплачено, я позичу в когось трохи грошенят.

— Забагато клопоту ми вам завдаємо. У тебе є гроші, Паккі?

— Один мідний гріш.

— Бережи його на щастя, — усміхнувся Ірувен. — Нема чого тривожитися через дрібниці. Ходімо! Утім, я сподіваюся розшукати тих злодюжок, що поцупили твого гаманця! Це, звісно, сталося в тій метушні. Так, нині Данґрія геть не та, що раніш.

— А якою ж вона була раніше? — запитав Паккі, підводячись.

— Такою, якою скоро знову стане. Зажди-но, ось оберемо нового бурмістра — і лицарі короля тут буватимуть частіше. Ну то що, ходімо?

— Що ж на це скаже магістер Дирвін? — озвучив свою думку Тіурі.

— Розсердиться, звісно. Але ненадовго, у нього й без цього надто багато справ. Я чув, він уже складає всілякі плани. Завтра вранці, наприклад, відправляє посланця до короля Унавена.

— Посланця до короля? — перепитав Тіурі.

Ірувен пильно поглянув на юнака.

— Так, посланця до короля. Чи, можливо, це не потрібно?

— Чому?

— Може так бути, що посланець уже йде. Ти, скажімо.

— Так, — мовив Тіурі тихенько. — Ми їдемо до короля Унавена.

— Що ж, тоді ходімо швидше. Завтра я сам поговорю з паном Дирвіном. А за ніч ви встигнете подолати чималенько шляху.

Вони йшли принишклими міськими вулицями до брами, біля якої вартував друг Ірувена. Дорогою зустріли кількох озброєних вершників.

Ірувен наказав хлопцям залишатися позаду, а сам зупинив вершників і почав з ними говорити. Виявилося, що їх відрядили для посилення охорони в’їздів до міста.

— Нікому не дозволяється залишати місто, — розповідали вони. — Розпорядження магістра Дирвіна від імені Ради.

Щойно вершники поїхали, Ірувен поквапив:

— Тепер поспішаймо! До малої брами вони підійдуть в останню чергу. Ми повинні бути там, перш ніж прибуде підкріплення.

Вони вчасно дісталися воріт, проте прощатися довелося поспіхом. Паккі й Тіурі вкотре подякували старому за допомогу, вартовий відчинив браму — і юнаки полишили Данґрію, аби продовжити свою мандрівку на захід.

7. Райдужна річка. Мито.

Тіурі й Паккі йшли всю ніч, аби якомога швидше залишити Данґрію далеко позаду й надолужити втрачений час. Було тихо, по дорозі їм ніхто не зустрічався, лише коли-не-коли юнаки неголосно перемовлялися; коли ніч минула, поволі примовкли. Хоча вони й дуже втомилися, але відпочити дозволили собі лише перед світанком, та й то зовсім недовго.

Трохи згодом мандрівникам пощастило: їх наздогнав селянин з підводою сіна, що прямував на захід, і погодився їх підвезти. Вони вмостилися на возі із запашним сіном і вмить поснули міцним сном, а прокинулися, коли сонце вже стояло високо в небі.

— Ну й соньки ж ви, — привітав їх селянин. — Та коли до Райдужної річки хочете, час злазити з воза. Я повертаю.

Хлопці подякували й пішли далі дорогою, обабіч якої здіймалися невисокі пагорби. Тіурі час від часу озирався: переслідувачів не було. Данґрія зникла з обрію, проте він міг заспокоїтися, лише опинившись на протилежному березі Райдужної річки — місці, яке Ардок називав серцем королівства Унавена. Юнаки проходили повз сад і зупинилися, поглядаючи голодними очима на стиглі яблука, що обтяжували гілля.

— Я збираюся поцупити кілька яблучок, — зізнався Паккі. — Ох, як же ж зле, коли немає з собою їжі, та ще й грошей катма, аби бодай щось купити з харчів; окрім того, ще й натщесерце, треба впоратися з важливим дорученням.

— Ми просто ризикнемо, — усміхнувся Тіурі.

Посмакувавши яблучками, вони рушили далі.

Пополудні дорога привела їх на верхів’я пагорба; з найвищої точки перед хлопцями відкрився приголомшливий краєвид на Райдужну річку, що лежала просто перед ними.

Річка була дуже широкою, вона виблискувала на сонці і над нею був зведений кам’яний міст. Ліворуч, неподалік мосту, на східному березі, височіла могутня фортеця. Поблизу розташувалися будинки й ферми, оточені квітучими ланами.

По той бік річки також було село. Перетинаючи його, дорога вела на захід.

Друзі рушили до річки. Тепер вони йшли обжитими місцями. На ланах працювало чимало людей, дорогою також траплялося більше перехожих. Мандрівники дивилися на фортецю і що ближче до неї підходили, то могутніший вигляд вона мала. Міст, безперечно, належав замку й починався з масивної брами, яку було зведено з того самого каменю, що й замок.

— Там, перед мостом, — шлагбаум.

Тіурі теж це помітив. Біля шлагбаума стояв вартовий у шоломі зі списом та щитом, на якому сяяла семибарвна райдуга.

Перед юнаками з бічної дороги виїхав вершник і рушив до мосту. Він нахилився і щось шепнув вартовому; той відвів жердину вбік, пропустив вершника і знову перегородив дорогу.

— О, ми теж зможемо пройти, — з полегшенням сказав Паккі.

Вони дісталися мосту.

— Добрий день, — привітався вартовий. — На той бік зібралися?

Хлопці кивнули.

— Ви тут вперше, чи що? Переправа обійдеться вам по три золотих з кожного.

— Що?! — вигукнув Тіурі. — Ми що, просто так перейти не зможемо?!

— Звісно ж, ні, — здивувався вартовий. — Ви мусите заплатити мито, якщо хочете перетнути Райдужну річку.

— Чому? — спитав Паккі.

— Чому?! Такого безглуздого запитання я ще жодного разу не чув, відтоді як стережу переправу й ношу семибарвний щит. Звідки ви такі взялися, що не знаєте навіть, що за переправу платять мито? Ви що ж, роз-

раховували просто так, задарма, перейти цей прекрасний міст?

— Але, — розгубився Тіурі, — що нам робити, коли ми наразі не можемо заплатити?

— Доведеться лишитися на цьому боці, — відповів вартовий.

Тіурі подивився на річку. Зблизька вона здавалася ще ширшою, ще стрімкішою. Навряд чи він зможе переплисти на протилежний бік. Однак, можливо, пощастить дістати човна.

— За переправу через Райдужну річку у будь-який спосіб слід платити, — вартовий немовби прочитав думки Тіурі. — На човні, плавом чи по мосту ви перетнете її, платити все одно доведеться. Плавом, до речі, не раджу.

Тіурі глянув на нього.

— Нам конче потрібно переправитися на протилежний бік, — промовив він, — але грошей у нас немає, лише один мідний грошик на двох. Чому тут потрібно платити за переправу?

— Поспитай про це королівського намісника, — відказав стражник, вказуючи на замок. — Він збирає тут мито з дозволу короля Унавена.

— Але нам нема чим заплатити! — вигукнув Пак-кі. — Що за дивний звичай. Це означає, що той, хто бідний, ніколи не зможе попасти в серце королівства Унавена?!

— Це брехня, — розсердився вартовий. — Кожен, багатий він, чи бідний, може перетнути річку. Мито має бути сплачено, і намісник усім дає змогу заробити ці гроші. Попрацюєш тиждень на його землях — отримаєш золотий. Так, за три тижні назбирається рівно стільки грошей, скільки потрібно.

Тіурі та Паккі перезирнулися.

— Що скажете, га? — вів далі вартовий. — Не журіться. Ідіть он на ту велику ферму, управитель скаже, що треба робити. Завтра зранку, гадаю, і почнете.

— Нам не можна втрачати три тижні, — заперечив Тіурі. — Ми поспішаємо.

Цієї миті із замку вийшов другий вартовий.

— А, то ви поспішаєте! — мовив перший. — Багато хто так говорить.

— Але це свята правда, — запевняв Паккі.

— Що «правда»? — запитав другий вартовий, що підійшов до них.

Перший відповів:

— Ці молодики кажуть, що не мають ані грошей для сплати мита, ані часу, щоб заробити їх.

Другий вартовий уважно оглянув друзів.

— Три золотих за три тижні — швидкий заробіток.

— Певно, у тутешнього сеньйора завжди вистачає робітників, — уїдливо зауважив Паккі.

Другий вартовий напівздивовано, напівобурено поглянув на нього:

— Що ти хочеш цим сказати? Три золотих за три тижні — хороша платня.

— Якщо їх не доводиться одразу ж йому повертати, аби перейти на той бік.

— Але ж ти саме для цього й працював, хіба ні?

— Я хочу перейти річку безкоштовно, — Паккі повернувся до Тіурі: — Ти коли-небудь бачив, щоб за переправу брали плату?

— Ніколи.

— Я вже зрозумів, що ви з чужого краю, — сказав другий вартовий. — Інакше не на жарт розгнівався б. А тепер скажи-но, хлопче, — звернувся він до Тіурі, — чи бачив ти коли річку, через яку було б перекинуто такого моста? Сім кам’яних арок — і це за такої сильної течії. То що, бачив ти коли такого моста?

— Ні, такого не бачив. Але я, мабуть, залюбки переправлюся човном. Можна?

— Звісно, можна, — сказав перший вартовий. -Тільки спершу заплати три золотих. Тут таке пра-вило. Подобається це тобі чи ні, воно є й буде. Не можеш заплатити й не хочеш працювати — лишайся на цьому боці.

Другий додав:

— А якщо ви й справді поспішаєте, поговоріть з нашим сеньйором. Пам’ятаю, одній жінці, у якої тяжкохворий син лежав на тому боці, він дозволив перейти річку безкоштовно. Якщо у вас направду є причини поспішати, підіть до нього й попросіть. Намісник -єдиний, хто це може вирішити.

Хлопці перезирнулися.

— Намісник об’їздить нині свої володіння, — продовжував другий вартовий. — До шостої він зазвичай повертається. Ходіть до брами, зачекайте його.

Тіурі подякував, і хлопці повернулися, щоб іти, але перший вартовий зупинив їх.

— Хочу попередити: не наробіть дурниць. Бо це може обійтися вам дорожче, ніж три тижні. Порушників тут суворо карають.

— Що ж робити? — шепнув Паккі, поки вони йшли до замкової брами.

— Не знаю, — зітхнув Тіурі. Звернутися до намісника? Але тоді доведеться розповісти йому про секретне доручення, а хто знає, чи можна йому довіряти? Саме лише мито за переправу викликало в нього неприємне відчуття.

Браму було відчинено, під в’їзною аркою сиділи вартові. Друзі зупинилися, не доходячи брами. Обидва мовчали. Треба було дочекатися повернення намісника. Варто його побачити — і тоді, можливо, з’явиться рішення.

«Я не можу цього зробити, — думав Тіурі. — Лицар Едвінем велів нікому не казати. Тільки Паккі знає, але Паккі — це все одно, що я сам.»

Паккі схопив його за руку і прошепотів:

— Ось він під’їздить!

Схоже, збиралася негода: небо на сході потемніло. На тлі темніючого неба до них швидко наближався лицар на білому коні. Його довгий чорний плащ розвівався від вітру, відкриваючи лазурову підбивку. За мить він промчав повз них. Вигляд цього чоловіка з блідим гарним суворим обличчям та розмаяним волоссям викликав шанобливий острах.

Вершник проїхав через браму, не дивлячись на юнаків, — і справді, охоронці вітали його як володаря.

Хлопці разом розвернулися і, не змовляючись, пішли геть.

— То як він тобі сподобався? — спитав Тіурі.

— Я бачив його лише мить, але, схоже, це владний та могутній сеньйор. Не хотілося б мені з ним сперечатися.

— Суворий і недоступний, — пробурмотів Тіурі.

Ні, намісник не скидався на людину, якій можна збрехати, або на таку, яка готова пропустити їх без платні, не маючи на це досить вагомих підстав. Підстав, про які Тіурі не наважився розповісти.

Юнаки минули шлагбаум, де стояв один із вартових, насмішкувато поглядаючи на них, і рушили стежкою повз річку, що пролягала трохи вище. Короткий крутий узвіз привів їх на вузьку косу, де маленькі хвильки вихлюпувалися на світло-жовтий пісок. Згодом вони зупинилися, з тугою поглядаючи на протилежний берег. Потім подивилися на міст, який звідси виступав у всій своїй красі: сім його кам’яних дуг непорушно стояли серед бурхливих хвиль.

— Що ж робитимемо? — тихо запитав Паккі.

— Саме про це наразі й розмірковую. Можливо, я зумію переплисти річку. Вона справді широка й швидка, але поглянь: онде, посередині, я бачу острівець, на ньому я міг би трохи відпочити.

Паккі поглянув з-під руки на острівець, що був не більший за уламки скель, що стирчали з води.

— Можливо, — промовив він із сумнівом. — Я точно не зможу. Чесно кажучи, я зовсім не вмію плавати. Але через мене ти не мусиш затримуватися.

Паккі замовк: берегом до них лінивою ходою наближався воїн. Це був другий вартовий.

— Так-так, дивитеся на той бік. Сподіваюся, ви не думаєте, як би переплисти річку?

Хлопці промовчали.

— Викиньте це з голови! На моїй пам’яті таке траплялося тричі. Один ледве не потонув — його врятував човен намісника, і він потрапив до в’язниці за спробу уникнути сплати мита. Другий дістався протилежного берега за декілька днів — точніше, його тіло прибило до берега. А третій зник безслідно.

— Вони не вміли плавати? — спитав Паккі.

— Вони добре плавали. Просто тут вельми підступна течія. Надто он там, біля острівця. Повно вирів, тільки звідсіль їх не побачиш.

— Он воно як, — протягнув Паккі. — Тоді ми не попливемо.

Тіурі вказав на протилежний берег:

— Там лежать човни. А на човні через цю річку ніхто не перепливав?

— Звісно, перепливали. Цією річкою ходять і на човнах, і на рибальських шхунах, і кораблі возять товари з півночі на південь. Але кожен, хто хоче переправитися з одного берега на другий, має сплатити мито. Вперше — три золотих, вдруге — два, втретє -один.

— А потім? — поцікавився Паккі. — Потім уже не треба більше платити?

— Потім не треба. Але ви чужоземці й платити зобов’язані. Дозвольте дати вам добру пораду: не намагайтеся ухилитися від сплати мита. Слуги намісника стежать за вами. Коли хтось не може або не хоче платити, охорону посилюють. Дивіться!

Хлопці поглянули на міст. Ним повільно прогулювалися двоє солдатів.

— І на тому боці вартують, — попередив вартівник.

— Ну що ж, доведеться нам попрацювати, — удав, що скорився, Тіурі. Він, звісно, й не збирався, але треба ж було якось приспати пильність вартового.

— Розумне рішення, — задоволено сказав той.

Селянин, що працював у полі неподалік, спостерігав за ними і нарешті, увіткнувши заступа в землю, підійшов ближче.

— Гей, Клаусе, — гукнув його вартовий, — здобув сьогодні свій шматок хліба, га?

— У поті чола свого, — відповів Клаус, витираючи лоба, і привітався з хлопцями: — Вечір добрий. Кортить на той берег?

— Та я їм пояснив, щоб навіть і не намагалися, — зауважив вартовий.

— Ти, як завжди, маєш рацію, мудрий Варміне, Стражнику, що Збирає Мито! — він вказав на північний захід і продовжив, звертаючись до юнаків: — Якщо ви й там захочете спробувати. Не вийде! Там теж треба платити! І на півдні, біля переправи в Райдужних горах, і ще далі, у Форготі.

— Це що ж, Райдужну річку ніде не можна перетнути безкоштовно? — спитав Тіурі.

— Ні, — відповів Вармін. — Долину річки поділено поміж королівськими намісниками. Навіть на Срібній річці в одному місці належить платити мито.

Паккі скривився, але змовчав.

— Ходімо, — запропонував Вармін. — Я повертаюся до замку, уже час вечері. А ви могли б зайти до управителя. Якщо домовитеся з ним зараз, отримаєте трохи їжі та притулок — як завдаток. Пройдешся трохи зі мною, Клаусе?

— Гаразд, — відгукнувся той, не рухаючись з місця й дивлячись на хлопців.

— Ходімо, — повторив Вармін і, обернувшись до Ті-урі, дав йому останню добру пораду: — Якщо ви навіть роздобудете човна, пам’ятайте, що плисти незнайомою річкою може бути небезпечно.

Він попрощався й пішов до замку. Клаус — за ним.

— Так, — зітхнув Паккі. — Тепер все зрозуміло. Переплисти не можна, переїхати на човні не можна, перейти мостом не можна, і до намісника йти не можна. Чи грошей у кого-небудь позичити. Та хто ж позичить незнайомцям три золотих? Повернутися в Данґрію? Але ми з таким поспіхом тікали звідтіля. Що робити?! Що робити?!

— Тихіше, — застеріг Тіурі й, помовчавши, сказав: -Дивно, у мене таке відчуття, що є ще якийсь спосіб переправитися. Не втямлю лише — який.

— Чш-ш-ш, — зупинив його Паккі. — Там хтось іде. Схоже, це Клаус.

Так, це справді був Клаус. Він підійшов і промовив:

— Сонце вже сідає, — а тоді помовчав і додав таємничим тоном: — Туман на заході, дощ на сході. Ніч буде темна. Ані зірок, ані місяця.

Друзі запитально дивилися на нього. Дивлячись їм просто в очі, Клаус змовницьки прошепотів:

— Маю човна, точніше — човника. Лежить он там, на березі.

— Ви хочете. — почав Тіурі, — хочете позичити нам човна?

— Можливо, але тільки якщо ви нікому не скажете. Це заборонено, мене покарають, якщо дізнаються. Золотої монети ви не маєте, але так багато я й не прошу. Скільки ви готові заплатити?

— Ось, — Паккі дістав мідний гріш. — Це все, що маємо.

Клаус похитав головою:

— Негусто. — Він узяв у Паккі монету, підкинув особливим чином, дав їй впасти додолу, підняв і оголосив: — Орел.

— Що це означає? — запитав Тіурі.

— Я загадав, як вчинити. Заплатити ви не можете, але я допоможу, бо випав орел. Отже, човна отримаєте... якщо хочете, — і Клаус повернув монету Паккі.

— Ви даєте нам човна? — спитав Тіурі хвилюючись.

— Так, якщо хочете. Веслувати вмієте?

— Авжеж, — відповів Тіурі.

— Тоді спробуйте. але на свою відповідальність! Щойно стемніє, я покажу вам, де він лежить.

— Дякуємо! — сказав Тіурі.

— Тихо! Не треба подяк. Якби монета по-іншому впала, я б цього не зробив. Тільки одна річ: ви нікому не скажете, що човен мій. Я двічі сидів у в’язниці і більш не хочу. А якщо вас спіймають, я все одно не зможу вам допомогти. Доведеться відповідати за все самим. Ви випадково побачили: на березі човен лежить — узяли його. Зрозуміли?

— Зрозуміли.

— Тепер я піду. Приходьте сюди опівночі, але так, щоб ніхто вас не бачив. Потім ідіть уздовж берега за течією. Я на вас чекатиму. І ще одна добра порада: сходіть на ту ферму до управителя й попросіться на роботи. Якщо ви це зробите, слуги намісника припинять стежити за вами, та на додачу, можливо, ще й погодують.

Хлопці пообіцяли, що так і вчинять, подякували Клаусові ще раз і попрощалися.

— Побачимося пізніше, — сказав Клаус.

8. Переправа через Райдужну річку

Тіурі та Паккі подалися на ферму й домовилися, що відзавтра стають до роботи. За це вони отримали хліб з молоком і місце для ночівлі в порожній коморі. Там хлопці дочекалися, доки на дзвіниці проб’є північ, обережно вислизнули назовні й повернулися до річки.

Клаус мав рацію: ніч була темна. Юнаки тремтіли, та не лише від холоду, а й через хвилювання. Хлопці без пригод дісталися річки й пішли за її течією уздовж вузького піщаного берега. Очі поступово звикали до темряви, але нічого особливого вони не бачили. Тишу порушував лише плюскіт води. Міст не вгадувався в темряві, у деяких вікнах замку ще світилися вогні. Коли зненацька перед ними виник Клаус, юнаки здригнулися від несподіванки.

— Ага, — шепнув він, — ідіть за мною. Це за кілька кроків звідси.

Хлопці мовчки посунули за ним.

— Ось, — сказав Клаус, зупиняючись.

Юнаки помітили обриси наполовину витягнутого з води невеличкого човна.

— Весла в човні, — шепнув Клаус, — тож можете рушати.

— Який він маленький! — тривожився Паккі. — А не перекинеться?

— Будь-який човен може перекинутися, — зауважив Клаус. — Хочу нагадати, що ви робите це на свій страх та ризик. Човен на протилежному березі припнете, а я вже сам подбаю, щоб отримати його назад. Але, чесно кажучи, я на вашому місці і не пробував би переправитися на той бік човном, ані сьогодні, ані завтра, — краще вже відпрацювати три тижні. Утім, це ваш клопіт.

— Навіщо ж тоді ви даєте нам човна? — поцікавився Паккі.

— Ну, просто в мене орел випав. А може, тому, що я розумію, коли хтось хоче уникнути сплати мита. Я й сам пробував не платити. Тепер у цьому вже немає потреби, адже я більше трьох разів був на тому боці. Ну то що?

— Попливу, — наважився Тіурі і, звернувшись до товариша, додав: — Але ти не зобов’язаний плисти зі мною, якщо не хочеш.

— Звісно, попливу. Допоки я не заважаю тобі, залишатимуся з тобою.

— Але. — почав було Тіурі.

— Тихо! — перервав його Паккі. — Ну то що, залазимо до човна й відштовхуємося? Гребти будеш ти.

— Найкраще, — повчав Клаус, — щоби, поки один веслує, другий стежив. Хоча він все одно мало що побачить. Я навряд чи можу сказати вам, чого слід остерігатися. Греби щосили; після тридцятого гребка будьте обережні — ви опинитеся неподалік острова, якого бачили сьогодні вдень. Там потік звивається в усіх напрямках. Переконайтеся, що ви не підпливаєте до нього занадто близько, бо ризикуєте розбити човна об одну зі скель, що під водою. Це одне з неприємних місць, які доволі важко пройти, однак маю вас застерегти, що нижче за течією також чатує варта намісника, де вас можуть перехопити, а ближче до мосту — ще одна. А як оминете острів — там уже боятися нема чого, у будь-якому разі з боку річки точно жодних неприємностей не буде. Ну то що, попливете?

— Попливемо! — голос Тіурі звучав рішуче. Серце шалено калатало. Він добре усвідомлював, у яку небезпечну авантюру пускається. Раніше йому частенько доводилося веслувати, на Блакитній річці.

— Попливемо, — повторив Паккі.

— Тоді хай щастить, — зітхнув Клаус. — Я допоможу вам відштовхнутися, а далі вже самі впораєтеся.

За мить хлопці вже сиділи в човні. Тіурі — на веслах, Паккі влаштувався навпроти; Тіурі не міг в темряві розгледіти його обличчя.

— Ти можеш ще залишитися, — прошепотів він.

— Ні! — обурився Паккі.

— Чш-ш-ш, — прошипів Клаус і відштовхнув човна.

Тіурі взявся за весла.

— Нехай тобі пощастить, — побажав Клаус. — Греби дужче, ось так! І не розхитуйте човна.

Тіурі веслував. Спочатку виходило трохи незграбно, але потім він призвичаївся, і після декількох ударів усе налагодилося.

Течія направду була сильна, Тіурі відчував це. Він ледве бачив берег і силует Клауса, який дивився їм услід. Незабаром той злився з темрявою, і Тіурі цілком зосередився на човні, який крутився й розхитувався.

— Дивися, чи не з’явиться острів, — звелів він Паккі, — і попередь мене, щойно щось побачиш.

— Чи можу я допомогти тобі гребти? — нахилився до нього Паккі.

— Ні, — Тіурі важко дихав. — Один із нас мусить пильнувати. Ти бачиш що-небудь збоку чи на мосту?

— Нічого. У замку світло ще не погасили. Але їм нас точно не побачити. Я й сам майже нічого не розрізняю. Жодних каменів. Та й на тому березі нічого не видно.

Тіурі обернувся. Паккі казав правду.

Було схоже, ніби вони пливли безмежною поверхнею води, що не мала ані початку, ані кінця.

Тіурі трохи підняв весла — човен одразу закрутився, він із зусиллям розвернув його за курсом.

Нижче за течією, на покинутому березі, він побачив вогник. Чи не на посту, про який попереджав Клаус?

— У мене ноги промокають, — поскаржився Паккі.

Тепер і Тіурі помітив воду на дні човна. Чи була вона, коли вони відпливали? Чи це корито протікає?

— Сподіваюся — не потонемо, — сказав збентежено Паккі.

— Тихо, — наказав Тіурі, знову піднімаючи весла. — Я бачу там світло, нас можуть почути.

— Не почують. Річка занадто шумить.

— Поглянь, чи нема там чогось, чим можна воду вичерпувати.

— Чим що?..

— Воду вичерпувати. Там нема ніякого черпачка?

Паккі ворухнувся, човен захитався.

— Обережніш! — застеріг Тіурі.

Він уже зрозумів, що човен не надто гожий. маленький, старий та дірявий. Тіурі озирнувся. Там стало начебто ще темніше. Чи далеко до острова? Він продовжував веслувати. Краплі води бризкали в лице, змішуючись із краплями поту. Паккі оглядав дно човна.

— Вода прибуває, — сказав він за мить. — Знайшов! Мисочку.

— Тепер вичерпуй. Але рухайся якомога спокійніше.

Поза сумнівом, човен протікав, але, якщо Паккі буде весь час вичерпувати, вони, можливо, й доберуться до берега.

О, він геть забув пильнувати!

Тіурі огледівся. Нічого не було видно. Хіба що он та чорна тінь, що вимальовується на тлі темряви... Хвиля раптово вдарила об човен і розвернула його на пів обороту.

— Обережніше! — злякався Паккі.

— Добре пильнуй, — прошепотів Тіурі, — ми вже недалеко від острова.

Мандрівники потрапили в іншу течію чи в декілька вирів одразу. Тіурі довелося напружити всі сили, аби човен не зійшов з правильного, як він сподівався, курсу.

— Я щось чую, — напружив слух Паккі. — Так, нечіткі, далекі голоси.

— Нічого не поробиш, — коротко відповів Тіурі.

— Я щось бачу! Острів, острів! Він зовсім поруч. Греби! У цей бік.

Тіурі щосили наліг на весла. Паккі й забув, що має вичерпувати воду, Тіурі довелося йому про це нагадати.

— Ми наближаємося, — захекано вимовив Тіурі.

Вартові не збрехали: течія в цьому місці була підступною. Долоні, натерті руків’ям весел, млоїло, боліла ще не загоєна рана. Було схоже, ніби човна тягнуло в різні боки.

Паккі розривався між тим, що мав вчасно вичерпувати воду з човна й водночас не спускати очей з острова.

— Ми підпливаємо, — повторив він. Здавалося, йому вдалося подолати страх.

І раптом — удар, троща. Човен наскочив на камінь! Тіурі відчайдушно намагався відштовхнутися... І йому це вдалося!

— Ми тонемо! — шепотів Паккі.

Тіурі не одразу зрозумів, що сталося, усе відбулося занадто швидко.

Човник зіскочив з каменя, аж тут вода ринула всередину — і він почав занурюватися у воду, знову вдарився об камінь і страшенно захитався. Здавлений зойк Паккі, плескіт води... Паккі випав з човна!

Тіурі випустив весла і першої миті закляк. Невже Паккі втопився! Через секунду він теж був у воді й кричав, не думаючи про те, що його можуть почути вартові:

— Паккі, Паккі! Паккі, де ти?!

Тіурі поплив наосліп, зробив коло, пірнув, намацуючи у воді Паккі. Як знайти його в темній бурхливій воді? Хвалити Бога, він почув голос, хоча й нерозбірливо.

— Паккі, — закричав він знову, — де ти?!

— Я тут, — тихо долинуло у відповідь.

Тіурі повернувся на голос, наштовхнувся на Паккі.

— Постарайся втриматися на воді. Не чіпляйся за мене, бо не зможу плисти.

Хвиля перекотилася через нього і змусила замовкнути, та він уже міцно тримав Паккі, який борсався у воді. Човен, де човен?! Потонув, звісно. Тіурі мусив дістатися острова, і це був їхній єдиний шанс вижити, якщо не натраплять на каміння і їх не розіб’є.

— Спробуй лягти на спину, — крикнув він Паккі. — Я потягну тебе.

Тіурі не знав, чи зрозумів його Паккі, але той припинив борсатися. Тіурі поплив до острова, тягнучи друга за собою. Це були страшні й напружені хвилини, але врешті-решт він відчув ґрунт під ногами. Нарешті вони були на острові.

Тіурі почувався наче побитим: боліло все тіло; він ніяк не міг відхекатися, а Паккі лежав зовсім тихо. Тіу-рі підповз до нього й почав трусити.

— Паккі!

Хлопець застогнав, спробував сісти, закашлявся.

— Ну й вода, — пробурмотів він, майже не усвідомлюючи, що говорить.

Тіурі хотілося танцювати й співати від радості. Але зміг лише поплескати товариша по спині.

— Де. де ми зараз? — запитав Паккі, намагаючись випростатися.

— На острові. Лежи, будь ласка.

Паккі сів і запитав:

— А човен?

— Боюся, що потонув.

— Не човен, а лайно, — вимовив Паккі, цокочучи зубами.

— Добре, що самі не потонули. Як ти?

— Думав, що потонув, але це, виявляється, не так легко. Ти витягнув мене аж сюди?

— А що мені лишалося робити?

— Навчити мене плавати. Хоча мені це й не подобається. Не люблю, коли забагато води. Човен що... зовсім потонув?

Тіурі підвівся, вгледівся в темряву, потім увійшов у воду, але човна не побачив.

Голос Паккі, трохи переляканий, повернув його назад:

— Годі, не треба більше плавати. Я ж не зможу тебе врятувати, боронь боже щось трапиться.

Тіурі повернувся й сів поруч.

— Все одно нічого не вийшло б. Після того, як ми наскочили на каміння, все полетіло шкереберть.

— Клаусу це сподобалося б. Ну й мерзотник! Треба ж, дав нам дірявого човна!

— Під нашу особисту відповідальність, — додав Тіурі.

— Так, але він не попередив, що човен протікає!

— А про течію попереджав.

— Що ж тепер?.. Як же мене нудить! І темно на додачу.

— Тобі кепсько? — турботливо спитав Тіурі.

— Ні. Насправді мені краще. Я просто мокрий і розізлився. А ти?

Тіурі зітхнув. Треба ж було застрягнути посеред річки, ще й без човна. Щойно настане ранок, велика ймовірність того, що їх побачать. І бігти нема куди. Сам він, звісно, міг спробувати доплисти до того берега, але це було б дуже небезпечно, а отже — нерозумно. Ба більше: Паккі з собою не візьмеш; йому доведеться залишитися на острові.

— Ти ж не збираєшся плисти далі? — перервав його роздуми Паккі. — Якщо так, ти просто божевільний. Потонеш, і лист потоне разом з тобою. Я дбаю не про себе, я можу й тут залишитися. Може, намісник мене завтра до буцегарні запроторить, нехай, я вже звик до цього. Позаяк мене знову звільнять.

— Якщо я залишуся тут, лист теж не дійде до короля.

— І це правда, — засмучено погодився Паккі.

Вони помовчали.

— Що ж робити? — уже вкотре спитав себе Тіурі. І тут він зрозумів, що робити: — Ну й осел!

— Чому ти називаєш мене ослом?

— Та це я себе так називаю. У мене вже ця думка промайнула, та я, дурень, цього не второпав.

— Чого «цього»?

— Мито, сплата мита. У мене немає золота, проте є дещо дорожче!

— І що ж це?

— На шворочці, висить у мене на шиї.

Перстень лицаря Едвінема, перстень з каменем, що в темряві сяє! Тіурі ніколи не вважав цей перстень своїм, але тим, що він має зберегти як річ, до якої відчував повагу. Можливо, саме тому йому не спало на думку розплатитися перснем. Проте лицар Едвінем, звісно, вчинив би на його місці саме так. Лист до короля був важливішим за всі персні на світі. Тіурі дістав цю коштовність і показав її Паккі.

— Сяє, мов зірка, — тихо сказав Паккі.

— Я мав би подумати про це одразу. Тепер ми вже точно втрачаємо час. Непробачна дурість!

— Але ж цей перстень, мабуть, вартує значно дорожче трьох золотих і навіть шести, які ми маємо сплатити за двох.

— Додай сюди, можливо, ще й штраф, — міркував Ті-урі. — Для мене цей перстень безцінний. Я маю намір дати його лише як заставу, а потім, на зворотному шляху, спробую викупити. Я залюбки відпрацюю за нього.

— А намісник прийме таку платню?

— Сподіваюся. Я. — і раптом Тіурі затнувся.

Він змовк, згадавши про Сірих Лицарів, які переслідували його через перстень. А що як раптом і намісник упізнає перстень? Лицар Едвінем був добре відомим, особливо тут, у королівстві Унавена. Що як намісник поцікавиться, як до нього потрапив цей перстень?

Тіурі знову підвівся. Може, все ж таки, плавом? Він знав, що це небезпечно, навіть безвідповідально: у темряві, з пораненою рукою, яка може відмовити на пів дорозі; але якби розвиднілося, його одразу побачили б. Що було б найрозумнішим зараз?

— Що ти збираєшся робити? — почув він позад себе голос Паккі.

Тіурі присів біля нього, щоб порадитися.

— Гадаю, доведеться платити перснем, — мовив Пак-кі. — Обирати не доводиться, переправі плавом я не дуже довіряю, але вирішувати тобі.

— Тільки одне я знаю точно. — Тіурі стишив голос і запитав: — Як ти? Зможеш запам’ятати, що я скажу?

— Звісно, якщо це щось важливе.

Тіурі прошепотів йому на вухо декілька слів.

— Що ти сказав? — здивувався Паккі.

— Я сказав тобі те, що було написане в листі. Я розкажу його тобі, слово в слово. Треба, щоб і ти його запам’ятав.

— Впевнений? — прошепотів Паккі.

— Я ще раніше хотів тобі його передати, бо ти правий: моє доручення стало й твоїм. Ти теж маєш знати текст листа. Тоді, якщо зі мною щось трапиться, ти зможеш довести справу до кінця.

— Так. — видихнув Паккі, на нього це справило враження. — Добре, принаймні мені буде що робити до світанку. Кажи. Але, сподіваюся, мені не слід буде доводити справу до кінця.

І Тіурі став тихенько повторювати напам’ять текст листа, а Паккі повторював за ним уривок за уривком.

— Ти хоч слово з цього розумієш? — запитав нарешті Паккі.

— Ні. А ти?

— На жаль, ні. Може, це таємна мова? Гаразд, почнімо знову спочатку, допоки я не запам’ятаю все напевно.

— Пам’ятай, — сказав Тіурі трохи згодом, — у жодному разі ніхто не повинен здогадатися, що ти знаєш його.

— Само собою. Поглянь, чи не розвиднюється там, на сході? Я маю поспішати, бо хочу вивчити всі слова, перш ніж зійде сонце.

9. Королівський намісник

Нічого собі — Райдужна річка, — пробурмотів Паккі, дивлячись, як ніч поступається місцем сірим сутінкам. — Коли думаєш про райдугу, то уявляєш собі щось прекрасне, а ця річка навіть на вигляд холодна й недружня.

Тіурі роззирнувся, сподіваючись таки побачити свого човна. Але його не було. Острів, здавалося, був ближче до східного берега, ніж до західного. Тіурі поглянув на міст. Там ходили люди. Імовірно, слуги намісника?

— Вони, мабуть, нас скоро помітять, — звернувся він до Паккі.

— Хай би це вже відбулося. Я зовсім не хочу тут сидіти довго. — Паккі чхнув тричі поспіль і додав: — Сподіваюся, погода буде гарна.

Так вони поруч і сиділи, тремтячи, у мокрому одязі, чекаючи, допоки зовсім не розвидниться. Невдовзі юнаки побачили людей, які проходили по обидва боки річки; дехто вказував на них.

Тут пролунала сурма. Схоже — сурмили з однієї з веж замку.

— Чи не на нашу то честь? — припустив Туірі.

— Дивись-но! — раптом вигукнув Паккі, вказуючи на міст. — Човен!

З-під арки мосту показався човен, який швидко рухався в їхньому напрямку: гарний, легкий, повний гребців, які одночасно змахували веслами. На кормі стояв воїн зі щитом кольору веселки. Щити ж гребців були закріплені на бортах, утворюючи гарний орнамент.

— Човен намісника, — вирішив Паккі і знову чхнув.

Хлопці напружено стежили за човном. Так, він згодом підійшов до острова й зупинився; воїн, що стояв на кормі, гукнув:

— Ходіть сюди, залазьте в човен. Ми не можемо підійти ближче.

Хлопці підкорилися. Багато рук простягнулося, щоб допомогти їм забратися всередину.

— Обережніш! — вигукував той, що стояв на кормі, певно, капітан. — Правий загрібай!

Щойно човен оминув небезпечне місце, він повернувся до хлопців — і юнаки впізнали вартового Вармі-на, з яким учора вдень говорили на березі.

— Відтепер ви — в’язні намісника. Ви хотіли переправитися через річку, не сплативши мита, і тому будете за це покарані, — мовив він суворо й додав, уже лагідніше: — Чому ви не послухали моєї поради? Я весь час боявся цього, але сподівався, що ви будете трохи тямковитіші. Ви, звісно, взяли в Клауса оті старі ночви?

— Та ні, — збрехав Тіурі.

— Ні? То ви серед ночі плавом подолали таку велику відстань? Тоді ви здатні на більше, аніж я гадав.

Паккі хотів щось сказати, але замість цього чхнув.

— Ага, промерз, — відзначив Вармін. — Не дивина — у такий холод застудитися! Сам винен! — але зняв з себе плаща й накинув на тремтячі плечі Паккі, потім вказав, де їм сісти, і більше не дивився на них.

Човен відпливав назад до мосту, але цього разу йшов проти течії і тому рухався не так швидко, хоча гребці старалися щосили. Тіурі дивився, як міст і замок наближаються, і його серце мимоволі забилося сильніше.

Він звернувся до Варміна:

— Чи можна мені негайно поговорити з королівським намісником?

— Поговорити з намісником? — перепитав Вармін. -Про це слід було думати вчора. Тепер уже запізно каятися та вибачатися.

— Я не збираюсь ані вибачатися, ані каятися, -сердито відказав Тіурі. — Шкодую лише про те, що не зміг переплисти річку, а не про те, що намагався це зробити.

— Нічого собі!.. — сказав Вармін, теж сердито.

— Мені справді конче потрібно поговорити з намісником, — наполягав Тіурі.

— Навіщо?

— Це я можу сказати лише йому.

— Ну що ж, — дратівливо пробурчав Вармін, — побачимо.

Тим часом вони підійшли зовсім близько до мосту. Тіурі помітив, що хтось перегнувся через кам’яну балюстраду і дивиться вниз. На ньому був крислатий капелюх, який майже зовсім приховував обличчя. Коли човен підплив ближче, той ще дужче перехилився наперед. Тіурі не знав цього чоловіка, але не міг відвести від нього погляду. Він почув, як той сміється — переможно й глузливо. Сміх цей усе ще лунав у вухах Тіурі, навіть коли вони вже пропливли під першою аркою мосту. Юнак зиркнув на Паккі, щоб збагнути, чи запримітив той дивного незнайомця, але Паккі сидів, притиснувшись до нього, і дивився просто перед собою.

Вони випливли з другого боку мосту. Тепер стало видно, що замок стоїть край берега. Біля води було об-лаштовано вузьку набережну, сходи від неї вели нагору, до замку. Щойно човен причалив, Тіурі побачив, як на верхніх сходинках з’явився чоловік. І здригнувся, упізнавши самого намісника. Той стояв нерухомо, спостерігаючи за ними.

Вармін першим зіскочив на берег і мечем відсалютував своєму сеньйорові. Потім грізно наказав полоненим іти за ним, але не вгору, сходами, а до воріт — у дальній кінець набережної.

Але Тіурі не рушив з місця.

— Я хочу поговорити з намісником.

Вармін теж зупинився:

— Побачимо, а зараз іди за мною.

— Я хочу говорити з намісником, негайно.

Тіурі був переконаний, що намісник, стоячи нагорі, почув його, хоча й не подав виду.

Вармін трохи повагався і піднявся сходами. Він поговорив зі своїм сеньйором, і Тіурі побачив, як той заперечно похитав головою. Вармін знову спустився, а намісник повернувся і зник у замку.

— Ходімо зі мною, — кинув Вармін.

— То я що — не можу говорити з намісником?

— Ти й сам міг би здогадатися.

— Але я мушу з ним поговорити, це насправді дуже важливо.

— Тепер це значно складніше. Я його спитав, і він сказав: «Ні». Розмову закінчено.

Він мовчки повів хлопців через браму, що вела до замку; спочатку вони пройшли коридором, тоді вниз сходами і потрапили до темної склепінчастої зали. Назустріч їм вийшов товстун із запаленим ліхтарем в одній руці та в’язкою ключів — у другій.

— Затримані за несплату мита хотіли перетнути річку плавом, — відзвітував Вармін, зняв свого плаща з плечей Паккі і зібрався йти геть, але Тіурі спинив його:

— Пане, ви були таким добрим до нас, що я насмілююся просити вас бути моїм перемовником. Я мушу якомога швидше зустрітися з намісником і поговорити з ним. Лише йому я можу розповісти, чому намагався ухилитися від сплати мита.

— А справді — чому? — спитав Паккі, вдаючи, що йому нічого невідомо; про це вони заздалегідь домовилися ще на острові. Їм здавалося, що так таємниця буде в більшій безпеці: ніхто не має здогадатися, що Паккі відомий текст листа.

— Я розповім це лише намісникові, — відповів, згідно з тією ж домовленістю, Тіурі.

Вармін поглянув на нього.

— Гм-м. Побачимо, — і з цими словами він вийшов із зали.

— Ходімо зі мною, — звелів товстун. — Я тутешній тюремник, охоронятиму, допоки вас не випустять.

Він відчинив двері і впустив їх у порожню камеру без вікон. У кутку лежав оберемок соломи.

— І довго нам тут сидіти? — поцікавився Паккі.

— Ти міг попрацювати три тижні на сонечку й зібрати гроші на сплату мита. Тепер же доведеться три тижні продармувати в темряві, а коли вийдеш на волю, у тебе все ще не буде ані шеляга, щоб оплатити переправу.

— А відразу звільнитися ніяк не можна? — спитав Паккі.

— Ні, — із задоволеною пикою відказав тюремник. -Я тебе стережу і вийти не дозволю. Тільки якщо хто з’явиться і заплатить за тебе три золотих. це викуп; саме стільки треба, щоб тебе звільнили. А якщо ти все-таки захочеш перейти на той бік, доведеться платити ще три золотих, але в тебе ж їх все одно нема?

Хлопці мовчали.

— Ну гаразд, — завершив тюремник, — я, мабуть, піду. Вам ще пощастило — вас двоє, буде з ким побалакати. Чи не так? І ось вам моя добра порада: зніміть свій мокрий одяг. Краще вже зовсім голим сидіти, аніж у вологому одязі. Солома сухенька, я її саме вчора змінив.

На тому він вийшов, замкнувши за собою двері. Цієї ж миті камера поринула в темряву.

— Не знаю, що мені більш дошкуляє — холод чи пітьма, — поскаржився Паккі.

— Сподіваюся, що це не триватиме занадто довго, -підбадьорив його Тіурі.

Послухавши поради тюремника, хлопці роздягнулися й зарилися в солому. Але заснути не змогли, бо були надто збентежені. Тіурі вдягнув персня на палець і підняв руку вгору. Слабке, але ясне світло каменю дарувало їм надію.

Вони не знали, скільки минуло часу, як раптом у замку загримів ключ. Тіурі поспіхом зняв персня і затиснув його в кулаці.

Увійшов тюремник. Він підніс свій ліхтар і спитав:

— Котрий із вас хотів говорити з намісником?

— Я, — підвівся Тіурі.

— Тоді ходімо.

Тіурі поспіхом одягнувся.

— А товариш твій з тобою не піде?

— Ні, не піде, — відповів Тіурі і підморгнув Паккі.

— Ти мене що ж — самого тут залишиш? — награно вжахнувся Паккі.

— Та ні, — заспокоїв його Тіурі, — я лише спитаю в намісника дещо. Не бійся.

І юнак вийшов за тюремником. Вони перетнули залу й піднялися сходами. Там на юнака очікував інший слуга, який і повів його далі, до вищої частини замку, і, відчинивши перед ним двері, проказав:

— Сюди. Заходь. Королівський намісник чекає на тебе.

Тіурі увійшов і примружив очі від яскравого світла, що наповнювало кімнату. Потім огледівся. Він перебував у просторій залі, навпроти двох вікон, через які міг бачити річку. У дальньому кінці зали стояв великий стіл, за яким хтось сидів. Це був королівський намісник. Тіурі трохи вагався, а потім зробив крок до нього, але тут голос намісника зупинив його.

— Підійди до вікна, — наказав намісник, — і подивися навкруги.

Тіурі підкорився. Зупинившись біля одного з вікон, він визирнув назовні, побачив річку і зрозумів нарешті, чому її називають Райдужною: в освітленій сонцем воді відбивалися сонячні промені і забарвлювали її поверхню всіма кольорами райдуги. Повітря стало прозорішим — і він міг бачити далеко. Неподалік, саме внизу під вікном, починався міст. Ним ішли люди, промчав вершник, проїхала карета.

Тіурі подивився на намісника. Той підвівся і підійшов до нього.

— Бачиш міст? — спитав він. Голос його виявився зовсім не таким, як очікував Тіурі: низький, звучний голос людини, яку ти мусиш слухатися, хочеш ти того чи ні. — Звідси він здається маленьким, зате краще видно, через яку широку річку прокладено цю дорогу. Багато років тому було зведено цього моста, чимало зусиль і тяжкої праці треба було докласти, аби його побудувати. Багато роботи було зроблено, багато грошей витрачено. Тому кожен, хто проходить ним, мусить заплатити. Адже цей міст будувався і для нього. І той, хто платить мито, стає співвласником мосту, хоча сплачує гроші лише за один з його каменів. Тисячі людей — власники цього мосту, який єднає схід із заходом.

— Але, — спитав Тіурі тихо, — невже видатки на нього досі не відшкодовані?

Юнак глянув на намісника. Той стояв поруч, схрестивши руки на грудях, засунувши долоні в широкі рукави свого довгого одягу, і дивився на міст серйозно і вдумливо. Потім повернувся до Тіурі. Його темні очі були скоріш засмучені, аніж суворі.

— Кожен має бути готовим сплатити за те, чого йому дуже хочеться.

Тіурі був зачарований цим чоловіком, який виявився геть не таким, як він собі його уявляв.

Намісник знову повернувся до вікна.

— Цей міст, так само як і інші мости, був збудований, щоб поєднати королівство Унавена із зовнішнім світом. — Він провадив далі: — Раніше Райдужна річка була кордоном країни. Багато людей, що прийшли зі сходу, прагнучи потрапити на протилежний бік річки, готові були заплатити. Траплялося, у важкі, небезпечні часи набігів, коли на нас нападали з півночі, сходу та півдня, королівські намісники ставали охоронцями річки, захисниками серця королівства Унавена. Наступними роками землі на схід, аж до Великих гір, стали частиною королівства, але традиція залишилася: кожен, хто бажає переправитися через Райдужну річку, зобов’язаний сплатити мито королю. Сам король призначає своїх намісників. І лише той, хто перейшов міст тричі, звільняється від сплати. Такий порядок зберігатиметься ще довго. Сподіваюся, що не повернуться ті часи, коли королівським намісникам доведеться знову стати справжніми захисниками Вітчизни: суворими, невблаганними, якими іноземці вбачають нас досі.

Тіурі мовчав, не знаючи, що сказати.

Намісник подивився на нього й знову заговорив, але тепер його голос звучав по-діловому:

— Ну що ж, розповідай, хто ти такий і чому хотів зі мною говорити.

— Достойний пане, — почав Тіурі, — мені дуже потрібно перейти річку. Але в мене немає грошей, щоб сплатити мито, і немає часу, щоб заробити ці гроші.

— Як тебе звати? — перебив його намісник.

— Мартин, — трохи затнувся Тіурі.

— Я чую по твоїй вимові, що ти прийшов з-за гір. Тебе справді звуть Мартином?

— Так, пане, саме так я називаю себе.

— Гаразд, тут ти теж будеш Мартином. Отже, ти намагався переправитися через річку, не заплативши. За це маєш бути покараний. Я ніколи не скасовую цього покарання. Чому ти не прийшов до мене вчора?

— Тому що. — Тіурі стиснув у руці перстень. — Пане, у мене немає золота, аби сплатити мито, але є дещо інше — коштовність, яка вартує набагато більше. Я міг би сплатити мито і викуп за мого друга і за себе...

— Так. І що ж це? І чому ти звернувся до мене тільки зараз?

— Я ніколи не розлучився б із нею, і не лише через те, що вона дорого коштує, а й тому, що ця річ дорога мені як пам’ять. І я хочу не продати її, а залишити як заставу. А потім працюватиму стільки, скільки ви скажете, щоб викупити її.

— Як заставу, кажеш?

— Так, пане. Ви згодні?

Намісник проникливо подивився на Тіурі й відповів не одразу:

— Куди ти так поспішаєш?

— Мені важко вам пояснити.

— А все-таки?

— Достойний пане, я не можу вам цього розповісти.

Намісник знов уважно подивився на юнака. Тіурі весь напружився, очікуючи відповіді.

— Двічі по три золотих ти і твій друг маєте сплатити, — нарешті сказав намісник, — до цього ще двічі по три золотих за викуп. Якщо твоя коштовність вартує дванадцять золотих, я зроблю те, про що ти просиш. Покажи-но мені її.

Намісник простягнув праву руку, і Тіурі поклав персня йому на долоню.

Той опустив очі, стиснув пальці й підняв погляд на Тіурі, який одразу зрозумів: намісник упізнав персня!

— Як до тебе потрапив цей перстень?! — спитав намісник різко. Потім розкрив долоню й додав: — Це не твій перстень, як ти його отримав?

— Достойний пане, — мовив Тіурі, — я бачу, ви впізнали його, і тому можу сказати вам: так, це не мій перстень, я отримав його.

— Отримав? Від кого? Таких перснів існує лише дванадцять. Поглянь! — Він простягнув ліву руку й показав персня, якого носив сам.

— У вас точнісінько такий! — прошепотів вражений Тіурі.

— Не зовсім. Лише два персні з дванадцяти були геть однакові, і король Унавен віддав їх своїм синам. П’ятьма обдарував лицарів і ще п’ятьма — намісників, які охороняють мости.

Тіурі згадав, як лицар Евейн говорив йому, що король Унавен обдарував такими перснями своїх найвір-ніших паладинів.

— То як потрапив до тебе цей перстень? — наполягав намісник.

«Своїх найвірніших паладинів! І намісник — один із них!»

— Від лицаря Едвінема, — відповів Тіурі.

— Едвінема, — повторив намісник. — Де, коли і навіщо він віддав тобі свого персня? — Він помовчав, а потім тихо запитав: — Едвінем загинув?

— Так, — зітхнув Тіурі.

Намісник не виказав ані жаху, ані смутку чи здивування, лише його рука стиснула перстень так сильно, що кісточки на пальцях побіліли.

— Розповідай далі, — стримано наказав він.

— Не так уже й багато я можу розповісти. Його було вбито Червоними Вершниками та їхнім сеньйором, Чорним Лицарем з Червоним Щитом.

— Убито?

— Його заманили в пастку.

— Де?

— У лісі, неподалік Дагонатбурга.

— У королівстві Дагоната? Не в Евіллані?

— Він їхав з Евіллану, був на шляху сюди.

Намісник підійшов до столу, сів за нього, відсунув убік розгорнуту книгу, що лежала на столі, й поклав перед собою перстень Едвінема. Потім жестом підкликав Тіурі. Юнак підійшов до столу і почав розповідати, за яких обставин лицаря Едвінема було вбито та як так трапилося, що це стосується його, Тіурі. Про листа він промовчав.

— З твоїх слів я зрозумів, що сюди тебе послав лицар Едвінем?

— Так, достойний пане.

— І він дав тобі цього персня?

— Так, достойний пане.

— І ти поспішаєш до короля?

— Так, достойний пане.

— І ти більше нічого не можеш мені розповісти?

— Ні, ваша світлосте.

— І ти збирався віддати цього персня, персня лицаря Едвінема, щоб сплатити мито?

— Так, пане. Залишити як заставу.

— Але ж перстень не твій. Як ти можеш віддавати те, що тобі не належить?

— Гадаю, лицар Едвінем вчинив би так само. Я. я виконую його доручення.

— До короля Унавена?

— Так, достойний пане.

Намісник узяв перстень і ще раз подивився на нього.

— Ти приніс нам жахливу звістку. Одного з лицарів Унавена вбито вершниками Евіллану. За його смерть не можна не помститися!

Намісник відклав персня й підвівся. Він знову став таким, яким Тіурі бачив його напередодні: суворим, непохитним, таким, що жахає своїх ворогів.

— Декілька лицарів уже виїхали, аби помститися за його загибель. Вони назвалися Сірими Лицарями й перебили вже чимало Червоних Вершників, — сказав Тіурі.

— Сірі Лицарі? Хто вони?

— Їхній очільник — лицар Ристридин.

— Ристридин з Півдня? Мені знайоме це ім’я. Він був другом Едвінема.

— І лицар Бенду, і Арват, і Евейн — з вашого королівства.

— І Евейн? Це добре. Але ти, Мартине, чи як там тебе насправді звати, ти як потрапив у цю історію? Те, що ти розповів, здивувало мене, але цього ще замало.

— Не маю права більше ні про що говорити. Те, що я повинен сказати, я можу сказати лише вашому королю.

— І тому ти так поспішаєш?

— Так, ваша світлосте.

— Ти — перший із вісників, від якого я чую таку новину. Чи знаєш ти що-небудь про інших лицарів, яких послали до Евіллану? Про лицаря Аргората, про Ан-домара Інґевелльського?

— Ні, достойний пане. Власне, я і лицаря Едвінема зустрів випадково. а можливо, це й не випадковість. не знаю. Але лицар Ристридин говорив мені, що лицар Едвінем якимсь чином втік з Евіллану, — сказав Тіурі й коротко переповів намісникові те, про що дізнався від лицаря Ристридина.

Намісник на мить замислився і повернув Тіурі персня.

— Візьми. Його можна віддати тільки королю. Можеш перейти через міст, але маєш пообіцяти мені, що на зворотному шляху відшкодуєш свій борг. Нікому не дозволено жодного разу переправитися через річку, не сплативши мита.

— Я обіцяю вам це, достойний пане. І мій друг.

— Твій друг?

— Він теж має піти зі мною.

— Добре, він піде з тобою. Коли ви хочете вирушити?

— Негайно.

Намісник ударив у ґонґ, що стояв на столі.

— Можеш вирушати без затримки, королівський віснику.

— Достойний пане, — мовив Тіурі, — краще не говоріть цих слів нікому. Моє доручення таємне, про нього ніхто не має знати.

Намісник мовчки кивнув. Двері відчинилися, й увійшли двоє слуг.

— Забери другого хлопця з камери і приведи сюди,

— наказав намісник одному з них.

Слуга з поклоном зник, і намісник звернувся до другого:

— Що сталося? — спитав він.

— Вельмишановний пане, прибув посланець зі сходу,

— з цими словами слуга простягнув намісникові листа.

Той зламав печатку, прочитав листа й запитав:

— Де ж той посланець?

— Чекає в залі, внизу.

— Я спущуся до нього, — мовив намісник і звернувся до Тіурі: — Зачекай, я зараз повернуся.

Він вийшов у супроводі слуги.

Залишившись на самоті, Тіурі снував кімнатою туди-сюди. Він відчував полегшення, через те що все йшло так вдало, і прагнув знову продовжити свою подорож. Він ще раз поглянув у вікно, розмірковуючи над тим, що розповів йому намісник. Потім підійшов до столу. Аби лише намісник уже скоріше повернувся! І Паккі, вірний Паккі! Погляд його впав на книжку, ту, що, імовірно, читав намісник. Це був грубезний фоліант, і він лежав відкритим; Тіурі побачив гарно виписані літери й величезну, золочену, прикрашену пістрявими квітковими гірляндами буквицю на початку оповідки. Він обійшов стола, аби краще розгледіти її. Юнак упізнавав літери, але з них складалися дивні слова, слова незнайомої йому мови. Однак що довше він дивився на ті слова, то більш відомими вони ставали для нього: так, деякі з них він бачив і раніше. У листі до короля Унавена. Чи означає це, що книжку написано тією ж мовою? І намісник зміг би зрозуміти послання? Він міг би його спитати про це!

Кроки в коридорі насторожили Тіурі. Він відскочив від столу й пішов до дверей; вони прочинилися, і в супроводі слуги увійшов Паккі.

— Його світлість зараз повернуться, — повідомив слуга і вийшов.

— Вільні! — вигукнув Паккі. — Усе гаразд?

— Так. Можемо вирушати просто зараз, — відповів Тіурі й хотів було розказати Паккі все по порядку, але перш ніж він почав, з’явився намісник, усе ще тримаючи листа.

— Так це і є твій друг? Паккі, правильно?

— Так, пане, — підтвердив Паккі.

— Прибув посланець із Данґрії, — повідомив намісник, — направлений магістром Дирвіном від імені Ради старійшин.

Хлопці завмерли.

— Вас це, напевно, не здивує: у листі говориться про двох юнаків, які викликали в місті заворушення й покинули місто проти волі Ради.

— Ми не могли затримуватися, — відповів Тіурі.

— Магістер Дирвін просить, щоб я вас допитав і затримав, якщо вважатиму за потрібне.

— Достойний пане, — захвилювався Тіурі, — я розповів вам все, що міг. Ми не можемо затримуватися, мусимо поспішати до короля. Власне, вам я сказав більше, аніж насправді міг би. Ви носите такий самий перстень, як лицар Едвінем, і лише тому я насмілився довіритися вам. Дозвольте нам, будь ласка, піти!

— Авжеж, — намісник вперше усміхнувся. — Ти наважився довіритися мені, тож я вчиню так само. Тільки ось що: ви поспішаєте, а йти збираєтеся пішки?

— Ми не маємо іншого виходу.

— І грошей теж не маєте. Ну що ж, я дам вам коней. Надвечір ви дістанетеся до Інґевелла, залишите коней у трактирі «Перша ніч».

— Дуже дякую, — мовив Тіурі.

— У трактирника, можливо, знайдуться для вас свіжі коні. На них ви дістанетеся трактиру в Місячних пагорбах. Що ж до мита, то я вже сказав, що чекаю вас у себе на зворотному шляху.

— Так, пане, — згодився Тіурі.

— Тоді вперед!

Юнаки вклонилися, але намісник потиснув їм обом руки і побажав щасливої дороги.

Коли вони вже проходили нижньою залою до виходу із замку, то якийсь чоловік, зіскочивши з лавки, що стояла біля стіни, підбіг до них.

— То ви тут! — гукнув він.

Це був той самий Долвен, якого Тіурі зустрічав у «Білому лебеді». Саме він і виявився данґрійським гінцем.

— Ну й ну, — дивувався він, — чимало ж клопоту ви нам завдали!

— Та ні, — сказав Паккі, — ми ж одразу покинули Данґрію.

— Що правда, то правда. Це Ірувен допоміг вам, чи не так? Завжди він встряє не у свої справи! Коли ма-гістер Дирвін прийшов за вами вранці, то Ірувен сказав йому, що ви, мабуть, уже пішли до ратуші. Вас там, звісно ж, не було. Коротше кажучи, мало не пів дня минуло, доки вони не второпали, що ви втекли. Ірувен про щось довго говорив з магістром Дирвіном, переконував його, що ви не могли залишитися, і на то була вагома причина. Ви поїдете зі мною назад до Данґрії?

— Ні, — відповів Тіурі, — ми йдемо своїм шляхом.

— Ти диви які! — здивувався Долвен. — Ну, шляхетному панству видніш. Насправді ж про вашу втечу вже всі забули. Бурмистер сам намагався втекти, ото було діло! Та його спіймали, і тепер він сидить під замком у своєму прекрасному будинку на площі.

— Ет! — зрадів Паккі. — Та краще було б зачинити його в підвалі будинку!

Долвен розсміявся.

— Як прикро, що нам знову доведеться попрощатися. Мені ще сьогодні вертатися. А ви, бува, не стрічали посланця до короля Унавена? Він, далебі, раніше встиг, бо виїхав з Данґрії вчора вранці. Та ви ж його знаєте — писар бурмистра. Усі вважали його лише збирачем олівців, конторською душею, а він виявився ще й чудовим вершником!

Хлопці із задоволенням поспілкувалися б із Дол-веном подовше, але вони знали, що їм треба рухатися далі. Вони попрощалися і вийшли на вулицю.

Шлагбаум на мосту вже зняли, і Вармін з двома кіньми напоготові чекав юнаків.

Тіурі звернувся до нього:

— Завдяки вам мені вдалося поговорити з намісником, щиро за це вдячний.

— Не треба дякувати, — відповів воїн, дивлячись на нього з цікавістю. — Бачу, у вас справді були причини поспішати.

Хлопці скочили на коней, при цьому у Паккі було таке обличчя, наче він усе життя тільки це й робив.

— У торбах, приторочених до сідла, знайдете дещо корисне, — повідомив Вармін. — Щасливої дороги!

Хлопці проїхали через браму замку, потім — через міст. Цок-цок-цок! — цокали копита по камінцях бруківки, і вода в річці виблискувала з обох боків.

— Можливо, Райдужна — все-таки гарне ім’я для цієї річки! — крикнув Паккі, повертаючись до Тіурі.

Починалася остання частина їхнього шляху.

Частина сьома. На захід від Райдужної річки

1. Ліс Інґевелла

Широка, добре облаштована дорога починалася від Райдужної річки. Обабіч лежали просторі лани, луки й сади. Друзі швидко їхали вперед. Паккі вже призвичаївся до коня і відчував себе доволі впевнено.

— Ще трохи — і станеш справжнім вершником, — підбадьорював його Тіурі.

— Ух, який же я витривалий, — похвалився Паккі, коли вони зупинилися перепочити. — Чого лишень не довелося пережити! Я гнав верхи, плив човном, мало не потонув, двічі сидів у в’язниці (хоча цього ліпше було б уникнути), познайомився з багатьма людьми. А скільки всього побачив! Місто, замок, широку річку. Для тебе все це, певна річ, звично.

— Не зовсім. Я й справді раніш уже бачив і місто, і замки, і широку річку, але вони відрізнялися від цих.

— Цікаво, що ми ще побачимо і що з нами ще трапиться, — Паккі дивився на захід. — Я бачу попереду ліс, це не ліс Інґевелла?

— Гадаю, саме він, — відповів Тіурі. — Ми швидко доїхали.

У торбах вони знайшли хліб, пляшку вина й гаманець з декількома срібляниками.

— Доречно, — зауважив Паккі. — До вподоби мені цей намісник. Дивно, як перше враження від людини буває оманливим.

— Еге ж, — не одразу відгукнувся Тіурі. — У мене до намісника таке ж було із Сірими Лицарями.

Юнак був у доброму гуморі і навряд чи міг собі уявити, що їх ще можуть чекати труднощі.

Паккі також почувався піднесено і почав весело виспівувати, щойно вони рушили далі. Він співав пісню за піснею, що врешті-решт перетворилися на мелодію без слів, якої Тіурі не знав. Це звучало чудово: спер-шу швидко, потім повільно, іноді завзято й наприкінці тихо і загадково. Паккі наспівував цю мелодію знову й знову, щоразу змінюючи. Нарешті він знайшов варіант, який, здавалося, сподобався йому найбільше. Він поглянув на Тіурі й запитав тихо:

— Знаєш, що я співаю?

— Ні.

— Мелодію до слів, які відомі лише нам з тобою. Їх не можна вимовляти вголос. Співай — подумки — зі мною разом.

Паккі знову почав наспівувати, і тепер Тіурі також помітив, що незрозумілі слова листа можна було проспівати на цей мотив. Невдовзі й він почав мугикати під ніс. Так, наспівуючи, в’їхали вони до лісу Інґевелла.

Ліс цей не був подібний до жодного з тих, які Тіурі будь-коли доводилося бачити. Трава була зеленіша, дерева — розлогіші, а плющ, що їх обвивав, — красивіший, ніж будь-де. Дорогу вкривав щільний пружний мох. Але надзвичайним було те, що скрізь цвіли квіти: вони росли на узбіччі, на стовбурах дерев, гронами звисали з гілля.

За годину чи дві хлопці побачили трьох чоловіків у зеленаво-брунатному одязі, що відпочивали узбіч дороги. Біля них лежали оберемки свіжозрізаних квітів.

— Добридень, хлопці! — гукнув один із них. — Ви занадто швидко їдете!

Друзі притримали коней.

— А що таке? — поцікавився Паккі.

— Вам подобається цей ліс?

— Це найгарніший ліс з усіх, що я бачив, — відповів Паккі.

— І це єдина точна відповідь! Але в лісі Інґевелла не можна поспішати. Ми цього не любимо. Злізай з коня, ляж на травичку, послухай, як цвірінькають пташки. Та візьми з’їж яблучко. А може, хочеш сливок? Чи дикої вишні? Нема на світі плодів смачніших, аніж плоди Інґевелла. Королю смакують вони найліпше.

Друзі зіскочили з коней — настав час перепочити. Вони прилягли на траву і поласували смаколиками.

— Як же це чудово, — зітхнув Паккі.

— Чужоземці? — запитав чоловік.

— Так, — кивнув Паккі.

— Хочемо подивитися вашу країну, — додав Тіурі.

Чоловіки це бажання схвалили і почали розпитувати хлопців, звідки вони й де вже побували, а потім заходилися розповідати про свою країну, зокрема про Інґевелл.

— Вам треба було приїхати сюди під час Свята квітів, — мовив один із них. — Коли всі прикрашають себе квітами, гуляють лісом, співають і танцюють, а надвечір ми збираємося біля озера Інґевелл, на честь якого названо наш край. Ми катаємося на човниках і кидаємо одне в одного квітами, що пливуть по воді, вкриваючи озеро.

— Але цьогоріч Свята квітів не було, — сумно проказав другий, — бо лицар Андомар у від’їзді. Він править цією місцевістю. Такого, як він, більше у світі немає! Він поїхав на початку року, король послав його до Евіллану. Це небезпечна країна, вам краще туди не їхати.

— Ми хочемо укласти мир з Евілланом, — перебив його третій. — Тому король надіслав туди своїх найкращих лицарів. А Андомар у всій країні неперевершений!

— Але він ще не повернувся, — завершив той, хто почав розмову.

Усі замовкли.

«Чи побачать коли-небудь ці добрі люди свого пана, — подумав Тіурі, — чи зможе він знову відзначати з ними Свято квітів?»

Він підвівся і сказав, що їм пора.

— Уже? Куди ви так поспішаєте?

— Хочемо дістатися трактиру засвітла, — пояснив Ті-урі. — Того, що зветься «Перша ніч».

— Найліпше спиться просто неба, але «Перша ніч» — теж добре. Він розташований у селі, що на Інґевел-лі. Тримайтеся цієї дороги — і вона сама приведе вас туди.

Друзі попрощалися. Далі їхали мовчки.

Тіурі досі думав про лицаря Андомара, з яким не був знайомий, але той був другом лицаря Едвінема. Юнак раптом зрозумів, що за спокоєм і щастям цього прекрасного краю криються страх і занепокоєння. Він запитав себе, що означатиме для жителів цієї країни важлива звістка, яку він, чужоземець, везе їхньому королю.

Майже зовсім стемніло, коли хлопці дісталися поселення, яке теж називалося Інґевелл і прилягало до західного краю лісу, оповиваючи озеро. Саме озеро тихо й загадково виблискувало у надвечір’ї. Попід берегом росли білі водяні лілії, і це було трохи схоже на Свято квітів. На півдні над деревами височіло кілька гостроверхих веж; пізніше юнаки дізналися, що то був замок лицаря Андомара.

Трактир вони знайшли швидко. Це був великий трактир, єдиний на все поселення. Хазяїн прийняв юнаків дуже привітно, подбав про їхніх коней і пообіцяв дати двох свіжих, аби вони могли продовжити свій шлях.

— Вам пощастило, у мене лишилося двоє добре від-почилих коней. Але кращого коня я вже дав гінцеві, що сьогодні прибув зі сходу. Він посланець, скаче до Унавенстадта.

«Посланець із Данґрії», — подумав Тіурі й поцікавився:

— І коли ж він виїхав звідси?

— Він приїхав десь о четвертій. Поїв, трохи перепочив. А виїхав, мабуть, близько сьомої, тобто вже понад годину тому.

Трактирник запитав хлопців, що їм подати.

— Байдуже, — відказав Тіурі, — аби не надто дорого. У нас грошей небагато. Зараз я вам покажу, скільки ми зможемо заплатити.

— Не переймайтеся, — заспокоїв хлопців хазяїн. — Ви прибули на конях королівського намісника Райдужної річки — Ардіана, тому ласкаво просимо; і тут ви отримаєте все необхідне, навіть якщо вам зовсім нема чим платити. Я й кімнату надам, щоб переночувати. Мандрівники, які приходять з тієї переправи, завжди на першу ночівлю лишаються тут — мій трактир тому так і називається.

Друзі насолоджувалися вечірньою трапезою. Мешканців, окрім них, було небагато: якийсь самотній подорожній та кілька селян. По вечері дружина хазяїна відвела їх до кімнати.

— Як приємно, — зітхнув Паккі, розкинувшись на пістрявій клаптиковій ковдрі. — Не уявляєш, як я втомився. Відчувається, що я весь день провів у сідлі. Нарешті можу простягнутися на ліжку й солодко поспати на животі. — Він голосно позіхнув, поглянув на Тіурі й розсміявся.

— Ти чого? — здивувався Тіурі.

— Кімната така чистенька, а ти до неї геть не пасуєш! Твоя камізеля розкішна: усі кольори, у які вона була забарвлена, перемішалися.

Тіурі теж засміявся.

— Найдешевша одежина з данґрійського ринку. Твій одяг, до речі, теж вишуканістю не вирізняється.

— Гріх у такому вигляді — на красиве ліжко, га? — запитав Паккі. — Та мені байдуже, я лишуся на ньому.

Тіурі знову посерйознішав:

— Але ненадовго.

— Ти що? Хочеш негайно їхати далі?

— Так, хочу якомога швидше прибути до Унавен-стадта. Ми отримаємо свіжих коней, тож.

— Твоя правда, — погодився Паккі, стримуючи позіхання.

— Скажу хазяїнові, що ми виїдемо найближчим часом. Ні, зараз, невідкладно. Домовимося десь за годину, так?

Тіурі повернувся до хазяїна в трактир, і той пообіцяв, що коні за годину будуть готові. Він, схоже, не здивувався і не виявив до юних гостей жодної цікавості.

Коли Тіурі повернувся, Паккі вже спав. Тіурі теж приліг, та заснути не міг. У цьому мирному привітному місці в нього з’явилося дивне відчуття, що саме тепер він мусить поспішати, що часу втрачати не можна.

2. Страшна ніч у Місячних пагорбах

Коней залишите у стайні трактиру «Місячні пагорби», — сказав трактирник на прощання, коли юнаки вже були готові вирушити.

— Місячні пагорби? — перепитав Паккі. Він аж скривився від болю, сідаючи на коня.

— Їх так назвали, бо в місячному сяйві вони напрочуд гарні. Місяць у повні, щоправда, вже минув, але ви ще побачите їх у всій величі, у всьому блиску.

— А чи далеко до того трактиру? — запитав Тіурі.

— Приблизно день дороги, годин з одинадцять-дванадцять. Через Місячні пагорби ви зможете проїхати швидко, ніч ясна. Якщо доведеться їхати далі, а в заїзді не знайдеться свіжих коней, можете гнати цими. Я з часом отримаю їх назад. Щасливої дороги!

Хлопці подякували, попрощалися й рушили в путь. Село вони проминули повільним кроком, а вже лісом пішли чвалом. Невдовзі ліс залишився позаду — і вони опинилися на тих самих пагорбах, які мали бути напрочуд гарними під місячним сяйвом.

Краєвид насправді був казковий. Невисокі пагорби, порослі густою травою, сірі, розкидані де-не-де валуни, чагарники, якісь чудернацькі дерева. Дорога видавалася майже білою, усі інші кольори мінилися фантастичними барвами, окрім глибоких чорних сутінкових тіней; можливо, це завдяки місяцеві, що ясно світив у небі, яким пливла сила-силенна маленьких прозорих хмарин. Було дуже тихо. Юнаки притримали коней, але почули лише монотонне сюрчання цвіркунів у траві. Здавалося, це була необжита місцевість: вони не бачили ані будинків, ані чогось іншого, що свідчило б про присутність людей.

Хлопці мовчки їхали вперед: їм не хотілося порушувати тишу.

Поступово краєвид змінювався. Спершу вони не звернули на це уваги, але раптом помітили, що пагорби стали вищими, дорога вужчою, чагарі щільнішими, дерева химернішими. Тепер уся місцевість видавалася неприборканою, дикою і самотньою. І водночас змінилося ще щось. Тиша стала якоюсь зловісною, світло моторошним, і все довкруж насторожувало. Принаймні, так відчував Тіурі, але Паккі він не сказав нічого.

Та схоже, що той відчував те саме. Весь час він озирався навсібіч, потім почав тихо наспівувати, немов відганяючи невиразний страх, однак голос його звучав дивно і занадто гучно серед нічної тиші, а згодом зовсім завмер.

Раптово до юнаків донісся новий звук. Тіурі смикнув коня.

— Чуєш? — прошепотів він.

— Т-так, що це?

— Не знаю. Тихо, он знову!

— Іржання!

— Кінь, — голосно сказав Тіурі.

Вони одразу побачили, як із-за пагорба з’явився кінь, перетнув дорогу, зупинився на узбіччі, метнувся вбік і зник з їхнього зору.

— Без вершника, — пробурмотів Тіурі. — Дивно!

— Може, дикий? — припустив Паккі.

— Ну так, під сідлом і з вуздечкою.

— А-а-а...

Хлопці вп’ялись очима туди, де щойно пройшов кінь.

«Треба б подивитися, що там трапилось, — подумав Тіурі. — Але чому мало щось трапитися? Кінь міг утекти, просто втекти».

І все-таки він повільно їхав до того місця, де з’явився кінь. Паккі їхав з ним.

Наближаючись, Тіурі все дужче відчував, що десь неподалік сталося лихо; щось чи причаїлося в тінях поміж пагорбів, чи ховається за непорушними хащами.

— Це було тут, — прошепотів він.

— Підеш подивитися? — спитав Паккі, теж пошепки.

— Так, — рішуче відповів Тіурі.

Він зіскочив з коня, Паккі — за ним. Стоячи край дороги, вони вдивлялися у вузький видолинок, у стежечку, що губилася в чагарнику. Юнаки прислухалися, але не почули нічого, окрім сюрчання цвіркунів та власного дихання.

Хлопці обережно зайшли у видолинок, однак за декілька кроків Тіурі зупинився.

— Побудь тут, — шепнув він до Паккі.

— Я з тобою.

— Ні. Якщо там небезпечно, краще не ходити туди разом. Ти знаєш чому!

Не чекаючи відповіді, Тіурі пішов далі і, переборюючи страх, поліз у темні зарості. Юнак продерся крізь них і несподівано опинився на відкритій місцевості, де побачив, що хтось лежить на землі.

Тіурі завмер. Він очікував на щось таке, та все ж деякий час вагався, перш ніж підійшов до тіла й опустився навколішки. І тут йому перехопило подих — він дивився в обличчя писаря бурмістра Данґрії. Той, здавалося, спав, хоча, поза сумнівом, був мертвим... ураженим стрілою в самісіньке серце.

Шум за спиною змусив його злякано озирнутися, але це був Паккі: блідий, ошелешений, губи його беззвучно ворушилися.

— Його вбито, — промовив Тіурі.

Паккі зітхнув, немов схлипнув, і повторив:

— Вбито!

Обидва замовкли.

— За віщо? — пробурмотів нарешті Паккі.

— Хтозна. — відповів Тіурі і знову глянув в обличчя молодому чоловікові, що зовсім недавно допомагав йому. Вісник від Ради Данґрії, відправлений до Уна-венстадта, посланець до короля Унавена!

Тремтячими руками він склав руки вбитого на грудях і прошепотів майже нечутно:

— Помолімося за упокій його душі.

Друзі помолилися, підвелися й подивилися один на одного.

— Як тепер бути? — прошепотів Паккі. — Не залишати ж його тут?

— Не знаю. — почав було Тіурі.

Скоєне викликало в нього глибоке потрясіння і дивну підозру, що це якось пов’язано з його дорученням. Адже писар віз повідомлення до короля Унавена. Ті-урі зазирнув до дорожньої сумки, що лежала на землі, але листа там не було. Після деяких вагань він обшукав одяг убитого, проте й там нічого не знайшов.

— Навіщо ти це робиш? — шепнув Паккі.

— Я шукав листа. Але його немає, — Тіурі підвівся й додав: — Його щойно вбили.

— А хто це?

— О! Ти його не знаєш, він був писарем бурмістра. посланець із Данґрії до короля Унавена.

— Посланець, — прошепотів Паккі.

Юнаки перезирнулися. Паккі заговорив першим:

— Може. може, той хто його вбив, десь неподалік?

Тіурі не відповів. Після побаченого думка, що вбивство пов’язане з його дорученням, більше не видавалася йому дивною. Адже писаря справді відправили до короля зі звісткою про те, що трапилося в Данґрії. і ті події мали багато спільного з його завданням. І тут у Тіурі майнула жахлива думка. Чи не було це вбивство помилковим? Чи не було воно вчинене заради іншого листа, іншого доручення. його власного? Чи, бува, не Кобра вбивця?

Тіурі здригнувся. Паккі схопив його й потягнув до чагарнику.

— Чого ти? — запитав він.

— Я. я думаю, я його бачив, — прошепотів Паккі.

— Кого? Де?

— Ні, не кого. Якийсь рух. Там, он те дерево, там, -Паккі показав на захід.

Тіурі придивився.

— Там, на пагорбі, трохи далі. Бачиш дерево?

— Так.

Наразі дерево було непорушним, але чи не ворушилися кущі біля нього?

Друзі пильно дивилися в той бік, але більше ніякого руху не помітили. Привиділося їм це чи хтось справді був неподалік? В останньому Тіурі був переконаний. І якщо це вбивця, їм загрожує велика небезпека. Той міг за ними спостерігати і, певно, був озброєний луком та стрілами. Вони ж не мали при собі жодної зброї, окрім невеличкого кинджала за поясом.

— Ходімо, — прошепотів юнак.

Вони прокралися крізь чагарник, ближче до краю дороги, їхні коні стояли на місці.

— Що будемо робити? — знову спитав Паккі.

— Тихо! — осмикнув його Тіурі.

Він зазирнув за кущі, перевіряючи, чи не причаїлася там небезпека. Але навкруг, у білому місячному сяйві, ніщо не рухалося.

— Допоки він тут, ми не можемо бути впевнені, що залишимося живими. Але він не близько. ймовірно.

— Хто? Убивця? — запитав Паккі.

— Так.

— Не буде ж він на нас нападати?

— Боюся, що саме так він і вчинить.

— Чому?

Тіурі не відповів. Він знов огледівся. Їм не слід тут залишатися.

— Ти. ти гадаєш. гадаєш, це. Кобра? — шепнув Паккі йому у вухо.

— Чш-ш-ш! — Тіурі раптом усвідомив, що більше не може чути це ім’я.

Вони ще трохи постояли.

«Ми можемо їхати далі, — подумав Тіурі, — і якомога швидше, доки не дістанемося житла. Тоді, можливо, й випередимо вбивцю. Чи краще повернутися до Інґе-велла? Але ж він і там може знайти нас. Я знаю!»

І він сказав:

— Треба йти. Розділимося: один поїде назад, другий — вперед.

— Ні! — прошепотів Паккі. — Лишаймося разом.

Але Тіурі знав, що його план був найкращим. Той, хто стежив за ними, не міг наздогнати одразу двох, один втече напевно.

— Я їду далі, — вирішив він. — Ти повертаєшся. Їдь до трактиру, розкажи про вбивство, спробуй знайти озброєних людей і їдь з ними сюди.

— А ти?

— Я ж сказав, я поїду далі.

— Але, Тіурі, не роби так! Не їдь сам! Я поїду з тобою.

— Ні. Та зрозумій же! Нам не можна залишатися разом. Ми мусимо розділитися, аби мати можливість.

— Але тоді є ймовірність, що ти. якщо ти поїдеш повз нього.

— Тихо! — Тіурі перебив свого друга. — Наперед ми не можемо знати. Їдь!

— Ні. Я так не хочу.

— Хочеш чи не хочеш — неважливо, я тобі наказую! — прошепотів Тіурі квапливо. — Ти обіцяв, що слухатимешся мене у всьому.

— Але якщо Кобра.

— Що ж поробиш, коли така доля!.. — відказав Тіурі і майже сердито продовжив: — Не сперечайся! Не можна думати про себе. чи про мене.

Паккі мовчав.

— Погоджуєшся?

— Гаразд, — видихнув Паккі пригнічено.

Тіурі пішов до коней. Паккі поплентався за ним. Коні були трохи неспокійні, але довкола нікого не було видно.

— Ну що ж, — прошепотів Тіурі й простягнув Паккі руку. Той потиснув її, але не відпустив.

— Ти чуєш?! — спитав він тихенько.

— Ні. Я нічого не чую, — відповів Тіурі, вивільняючи руку.

Паккі приклав пальця до губ.

Тіурі прислухався і теж почув — дуже тихо, дуже далеко. Минув деякий час, поки він розпізнав цей звук: цокіт копит!

Тіурі став навколішки, притулив вухо до землі, потім підвівся і вказав на схід.

— Звідтіль, — прошепотів він.

Вони дивилися на дорогу, якою прибули, проте нічого не бачили. поки що.

— То мені їхати? — запитав Паккі.

— Ні. Зачекай. — Тіурі здалося, мовби він уже переживав дещо подібне раніше, і згадав першу ніч своєї подорожі, коли за ним гналися Червоні Вершники. Хто наближався до них тепер? Друзі чи вороги?

Він узяв коня за вуздечку, кивнув Паккі, й вони відійшли подалі від дороги, туди, де лежав мертвий писар.

Цокіт копит залунав чіткіше — незабаром вершники домчать до них. Так ось же вони! Наближаються, немов швидкі тіні. певно, воїни: зі списами чи піками, душ десять, не менше. Галопом пронеслися повз хлопців. Проте вони не були одягнені в червоне.

Тіурі подумав, чи не гукнути їх, аби призупинити на мить, утім робити цього не став. Вершники від’їхали недалеко. Один із них віддав якусь команду — й усі зупинилися. Про щось нерозбірливо заговорили, повернули коней та й поїхали назад.

Хлопці мимоволі міцно схопилися за руки. Вершники поверталися! Деякі зіскочили з коней і йшли, ведучи їх за повіддя, повільно перетинаючи дорогу в напрямку юнаків.

— Бачиш, — виразно пролунав голос одного з вершників, — вони не могли піти далі від цього місця. Я по слідах бачу.

«Вони шукають нас! — подумав Тіурі. — Тепер треба діяти швидко!» Він схилився до Паккі й шепнув:

— Відходь! Їдь до Інґевелла. Мерщій!

Паккі широко розплющив очі і заперечно похитав головою.

Тіурі підштовхнув його:

— Мерщій! Пам’ятай про доручення. Я їх затримаю, якщо.

Він замовк. Вершники були тепер так близько, що юнак не наважився говорити.

На щастя, Паккі послухався. Він узяв за повід свого коня і крадькома рушив уздовж дороги назад.

Тіурі знову подивився в бік вершників.

— Вони мають бути десь тут, — проговорив той самий голос, і Тіурі зрозумів, що вже десь його чув. Той, кому належав цей голос, стояв навпроти нього, тримаючи коня за повід. Але Тіурі не міг розпізнати рис його обличчя. Той знову заговорив:

— Агов, чи є тут хто? — і, зачекавши трохи, додав: -Мартине, Паккі! Я шукаю Мартина та Паккі! Ви тут?

Тіурі затамував подих. Він почув тріск гілля, озирнувся, але Паккі не побачив.

До першого воїна приєднався другий, на коні.

— Тихо!.. — застеріг він. — Я щось чую!

Вони замовкли. Тіурі виразно почув шум, який їх насторожив і який, звісно, зчинив Паккі. Він повинен надати Паккі можливість утекти! І перш ніж вершники знову почали рух, він запитав хрипким голосом:

— Хто там?

— Це ти, Мартине? Чи це Паккі? — вигукнув чоловік, що стояв до нього найближче, і підійшов до чагарнику, де переховувався Тіурі.

— Стій! — крикнув Тіурі. — Не підходь! Я озброєний. Назад!

Вершники загомоніли.

— Ані кроку ближче!

Чоловік, який заговорив з ним — мабуть, був старший серед них, — зупинився й мовив здивовано:

— Що тепер? Друзяко! Нема чого боятися!

— Ані руш! — вигукнув Тіурі. — У мене тут лук і стріли! Ані кроку далі, стрілятиму! Стояти на місці! Не рухатись!

Він витягнув кинджал, щоб мати в руках бодай якусь зброю.

Старший знову заговорив, але Тіурі не слухав його:

— Стій! У першого ж, хто ворухнеться, стріляю!

Він говорив швидко й голосно, повторюючи ті самі слова кілька разів. Паккі має опинитися якнайдалі й у повній безпеці, перш ніж вершники помітять, що в нього немає ані луку, ані стріл!

— Послухай, друже! — гукнув старший, коли Тіурі нарешті замовк. — Ми не зашкодимо тобі! Ти Мартин чи Паккі?

— Я думаю, тут лише один із них, — припустив другий вершник.

— Ми обоє тут, — відгукнувся Тіурі. — Хто ви? Чого хочете від нас?

— Хіба ти нас не впізнаєш? — спитав їхній ватаг. -Нас послали за вами.

— Хто послав?

Другий зробив крок ближче.

— Королівський намісник.

3. Кобра

Почуте вкрай здивувало Тіурі, однак він не міг позбутися підозри.

— Королівський намісник? — перепитав він. — Навіщо? І як ви доведете, що кажете правду?

— Я Вармін! — вигукнув старший воїн. — Дивися, я кладу зброю, аби ти повірив у мої дружні наміри, — він дотримав слова і без вагань поклав зброю. Його голос і справді був схожий на голос Варміна.

— Нас направив намісник, — провадив далі він, — аби ми оберігали вас від небезпеки. І, вочевидь, мав на те причини! Я розкажу тобі дещо — і ти зрозумієш, що нам можна довіряти. Дозволь мені підійти ближче.

— Гаразд, — погодився Тіурі, але обачно додав: — Тільки ти один.

Вармін — якщо це справді був він — наказав своїм людям залишатися на місці й підійшов до чагарів.

— Де ви?

— Тут я, — Тіурі вийшов наперед. Він поглянув на воїна й упізнав грубе, обвітрене, надійне обличчя вартового, якому він уже довіряв.

Той нахилився до юнака.

— Гей, Мартине, — промовив він і пошепки продовжив, — ось що просив передати тобі намісник: «Іменем коштовності, про яку ми обидва знаємо, прошу тебе прийняти допомогу моїх слуг».

Тіурі підніс руку до грудей, торкнувся персня і вклав кинджал у піхви.

— Дякую, Варміне, але чому намісник відрядив вас?

— Він почув дещо, що його насторожило. Тож, якщо ти нам довіряєш, прийми нашу допомогу, і нехай твій друг теж виходить, — Вармін простягнув руки вперед, показуючи, що він не озброєний. — Ми не носимо герба, — додав він. — Це дозволено, лише коли ми перебуваємо на землях навколо Райдужної річки.

Підозри Тіурі розвіялися, юнак схопив руку Вармі-на і міцно потиснув її.

— Пробач мені, тут дещо трапилося, і я остерігався ворогів.

— Але ж у тебе немає ані стріл, ані лука! — здивовано вигукнув Вармін.

— Немає, я сказав це навмисне. Я. я радий, що він мені не знадобився.

Юнак полегшено зітхнув. Тепер його з Варміном обступила решта воїнів.

— А де твій друг? — запитав один із них.

— Його тут нема.

— То ти один? — знову здивувався Вармін. — Що ж все-таки сталося?

— Стривайте, — сказав Тіурі та, приклавши руки до рота, гукнув: — Паккі! Паккі!

— То це я його щойно помітив? — подав голос один із вершників.

— Паккі! — гукнув Тіурі ще раз. — Повернися!

Паккі не міг від’їхати далеко і мав би чути його поклик. Та з тиші ніхто не відгукнувся, і Тіурі захвилювався — чи не скоїлося, бува, чого з Паккі?

— Паккі! — гукнув він знову.

— Еге-гей! — почулося у відповідь. — Іду я, йду!

Паккі з’явився напрочуд швидко, але, не дійшовши до них, зупинився і крикнув:

— Це ти, Тіурі?

— Так, Паккі, все гаразд, — заспокоїв його Тіурі. — Не будь таким підозріливим! Можеш підійти, це друзі. Як швидко ти повернувся, — продовжив він, коли Пак-кі, під’їхавши, злізав з коня.

— Та я й був не дуже далеко, — зізнався Паккі. — Невже ти думав, що я поїду геть і залишу тебе самого? Я сидів ген за тією скелею, назбирав там достатньо каміння на той випадок, якщо. якщо.

— Ой, лишенько, — засміявся Вармін. — Ми уникли великої небезпеки!

— Варміне! — зрадів Паккі.

— Так, це я, до ваших послуг, — відповів той.

— Хух! — видихнув Паккі. — Ну й нічка! Здається, я знову його бачив, Тіурі. Далеченько. Гадаю, він пішов на захід.

— Хто? — запитав Вармін.

— Коб. — почав Паккі, але враз замовк.

— Що ж тут все-таки сталося? — запитав Вармін знову, переводячи погляд з Паккі на Тіурі. — Гей, а дивно, чому він кличе тебе «Тіурі»? Я гадав, ти Мартин.

Паккі перелякано затиснув собі рукою рота.

— Так, це правда, — сказав Тіурі спокійно. — Я маю на увазі, що тут мене називають Мартином, хоча моє ім’я Тіурі. Він кивнув Паккі, показуючи, що тепер це вже не так важливо. Зараз і насправді не мало значення, як його звати.

— Он як, — мовив Вармін.

— Ми знайшли тут неподалік, — почав Тіурі, — мертвого чоловіка. Убитого стрілою.

— Убитого? — перепитав Вармін. — Кого ж це?

— Посланця до короля Унавена, — відповів Тіурі й пішов туди, де лежав загиблий. Решта рушили за ним.

За мить Вармін побачив у траві чоловіка, ураженого стрілою.

— Посланець із Данґрії! Як це сталося? — спитав він обурено. — І це тут, у нашій країні! Розбійник?!

— Я вважаю, що зник лише лист, — сказав Тіурі й повернувся до Паккі: — Якщо ти його бачив, може, спробувати наздогнати?

— Кого? Убивцю? — запитав Вармін.

— Він не міг відійти далеко, — припустив Паккі. -Самі ми з ним не впоралися б. Він хотів. він міг.

— Ну нарешті я хоч щось зрозумів, — сказав Вармін, -але зараз не час теревені правити.

Він поспішив до свого коня.

— То де ти, кажеш, його бачив? — запитав він Паккі.

Той вказав на пагорби у південно-західному напрямку.

— Навздогін? — запитав Вармін Тіурі.

— Так, — відповів юнак, застрибуючи в сідло.

— Бережи себе, Ті. Мартине, — звернувся Паккі до друга.

— Усім триматися попліч! — наказав Вармін вершникам. — Хлопців усередину! Так!

Вони зірвалися навздогін.

Проте Тіурі подумав: «Якщо вбивця справді Кобра, навряд чи ми його знайдемо».

Друга частина ночі вже більше не була страшною, однак сповнилася пекельного напруження. Вони знайшли слід — прим’яту траву — і йшли по ньому, доки він не зник у ручаї. Потім довгенько їхали пагорбами. Утім, з таким самим успіхом вони могли б ганятися за тінями, бо все одно нікого не знайшли. Уже глупої ночі вершники знову повернулися на дорогу неподалік місця, звідки розпочали переслідування.

— Вам це не примарилося? — запитав Вармін юнаків.

— Могло, звісно, й примаритися, — відповів Тіурі, -але гадаю, що ні.

— Точно ні, — рішуче підтвердив Паккі.

— Якщо це той, кого я підозрюю, нам так легко його не знайти, — сказав Тіурі.

— Хто ж це? — запитав Вармін.

— Я майже нічого про нього не знаю.

— Чудно, — здивувався Вармін. — А він, часом, не світловолосий, не в брунатному одязі та крислатому капелюсі?

— Чому ви так вирішили? — своєю чергою здивувався Тіурі і враз згадав чоловіка, який сміявся, перехилившись через парапет мосту.

— Про це я тобі ще розкажу, — пообіцяв Вармін. — Але що нам робити тепер? Мертвого не можна залишати тут, а вбивцю треба спіймати як не зараз, то завтра... І слід сповістити про все в Данґрію і королю; в усякому разі дістатися хоча б до Інґевелла. Це найближче, там можна буде знайти посланця, а воїни лицаря Андомара допоможуть шукати вбивцю. Він же міг і до Інґевелла повернутися, чи не так?

— Маєте рацію, — погодився Тіурі. — Та ми не можемо чекати. Нам треба їхати вперед.

— Знаю, — сказав Вармін. — І ми будемо у вашому розпорядженні, допоки ви цього бажаєте. Як ти вважаєш, чи можу я доручити трьом зі своїх людей подбати про померлого та з’їздити до Інґевелла?

— Звісно.

За мить троє вершників від’їхали, і Вармін знову звернувся до друзів.

— Я маю розповісти, чому намісник відрядив нас, -почав він. — То як ми зробимо? Одразу поїдемо далі чи трохи перепочинемо?

— Відпочиньмо, авжеж, — попросив Паккі, і Тіурі погодився.

Вони сіли на узбіччі, і Вармін розпочав свою оповідь:

— Учора ввечері посланець із Данґрії — нехай спочиває. — прибув на Переправу.

— Ви знали, що він посланець? — запитав Тіурі.

— У нього не було причин це приховувати. Він мусив змінити коней — гінці завжди й повсюди отримують свіжих коней. Отож, йому дали коня, і він одразу помчав далі, аби подолати ще частину дороги, а вже потім відпочити. От і все про посланця. Решту нехай розповість Імін: він чергував минулого ранку.

— Вранці я стояв на посту, — пристав до розмови один із вершників, — тепер уже можна сказати: учора вранці. Першим до мосту підійшов той чужоземець — тобто, я думаю, що чужоземець, через його вимову. Він сплатив мито, три золотих, позаяк перетинав річку вперше. І розговорився зі мною. Ми розмовляли про різні речі, тобто про погоду, врожаї тощо. І тут він мене спитав, чи не переходив останнім часом через міст юнак. Чи, можливо, двоє юнаків. Один із них — років шістнадцяти, з темним волоссям та світлими очима, а про другого він нічого не сказав. І я відповів, що так, було тут двоє юнаків, тобто — ви, які не змогли сплатити мито і, звісно ж, мусили залишитися на східному березі. І, здається, це його потішило... і тим, можливо, багато про що було сказано. Чужоземець сказав тільки: «Так-так», але можу присягнутися, що він посміхався. Я не міг до ладу розгледіти його обличчя — він насунув глибоко на очі свого капелюха, а той був доволі крислатий.

— І ви не уявляєте навіть, який він на вигляд? — запитав Тіурі.

— Ні. тільки що русявий, бо волосся стирчало з-під крис, і дуже просто вдягнений, усе брунатне. і він. гаразд, слухай далі. Пізніше ви знайшлися на острові, і Вармін мав забрати вас звідтіля, а я й думати забув про чужоземця — гадав, що він давно вже проїхав. Але коли я стояв на мосту з іншим вартовим і дивився, як вас забирали з острова, той зненацька опинився біля нас і каже: «Оце, значить, ті хлопчаки, що уникають сплати мита. Ганьба, як вони сміють!» Потім запитав нас, яке покарання на вас очікує і, здавалося, був дуже втішений відповіддю, бо, перехилившись з мосту, щоб подивитися на вас, знову засміявся. Його сміх мене неприємно вразив. Я вважав, що ви маєте дістати по заслузі, проте той чолов’яга мені не сподобався. Усі вартові пішли назад до шлагбаума, там скупчилися люди, що бажали перейти міст. І тут підійшов Вармін.

— Так, — проказав Вармін. — Я передав Імінові твоє прохання говорити з самим намісником.

— І тут знову звідкілясь виник чужоземець, — провадив далі Імін. — І заявив, що такі, як ви, неодмінно мають сидіти у в’язниці. А я йому: «Це, здається, вас тішить! Ви, мабуть, знаєте цих хлопців?» Але він заперечив. «Ну як же, — здивувався я, — ви ж розпитували про юнака з темним волоссям і світлими очима?» — «Таких багато, — відказав він. — Цього хлопця я не знаю. А той, про кого я розпитував, — мій друг. Він хотів іти зі мною через річку, але, певно, десь затримався. Він прийде зі сходу, з Данґрії».

— І тут, — повільно промовив Вармін, — я й розповів йому про посланця, який проїхав напередодні. У нього теж було темне волосся й світлі очі. Можливо, мені не слід було говорити, але я нічого не запідозрив. А той, як почув це, злякався.

— Злякався, так, — кивнув Імін. — Підняв голову й поглянув на нас. Тут я побачив його очі і теж злякався. Ніби в очі змії зазирнув! Той одразу заквапився, помчав через міст, неначе його переслідував диявол.

«Он воно, значить, як, — подумав Тіурі. — Чужоземець, звісно, Кобра: це зрозуміло. Спершу шпигун вважав, що людина, яку він шукав, надовго й надійно замкнута у в’язниці. Та почувши, що на захід проїхав інший юнак — посланець до короля Унавена, засумнівався і кинувся за ним. Бідолаха писар був убитий стрілою, що призначалася для нього, Тіурі! Але тепер Кобра вже знає, що помилився й убив не того. Вкравши у посланця листа і прочитавши його, він зрозумів, що це, звісно, не той лист, якого він шукав...»

Вармін тим часом розповідав далі:

— Згодом, коли ви поїхали, я говорив з намісником. Він, схоже, був стривожений новинами, які привіз посланець із Данґрії. І запитав мене, чи добре ми вас спорядили в дорогу, а потім немовби подумав вголос: «Та як можна було їх відпускати без охорони?» — «Чому, шляхетний пане?» — запитав я. «Тому, — відповів він,

— що їм може загрожувати небезпека». І тоді я розповів йому про чоловіка на мосту. Зовсім коротко, але його, здавалося, це приголомшило. «Варміне, — запитав він, — ти зможеш наздогнати тих хлопців? Мчи за ними щодуху, візьми з собою з десяток озброєних воїнів. А як доженеш — їдь з ними разом і захищай, якщо знадобиться, навіть ціною свого життя. Добре, якби ти й посланця з Данґрії зумів наздогнати. Можливо, я перебільшую, але, здається, їм усім загрожує небезпека

— особливо цих двом хлопцям», — так сказав він, і ось чому ми опинилися тут.

Вармін подивився на Тіурі:

— Ну то як, береш нас за охорону? Чи намісник турбувався даремно, і ніяка небезпека тобі не загрожує?

— Думаю, що загрожує.

— І вбивство посланця з Данґрії з цим якось пов’язано?

— Так. Я зустрічав його раніше. Він мені допоміг. А тепер. тепер його вбито, а я — живий.

— Що ти маєш на увазі? — запитально поглянув на хлопця Вармін.

— Мені не хотілося б про це говорити.

Вармін знизав плечима:

— Намісник наказав, щоб я тебе ні про що не розпитував. Я зроблю так, як мені доручено, й допоможу людьми та зброєю.

— Дякую, — сказав Тіурі. — Тож, рушаймо?

Він підвівся і відчув, що його ноги тремтять від утоми. Та попри це уже за мить юнак опинився в сідлі.

Так він і Паккі в оточенні воїнів намісника продовжили свій шлях.

На світанку дорогою їм почали траплятися люди -пастухи, що випасали овець на схилах. Вармін заговорив з ними, розповів про вбивство, описав, як міг, зовнішність убивці й попросив пильнувати за ним.

Близько полудня вони дісталися хутора, де стояв трактир і можна було відпочити. Невдовзі вони вже сиділи за столами, а трактирник подавав їм їсти. Вар-мін повідомив йому, що вони прибули від намісника, і запитав, чи зможуть отримати свіжих коней.

— На весь гурт у мене бракує коней, — зітхнув трактирник. — Так багато в мене немає.

Вармін поглянув на Тіурі.

— Як вважаєш, чи не зачекати нам, допоки коні відпочинуть, а тоді їхати усім разом? Нам і самим потрібен відпочинок.

Тіурі кивнув:

— Гаразд, але я не хочу залишатися тут занадто довго.

Вармін уважно поглянув на нього:

— Ти такий втомлений, що потребуєш відпочинку і твій товариш також. Дивись-но — він уже спить.

І справді, Паккі вже був занурений у глибокий сон, голова його лежала на столі, просто біля майже повної тарілки.

Тіурі раптом відчув, що й він настільки зморений, що навіть їсти не може. Голоси довкруж лунали невиразно й ніби віддалік. І, навіть знаючи, що Кобра міг причаїтися десь поблизу, юнак не спроможний був подолати дрімоту. Вармін схопив Тіурі за плече і стурбовано запитав:

— Ти як почуваєшся? Коли відпочивав востаннє? Коли спав?

І правда, коли це було? Усе, що пам’ятав Тіурі за останній час, — безкінечна, безупинна гонитва, виснажливі дні, безсонні ночі.

— Не знаю. — пробурмотів він.

— Ви негайно обидва підете в ліжко, — розпорядився Вармін. — Чи ти хочеш заснути в сідлі й скотитися з коня?

Паккі прокинувся від його гучного голосу й випростався, перелякано кліпаючи.

Тіурі підвівся. Вармін має рацію. Треба бодай трохи відпочити, щоб набратися сил для останньої частини шляху.

— Чи далеко до Унавенстадта?

— Два з половиною дні, — повідомив Вармін.

— А котра зараз година?

— Щойно пробило полудень, — відповів трактирник, і Вармін запитав його:

— Чи знайдеться тут ліжко для цих хлопців?

— Авжеж, ходімо.

— Гаразд, — сказав Тіурі. — Але я хочу, щоб нас розбудили о четвертій.

І допоки Вармін не пообіцяв йому це, він не рушив з місця. Невдовзі вони з Паккі вже міцно спали.

Вармін дотримав обіцянки і прийшов розбуркати їх о четвертій.

— Я думаю, ти спокійно міг би поспати ще, — проказав він. — Навіть переночувати тут, виїхали б завтра вранці.

— Ні, — заперечив Тіурі, стримуючи позіхання. — Ще цілих два дні з половиною, я хочу, якщо вдасться, доїхати швидше.

— У мене є новини про вбивцю, — сповістив Вармін.

— Про Кобру?! — вигукнув Паккі.

— То його, виявляється, звуть Кобра? Вперше чую про такого!

— Які новини?! — поквапив його Тіурі.

— Ти можеш більше не боятися, його незабаром спіймають. Ходімо донизу, там на вас чекає смачний обід.

З цими словами він вийшов з кімнати.

— Який же я осел! — бідкався Паккі, коли Вармін вийшов. — Патякаю, що не слід.

— Чому Вармін не повинен знати, що нашого ворога звуть Коброю?

— І все-таки я осел. Це тому, що я ще не зовсім прокинувся. І справді неважливо, чи знає про це Вармін. Нам же все одно, якщо ми цього Кобру ніколи не бачили!

Повідомлення Варміна, одначе, прогнало останній сон, і друзі швидко спустилися вниз. Вармін і троє його воїнів уже чекали на них. Поки вони їли, Вармін сказав, що годину тому до трактиру примчав очманілий вершник — це був один із пастухів, що жили ближче до східного боку пагорбів.

— Пастух розповів, що він був сам зі своєю отарою, коли раптом побачив якогось вершника. Той зліз з коня і попросив їсти. Пастух упізнав у ньому вбивцю за нашим описом. Він був одягнений у все брунатне; волосся світле, крислатий капелюх. Пастух дуже злякався і не зміг цього приховати. Той пригрозив, що вб’є його, якщо він покличе на допомогу. І пастух зробив найкраще з того, що міг: скочив на коня чужоземця і кинувся геть! Убивця пустив стрілу йому вслід, але, на щастя, не поцілив.

— Стріла застрягла в його шапці, — додав один із воїнів.

— То де ж той пастух? — запитав Тіурі. — І чому ви мене не розбудили?

— Це було зайве, а ти спав так солодко. Та ми негайно ж відправили групу озброєних людей до місця, де пастух зустрів чужоземця. Четверо моїх воїнів піш-ли з ними. Пастух показував їм дорогу. Він зметикував і вчинив розумно, коли захопив коня вбивці. Отже, той не зможе далеко втекти.

— І то правда, — погодилися хлопці.

І все-таки Тіурі хотілося самому поговорити з пастухом, дізнатися трохи більше про людину, чию лють він відчував повсякчас, звідтоді як в’їхав до Данґрії. Поза всяким сумнівом, це був Кобра. Тепер його переслідують зусібіч, він не має коня, а вони відійшли далеко вперед; лишається подбати, утім, лише про те, щоб втримати цю перевагу. Він подивився на Варміна:

— Може, вже й не доцільно вам супроводжувати нас далі? Я вважаю, що нам більше не варто боятися цього чоловіка, небезпека вже позаду.

— Твоя воля, — відповів Вармін. — Хоча це невеликі зусилля супроводити вас ще дещицю шляху, а через Місячні пагорби дорога безлюдна. До того ж намісник доручив мені захищати вас, і я б не хотів, аби з вами щось трапилося після того, як ми попрощаємось.

Тіурі усміхнувся:

— Я вдячний і вам, і королівському намісникові за допомогу, без вас нам було б непереливки.

Нарешті було вирішено, що Вармін і троє його воїнів супроводжуватимуть друзів принаймні до краю Місячних пагорбів. А там видно буде, що робити далі.

О пів на п’яту вони вже були в дорозі; їхали швидко, без затримок та пригод. Місяць знову стояв високо в небі, коли вдалині, на пагорбі, вони побачили замок.

— Це замок Білого Місяця, — оголосив Вармін, — там живе лицар Івейн. Трактирник говорив, що ми зможемо там переночувати.

— Я спатиму в замку, — зрадів Паккі, — і цього разу не в темному підземеллі! Це, схоже, прекрасний замок.

— Цей лицарський замок зведено давним давно, -сказав Вармін. — А замок намісника ще давніше.

— Намісника звати Ардіан, так? — запитав Тіурі.

— Так, Ардіан його ім’я. Раніше він був мандрівним лицарем і не мав власного замку. А тепер — королівський намісник Східної переправи.

— А замок біля переправи хіба не належав раніше його праотцям? — допитувався Тіурі.

— Ні. Служба біля переправи не успадковується від батька до сина. Король сам призначає намісників і обирає для цього найкращих своїх лицарів.

— Лицарів з білими щитами, — здогадався Паккі.

— Так. Але намісникам переправ дозволено носити й семибарвні щити.

— Скільки лицарів у вашого короля? І як їх звати?

— Так нашвидкуруч і не згадаєш! Переконаний, деяких ти вже знаєш: Ардіан, мій пан, Вардіан, його брат, лицар Івейн, чий замок там попереду, сини лицаря Івейна — ці ще зовсім молоді. Ще Андомар з Інґевелла й Едвінем з Форестерре, прозваний Непереможним, Марвен з Ідуни — Син Морського Вітру. Я міг би ще довго називати імена і розповідати історії про їхні подвиги. Та мій пан знає це значно краще за мене; у нього є грубі книжки, повні оповідок про історію нашої країни.

Тіурі згадав книжку, у яку зазирнув, очікуючи намісника.

— Слухай-но, Варміне, адже наші мови дуже схожі. Дивно, правда?

— Що ж тут дивного? Як на мене, то дивніше, коли хтось, такий само як я, говорить мовою, якої я не розумію, тільки тому, що він з іншої країни. Та мова, якою ми тут говоримо, не єдина. Є ще й інша, давня. така давня, що більшість із нас не пам’ятає її. Лише король, принци, мудреці та деякі лицарі можуть говорити цією мовою і розуміти її.

— І намісник також?

— Гадаю, що так. Він багато знає і вміє читати книжки. Я раніше міг лише хрестика поставити замість імені, а він навчив мене всіх літер.

Так, балакаючи, вони дісталися замку. До нього, звиваючись поміж пагорбів, вела вузька дорога, узбіччя якої були огороджені низьким кам’яним муром.

Попри пізню годину брама гостинно відчинилася перед ними, а для вершників і коней знайшлися і їжа, і місце для ночівлі.

На світанку наступного дня Тіурі з Варміном і Пак-кі стояли у внутрішньому дворі замку, готові вирушити в путь, коли до них підійшов один із мешканців замку. Він звернувся до Варміна:

— Ви керуєте воїнами намісника Ардіана? Лицар Івейн бажає говорити з вами. Чи не пройдете ви зі мною?

Вармін вказав на Тіурі:

— Нехай і цей юнак іде з нами.

— Це конче потрібно? — запитав мешканець замку. — Мій пан виявив бажання поговорити зі старшиною.

— Він неодмінно має піти з нами.

Мешканець замку здивовано поглянув на Тіурі. Йому, схоже, не вірилося, що вбого вдягнений хлопець, та ще й занадто молодий, може виявитися значущою особою. Але він кивнув і повів їх до замку.

Тіурі спохмурнів. Він не хотів, щоб Вармін привертав до нього чиюсь увагу.

«Аби ми прокинулися раніше, — подумав він, — тепер були б уже в дорозі».

Перезирнувшись із Паккі, який підбадьорливо йому підморгнув, Тіурі пішов за Варміном.

Їх ввели до великої напівтемної зали. Біля столу, на якому палали дві свічки, стояв, очікуючи на них, господар замку. Лицар Івейн був уже немолодим чоловіком із сивим волоссям, проте струнким. Він подивився спершу на одного, потім на другого і звернувся до Варміна:

— Ти Вармін, старшина намісника Ардіана?

— Так, шляхетний лицарю, — вклонився йому Вармін.

— Я чув, минулої ночі в Місячних пагорбах було вбито людину. Посланця до короля Унавена. Це правда?

— Так, шляхетний лицарю.

— Чому ж мені не повідомили одразу? Західна частина Місячних пагорбів належить до моїх володінь, а до повернення лицаря Андомара під моїм наглядом і східна.

— Ми повідомили про це в Інґевелл, шляхетний лицарю. І всі в околиці попереджені, що потрібно шукати вбивцю.

— А чому ви самі не подалися на пошуки?

— Намісник відправив нас з дорученням на захід, і ми мусимо їхати далі. Але більш ніж половину своїх людей я відіслав назад.

— Гаразд, — мовив лицар Івейн і подивився на Тіурі. — Ти один із тих юнаків, хто знайшов тіло?

— Так, лицарю, — відповів Тіурі й подумав: «Сподіваюся, хоч він не стане мене ні про що розпитувати. Здається, кожен, кого я зустрічаю по дорозі, намагається мене затримати!»

Та його побоювання були марними. Лицар Івейн більше нічого не запитав, лише сказав:

— Можу вам повідомити, що вбивцю захоплено в полон.

— Що?! Справді?! — здивовано вигукнули Тіурі й Вармін в один голос.

— Так. Його триматимуть у трактирі «Місячні пагорби», допоки я не вирішу, що з ним робити. Його схопили на моїх землях, і це означає, що судити його буду я.

— Коли це сталося? — запитав Вармін.

— Учора ввечері, невдовзі після того, як ви залиши-

ли трактир. Рано-вранці прибув посланець, який приніс мені цю звістку. Він тут і зможе розповісти вам подробиці. Ось він.

Тільки тепер Тіурі примітив, що в напівтемній залі є ще хтось. За знаком господаря замку той підвівся і шанобливо лишався стояти перед ними. Він був схожий на селянина, та поверх одягу носив кольчугу, а каштанове волосся покривав шолом.

— Посланець привіз нам листа, написаного трактирником, — провадив далі лицар Івейн, — і доповнив його усним повідомленням від себе.

Посланець вклонився:

— Трактирник мені заплатив, та на додачу я приніс звістку від воїнів намісника. Вона призначена лицарю Івейну, володарю Білого Місяця, Варміну, старшині, та двом юнакам, що подорожують із ним.

— Продовжуй, — сказав лицар Івейн.

Посланець знову вклонився:

— Учора надвечір люди з мого села з допомогою чотирьох воїнів намісника спіймали чоловіка, опис якого збігається з описом убивці. Він назвався дивним іменем. якось... Воно було в листі, якого я вам віддав, шляхетний лицарю.

— Кобра, — мовив лицар Івейн.

— Кобра. — повторив Тіурі тихо.

— Спершу він заперечував убивство, — розповідав посланець, — та коли ми зв’язали його й замкнули в одній із кімнат трактиру, він наче сказився: почав лютувати, проклинаючи і нас, і цю країну, і тих двох юнаків. їх проклинав найлютіше.

— Чому? — запитав лицар.

— Це справді дивно, — промовив посланець стиха. -Він не сказав чому. Можливо. від страху? Я сам там був і все чув. Одного з них він називав на ім’я. «Проклинаю тебе, Тіурі! — кричав він. — Хай чорт тобі в’язи скрутить і разом з ним уся нечиста сила!»

Посланець замовк, і Тіурі на мить відчув холод, начебто сам він там був, коли Кобра скаженів. Але відчуття це тривало недовго: Кобру ж бо спіймано!

— А хто такий Тіурі? — запитав лицар Івейн.

Вармін ворухнувся, але промовчав.

— Ти Тіурі? — запитав лицар хлопця.

— Так, лицарю.

— Чому цей Кобра бажає тобі стільки зла?

Тіурі трохи подумав.

— Певно, тому, що я один із тих, через кого його ув’язнили.

Лицар Івейн поглянув на нього задумливо, і Тіурі зрозумів, що він когось йому нагадує, але ніяк не міг пригадати — кого.

Лицар знову звернувся до посланця:

— Ви можете ще щось розповісти?

— Так, шляхетний лицарю, — те, що є в листі. Воїни намісника просили свого старшину якомога швидше повернутися на схід разом з тими вояками, що залишилися при ньому. Але, звісно, лише тоді, коли ці юнаки зможуть без них обходитись.

— Чому мені треба повернутися?

— Цього вони мені не сказали.

— Маєте ще щось додати? — запитав лицар Івейн і, коли посланець заперечно похитав головою, продовжив: — Тоді можете йти. Мої слуги подбають, щоб вас нагодували. Я ж своєю чергою передам з вами листа.

Посланець низько вклонився і вийшов.

— Хто ти такий? — запитав лицар у Тіурі.

— Ви вже знаєте, лицарю, мене звати Тіурі.

— Звідки ти?

— Зі сходу, лицарю.

— Ти, одначе, не служиш королівському намісникові?

— Ні, шляхетний лицарю, — втрутився в розмову Вармін. — Але намісник доручив мені й моїм людям супроводжувати їх. Вони їдуть на захід і поспішають.

— Це справді так, лицарю, — підтвердив Тіурі.

Вармін дістав щось з-під кольчуги і простягнув лицареві.

— На знак того, що я дію за дорученням намісника, він дав мені свою пальчатку.

— Я впізнаю її, — промовив лицар. Він повернув Вар-мінові пальчатку і продовжив: — Хоча, здавалося б, у королівстві панують мир та порядок, те, що сталося, непокоїть мене. Намісник Ардіан не посилає своїх воїнів супроводжувати когось без причини. Я не затримуватиму вас тепер, коли ви знаєте все, що мали дізнатися. Що ж до Кобри, то він залишиться моїм полоненим, і я сподіваюся, ви повернетеся, щоб свідчити проти нього. Цього ж я очікую і від тебе, Тіурі.

— Так, лицарю, — сказав юнак.

Він відчував радість і полегшення. Кобра ув’язнений! Тепер йому більше нема чого боятися. Завтра до вечора вони будуть в Унавенстадті; доручення майже виконане. Юнак повернувся до Варміна:

— Вам немає потреби їхати далі. Кобра вже не зможе нам зашкодити.

— Хто він такий, цей Кобра? — запитав лицар Івейн.

— Я не знаю. Знаю лишень, що він лиха й небезпечна людина.

— Виявляється, так, — промовив лицар сухо. — Але ти, схоже, знаєш про нього ще дещо!

— Він з Евіллану.

Ці слова, здавалося, здивували лицаря.

— З Евіллану! — повторив він.

Вармін теж спантеличено поглянув на Тіурі, який тим часом звернувся до лицаря Івейна:

— Прошу вас, шляхетний лицарю, відпустити мене негайно. Можливо, незабаром ви дізнаєтеся більше, аніж я можу розповісти зараз.

— Ти загадковий, юначе, — сказав лицар, помовчавши. — Я чую по твоїй вимові, що ти прийшов з-за Великих гір. Це так?

— Так, лицарю.

— Може, ти тоді. — почав було лицар, але не договорив, кивнув і продовжив: — Я повністю довіряю наміснику і вчиню згідно з його рішенням. Іди з миром! Ти, Варміне, вирішуй сам — їхати тобі з ним чи повертатися до своїх воїнів на схід. Прощавайте.

Тіурі і Вармін вклонилися і невдовзі були у внутрішньому дворі, де, згораючи від нетерпіння, їх чекала решта.

— Що сказав вам лицар? — спитав Паккі друга.

— Гарна новина! Посланець приніс йому: Кобру спіймано!

— Кобру спіймано? Правда? — прошепотів Паккі.

— Так, — мовив Тіурі, — правда.

Паккі дивився на нього сяючими очима.

— Це справді чудова новина. Еге ж! Тепер принаймні можна не боятися кожної тіні й не заглядати за кожний кущ.

Вармін підійшов до них і кашлянув.

— Що там? — запитав Тіурі.

— Як нам тепер вчинити? Їхати мені з вами чи ні?

— Тепер ви можете зі спокійним серцем залишити нас самих, — відказав Тіурі.

— Гаразд. Ти сам це сказав. Бач, я не знаю, чому мене просили повернутися якомога швидше. І якщо ти вважаєш, що наша допомога тобі більше не потрібна, я хочу дізнатися, де вона може знадобитися. Щось не так у цьому королівстві, мені здається — щось назріває. Але, коли твоя воля, я поїду з вами. Зараз я служу тобі, хоч як неймовірно це звучало б, попри те що ти набагато молодший за мене.

Тіурі простягнув йому руку:

— Дякую за допомогу, Варміне, і перекажіть намісникові, що я йому вдячний. А втім, ми особисто подякуємо йому, коли повернемося до Райдужної річки.

— Гаразд. Але я не відпущу вас, допоки не переконаюся, що ви добре озброєні. Можливо, воно й не знадобиться, але не завадить. Від того луку і стріл, що живуть тільки у твоїй уяві, невелика користь! Я дам вам справжні, а зі збройової отримаєте й кольчуги.

Минув певний час, перш ніж усі потрібні речі були зібрані й передані друзям.

— Це обов’язково вдягати? — запитав Паккі, вперше в житті взявши до рук кольчугу. — Мені б звичайну сорочку.

— Звикай, — сміючись, сказав Вармін. — Це надійний захист, і чимось доводиться поступитися.

— Тоді доведеться вдягнути, — зітхнув Паккі. — Але лук мені точно ні до чого. Я вгору й трьох кроків не пройду. — Однак, подумав і погодився: — Гаразд, давайте його сюди. Можливо, це мені й пасуватиме.

Друзі попрощалися з Варміном і його вершниками та виїхали на західну дорогу.

— Тепер ми знову разом! — радів Паккі. — Як тобі мій вигляд? Я хоч трохи схожий на зброєносця?

4. Унавенстадт. Жебрак біля брами

Звісно ж, Тіурі хотілося розповісти Паккі, про що саме він говорив з лицарем Івейном.

— На щастя, він відпустив нас одразу, — сказав Пак-кі. — Я вже трохи злякався, що нас знову затримають, і пожалкував, що ми не перевдяглися на яких-небудь бородатих стариганів, наприклад!

Де б ти ті бороди взяв? — засміявся Тіурі.

— Нічого зараз про те думати, тим паче, що нам це вже не знадобиться. — Паккі роззирнувся довкруж. -Ці Місячні пагорби трохи схожі на гори і такі ж прекрасні, однак я думаю, що ліпше бути від них якомога далі. А ти?

— І я.

Місячні пагорби назавжди будуть пов’язані зі спогадами про години тривог, погрозами розлюченого Кобри і особливо — з убивством молодого писаря.

Їхнє бажання незабаром здійснилося, бо пагорби вони невдовзі залишили позаду і потрапили у зовсім іншу місцину. Юнаки їхали полями хвилястої золотавої пшениці, уздовж пасовищ з ніжно-зеленою травою, де паслися коні, подекуди траплялися темні переліски й дерева.

Дорогою їм зустрічалося доволі багато людей; юнаки проминали села й господарські садиби, а часом вдалині виднілися високі вежі якихось замків.

По обіді почав падати дощ, та він не перешкодив гарному настрою хлопців і не змусив їх стишити хід. Вони їхали вперед навіть після заходу сонця. Дощ скінчився, і вони їхали при світлі блідого місяця, який віддзеркалювався в калюжах. Десь збоку, у канаві, кумкали жаби, а трохи далі у траві сюрчали цвіркуни.

— Їхати б і їхати отак цілу ніч! — прошепотів Паккі.

Але Тіурі заперечно похитав головою. Він роззир-нувся: позаду були Місячні пагорби, де залишилися злодіяння й небезпеки. І все ж він був насторожі, немов мандрував ворожою країною. Звідки виникло це відчуття? Вдень його не було. Чому йому знову ввижається, що за ними спостерігають і шпигують? Нісенітниця! Не треба про це говорити Паккі. А втім, юнак вирішив якомога швидше знайти надійний притулок на ніч.

Незабаром вони під’їхали до якоїсь порожньої клуні і вирішили там заночувати. Та щойно зайшли всередину разом з кіньми, як забрехав собака, а згодом почулися кроки і грубий голос гукнув:

— Хто там?

Тіурі визирнув назовні через шпаринку в кутку дверей. Там стояв чоловік з ліхтарем у руках. Великий собака крутився біля його ніг. Тіурі вагався, відповідати чи ні, Паккі також принишк. Собака залишив хазяїна і, махаючи хвостом, стрибав на двері.

— Так, Парвене, у нашій клуні гості! — крикнув чоловік. — Це нічого, я лише хочу знати, хто ви такі!

Тепер Тіурі наважився заговорити і вийшов надвір, Паккі слідом за ним.

— Добрий вечір. Можна нам тут заночувати?

— Гаразд, — згодився селянин, якому, імовірно, й належала клуня. — Але ви можети піти зі мною. У хаті є вільний піл, на ньому точно спатиметься краще. Та й господиня збере вам щось перекусити.

Він так щиросердо вмовляв їх зайти до хати, що друзі погодилися. Невдовзі вони сиділи із селянином та його дружиною на кухні та їли пампухи зі шкварками.

— Щиро вдячні вам за доброту, — проказав Тіурі.

— Та нема за що, — засміявся селянин. — Чого ви так пізно їдете? До міста зібралися?

— Ви хочете сказати — до Унавенстадта? — запитав Паккі.

— Та звісно, а до якого ж іще? Хоча, ваша правда, є й інші міста. — селянин замовк. — Чуєш, — прислухався він зненацька, — Парвен знову бреше. Піду гляну, хто там, — він узяв ліхтаря і вийшов надвір.

— Звідкіля ви? — запитала господиня.

— Здалеку, — ухильно відповів Тіурі.

— З Великих гір на сході, — додав Паккі.

— Ого, — здивувалася господиня, — скільки ж ви всього побачили! Ви були в Данґрії, а потім переправилися через Райдужну річку? Ви збирали квіти в Інґевеллі? І бачили, як сяє місяць над пагорбами? Проте місто короля наймальовничіше.

— Чи далеко до нього? — запитав Паккі.

— Та ні. Завтра вдень добудетесь, якщо прокинетеся з півнями.

Селянин повернувся знадвору й сказав:

— Нікого не видно. Дивина. Мій пес ніколи не бреше без причини, — і, звертаючись до хлопців, додав: — Не знаю, чи збираєтеся ви завтра рано вставати, але зараз уже час спати.

— Так, — підтримала його дружина, — я бачу, що ви дуже втомилися. Ходімо, покажу вам піл, де приготувала постіль.

— Які ж приємні люди тут, — прошепотів Паккі, умощуючись під ковдрою.

— Так.

Знадвору знову почувся гавкіт.

«Чого ж він не заспокоїться?» — подумав Тіурі, але тут-таки, усміхнувшись, подумав: нехай собі! Тут, за зачиненими дверима, безпечно.

Паккі швидко заснув, а Тіурі ще довго лежав, вдивляючись у темряву. Собака замовк, і він нарешті теж заснув.

З першими півнями хлопці повставали, ще раз подякували селянинові та його дружині за гостину і рушили далі. Була гожа днина: дув свіжий західний вітер, світило сонце. Спершу вони їхали, як і вчора, серед лук та полів, потім дорога повела їх через ліс, вони піднялися на пагорб. і побачили перед собою Унавенстадт.

Це було велике місто; їм видно було багато веж, нічого, окрім веж, білих, сріблястих, що сяяли на сонці. Деякий час юнаки мовчки дивилися на них, зупинивши коней. Там була мета їхньої подорожі! Потім швидко поїхали вперед. Дорогу тепер перетинало чимало бічних доріг; юнаки помітили, що вони не єдині мандрівники, які їдуть до столиці. Та до міста ще залишався чималий шлях, тож хлопці їхали, не шкодуючи коней: бажання потрапити в місто дедалі зростало.

Унавенстадт, споруджений на низьких пагорбах, не був огороджений високим муром, був світлим і відкритим. Навколо просторого, зі сходами й вежами, на яких сяяли золоті прапорці-флюгери, міста були зведені невисокі стіни з багатьма брамами. З півдня, зникаючи в місті, текла іскриста річка — певно, це була Біла річка. Далі, північніше, височіли пагорби, рожевіючи в сонячних променях, за ними піднімались інші, наче веселкові дуги, розчиняючись у серпанку. До міста вело багато доріг, так само широких, як і та, якою їхали хлопці.

— Це, — милувався Паккі, — найкрасивіше з того, що я бачив під час нашої подорожі.

— Згоден, — відповів Тіурі.

— Чи місто Дагонатбург таке саме?

Тіурі похитав головою:

— Ні, це значно красивіше.

— Це, мабуть, найгарніше місто у світі, — сказав Паккі.

Тіурі повторював подумки слова листа, а потім тихенько проспівав їх на мотив Паккі, той підспівував. Так вони і їхали. Але коли під’їхали вже зовсім близько і сонце стояло над містом на заході, вони замовкли.

Дорога розгалужувалася на безліч стежин, що вели до різних брам та хвірток у міській стіні зі сходу, на порослі травою стежки, витоптані кіньми, і бруковані доріжки з кам’яними сходами. Усі брами та хвіртки були відчинені, але повсюди стояли вартові, що мали дуже поважний вигляд з барвистими щитами та шоломами з пір’ям. На низьких білих стінах теж стояли чатові.

Друзі захоплено перезирнулися.

— Ми тут! — прошепотів Паккі.

— Майже, — додав Тіурі.

Вони звернули на одну з доріг і мимоволі пустили коней кроком — навколо було так багато на що подивитися. Уздовж сходинок і доріг у траві стояли колони, прикрашені скульптурами та дивними знаками.

І тут вони помітили чоловіка, який різко виділявся на тлі навколишньої краси. Старий жебрак сидів на землі неподалік брами, притулившись до колони. Він був одягнений у пошарпаний латаний плащ з каптуром, з-під якого виглядали лише ніс, довгі сиві заплутані пасма волосся та борода. Поруч лежав костур, а в руці він тримав жебрацьку чашу. Жебрак заговорив з хлопцями і попросив у них милостиню.

Тіурі дістав гаманця, отриманого від намісника. Там лишалося небагато, але він кинув усе в простягнуту чашу. Паккі також віддав усе, чим володів: свого мідного грошика.

Жебрак пробурмотів слова подяки, і друзі хотіли були вже їхати далі, але той голосно заговорив, зупиняючи їх.

— Краще б я вам не дякував.

— Чого б це? — здивувався Тіурі, який опинився ближче до нього, ніж Паккі.

— Сидиш там високо на своєму коні, мандрівнику, і жбурляєш монету, навіть не поглянувши мені в обличчя! А тепер промчиш повз мене й забудеш за мить. О, ви, сповнені нетерпіння, я вам надокучив. Так, я лишень жебрак, прикра затримка, яку, на щастя, скоро оминеш.

Тіурі поглянув на жебрака, не знаючи, що й сказати. У нього не стало духу проїхати повз нього, як він збирався. Голос старого звучав так жалісно, так гірко і безнадійно.

— Чого ж ти чекаєш? — мовив жебрак. — Проїжджай, чужоземцю. Це Унавенстадт, королівська столиця, місто, де немає бідності. Увійди до нього й забудь мене, як і всі забувають. Яка потреба поблажливо спуститися до мене, злиденного?

— Не гнівайтеся на мене! — перепросив Тіурі. — Я не хотів вас образити. Вибачте, що я поспішив і не затримався біля вас. Я віддав вам усе, що мав, і дуже хотів би допомогти, якби міг.

— А-а-а! Якщо так, тоді дякую! Ви хотіли б мені допомогти. якби могли. Я тішуся з цього. Більшого мені й не треба. Прощавайте. І нехай вам буде відплачено по заслузі. Та збудеться те, чого я вам бажаю. Прощавайте!

Він відвернувся, намацав свого костура й почав важко підводитися. Паккі поклав руку на плече Тіурі й шепнув:

— Їдьмо!

Але Тіурі не міг відвести погляд від прохача. Він відчував великий жаль до нього і раптом зрозумів, що не хоче в’їздити в місто, допоки не загляне йому в очі й не дізнається, кому подав милостиню. Хлопець зіскочив з коня, не слухаючи, що шепотів йому Паккі, простягнув руку жебракові, аби допомогти, і промовив:

— Я поспішаю, але не настільки, щоб не засвідчити, що хочу допомогти і хочу пізнати вас.

Жебрак прийняв його допомогу. Тепер він стояв навпроти Тіурі, спираючись на костур; обличчя його було майже повністю приховане каптуром і волоссям.

— Дякую, — тихо сказав він. — Ти такий, як я і сподівався. Не за гроші дякую тобі, а за те, що зараз стоїш переді мною.

— Ви хотіли подивитися на мене? — здивувався Тіурі.

Не відповідаючи, жебрак схилився ще нижче.

— Ви хотіли на мене поглянути? — знову запитав Тіурі.

Серце його забилося сильніше. Сам не розуміючи чому, він знав, що ані кроку не зрушить з місця, допоки жебрак не погляне йому у вічі. Лише пізніше він зрозумів, що відчував цієї миті: його співчуття зникло, поступившись місцем цікавості й безпідставному відчуттю напруження, неначе це було страшенно важливо, щоб жебрак подивився на нього, неначе в цей момент від цього багато залежало.

Нарешті жебрак відповів:

— І я зроблю це. дурню.

Враз Тіурі відчув небезпеку. Він навіть не дуже злякався, коли жебрак відкрив своє обличчя. Він уже знав, чиї очі зустрінуться з його поглядом — холодні, брехливі, як очі змії. Кобра! Нарешті він зустрівся віч-на-віч зі своїм ворогом, якого так довго боявся!

Жебрак висмикнув щось зі свого костура й кинувся на нього. Проте Тіурі був готовий до цього. Він відбив удар — лезо ковзнуло, ледве зачепивши його; юнак вибив з рук жебрака кинджал. проте чіпкі руки зімкнулися на його шиї, і Паккі закричав:

— Кобра!

Тіурі боровся з Коброю, відчуваючи, що той сильніше, але не боявся. Хлопцеві пощастило розімкнути пальці, що стискали горло, і тепер він намагався подужати свого ворога.

І тут наспіла допомога. Спершу Паккі, потім інші: перехожі й стражники. Кобра відпустив Тіурі й кинувся навтьоки.

— Він утікає! — заволав Паккі. — Ловіть його! Тримайте вбивцю!

Стражники вихопили мечі й кинулися навздогін, а Паккі повернувся до друга:

— З тобою все гаразд, Тіурі? Та в тебе кров!

Тіурі провів рукою по лобі.

— Дрібниці, — захекано вимовив він.

— Я так злякався, — зізнався Паккі. — Раптом побачив той кинджал і подумав... подумав...

— Я відчував, що це станеться, — відповів Тіурі. -Коли він поглянув на мене, я вже знав, хто. ні. мабуть, ще раніше.

Він бачив, як стражники наздогнали Кобру, як схопили його. Тільки тепер Тіурі помітив, що навколо юрмляться, запитуючи, що трапилося, здивовані й перелякані люди.

Стражники повернулися, ведучи із собою жебрака.

— А тепер ми хотіли б знати, що все це означає.

— Я теж хотів би знати, — пронизливо заверещав старець, — що я такого зробив, чому зі мною так поводяться?!

— Ви намагалися його вбити! — сказав Паккі, схопивши Тіурі за руку.

— Неправда! — вигукнув жебрак. — Він напав на мене!

— Брехун! — закричав розлючений Паккі. — Дивіться! Ось він, ваш кинджал, — лежить на землі. І це ви вбили посланця, посланця з Данґрії.

Жебрак намагався випручатися, але стражники міцно тримали його.

— Не розумію, про що ти.

— Дуже добре розумієте, — заперечив Тіурі спокійно.

— Ви давно вже стежите за нами, Кобро!

Дивлячись на нього з ненавистю, жебрак спробував вивільнитися з рук стражників, але не зміг. Тоді він вигукнув:

— Будь ти проклятий, Тіурі! Іди в місто, доправ королю важливу звістку. Пишайся, що так добре виконав своє доручення! Але тобі не змінити долю цієї країни: розбрат та чвари прийдуть на цю землю, вогонь спалить це місто, кров’ю просякнеться ця земля!

Тіурі аж здригнувся — не стільки від самих слів, скільки від того, як вони були вимовлені.

— Стули пельку! — перелякано й сердито крикнув один зі стражників і звернувся до хлопців: — Хто ви? Звідки його знаєте, і хто він такий?

— Він шпигун, — відповів Тіурі, — шпигун з Евіллану.

— Ви наш полонений, — сказав стражник Кобрі, — полонений короля Унавена, і підете з нами в місто.

— Якщо так, я не скажу більше ані слова.

Стражник знову звернувся до хлопців:

— Ну, а ви хто такі?

— Ми з королівства Дагоната, — вимовив Тіурі тихо,

— принесли повідомлення королю Унавену.

Стражник подивився на них здивовано і стурбовано.

— Тоді ходімо, — сказав він. — Мої люди відведуть вас до палацу.

5. Король Унавен

Нарешті юнаки потрапили до міста! Кобру повели стражники, і невдовзі він зник з очей. За мить у супроводі двох вартових юнаки були на шляху до палацу.

Тіурі майже не помічав будинків, вулиць і людей навколо. Він виструнчився в сідлі, погляд його був прикутий до вартових, що їхали попереду, вказуючи дорогу. Юнак не міг думати ні про що, окрім доручення. Незабаром завдання буде виконане, слово дотримане. Інколи Тіурі поглядав на Паккі, той також був серйозним.

Тільки коли вони під’їхали до Білої річки, що протікала містом, юнак знову почав звертати увагу на те, що його оточувало. Річка була гарна, з прозорою сріблястою водою, однак не така широка, як Райдужна. На протилежному її боці, на узвишші, стояв палац короля Унавена, зведений з білого та сірого каменю й оточений невисокими стінами з брамами, а також парками й терасами, що спускалися до води.

Хлопці пройшли дерев’яним мостом, увійшли через першу браму й зупинилися біля другої, де чергувала варта. Воїни, що супроводжували друзів, попросили дозволу увійти.

— Хто такі?

— Двоє посланців до короля Унавена.

— Проїжджайте, — була відповідь.

Біля наступної брами їм довелося спішитися. Тут також стояла сторожа, яка після коротких перемовин із солдатами відчинила браму і впустила Тіурі та Пак-кі. Воїни, що супроводжували хлопців, попрощалися з ними і поїхали.

— Ми подбаємо про ваших коней, — звернувся один з охоронців до юнаків. — Заходьте і повідомте про себе капітану варти.

Тіурі й Паккі увійшли до просторого двору, де юрмилося багато людей. До палацу вели широкі сходи. До них підійшов молодий лицар з білим щитом, схоже, це був начальник охорони.

— Чого добродіям треба? — запитав він.

— Ми просимо, щоб нас прийняв король Унавен, -відповів Тіурі.

Лицар здивувався:

— Навіщо? Хто ви такі?

— Нас звуть Паккі й Тіурі. Ми принесли важливу для короля звістку.

— Хто вас послав?

— Лицар Едвінем із Форестерре.

Молодий лицар здивувався, але сказав лише:

— Ходімо.

Вони піднялися сходами й потрапили у велику залу.

— Зачекайте тут. Я сповіщу короля про ваш приїзд. Що за звістку ви принесли йому?

— Про це я можу говорити тільки із самим королем, — відказав Тіурі, — і якомога швидше. Негайно!

— Добре, — кивнув лицар. — Я все перекажу королю. Та спершу скажи мені.

Тіурі, не дослухавши, витягнув з-під сорочки персня, що висів на шворочці, і показав лицареві:

— Ось знак, що я посланий лицарем Едвінемом. Проведіть нас до короля!

Лицар дивився на нього широко розплющеними очима.

— Гаразд, ідіть за мною.

Вони пройшли анфіладою зал, і нарешті лицар зупинився біля якихось дверей, постукав, увійшов і невдовзі з’явився знову:

— Король Унавен чекає на вас.

Тіурі хотів було увійти, та раптом побачив, що Паккі не рухається з місця. Зупинившись у дверях, він шепнув:

— Паккі, ходімо!

Паккі похитав головою.

— Та ходімо ж!

— Ні.

— Ти маєш увійти разом зі мною!

— Ні, — повторив Паккі, — ти йдеш один. Так краще.

— Король Унавен чекає на вас, — повторив лицар.

— Поквапся, — прошепотів Паккі, — не можна змушувати короля чекати.

Тіурі довелося увійти самому, хоча він і шкодував, що Паккі відмовився іти разом з ним. Переступаючи поріг, він відчув, як у нього тремтять ноги. Двері за ним безшумно зачинилися.

Покій, до якого він увійшов, був невеликим, біло-блакитним, по обидва боки прикрашеним колонами. Юнак стояв перед королем Унавеном.

Король підвівся з крісла, уважно дивлячись на Тіу-рі. Він був уже старий, зі сріблясто-білим волоссям і бородою. Одяг короля був білим, жодних прикрас він не носив, окрім вузького золотого обруча на голові. Але ніхто б не засумнівався в тому, що це король: постать його була справді королівською, обличчя — благородним і мудрим. Він нагадав Тіурі Менауреса, особливо його очі були схожі на очі відлюдника.

— Підійди ближче, віснику, — голос короля пасував його зовнішності.

Тіурі підійшов до нього і став на одне коліно, як це часто робив раніше перед королем Дагонатом.

Юнакові коштувало певних зусиль, щоб заговорити.

— Ваша Величносте, я приніс послання від Едвіне-ма, Лицаря з Білим Щитом. Та спершу мушу повідомити вам, що лицар Едвінем загинув. Помираючи, він віддав мені листа, якого я присягнувся доправити вам, і свого персня. ось він.

Король Унавен узяв персня.

— Встань! — звелів він.

Тіурі послухався.

Якусь мить король мовчки дивився на перстень.

— Це дуже сумна звістка, — промовив він повільно. -Як помер мій лицар?

— Його було вбито, Ваша Величносте, Червоними Вершниками з Евіллану.

— Лицаря Едвінема вбито. вершниками з Евілла-ну! — повторив король. — Боюся, це не єдина погана новина. Дай мені листа, віснику.

— Ваша Величносте, його в мене більше немає. Лицар Едвінем велів знищити листа в разі небезпеки, аби його не відібрали, і мені довелося це зробити. Та я вивчив текст напам’ять.

Король уважно поглянув на нього й несподівано запитав:

— Хто ти, віснику?

— Мене звати Тіурі, Ваша Величносте.

— Добре, Тіурі, говори. Я слухаю.

Тіурі з жахом зрозумів, що не знає, що має говорити! Він не міг згадати ані слова! Жодного слова з листа, якого так часто повторював про себе. Неймовірно! Треба заспокоїтися — і слова повернуться до нього. Ті-урі заплющив очі, гарячково намагаючись пригадати текст, проте в голові було геть порожньо. Він похолов: забути текст листа!

Тіурі знову розплющив очі й поглянув на короля. Чи не виявляє той нетерпіння? Потім опустив голову, відчуваючи, що червоніє від сорому. Він мусить згадати. Мусить!

І раптом таки збагнув — адже Паккі також вивчив листа! І навіть придумав мелодію. Мелодію. Тіурі почав наспівувати її подумки, і слова одразу ж повернулися. Піднявши голову, він спіймав здивований погляд короля Унавена.

«Мелодія. — хотів був сказати Тіурі. — Паккі, мій друг, придумав мелодію.»

Але спершу лист! Він набрав у груди побільше повітря й вимовив одне за одним загадкові слова, повільно, але чітко і без вагань.

Юнак помітив, що ці слова вразили короля. В очах його читалися жах і огида, сум і, нарешті, гнів. Коли Ті-урі замовк, король відвернувся. Здавалося, він одразу постарів. На деякий час запанувала тиша.

— Повтори ще раз усе, що ти сказав! — звелів король. Хлопець повторив. Король Унавен вислухав усе ще раз, не повертаючись, і певний час стояв нерухомо, опустивши голову і поринувши в роздуми.

Тіурі не наважувався ані порушити мовчанку, ані навіть поглянути на короля. Цей час здавався нескінченним. Тіурі запитував себе, чи не забув король про нього. Може, треба вийти?

Цієї миті король, немов прийнявши рішення, підняв голову, знову поглянув на Тіурі і сказав:

— Пробач, Тіурі. Мені треба було осмислити це повідомлення. Ти приніс серйозну і дуже важливу для королівства і моїх підданих звістку. Можеш записати для мене ці слова так, як вони були написані в листі?

— Так, Ваша Величносте. Не знаю, що вони означають, але я вивчив напам’ять так, як вони були написані.

— Гаразд. Розкажи мені тепер, як сталося, що ти отримав від лицаря Едвінема доручення доправити мені листа. Ходімо.

Король поклав руку на плече Тіурі й повів його до столу, що стояв у кутку покоїв. Там було також декілька крісел; король сів і запропонував Тіурі зробити те саме.

— Розповідай, — повторив він.

І Тіурі почав розповідати: про старого, який вночі постукав у двері каплиці, про те, як, виконуючи прохання про допомогу, він прийняв доручення від помираючого лицаря Едвінема.

— І тоді ти вирушив у путь, — сказав король Унавен, — через королівство Дагоната, через гори, через наше королівство, допоки не дістався мого міста. Це був довгий шлях і, мабуть, небезпечний. Вороги, які вбили лицаря Едвінема, напевно, переслідували й тебе.

Тіурі кивнув.

Король усміхнувся йому доброзичливо й щиро, простягнув руку й мовив:

— Дякую тобі, Тіурі.

Тіурі враз відчув себе страшенно вдячним і щасливим, що виконав доручення. І тут він згадав про Паккі.

— Ваша Величносте, — сказав він, — чи не могли б ви подякувати і моєму другові Паккі? Він зробив так само багато, як я. Якби не він, ви ніколи не почули б цієї звістки. О, у нього.

Але король перервав Тіурі й ударив у ґонґ, що стояв на столі. На цей знак увійшов молодий лицар і з поклоном запитав:

— Чого бажає наш володар?

— Покличте другого юнака. Нехай увійде.

За мить зніяковілий Паккі з’явився у дверях, а молодий лицар знову зник. Король Унавен підвівся, підійшов до Паккі і простягнув йому руку. Та юнак став на коліна і промовив:

— Вітаю вас, королю!

Король знов усміхнувся.

— Підведися, Паккі, — мовив він, — щоб я міг і тобі подякувати за те, що ти зробив.

Паккі підвівся, як йому сказали, він був зворушений до глибини душі. Хвилювання охопило й Тіурі: він ледве міг повірити, що доручення справді виконано.

Король запросив Паккі теж сісти й поставив їм декілька запитань. Він хотів знати, як давно Тіурі вирушив у дорогу, і попросив розповісти йому все, що той знав про долю лицаря Едвінема, про те, чому йому до-велося знищити листа. Друзі відповідали з подробицями, а потім Тіурі записав текст листа.

Потому король сказав:

— Незабаром, Тіурі й Паккі, я хочу більше почути про вашу мандрівку. Та це згодом, нині маю більш невідкладні справи.

Він знову вдарив у ґонґ і наказав молодому лицареві:

— Лицарю Івейне, нехай усі, хто носить білий щит, радники й наближені негайно зберуться у великій залі, щоб послухати новини, які принесли мені вісники зі сходу. Неодмінно нехай прийде найстарший радник і мій друг Тирилло. Що стосується цих молодих людей, вони — мої почесні гості. Відведіть їх до пані Міріан, скажіть, нехай подбає про них, і повертайтеся.

Лицар вклонився, юнаки вклонилися також. Король Унавен підвівся; тепер він здавався високим і величним, сильним і непереможним.

— До зустрічі, — мовив він.

Друзі пішли за молодим лицарем.

Паккі шепнув Тіурі:

— Чи тобі не здається, що король Унавен схожий на Менауреса?

— Я також про це подумав, — відповів Тіурі.

— Отже, доручення виконане, — з полегкістю зітхнув Паккі.

А Тіурі подумав, що так і не знає, що означає повідомлення, яке він передав королю.

6. Лицар Івейн і Тирилло

Молодий лицар привів їх до маленького, оточеного колонадою, внутрішнього двору.

Він увійшов до кімнати, де за прядкою сиділа стара жінка.

— Пані Міріан, — сказав він, — я привів гостей, почесних гостей короля.

Жінка підвелася і підійшла до них. На ній була проста сіра сукня, на поясі висіла в’язка ключів, що дзвеніли при кожному русі. Привітне обличчя прикрашала білосніжна хустка з безліччю рясних складочок.

— Подбайте про них, пані, — сказав лицар і обернувся до юнаків: — Я маю повернутися до короля, та ми ще побачимося. Зі спокійним серцем передаю вас під опіку пані Міріан.

— Що за поспіх, лицарю Івейне, — заговорила жінка. — Ти навіть не познайомив мене з нашими юними гостями. Хто вони й звідкіль?

— Це Тіурі й Паккі. Вони — вісники й прибули здалеку.

— Ласкаво просимо, Тіурі й Паккі, — лагідно промовила жінка. — Сподіваюся, ви принесли добру звістку.

— Дай Боже, — відгукнувся лицар. — Незабаром ми дізнаємося, що то за звістка.

Він вклонився і вийшов.

Тіурі глянув йому вслід. Молодого лицаря звати Івейн — так само, як і лицаря із замку в Місячних пагорбах. Чи не родичі вони, бува? Можливо. Хоча лицар Івейн нагадував йому не лише власника замку Білого Місяця, а більше когось іще.

— Тіурі й Паккі, так-так, — промовила пані Міріан. -Звідки ви?

— З королівства Дагоната, пані, — відповів Тіурі.

— І правда, здалеку. Але розпитування допоки відкладемо. Ну й вигляд же у вас!.. Ви, певно, втомилися у довгій мандрівці?

— Так, пані, — кивнув Паккі. — І від нових вражень, захоплення, здивування. й усього іншого.

— У нас ви відпочинете й наберетеся сил, — пообіцяла пані Міріан. — Ходімо.

Найперше вона запропонувала хлопцям скупатися і принесла кожному новий одяг: сірі штани, білу сорочку й коротку попелясту камізельку, прикрашену вишивкою.

Коли хлопці вдягнулися, вона зауважила:

— Ну, тепер ви маєте вигляд тутешніх зброєносців.

— Зброєносців, — пробурмотів Паккі.

— Помилуйтеся-но, — і пані Міріан підвела їх до дзеркала з полірованого металу.

Тіурі трохи здивовано вивчав своє відображення. Відтоді як він востаннє бачив себе в дзеркалі, минуло чимало часу, і тепер було добре помітно, що він змінився, і не лише схуд: його обличчя обвітрилося, а головне — погляд став іншим, серйознішим.

Паккі вивчав себе широко розплющеними очима.

— Я вперше можу себе так добре роздивитися. Як на мене, вигляд доволі дивакуватий, надто в цьому одязі. Мабуть, він мені все-таки не пасує.

Вони вийшли за пані Міріан у галерею з колонадою і сіли на лавку. Внутрішній двір був надзвичайно мальовничий: там цвіли білі ромашки і блакитні дельфі-ніуми, а посеред двору шелестів водограй.

— Наче уві сні, — видихнув Паккі. Ми справді в палаці короля Унавена?

— Так-так, — засміялася пані Міріан. — Лицар Івейн запитував, чи бажаєте ви пообідати в його товаристві. Пообідаєте — і відчуватимете себе ліпше.

— Лицар Івейн, — пробурмотів Паккі. — У вашому королівстві є й інші лицарі Івейни?

— Так, — відповіла пані Міріан. — Цей лицар — молодий Івейн. Він син лицаря Івейна з Місячних пагорбів. Дивіться, он саме іде його зброєносець, щоб супроводити вас до нього.

Друзі підвелися. Тіурі подякував пані Міріан за гостинність.

— Не треба дякувати, — заперечила вона. — Я приготую для вас кімнату, тож зможете піти спати, щойно захочете. А зараз — смачного.

Коли юнаки йшли за зброєносцем лицаря Івейна, Паккі прошепотів:

— Мені от цікаво лише, як Кобра опинився біля воріт раніше за нас. якщо він був ув’язнений у Місячних пагорбах.

— Чш-ш-ш! — спинив його Тіурі.

Ім’я «Кобра» не пасувало цьому довкіллю, — вважав юнак, — до того ж, його вже мало хвилювало, як той опинився біля воріт. Кобру спіймано й переможено, найдужче Тіурі хотілося б ніколи більше не чути про нього і не бачити його.

Лицар Івейн очікував їх у просторій кімнаті, обшитій червоно-каштанового відтінку деревом, з великими вікнами збоку. Лицар зняв свого шолома, і тепер Тіурі збагнув, на кого він схожий — на Евейна, наймолодшого із Сірих Лицарів.

Лицар доброзичливо їх привітав і запросив до столу біля вікна. На накритому білою лляною скатертиною столі стояв гарний посуд, виблискували вишукані коштовні келихи. За вікнами хлопці могли бачити квітучі королівські сади й Білу річку. Зброєносець приніс тарелі з їжею, налив усім вина і зник. Лицар Івейн сів за стіл разом з гостями, проте їжі не торкнувся. Він був чемний з гостями, але, здавалося, чимось переймався.

— Я вже чув, — сказав він нарешті, — що лицар Ед-вінем загинув. Непереможного перемогли підступом. Це скорботна новина для багатьох.

Лицар Івейн не ставив друзям запитань, і Тіурі подумав, що він, можливо, знає вже більше, аніж вони. Зрештою, їм досі не був відомий зміст листа! У нього раптом зник апетит, і він відчув себе страшенно пригніченим.

— Ви, мабуть, втомилися, — сказав лицар Івейн. — Я чув, що ваша подорож була небезпечною, від самого королівства Дагоната. — Він трохи помовчав і продовжив: — Вам, можливо, не хочеться говорити про свою подорож, але я хотів би дещо запитати. Якщо ви з королівства Дагоната.

— Запитуйте спокійно, — відказав Тіурі.

— У мене є брат. Свого часу король Унавен послав його до вашої країни з повідомленням королю Дагона-ту про дружбу. Було це ще перед Днем літнього сон-цевороту, і він мав скоро повернутися, та ми звідтоді нічого про нього не чули.

— Чи не лицарем Евейном звуть вашого брата? — запитав Тіурі.

— Так, це його ім’я! Звідки ти знаєш?

— Ви схожі на нього, — Тіурі усміхнувся, — чи він на вас.

Він розповів, що лицар Евейн приєднався до Сірих Лицарів, які присягнули помститися за смерть лицаря Едвінема і, розповідаючи, узагалі забув про їжу.

Лицар Івейн уважно слухав: він хотів знати все і про Сірих Лицарів, і про обставини смерті лицаря Ед-вінема.

— Я радий чути, що з моїм братом не трапилося нічого лихого, і батько буде радий. Тепер мені принаймні зрозуміло, чому він досі не повернувся.

Цієї миті увійшов зброєносець.

— Лицарю Івейне, король Унавен просить вас до себе.

Лицар одразу ж підвівся.

— Перепрошую, — вибачився він, — ми побачимося знову, щойно з’явиться нагода. Ви можете перебувати в палаці як удома. Якщо вам щось знадобиться, звертайтеся до пані Міріан. Ваш приїзд, знаєте, дещо збурив тутешній спокій, одразу з’явилося стільки справ! До побачення.

Він пішов, а хлопці ще певний час сиділи мовчки, дивлячись у вікна. Сонце сідало — і все довкола було осяяне жовтогарячим світлом. Тепер і вони помітили збентеженість, яку, за словами лицаря Івейна, спричинили при дворі: мостом туди й назад снували вершники, у палаці повсякчас було чутно кроки та гучні голоси й звуки наказів.

— Що ж усе-таки було в тому листі? — пошепки спитав Паккі.

— Це все ще секрет, — зітхнув Тіурі. — Напевне, щось про небезпеку з Евіллану чи про зраду. Але що саме — не знаю.

— Що зараз робитимемо? — запитав Паккі. — Прогуляємося палацом? Я точно не зможу заснути.

— Краще садом, — промовив чийсь голос позаду.

Від несподіванки хлопці здригнулися й озирнулися. У дальньому кінці кімнати стояв тендітний юнак, одяг якого вигравав усіма барвами райдуги. Вони навіть не помітили, як він увійшов.

— Сад чудовий. Ви можете сісти на стіну й споглядати звідси, не завдаючи собі клопоту.

Продовжуючи говорити, він підійшов ближче, і кожний його рух породжував ніжний передзвін. Тепер хлопці побачили, що він зовсім не юнак, хоча невисокий і тендітний. Його вік важко було визначити: десь від тридцяти до п’ятдесяти років. Худорляве, глузливе обличчя з проникливими чорними очима, на голові — білий ковпак з бубонцями.

— Добрий вечір, — промовив він, вклоняючись. — Я Тирилло, блазень короля Унавена, дурість, що служить мудрості. Зараз не час для жартів, тож запрошую прийняти мене в компанію й посидіти разом в саду, поговорити чи помовчати, як захочете.

Він підійшов до одного з вікон і спритно вистрибнув назовні. Тіурі та Паккі подалися за ним. Вони пройшлися садом, всілися на низькій стіні і певний час мовчки дивилися на річку й на ту частину міста, що була за нею. Потроху сутеніло, і тут і там запалювали вогні. Блазень ворухнувся — і бубонці на його ковпаку задзеленчали.

— Жив колись чоловік, який побачив веселку, пречудову райдугу. Вона стояла в небі, наче високий вигнутий міст, а кінці її спиралися на землю. Якось чоловік вирішив: «Поїду-но я до краю веселки, щоб нею, як мостом, потрапити на інший бік землі.»

— Я раніше теж хотів так спробувати, — прошепотів Паккі. — А що було потім?

— Він вирушив у дорогу, — оповідав блазень, — і дуже довго подорожував. Мандрував містами і селами, полями й пустелями, стрімкими річками й густими лісами. І тішився наперед тим, що побачить. Там, де закінчується веселка, справді має бути дивовижно прекрасно. Що ближче він підходив до своєї мети, то дужче до неї прагнув. Та ось він прибув до місця призначення — і веселка зникла, а місцина була така сама, як і будь-яке інше місце на землі. І чоловік дуже засмутився. Та потім згадав, як багато краси побачив на своєму шляху, скільки всього пережив і дізнався. Тоді він ще не знав, що сенс не в самій веселці, а в її пошуках. Він повернув назад з легким серцем і дорогою додому казав собі, що в його житті ще неодмінно будуть веселки. І справді: варто було йому повернутися, як він побачив над своїм будинком нову райдугу.

— Це кінець? — поцікавився Паккі.

— Так.

— Чому ви розповіли нам цю історію? — запитав Тіу-рі, підозрюючи, що блазень зробив це навмисне.

— Просто так. Це стара, усім відома притча. Усі блазні однакові: без кінця переповідають старі історії.

Вони знову замовкли. Тоді чоловік почав тихенько наспівувати, і Тіурі впізнав пісню, яку співала панночка Лавінія в замку Містеринат:

Ось мчить, мов вітер, граф Едвінем, Полишивши батьків дім, Форестерре, І сонячне світло щит відбиває -Щит білий, мов сніг на високій горі.

Блазень обірвав пісню й мовив:

— Ти відчуваєш себе дивно, ти розгублений: доручення виконане, а іншого тобі ніхто не дав. І тобі цікаво, що було в тому листі, який ти так довго носив на грудях. Але що там було — не важливо! Важливо тільки те, що ти доправив його до короля, що ти виконав свою присягу, мужньо й наполегливо, і жодні небезпеки не зупинили тебе.

Тіурі поглянув на нього й зрозумів, що блазень має рацію. Тепер відчуття розгубленості повністю зникло

— і він заспокоївся.

— Ох, — зітхнув Паккі. — А тепер би я поспав.

Блазень зістрибнув зі стіни.

— Ось найрозумніше рішення з усіх можливих. Імовірно, невдовзі вам знову доведеться багато чого зробити. А поки що лягайте-но спати. Я відведу вас до пані Міріан.

Вони пішли уже майже темним садом назад, до палацу.

— Хто така пані Міріан? — запитав Паккі блазня.

— Вона веде господарство палацу, — пояснив той.

— Стежить, аби було вдосталь їжі на столі й свіжа постільна білизна. Вона безперечно найважливіша людина в палаці.

У внутрішньому дворі вони зустріли лицаря Івейна.

— Я вас шукав, — сказав той. — О, то ви, я бачу, у гарній компанії. Хотів попрощатися. Король посилає мене з дорученням на південь. Отже, вирушаю негайно.

— До кронпринца? — запитав блазень.

— До нього. Прощавайте. Якщо ти, Тіурі, побачиш брата раніше за мене, передай йому моє шанування. Усього найкращого тобі, Тирилло.

— Будемо сподіватися, що «все найкраще» виявиться ще й «усім приємним», — зауважив блазень. — А вони не завжди з’являються разом! Та, без жартів: мої добрі побажання тобі, Івейне, і нехай сонце сяє на твоєму білому щиті.

Лицар Івейн пішов, а Тирилло привів друзів до пані Міріан. Вона була начебто заплакана, проте жодного слова не зронила про свій смуток.

— Кімната для вас готова. Ходімо.

Тирилло побажав друзям доброї ночі, і пані Міріан відвела їх до кімнати. Скоро вони вже міцно спали на м’яких перинах та білосніжних простирадлах.

7. Кобра — востаннє

Наступного ранку в міському кафедральному соборі відслужили урочисту месу, присвячену пам’яті лицаря Едвінема, графа Форестерре. Тіурі й Паккі також були на ній присутні. Потім вони поснідали в королівському палаці в товаристві пані Мірі-ан, Тирилло й інших придворних. У палаці оголосили жалобу у зв’язку зі смертю найхоробрішого з паладинів. Тривога та стурбованість відчувалися повсюди. Друзі чули розмови про підступну зраду Евіллану, але правди ніхто, начебто, не знав, чи то не хотіли говорити.

Після сніданку хлопці походжали палацом. Там було на що подивитися.

— Навіть король Дагонат не мав такого палацу, — зауважив Тіурі.

Зали з витончено оздобленими колонами та блакитними стелями із золотими зірками змінювалися залами з вітражними вікнами й стінами, розписаними зображеннями героїв та святих. Підлога, викладена кольоровою мозаїкою, мармурові сходи; повсюди скульпту-ри з дерева, бронзи та каменю. Усе це пасувало між собою, створюючи вишуканий інтер’єр.

Інколи хтось із мешканців палацу підходив поспілкуватися з юнаками, та ненадовго: усі були заклопотані. До палацу весь час заходили люди: посланці, лицарі, воїни — і знову кудись вирушали.

Нарешті друзі вийшли до саду й повсідалися на стіні, де напередодні ввечері сиділи з блазнем. Вони милувалися садами, що терасами спадали аж до річки, водограями, деревами і квітами; вони роздивлялися людей, які проїздили мостом до палацу. Серед них було багато лицарів з білими щитами і в різнобарвних обладунках. Паккі не міг відвести очей від цього видовища.

— Дивись-но! — вигукнув він раптом, вказуючи на лицаря, що мчав на баскому білому коні, який, здавалося, був занадто норовливий для вершника, і тому ледь вдавалося його приборкувати.

А втім, так тільки здавалося... бо лицар, вправно утримуючи коня за повід, промчав мостом, немов штормовий вихор. Він був без шолома, у руці тримав білого щита, його плащ розвівався і був подібний до райдуги.

— Його розпущене волосся золотаве, як призахідне сонце, а очі — блакитні, як море, — несподівано пролунало в них за спиною. Це був Тирилло.

— Хто це? — запитав Паккі, милуючись лицарем, який тим часом зіскочив з коня і зник у палаці.

— Марвен з Ідуни, прозваний Сином Морського Вітру, — відповів блазень. — Його коня звуть Іданвен, і це один із найкращих коней у королівстві. Брат цього коня — Арданвен, Нічний Вітер, ним володів лицар Едвінем.

Тіурі раптом подумав, що, напевне, такий самий вигляд мав лицар Едвінем, коли був живий і мчав на своєму коні через Унавенстадт. Власне, він зовсім не був схожий на лицаря Марвена, проте чимось вони все-таки нагадували один одного.

— Проте, я прийшов до вас не для того, аби розповісти про це, — продовжував блазень. — У мене до вас три справи. Перша: вас незабаром очікують у короля.

— О! — радісно вигукнув Тіурі.

Вони з Паккі бачили короля Унавена лише вранці, у соборі. Тож він про них не забув.

— Ще я маю передати вам привіт від Варміна, воїна з переправи через Райдужну річку на сході, — продовжував Тирилло.

— Від Варміна? — здивувалися хлопці.

— Так, він прибув минулої ночі і розповідав довгі й заплутані історії. Щось про посланця, який побував у лицаря Івейна в Місячних пагорбах і збрехав. Ви ще про це почуєте. Він хотів сам з вами поговорити, але король ще до схід сонця відрядив його назад з листом до намісника.

— Гаразд, але як міг той посланець розповідати, що Кобру спіймали, коли той чатував на нас тут? — перепитав Паккі.

— Кобра! Це третє, про що я маю вам сказати. Ви повинні піти до судді й детально розповісти все, що вам відомо. Це називається — дати свідчення. Тобі, я бачу, не дуже хочеться це робити, — помітив він вираз обличчя Тіурі, але треба. І негайно.

— Ми готові, — сказав Тіурі.

— Гаразд. От що, я вас туди відведу. Суд та в’язниця за рікою, на площі. За одним рипом і місто подивитеся.

— На вулицях було доволі людно, і їм доводилося часто зупинятися, бо Тирилло привертав загальну увагу. У своєму обтислому барвистому одязі та білому ковпаку з бубонцями блазень мав напрочуд дивний вигляд.

— Он іде блазень короля! — вигукували люди. — Розкажи що-небудь, Тирилло! Не обов’язково, щоб було смішно.

— Чого ж не розказати? — відповідав блазень. — Погляньте довкола і скажіть мені: чи не прекрасне сьогодні наше місто? І ви зрозумієте, що воно красивіше, ніж завжди. Це тому, що ми відчуваємо можливу небезпеку. Людина усвідомлює, як сильно вона любить щось, лише під загрозою це втратити.

— Тирилло, а правда, що буде війна? — запитували його.

— Усе, що ви маєте дізнатися, почуєте свого часу. Це правда — у нас є ворог, але ім’я його я поки що не хочу називати.

— Евіллан... — загомоніли люди.

— Довіртеся нашому королю, — порадив блазень.

— Тоді заспівай нам що-небудь, Тирилло. Наші серця в журбі, розвесели нас.

— Я не можу позбавити вас журби. Вряди-годи треба й пожуритися, аби більше цінувати радість. Подібно до того як сонячний день має уриватися дощем. Прощавайте.

Він відвів друзів до великої будівлі, розташованої на прекрасній площі.

— Заходьте всередину. Я зачекаю на вас тут.

Хлопці увійшли, і їх одразу провели до судді, одного з лицарів Унавена. Він уже чекав на них і знав від короля про доручення Тіурі і про те, що він повідомив. Та наразі він цікавився Коброю. Друзі відповіли на всі його запитання. Врешті він сказав:

— Дякую. Кобра взагалі відмовився говорити. А втім, можливо, заговорить, коли побачить вас. Я звелю привести його.

Ввели Кобру. Він не був ані скутий, ані зв’язаний, але його супроводжували двоє озброєних воїнів. Він уже не був подібний до старого жебрака; сиві косми зникли, і тепер у нього було коротке світло-каштанове волосся. Упізнати його можна було лише по очах. Побачивши друзів, Кобра здригнувся.

— Ну що, — промовив він уїдливо, — вам мало того, що мене ув’язнили? Треба було ще прийти, щоб із насолодою подивитися на переможеного ворога? — І звернувся до Тіурі: — Пишаєшся собою, звісно. О-о, такий хоробрий лицар, яке небезпечне доручення виконав! А що за доручення, власне? Якогось листа відвезти до короля! У такенну далечінь мчати, ризикувати життям. а навіщо? Що в ньому важливого, у листі тому? Чого король ще не знає? Цілими днями мчать до нього посланець за посланцем, і кожен думає, що доправляє щось особливе. Ото сміху. — і Кобра засміявся, фальшиво, неприємно: — Га-га-га-га!

Тіурі розгубився, він був спантеличений і не знав, що сказати. Найгірше було те, що слова Кобри, здавалося, мали сенс. Зрештою, він досі нічого не знав про зміст листа.

— Вам прикро визнавати свою поразку! — зненацька голосно промовив Паккі. — Звісно ж, лист був важливим. Бо чому ж тоді ви весь час гналися за нами й докладали таких зусиль, намагаючись нам завадити?

Кобра перестав сміятися й приголомшено вирячився на нього. Тіурі хотів обійняти друга. Паккі мав рацію! І до того ж. він знову згадав слова Тирилло: не сам лист для нього був найважливішим, а те, що він дотримав присяги, даної лицареві Едвінему.

Кобра знову розлютився.

— О, так-так. Ич! Я також виконував наказ свого сеньйора, Чорного Лицаря з Червоним Щитом.

І тут його перебив суддя:

— Хто такий Чорний Лицар з Червоним Щитом? -запитав він.

Обличчя Кобри спотворилося в кривій посмішці.

— Хто? Не знаю. Та якби й знав, не сказав би. Але ви його ще зустрінете, коли лицарі з чорними й червоними щитами прийдуть сюди, щоб захопити цю країну.

— Це надумана зла й безглузда заява, — закарбував суддя.

— Не безглузда, — відгукнувся Кобра. — Зла — так. Я злий! — Він знову звернувся до хлопців: — Так, я не виконав наказу. Хоча мусив упоратися з вами, адже я сильніший за вас! Так. Хто ви такі? Зброєносець, який забув про свої обов’язки й утік з церкви в ніч перед посвятою в лицарі, й пастушок, ні до чого не здатний — лише дряпатися по горах. Не знаю, як вам вдалося вислизнути від Ярро; цей зрадник, певно, і видав вам моє ім’я. Чорти б його забрали! Я так і думав, Тіурі, що йому з тобою не впоратись. Нікчема, він гадав, що спритніший за мене. Тому я сам перебрався через гори, уздовж Першої Великої Дороги, й послав поштових голубів до мого друга, бурмистра Данґрії. Він повинен був затримати вас у в’язниці до мого прибуття. Та коли я прийшов, ви встигли вже накивати п’ятами, розбуркавши перед тим усю Дан-ґрію. Що ж, так завжди буває, коли покладаєшся на інших. Але решту я зробив сам. Я бачив, стоячи на мосту через Райдужну річку, як намісник посадив вас до в’язниці. Щоправда, потім я погнався не за тим посланцем, але й тут ще не програв!

Друзі дивилися на нього з відразою.

— Я мусив вас наздогнати, — продовжував Кобра все поспішніше. — Я хитріший від вас усіх разом узятих! Це я під виглядом пастуха примчав нібито на коні вбивці, я був посланцем, який приніс лицарю Івейну звістку, що вбивцю спіймано! І те, чого домагався, трапилося: ваші супутники, дурні служки королівського намісника, повернули назад, залишили вас самих, без захисту. Це й був мій намір: ви були самотні й незахищені. Я подався за вами, але, от прокляття, мені не щастило. Повсюди були люди, та я й не хотів убивати вас серед білого дня. А потім ви ночували в селянина, який зачинив двері в мене перед носом, а пес його гавкав на мене, аж заходився. Та ні, я не втратив надії. Я поїхав вперед, обігнав вас і, очікуючи, вирядився старим жебраком. Це мало спрацювати. Я сильніший за вас, бо вам стало шкода бідного старого злидаря, і в цьому — ваша слабкість! — Він сплюнув і завершив: — Тепер ти вже знаєш усе, що хотів. Та попереджаю — не дери занадто кирпу, не вважай себе сильнішим та кращим за інших! Не завжди й тобі щаститиме. Й останнє, що хочу сказати тобі, Тіурі, син Тіурі! Чи знаєш ти, як нашкодив собі, коли покинув церкву і втратив шанс стати лицарем? Можливо, ти думаєш, що король Унавен висвятить тебе в лицарі? Та це ж не твоя країна, Уна-вен — не твій король. Сподіваюся, король Дагонат вчинить з тобою так, як ти на те заслуговуєш, і ти ніколи не носитимеш меч і щит!

— Замовкни! — вигукнув суддя. — Годі!

Він наказав солдатам вивести Кобру і звернувся до юнаків:

— Його буде покарано по заслузі. Не думайте більше про нього. Дякую за допомогу, можете йти.

Тіурі полегшено зітхнув, щойно вони знову опинилися на вулиці.

— Хух! — видихнув Паккі. — Який негідник! Я справді не хочу більше про нього думати.

Та Тіурі засумнівався, чи зможе він будь-коли забути ті ядучі слова і злостивий погляд Кобри.

8. Мечі й персні

На вулиці хлопці насилу пробилися до Тирилло. Оточений юрмою, він стояв посеред площі і співав, його голова й руки були весь час у русі, тож бубонці на його ковпаку й пальчатках мелодійно дзеленчали в ритм пісні. Він побачив юнаків і підійшов до них.

— Не йди, Тирилло! — закликали люди. — Заспівай ще!

— Не зараз. Маю відвести до палацу цих юнаків, і на мене чекає король.

Тепер усі подивилися на хлопців.

— А хто вони такі?

— Вони прийшли з королівства Дагоната й могли б вам розповісти багато цікавого. Але не зараз, бо йдуть зі мною.

Тирилло взяв друзів під руки й повів до палацу.

— Я все-таки заспівав їм, — прошепотів він. — Це та малість, яку я можу для них зробити.

Коли вони повернулися до палацу, Тирилло відвів хлопців до короля. Цього разу король був не один, у нього сидів лицар Марвен. Познайомивши юнаків з лицарем, король люб’язно запропонував їм сісти. Тирил-ло наповнив п’ять келихів вином і примостився біля ніг короля. Тіурі помітив, що лицар Марвен носить такий самий перстень, який був у лицаря Едвінема, і зрозумів, що він теж належить до найвірніших паладинів короля.

— Я запросив вас, — сказав король, — аби ще раз поговорити з вами й почути розповіді про ваші пригоди. Не треба ніяковіти, говоріть вільно.

І друзі почали розповідати, спершу коротко, потім з подробицями. Король уважно слухав і ставив багато запитань. Він зумів так розговорити юнаків, що вони розповіли йому більше, аніж будь-кому. Юнаки згадали і про старого, який викликав Тіурі з церкви. Це, звісно, був Вокія — зброєносець лицаря Едвінема.

Король Унавен попросив Тіурі після повернення до королівства Дагоната спробувати розшукати старого.

— Подбай, щоб у Вокії було все, що він забажає. Сподіваюся, він зможе повернутися сюди чи до Форестерре. Боюся лишень, що вік та туга за загиблим сеньйором виснажили його. — І додав: — Дякую вам, Тіурі й Паккі, ще раз. Я дуже хотів би нагородити вас, та немає нагороди, рівноцінної тому, що зробили ви для мого королівства.

— О, це не обов’язково, Ваша Величносте, — відказав Тіурі.

— Знаю. Я дам вам лише дещо на згадку, хоча і так не забудете всього, що пережили. Лицарю Марвене, чи не покажете ви нам мечі?

Лицар передав королю два прекрасних мечі.

— Кожному по мечу, — мовив король. — Упродовж багатьох століть ці мечі належали моєму родові.

— Їм понад тисяча років, — додав лицар Марвен, — та вони все такі ж гострі.

Король вручив мечі Тіурі й Паккі.

— Здіймайте ці мечі лише на благо, — напучував він. — А ось і персні для вас — не такі, як у найвірніших моїх паладинів, ви замолоді ще для цього, а невеличкі, витончені, такі я дарую своїм підданим, коли посвячую їх у лицарі, і хоча ви не мої лицарі, отримаєте їх також.

Хлопці подякували королю.

— І ще одне. Ти розповідав, Тіурі, що Арданвен прийняв тебе як свого хазяїна. Тож відтепер і надалі він буде твоїм.

— Дякую, Ваша Величносте, — зрадів Тіурі.

— Дякуй не мені, Арданвеном я не розпоряджаюся. Він сам обирає собі господаря. Чи не так, лицарю Марвене?

— Так, володарю, — відповів той. — Так само як і мій кінь, Іданвен, Вранішній Вітер, брат Арданвена. — І він підморгнув Тіурі.

Король Унавен підвівся. Тіурі зрозумів, що розмову завершено, і теж підвівся. Паккі — за ним.

— Можливо, у тебе є ще якісь запитання? — звернувся король до Тіурі.

«Звідки він знає?» — здивувався той і нерішуче запитав:

— Я. я, Ваша Величносте.

— Що?

— Ваша Величносте, про що було сказано в листі, яке я доправив? — запитав Тіурі й тут-таки пошкодував про сказане. Нечемно запитувати про те, що мало залишатися таємницею.

Проте король не розгнівався.

— Я поки що не хочу про це говорити, — відповів він серйозно. — Незабаром сам про все дізнаєшся. Певно, вже завтра.

— Меч! — захоплено вимовив Паккі. — Справжній меч! І який!

— Пречудовий, — підтримав його Тіурі. — Поглянь, на ньому викарбувані фігурки та ім’я короля Унавена.

— Якщо чесно, мені трохи моторошно мати таку річ. Не впевнений, що це для мене — ходити з таким мечем. Я повісив би його над ліжком, милувався б. А от перстень носитиму завжди.

Юнаки сиділи поруч біля водограю в маленькому внутрішньому дворику.

— Як тобі тут, подобається? — запитав Паккі трохи згодом.

— А тобі?

— О, тут дуже гарно, але я відчуваю себе трохи ні в сих ні в тих. Можливо, для мене всього цього забагато. Поважні лицарі з білими щитами й сяючими каблучками. І сам король! Що ти думаєш про нього?

— Великий король, — неквапом промовив Тіурі. -Старий, але все ще міцний і хоробрий; могутній правитель і водночас доброзичливий; викликає загальне захоплення, проте сам не запишався й не став гордовитим.

— А мені він досі нагадує Менауреса. Тому я й не зніяковів перед ним. Бо в іншому разі.

— Так, — кивнув Тіурі. — Відлюдник, безперечно, схожий на нього, чи він на відлюдника.

— А король Дагонат теж такий?

— Ні, — відповів Тіурі, подумавши, — король Дагонат молодший. Він войовничий, сильний, справедливий, просто, я думаю, не такий. не настільки мудрий, як король Унавен. Дуже важко судити про таких людей. Дагонат — мій король, король моєї країни. Я люблю його, він гідний пошани, і я дуже хотів би стати його лицарем.

— Ти ж станеш ним, так?

Тіурі згадав слова Кобри і промовчав.

— А ти хотів би стати лицарем Унавена й носити білий щит? — знову запитав Паккі.

— Авжеж. Але якщо я стану лицарем, то волів би бути лицарем Дагоната; я належу до його країни і там мій дім.

— Не знаю, чи хотів би я стати лицарем, — замислився Паккі. — Я звичайний хлопець. У кольчузі почуваюся незграбним, а з мечем у руках і поготів. Проте, мабуть, до цього можна звикнути, як говорив Вармін.

Тут до них підійшов Тирилло.

— Я за вами, ходімо прогуляймося. Побачите й дещо інше, окрім палацу, де повно лицарів та поважних панів, — він підморгнув Паккі.

«Цікаво, — подумав Тіурі. — Невже Тирилло має дар читати чужі думки чи просто чув нашу розмову?»

— Я можу читати чужі думки, — попередив блазень,

— будь обережним: я небезпечний. То що, пройдімося? Віднесіть мечі до своєї кімнати. Завтра вони мають бути з вами. Король збирає в себе священників, паладинів, лицарів і радників. Ви теж повинні бути присутніми там.

— Куди ми підемо? — не втримався Паккі.

— Хочу покататися на човні.

Паккі недовірливо насупився.

— Не переймайся, Біла річка — це тобі не Райдужна!

— засміявся Тирилло. І мій човен не протікає. Ходімо, сонце світить, із заходу дме свіжий вітер, морський ві-тер. Я прихоплю кошика з хлібом, їжею, на воді й поласуємо.

Незабаром друзі вже сідали у човник Тирилло, гарненький, яскраво розфарбований.

— Спершу веслуватиму я, за течією. А згодом ви -проти. Ви хлопці міцні, мускулясті; а я — лише слабко-силий блазень, — він зняв пальчатки й узявся за весла. Тіурі довелося тримати кермо.

— Паккі нічого не треба робити, — попередив Тирил-ло, — доки він не опанує свій страх.

— А я нічого не боюся! — обурився Паккі. — Мені це подобається!

Це справді було приємно. Вода виблискувала на сонці, погідний вітер куйовдив їхнє волосся.

Тіурі почувався легко й радісно, відповідальність і завдання відступили кудись далеко.

Річка, звиваючись навколо палацу, несла свої води на захід. Попереду був міст, а за ним — брама.

— Через цю браму Біла річка покидає місто, — пояснив Тирилло, — і лине до моря.

— До моря, — повторив Паккі. — Я ніколи не бачив моря. Яке воно, море?

— Вода, — сказав Тирилло. — Солона вода. Хвилі, допоки ти можеш бачити, і навіть далі, аж до іншого кінця світу. Якщо пливти вниз за течією річки, то без будь-яких зусиль потрапиш туди. Щоправда, на це піде кілька днів.

Тіурі подумав, що було б цікаво там побувати. Він теж ніколи не бачив моря. Адже біля моря — замок лицаря Едвінема, Форестерре. Він поглянув на Ти-рилло й раптом помітив дещо вражаюче — перстень на лівій руці блазня, камінь якого виблискував при кожному порусі. Тіурі нахилився вперед і здивовано вигукнув:

— Ви носите такий самий перстень. що й лицар Марвен, намісник і що був у лицаря Едвінема!

Тирилло усміхнувся:

— Так, звісно. Вручаючи його, король Унавен сказав: «Тобі не потрібен ані меч, ані щит, щоб бути істинним лицарем».

— Так, — кивнув Тіурі, — це правда.

Певна річ, чому блазень не може належати до най-вірніших паладинів короля? Тирилло гідний такого персня. Він міг розвеселити людей, коли ті в журбі, а це не кожному до снаги.

9. Про що оголосив король Унавен

Наступного дня дедалі більше лицарів переходили міст, з’їжджаючись до палацу. Їх усіх викликав до столиці король Унавен. Друзі почули, що король чекав звістки з Міста-на-Півдні — резиденції старшого сина, кронпринца. Подейкували, що за кілька днів він і сам приїде до столиці.

Серед новоприбулих лицарів був один, якого Тіу-рі вже зустрічав раніше: Лицар Білого Місяця, батько Івейна та Евейна, і юнак довго розмовляв з ним, особливо про лицаря Евейна.

Опівдні лицарі й найвельможніші особи королівства зібралися в найбільшій залі палацу, де з ними волів говорити король Унавен. Тіурі й Паккі теж були там, але серед цього шляхетного панства відчували себе вкрай ніяково. Вперше вони побачили короля в пишних біло-пурпурових шатах, у золотій короні та із золотим берлом у руці. Не всі його лицарі були присутні; багато з них перебувало в дальніх землях королівства, не кажучи вже про тих, хто ще не повернувся з Евіллану. І все-таки їх — у сяючих шоломах і семибарвних плащах, з білими щитами — була незліченна кількість. Були тут і радники, і мудреці у довгих шатах і головних уборах з високою тулією. Лише Тирилло мав вигляд, як і зазвичай: у своєму ковпаку блазня з бубонцями, але з сяючим перснем на пальці.

Король підвівся зі свого трону, привітав гостей і мовив:

— Друзі, лицарі, піддані, послухайте, що я маю сказати. Вам відомо, що двоє юнаків, Тіурі й Паккі, принесли нам звістку про загибель лицаря Едвінема. Вони прибули до нашого міста з королівства Дагоната, подолавши значні перепони й великі небезпеки.

Тіурі слухав, не зводячи очей з короля, однак відчував, що зараз багато хто дивиться на нього й Паккі.

— Окрім цієї сумної новини, вони принесли мені ще одну звістку, — провадив далі король, — листа, доправити якого лицар Едвінем перед смертю доручив Тіу-рі. Листа з Евіллану. Та правитель Евіллану не хотів, щоб ми його коли-небудь прочитали. Як ви знаєте, він пропонував нам укласти мир, і навесні я відрядив до нього посольство. Відомо вам і те, що лицар Ед-вінем утік з Евіллану, проте в королівстві Дагоната Червоні Вершники напали на нього і вбили. Уже тільки з цього ви могли зрозуміти, що насправді Евіллан не хоче миру. На південь відправлені посланці, аби отримати більше новин, та мине деякий час, доки вони повернуться. Проте в мене є новина, яка вас засмутить, хоча, можливо, уже й не злякає. Лицар Ан-домар з Інґевелла ніколи вже не повернеться до нашої країни. Його вбито солдатами Евіллану в Південних Підвітряних горах!

Мертва тиша зависла в залі. На обличчях читалися скорбота, жах і гнів.

— Він був хоробрим лицарем, — тихо вів далі король, — і вірним паладином. Помилуйте, небеса, його душу.

Усі схилили голови й помолилися за хороброго лицаря, який ніколи вже не повернеться до Інґевелла. А Тіурі згадав пречудовий ліс і невеличке село на озері. Його тривожні передчуття справдилися. Чи не була пропозиція миру пасткою, розрахованою на те, щоб заманити лицарів до Евіллану?

Король заговорив знову:

— Я отримав цю звістку годину тому, у листі, принесеному поштовим голубом з Міста-на-Півдні, від кронпринца. Лист був коротким, та незабаром я сподіваюся дізнатися більше. Лицаря Андомара було вбито, проте його зброєносцеві вдалося втекти, і він дістався до Міста-на-Півдні того самого дня, коли Тіурі й Паккі увійшли до нашого міста. Він потерпав у дорозі, мабуть, так само, як і ці хлопці, пережив те, що пережили й вони. Лицар Андомар був також на шляху до нашої країни, можливо, з тією ж звісткою, що й лицар Едвінем.

Тихе обурення хвилею прокотилося залою, та король заговорив знову — і гомін вщух.

— А тепер щодо листа — листа, якого лицар Едвінем передав Тіурі. Я нікому не хотів говорити про його зміст, доки про нього не дізнається кронпринц. Звістка стосується передусім самого кронпринца та його брата, правителя Евіллану. Лицар Івейн узявся негайно доправити листа, і тепер кронпринцові відомо все.

Король замовк, його обличчя було сумним.

— Я вже сказав: мій молодший син — а правитель Евіллану також мій син — не насправді хотів миру. Та збирався укладати мир! І ми, швидше за все, пішли б на це, якби там не було лицаря Едвінема!

Залою знову прокотився гомін. Тіурі дивився на короля широко розплющеними очима.

«Що все це означає? Невже він піддав сумніву вірність лицаря Едвінема?»

— Лицар Едвінем втік з Евіллану, — продовжував король, — переодягнувшись у чорне, з чорним щитом. Але під чорним одягом залишався білішим за сніг. Він про щось дізнався. ми не знаємо, яким чином, і ніколи не дізнаємося, бо він вже не може розповісти про це. Лицар та вершники з Евіллану вбили його, щоб за-вадити сповістити мене. Та лист, який він мав намір доправити, зберігся! Точніше, зберігся його текст. Написаний стародавньою мовою, яку знають лише деякі посвячені. Мій молодший син також знає цю мову, -король знову помовчав. — Я скажу вам, що сталося б, якби лицаря Едвінема там не було чи лист, який він віз до нас, було втрачено. Ми уклали б мир з Евілланом. Мій молодший син примирився б зі мною та зі своїм братом, повернувся б на батьківщину, до рідного дому. І всі ми були б щасливі, не відаючи, яка небезпека нам загрожує, яке нещастя на нас очікує. Ми привели б до свого дому ворога. І що сталося б?!

Незабаром, дуже несподівано для всіх, кронпринц помер би! Розумієте? Мій молодший син планував знищити свого брата чи доручити комусь убити його в той час, коли ніхто більше не міг запідозрити його в злому умислі. аби отримати те, що він завжди прагнув мати: владу в нашому королівстві! Після смерті кронпринца він став би спадкоємцем престолу. Ось який підступний план крився за пропозицією миру! Евіллану йому недостатньо — він хоче правити нашим королівством.

Король Унавен обвів поглядом залу. Журба все ще була в його очах, та обличчя залишалося суворим.

— Тепер ви знаєте, що принц Евіллану все ще наш ворог. Ніколи не правитиме цим королівством така підступна людина! Це мій син, і я люблю його, але він -негідник. Горе прийшло б до цієї країни, якби він став її королем!

«То он воно що», — подумав Тіурі. Він перевів погляд з короля на людей у залі. На їхніх обличчях читалися жах, обурення й відраза. Тіурі знову поглянув на короля і зрозумів, що той не лише розгніваний, а ще більш — засмучений.

Король Унавен продовжував говорити:

— Тепер ми знаємо про його намір, і він ніколи не зможе здійснити свого підступного плану. Невдовзі і він дізнається, якщо ще не знає, що нам усе відомо. Він убив двох моїх лицарів, аби зберегти свої плани в таємниці. Що стало з іншими — лицарями Аргоратом, Марсином та Даровіном, — нам досі невідомо, тільки б не найгірше. Проте, панове, тепер ми знаємо достатньо. План правителя Евіллану провалився — він уже не пропонуватиме нам миру. Гадаю, тепер спробує узяти силою те, чого не спромігся і вже ніколи не спроможеться отримати хитрістю. Переконаний, що тепер він знову візьметься за зброю. Тож слід готуватися до оборони.

Мені довелося повідомити вам надто прикрі новини, — завершив король, — але є й одна добра: ми знаємо, де криється небезпека. Й усі будемо боротися за потреби. Чи готові ви до цього?

Усі лицарі разом вихопили з піхов свої мечі — і зала раптом перетворилася на ліс блискучих клинків: так вони вшанували свого короля.

Потім почалось обговорення підготовки до захисту країни, і Тіурі з Паккі вже не було серед присутніх — це їх не стосувалося.

Юнаки залишили палац і вирушили містом.Трохи згодом вони стояли на одному з мостів через Білу річку й обговорювали почуте. Потім замовкли й у задумі дивилися на прозору воду.

Тіурі думав про зброєносця, який приїхав у королівство Унавена зі звісткою про лицаря Андомара. Здавалося дивним, що він не єдиний, хто отримав таке саме завдання, що і в того були схожі страхи, що й він так само радів виконаному обов’язку. Чи знайшов він собі такого ж вірного друга? Тіурі повернувся до Пак-кі. Той вдивлявся кудись на захід, за течією річки.

— Десь там має бути море, — промовив він. — Я й справді хотів би туди попливти.

— І я теж, якби в нас був час.

Щойно вимовивши це, Тіурі зрозумів, що часу в нього геть немає. І залишатися тут довше не можна: король Дагонат чекає на нього. Наразі не залишилося нічого, що його затримувало б. Доручення виконане.

— Якби в нас був час. — повторив він. — Та я мушу повернутися до короля Дагоната.

— Розумію. Коли хочеш виїхати?

— Якомога швидше, якщо це можливо. Завтра.

— Гаразд. Тоді завтра.

— Чи ти хочеш трохи затриматися?

— Я їду з тобою, — відказав Паккі.

Вони помовчали. Тоді Паккі запитав:

— Тобі хочеться повернутися?

— І так і ні. Я б не відмовився побути тут ще трохи, щоб усе краще роздивитися, проте й додому вже кортить. Дурня, правда?

— Ні, — заперечив Паккі. — Я відчуваю те саме. Одна моя частина хоче залишитися тут, а інша прагне назад в гори.

— Мені здається, що королівство Дагоната страшенно далеко, — продовжував Тіурі задумливо. — Інколи я відчуваю, що там за час моєї відсутності все змінилося.

Власне, відтоді як він вирушив у дорогу, минуло навіть менше місяця. А скільки всього сталося за цей час.

Паккі помахав рукою:

— Прощавай, Унавенстадте.

— Ні, скажемо: «До побачення!» Я точно знаю, ми сюди ще не раз приїдемо.

Юнаки повернулися до палацу. Зустріч завершилася, і в одній із зал вони побачили Тирилло в оточенні лицарів і зброєносців.

— Так, Тирилло! — вигукнув один із лицарів. — Зараз ти нам давав урок, бо ми наважилися на великі справи, та я чув, що ти також маєш намір виступити разом із військом, щойно почнуться битви.

— Певна річ, — відповів блазень. — Мусить же хтось за вами доглянути!

— Яку ж зброю ти візьмеш із собою, Тирилло? — трохи насмішкувато запитав другий.

— Свого блазенського патичка, щоб бити нас по пальцях, — мовив Марвен з Ідуни, — і своє блазенське базікання для підтримання нашого бойового духу.

Хоча він і сказав це насмішкувато, та було зрозуміло, що мав на увазі серйозні речі.

— Так, — погодився з ним другий лицар, — Тирилло має бути з нами, коли ми станемо на герць зі злом.

— Добре сказано, лицарю, — зауважив блазень. — Лише пам’ятайте: те, що ви стаєте на двобій зі злом, не робить вас самих кращими! Добро і зло — вороги, але вони можуть бути поруч. Взяти хоча б нашого кронпринца й правителя Евіллану, вони — брати, сини одного батька.

Тут він помітив Тіурі й Паккі й сам себе увірвав:

— А ось і наші друзі. Ви вже почуваєтеся в нашому місті як удома?

— Так, Тирилло, — відповів Тіурі.

— І нині тобі знову, на жаль, пора в дорогу.

— Так, — кивнув Тіурі. Він більше не дивувався, що блазень читає його думки. — Чи можемо ми сьогодні поговорити з королем?

— Ходімо до нього. Він має трохи часу.

Хлопці рушили слідом за Тирилло, і Тіурі подумав: «Тепер я ще краще розумію, чому він носить іскристого персня. Не лише тому, що мудрий та життєрадісний, а й через те, що вміє утримувати лицарів від марнославства».

Друзі повідомили королю Унавену, що вирішили їхати якнайшвидше.

— Ви маєте рацію, — мовив король. — Ви піддані короля Дагоната. Тепер, Тіурі, коли ти виконав доручення

й дотримав присяги, маєш усе розповісти своєму королю. І цього разу ти будем моїм вісником. Я передам тобою листа для короля Дагоната. Не лякайся: це, звісно, важливе послання, але з ним не пов’язана жодна небезпека.

Тіурі усміхнувся:

— Радий служити, Ваша Величносте.

— А ти, Паккі, — запитав король, — як далеко йдеш зі своїм другом? До Великих гір?

— Н-ні, Ваша Величносте. Ми вирішили, що я піду з ним до Дагонатбурга.

— Але ви ж ітимете тією самою дорогою, що й прийшли, повз відлюдника Менауреса, правда? Вітайте його від мене.

— Ви з ним знайомі, Ваша Величносте? — здивувався Паккі.

— Я знаю його, — король доброзичливо подивився на юнаків і продовжив: — Шкода, що вам уже час іти, але ми не прощаємося, бо я сподіваюся й очікуватиму знову побачити вас тут. Хоча ваш дім у королівстві Да-гоната і служити ви будете своєму королю, вашу долю тепер назавжди поєднано з моїм королівством.

Частина восьма. Назад до Дагонатбурга

1. З Унавенстадта до Данґрії

Вранці друзі залишили Унавенстадт. Вони попрощалися з королем, з усіма, з ким встигли познайомитися, і попрямували назустріч сонцю, на схід. Небо попереду було забарвлене пурпуровими, рожевими й золотистими відтінками, юнаки їхали повільно, роздивляючись місто, часто оглядалися, мріючи про те, як знову повернуться сюди. Вкотре озирнувшись і вже нічого не побачивши, вони підострожили коней і помчали геть. Що далі вони віддалялися від міста, то чимдужче мчали.

— Тепер я хочу якомога швидше додому, — зізнався Паккі.

Тіурі відчував те саме. Юнаки їхали швидко, хоча подеколи й сумували по «найкрасивішому місту у світі».

Першу ніч вони провели просто неба, другу — у замку Білого Місяця. Наступного дня перетинали Місячні пагорби, і цього разу вже при сонячному світлі, а вже пізно ввечері дісталися Інґевелла, де повернули коней трактирникові «Першої ночі».

Трактирник пообіцяв дати хлопцям свіжих коней, щоб доїхати до переправи, і приймав їх, як особистих друзів намісника й важливих посланців короля.

Тепер у трактирі зібралося багато селян, і зійшлися вони не просто побалакати, а обговорити жахливі новини, які нещодавно досягли цих місць і вразили всіх. Особливо приголомшила їх загибель лицаря Андомара.

Тіурі й Паккі у розмови не втручалися, допоки трактирник не обмовився гостям, що юнаки щойно прибули з Унавестадта. Тут хлопців засипали запитаннями. Чи правда те, що правитель Евіллану власноруч убив лицаря Андомара? І чи насправді Едвінем Форестеррський зазнав поразки? І які останні новини в місті? І чи бачили вони короля? І чи говорив він, що буде війна? І невже кронпринц справді хоче викликати брата на двобій?

Прощаючись, король Унавен сказав друзям, що тепер їм більше нічого не треба втаємничувати. Тому Ті-урі й Паккі відповідали на всі запитання якнайдоклад-ніше, лише, не змовляючись, утрималися від розповіді про свою роль у цих подіях.

Коли на ранок хлопці вийшли на вулицю, трактирник уже чекав їх з кіньми; вони побачили, як уздовж озера в напрямку трактиру рухалася невелика кінна процесія. Незабаром вершники порівнялися з трактиром, і всі, хто стояв при дорозі, шанобливо вклонилися. Вершник, що їхав попереду, на вигляд був не старший за Тіурі; він був сумним і зосередженим водночас, його манера триматися була сповнена мужності й гідності. Юнак був одягнений у все сіре, і це вказувало на те, що він у жалобі, зброї при ньому не було. Його супроводжувало декілька воїнів.

— Лицар Андомар з Інґевелла, — сказав трактирник, коли маленька процесія проїхала на захід.

— Лицар Андомар? — здивувався Тіурі.

— Його син, — пояснив трактирник. — Він носить ім’я батька і схожий на нього. Він їде до Унавенстадта. Я гадаю, що король посвятить його в лицарі, і незабаром новий лицар Андомар керуватиме Інґевеллом. Тож бачите: коли хтось гине, на його місце завжди заступає інший.

— На його місце завжди заступає інший, — задумливо повторив Тіурі.

— Тож не варто горювати аж занадто.

Проїжджаючи лісом Інґевелла, друзі мовчали. Навколо рясно цвіли квіти, мовби нічого й не сталося. «Будемо сподіватися, — міркував Тіурі, — що нічого більше не трапиться, що ніколи не буде знищено цей прекрасний ліс. Але якщо й трапиться, — раптом спало йому на думку, — на місці колишніх виростуть нові квіти». Це були чудові думки, таких у нього раніше ніколи не було.

Після лісу Інґевелла до Райдужної річки було рукою сягнути. Юнаки проїхали через міст і попросили авдієнції в намісника. Грошима, отриманими від короля, Тіурі збирався відшкодувати борг за мито.

Стражники впізнали друзів не одразу; лише коли з’явився Вармін та щиро привітав їх, вони здогадалися, хто перед ними.

— Не очікував, що ви так швидко повернетеся, -сказав Вармін. — Піду повідомлю намісника про ваше прибуття, — і він повів їх до замку.

— Тепер я знаю, хто ви такі, — заявив він. — Ви доправили королю важливу звістку. Подробиці мені поки що невідомі, але віднедавна мій пан почав муштрувати воїнів і каже, що, можливо, замок знову, як і сотні років тому, перетвориться на фортецю. Він не в гуморі, мій господар. Вечорами стоїть на мосту й мовчки дивиться на воду.

Проте друзям королівський намісник не показав, що він не в гуморі. Щоправда, очі його були сумні, проте людина, яка багато знає і розуміє, не може бути легковажною. Він люб’язно привітав їх і запросив бути його гостями. Він не схотів брати гроші за мито, адже, мовляв, за нього вже заплачено. Мабуть, сам і заплатив.

Юнакам довелося переповісти всі столичні новини, хоча більшість із них намісник уже знав. По вечері вони ще тривалий час сиділи в його кімнаті, яка вікнами виходила на річку. Тепер Тіурі назвав намісникові своє справжнє ім’я, і той запитав, чи юнак, часом, не з сім’ї лицаря Тіурі Хороброго. Виявилося, що він добре знав королівство Дагоната і багато років тому, коли ще не був королівським намісником, кілька разів там бував. Але ще більше він знав про свою власну країну і на прохання хлопців розповів їм про її графства та герцогства, про річки та замки, про короля Унавена, його лицарів та двох принців.

— Божевілля! — вголос подумав Паккі. — Як двоє братів могли стати ворогами? Близнюки мають, навпаки, сильніше любити один одного.

— Так, — погодився королівський намісник. — Могло бути й інакше. У короля Унавена теж був брат, який народився з ним в один день і схожий на нього. Але той принц ніколи не зазіхав на трон. Він відмовився навіть від герцогського титулу і пішов блукати світом, а пізніше оселився в горах і став відлюдником.

— Відлюдником? — Паккі здивовано дивився на нього широко розплющеними очима.

Тіурі теж був вражений. Він одразу згадав про Ме-науреса — відлюдника, що жив біля джерела Блакитної річки.

— А цей брат. цей відлюдник... він живий ще? — запитав Паккі.

— Так, живий.

— А як його звати?

— Віддалившись від світу та королівського двору, він узяв інше ім’я, не знаю, чи можу я це ім’я назвати, і живе по той бік Великих гір. Уже чимало років минуло відтоді, як він був тут востаннє. Але інколи тутешні пілігрими та лицарі піднімалися в гори, аби відвідати його. Можливо, і ти зустрічався з ним, адже ти з гір? — намісник поглянув на Паккі з лукавою усмішкою.

— Так-так, — озвався той, — можливо.

Пізніше, уже в ліжку, Паккі запитав Тіурі:

— Що ти скажеш на це? Чи не є братом наш Менау-рес королю Унавену?

— Цілком можливо, — відповів Тіурі й подумав: «Можливо! Так, ніяк інакше й бути не може! Боже милосердний, як я раніше не здогадався, коли помітив, що Менаурес і король схожі! Бо насправді це не так уже й дивно».

Хоча друзі й лягли спати пізненько, підвелися вдосвіта, бо хотіли того ж таки дня дістатися Данґрії. Вони приязно попрощалися з намісником і виїхали на його конях. Вармін разом зі ще одним із воїнів поїхав з юнаками, аби потім доправити коней назад.

Паккі востаннє озирнувся, щоб поглянути на міст, і несподівано виголосив:

— А ми про дещо забули!

— Про що саме?

— Знайти Клауса й зацідити йому по макітрі за того човника.

Тіурі засміявся. Здається, купання в Райдужній річці надовго засіло в голові у Паккі.

Вармін теж засміявся:

— То це таки старенькі ночви Клауса! Як добре, що його корито нарешті затонуло.

У другій половині дня Паккі й Тіурі знову опинилися на ринковій площі Данґрії. Усе тут було, як і минулого разу: повно яток, торговців та покупців.

— Неначе нікуди й не ходили, — зауважив Паккі, стоячи навпроти ратуші.

— Проте багато що звідтоді змінилося, — промовив голос позаду.

Звісно, це був Ірувен. Він дружньо їм усміхнувся і продовжив:

— Багато чого змінилося! Магістра Дирвіна обрали бурмистром. Щойно ми отримаємо офіційну згоду короля, відбудеться урочиста посвята. — Він обійняв хлопців за плечі і довірливо додав: — Спершу вони спитали, чи не хочу я стати бурмистром. Та я не відчуваю покликання до цієї справи. Ліпше, як завжди, залюбки буду вештатися містом, даючи волю очам та вухам, спостерігаючи й прислухаючись. І магістр Дир-він, поза всяким сумнівом, теж буде хорошим бурмистром. Утім, я навіть не розпитав про вашу подорож. Та в будь-якому разі по тобі видно, що завдання вико-нано успішно. Цікаво буде вас послухати. — Він вказав у бік ратуші: — Можливо, для початку бажаєте засвідчити свою повагу магістрові Дирвіну? Він, зрештою, наш бурмистер.

— Так, — кивнув Тіурі, — король Унавен просив нас переказати вітання магістрові Дирвіну й розповісти йому новини.

— Ми вже знаємо про загибель лицарів і нашого бідолашного писаря. Посланці зі столиці вже проїздили тут. Та ми все-таки раді свіжим новинам. Я завжди казав, що Евіллан наш ворог, попри мирні пропозиції.

Ірувен супроводив юнаків до сходів ратуші:

— Чи не зайдете опісля до «Білого лебедя»? Ардок теж туди прийде, він сьогодні в місті, буде цілком доречно. Окрім того, я притягнув туди ваші дорожні торби, які ви минулого разу залишили в бурмистра. Піду-но передусім попереджу трактирника про ваше прибуття. До зустрічі!

Тож після візиту до магістра Дирвіна друзі так і зробили, як прохав Ірувен, і подалися до «Білого лебедя». Ірувен, а також Ардок, Долвен та інші знайомі уже чекали на друзів там; вони разом поїли й обмінялися новинами. Вийшло дуже вдало, що Ардок опинився в місті: він запропонував хлопцям довезти їх наступного ранку до своєї господи, що під тінню Великих гір.

2. Із Данґрії до Менауреса

Отже, наступного ранку хлопці виїхали разом з Ардоком, і зараз вони сиділи поруч.

— Це правда, що буде війна з Евілланом? — запитав Паккі, озираючись на всі боки.

— Ми далеко від Евіллану, — відповів Ардок, — тому, можливо, тільки через деякий час щось дізнаємося. На півдні, певно, знову почнуться набіги. Та навіть якщо солдати Евіллану спробують напасти на нашу країну, далі Райдужної річки їм не пройти, допоки там є наміс-ники короля. До Данґрії їм також зась. Місто й раніше переживало чимало облог і тепер витримає, якщо знадобиться. Внутрішніх зрадників міста, на щастя, викрили, а новий бурмистер — людина мужня й надійна.

— Він поглянув на хлопців, хитаючи головою: — Я тоді й подумати не міг, коли ви минулого разу зі мною їхали. Пам’ятаєте, я сказав вам: «Самі тут про все дізнаєтеся?» Ви вже тоді знали те, чого я й не уявляв собі.

— Ну, — відказав Паккі, — тоді ми також небагато чого знали. Нам ще чимало про що належало дізнатися.

— Але все-таки ви відіграли важливу роль в останніх подіях. Ви принесли звістку про зрадництво Евіллану.

Паккі дивився на гори, які поволі наближалися.

— Завтра чи післязавтра будемо там, — порадів він.

— Не можу повірити! Я зніму з себе цей кільчастий панцир — так, Тіурі? Ми їх досхочу поносили. І мечі. Ніколи раніше не носив я меча на поясі, піднімаючись у гори!

— Сподіваюся, ти все-таки не викинеш свого меча, -припустив Тіурі.

— О ні, ніколи!

— Це було б ганьбою, — підтвердив Ардок. — Багато хто з лицарів позаздрив би такому мечу. — Згодом він вказав батогом у далечінь: — Онде мою садибу вже видно. Ви неодмінно переночуєте в нас. Познайомитеся з моїми дітьми та онуками. У мене велика родина, і це дуже приємно.

Хлопці із задоволенням прийняли запрошення.

Вранці вони попрощалися з тими, з ким познайомилися останнім часом біля підніжжя Великих гір, і почали своє сходження на гору.

— Тепер я знову в знайомих місцях, — сказав Пак-кі наступного дня, коли юнаки проминули Філамен. -Мандрівка була пречудова, проте саме тут я почуваюся вдома.

Хлопці, звісно ж, знову зайшли до Таккі та Елії, які прийняли їх сердечно, але трохи розгублено.

— Дивина! — мовив Таккі. — Де ж це ти був, Пак-кі, і що робив, що повертаєшся з мечем на поясі, наче справжній лицар?

— Та ніякий я не лицар, — засміявся Паккі. — Мій товариш — лицар, це правда.

Тіурі похитав головою й пробурмотів:

— Поки ще ні, Паккі.

— У вас такий вигляд, начебто ви ціле життя прожили, — зауважив Таккі. — Сподіваюся, вам є що розповісти. Питаю це, головним чином, заради Елії, їй буде особливо цікаво вас послухати.

— Якщо знову говоритимеш, що я занадто допитлива, — попередила жінка, — залишишся сьогодні без пудингу!

— То краще я помовчу, — засміявся Таккі.

— Ми все розкажемо, тітонько, — пообіцяв Паккі, -уже вкотре! І тепер, коли я тут, мені й справді важко повірити, що все це справді трапилося.

Паккі повторив ті самі слова, що й два дні тому, коли вони з Тіурі стояли на «оглядовій вежі», аби ще раз подивитися на королівство Унавена.

— Скільки часу минуло, — запитав Паккі, — відтоді як ми були тут минулого разу?

— Десь тижнів зо три, — відповів Тіурі, роздумуючи.

— Тоді ми ще не знали, що на нас очікує і який має вигляд все зблизька.

— І ми побували далі, ніж можна побачити звідси, -додав Тіурі.

Вони постояли ще трохи, милуючись краєвидом, перш ніж продовжити подорож.

— Ми вчасно повертаємося, — зауважив Паккі. — Невдовзі почнуться осінні дощі й переходити гори буде важко.

Наступного дня вони дійшли до перевалу й провели ніч у печері під сьомою скелею. Іти було вже зовсім недалеко. Погода стояла гарна — набагато краща, аніж минулого разу, і велика частина шляху переважно вела вниз.

Паккі з радістю впізнавав знайомі місцини. Однак, наближаючись до хижки відлюдника, ставав дедалі мовчазнішим. Тіурі це дивувало, бо його друг не видавався втомленим.

Коли хлопці вийшли на стежину, що вела до хижі, було вже темно, та попереду вони побачили світло, яке вказувало їм шлях. Це виявився ліхтар, розміщений біля хижки.

Менаурес вийшов з дому — він очікував на них.

— Увесь день я відчував, що саме сьогодні ви маєте повернутися, так воно й сталося. Ласкаво запрошую!

За мить юнаки вже сиділи за столом. Найперше вони повідомили Менауресу, що доручення вдалося виконати.

— Радий це чути і радий, що ви стали добрими друзями. Я на це сподівався.

— Ви знали, що я піду з Тіурі? — запитав Паккі.

— Так. Я не здивувався, коли ти не повернувся.

Паккі слухав його з розкритим ротом. Деякий час він дивився на відлюдника й нарешті вимовив:

— Я маю передати вам привіт від короля Унавена.

Менаурес з гідністю вклонився:

— Дякую.

Знову запанувала тиша. Тіурі дивився на відлюдника, на Паккі й думав: «Чи справді Менаурес — брат короля? Вони дуже схожі», — та спитати не наважився.

Здається, Паккі думав про те саме, бо запитав:

— Ви знайомі з королем Унавеном?

— Ти ж знаєш, — усміхнувся відлюдник.

— Ви його добре знаєте? — не вгамовувався хлопець.

— Звісно, — усміхнувся Менаурес, і його темні очі заблищали.

— Чому ж ви не попросили нас переказати йому вітання? — запитав Паккі.

— Мій брат і так знає, що я про нього багато думаю. Так, він мій брат! Ти це хотів знати, Паккі?

— Т-так. — Паккі густо почервонів.

— Ти міг запитати прямо. Не знаю, як ти збагнув, але якщо вже здогадався, то я не заперечуватиму.

— Ви дуже схожі на короля! — зрадів Паккі.

— Сприймай мене тим, ким я завжди був для тебе. Не принцом, не герцогом, а відлюдником у горах.

Тіурі подумав, що в поставі і манерах відлюдника, попри все, є щось королівське. Простий одяг і надмірна худорлявість аніскілечки тому не завадили.

— А тепер розкажіть про вашу подорож, — попросив Менаурес.

Друзі почали розповідати, та говорив більше Тіурі, Паккі раптом примовк. Тіурі здивовано поглядав на товариша, не розуміючи, що з ним.

Трохи згодом, коли хлопці лаштували собі постіль із соломи та ковдр, Паккі несподівано запитав:

— Ви сумували за мною, Менауресе?

— Звісно, — лагідно відповів відлюдник.

— Знаєте що, — продовжував Паккі, — Тіурі сказав вам, що я збираюся йти з ним до короля Дагоната. Та якщо ви будете без мене сумувати, я, звісно ж, нікуди не піду.

— Те, що я сумував за тобою, не означає, що ти маєш усе життя сидіти біля мене, — відказав Менаурес. — Було б неправильно думати так. Можеш спокійно їхати.

— Я. — почав був Паккі, та осікся і запитав: — Нічого не трапилося, поки нас не було?

Тут і Тіурі запитав:

— Ви знаєте, що зробив Ярро? Він був у вас?

— Так. Ми довго говорили. І я думаю, Тіурі, він більше не служитиме правителю Евіллану.

Більше нічого не сказавши, Менаурес побажав юнакам доброї ночі. Сам він не ліг, а вийшов надвір, двері ж, так само як і минулого разу, залишив прочиненими.

Тіурі втомився й одразу задрімав. Раптом йому здалося, що Паккі нахилився до нього й щось пошепки запитав. Він розплющив очі, але Паккі тихо лежав поруч.

Тіурі повернувся на бік і знову задрімав, та, почувши, що Паккі тихенько встав і вийшов з хижки, знову розплющив очі. Потім Тіурі почув, як його друг щось говорить відлюдникові, проте слів розібрати не міг. Відповідь Менауреса, однак, була чіткою і зрозумілою:

— Тобі не обов’язково йти, Паккі. Якщо гори тобі більше до душі, зоставайся тут.

Тіурі одразу прокинувся, сон як рукою зняло.

Паккі щось нерозбірливо пробурмотів, а потім промовив:

— Я пообіцяв, Менауресе, що піду з ним. Я сам просив його про це! Я хотів цього, хотів стати його зброєносцем. Але тепер, коли я повернувся в гори, то відчуваю, що належу горам і мій дім тут.

— Насправді людина не має дому на землі, — мовив відлюдник. — Але я розумію тебе. Ти відчуваєш, що твоє місце тут.

— Ніяк не збагну, — глибоко зітхнув Паккі. — Імовірно, не знаю, чого хочу! Іноді думаю, що більше не почуватимуся в горах, як раніше, адже бачив інше життя там, внизу. Але. не знаю: хочу жити десь в іншому місці чи хочу поїхати до королівства Дагоната й стати зброєносцем.

Тіурі почув усі ці слова і зрозумів, чому Паккі останнім часом мовчав: ось що його непокоїло. Він шкодував щодо свого рішення залишитися з Тіурі й іти до Дагонатбурга.

— Що мені робити, Менауресе? — запитав Паккі.

Тіурі зніяковів, що почув слова, призначені не йому. Але, може, воно й на краще. Сам Паккі напевно не насмілився б йому зізнатися.

— Ти маєш вирішити сам, Паккі, — пролунала відповідь відлюдника.

— Саме цього я й не можу зробити. Та я, власне, знаю, що мушу робити. Я обіцяв.

— Скажи чесно — ти хочеш залишитися в горах?

Деякий час було тихо. Потім Паккі тихо промовив:

— Так. Але я просив, аби він узяв мене з собою. І я не хочу, щоб він подумав, що я зраджую його і покидаю у скрутну для нього хвилину, тому що.

— Тому що? — запитав відлюдник спокійно.

— Він боїться, що тепер король Дагонат не посвятить його в лицарі. Раптом він подумає, що я саме тому не хочу з ним іти.

— Він, звісно ж, ніколи так не подумає, — заперечив відлюдник.

«Звісно, не подумаю», — подумки повторив Тіурі.

— Але ж річ не в тому, — провадив далі Паккі. — Це. ну так, я вже сказав. Я був такий радий знову опинитися тут і зрозумів, що хочу залишитися. І все ж — це так дивно, Менауресе, — мені хочеться спуститися вниз, але я відчуваю себе нещасним від самої лише думки про прощання і, можливо, шкодуватиму про це. Та якщо я піду з ним, то відчуватиму тугу за горами.

— Так, — мовив Менаурес, — підеш ти чи залишишся, завжди буде щось, за чим ти тужитимеш. Протягом усього життя тобі доведеться з чимось розставатися. Та якщо тобі дужче за все хочеться залишитися тут, якщо ти думаєш, що твоє місце тут, ти мусиш чесно сказати про це Тіурі. Він не гніватиметься на тебе.

«Ні, звісно, ні», — говорив Тіурі подумки. Навіть уявити собі неможливо, щоб він через це розгнівався на Паккі! Та юнак зажурився. Йому буде сумно без друга. Невже те, що сказав відлюдник, правда, і все життя йому доведеться з чимось прощатися?

Коли Паккі повернувся й ліг, Тіурі вдав, що спить. Деякий час він не міг заснути, хоча й одразу вирішив, що саме скаже своєму другові наступного дня.

3. Прощання з Паккі

Послухай, Паккі, — сказав Тіурі наступного ранку (друзі сиділи на камені біля джерела Блакитної річки), — я знаю, що тобі було б ліпше лишитися в горах.

— Чому ти так думаєш. — почав було Паккі, проте Тіурі не дав йому договорити.

— Підеш ти зі мною чи ні, ми залишимося добрими друзями. Ти належиш горам, я — королівству Дагона-та. Так уже сталося. Адже і я не можу тут залишитися, навіть якби ти попросив.

— Але я ж хотів стати твоїм зброєносцем!

— Так, ти цього хотів, але я не ображатимуся, якщо ти змінив свою думку. Маю зізнатися відверто: вчора я чув твою розмову з Менауресом.

— Гм-м, — пробурмотів Паккі, опустивши голову, -якщо ти все чув, мені нема чого додати. Це кепсько, Тіурі, але, гадаю, мені краще залишитися тут.

— Чому кепсько? — запитав Тіурі спокійно. — Я чудово тебе розумію.

— Ні, ти цього не розумієш. Саме тому мені й прикро, що я не можу піти разом з тобою. Я залюбки побачив би Дагонатбург, адже я там ніколи не був, хай навіть він не такий красивий, як Унавенстадт. Але опинись я там, шкодуватиму за горами. Серед усіх цих лицарів і зброєносців я не почуватимуся вільно, як у рідному краї. Тобі звично, ти належиш до них...

— Ти теж звик би до цього, але кажу вкотре: ти геть не зобов’язаний іти зі мною.

— Якби я точно знав, чого хочу, — зітхнув Паккі. І кинув сумний погляд на гори й долини.

— Твоє місце тут, — заявив Тіурі рішуче, — тож тут і залишайся. Це ж дуже просто.

Тут Менаурес визирнув з хижки й покликав їх до сніданку.

— Поговорили? Що ти вирішив, Паккі?

— Паккі залишається тут, у горах, — відповів Тіурі за товариша.

Відлюдник, загадково усміхаючись, поглянув спершу на одного, потім на другого.

— Тож вирішено. Ти коли вирушаєш, Тіурі?

— Може ще день тут перепочинеш? — запитав Паккі.

Тіурі похитав головою:

— Ні, краще не треба. Поснідаю та й піду.

Відлюдник кивнув.

— Чи ти не проти, якщо я тебе трохи проведу? — запитав Паккі, зітхнувши.

— Звісно, ні.

Тіурі попрощався з Менауресом, отримав його благословення, і вони з Паккі пішли дорогою уздовж Блакитної річки. Пригнічені розлукою, друзі говорили мало. Проминувши ущелину, у яку мало не впав Ярро, Тіурі зупинився.

— Чи не час нам прощатися? Ти маєш повернутися засвітла.

— Так. — нерішуче промимрив Паккі. — Та я міг би провести тебе ще, — додав він з натхненням, — аж до Дагонатбурга.

— Не треба.

— Чому?

— Попрощаємося ліпше зараз, не відкладаючи на потім. Ти зможеш коли-небудь навідати мене в Даго-натбурзі. І я, звісно, якось навідаю тебе!

Паккі повеселішав.

— Так, неодмінно навідай.

— Можеш не сумніватися!

Якийсь час вони дивилися один на одного, а потім відвели очі вбік.

— Так, — промовив Тіурі нарешті, — усього найкращого. Не знаю, як і дякувати тобі за все, що ти зробив.

— Та помовч уже!

— Усього тобі найкращого, — повторив Тіурі. — Я не хочу казати «прощавай».

— Ні, будь ласка, не треба!

Вони потиснули один одному руки й сказали:

— До побачення!

Тіурі повернувся й поспішив далі вниз. Трохи згодом він обернувся. Там, на пагорбі, стояв Паккі й махав йому рукою. Обличчя його він уже не міг розгледіти.

«Цікаво, він теж плаче?» — подумав Тіурі, махаючи у відповідь. Коли він обернувся ще раз, Паккі не було видно.

Без супутника Тіурі відчув себе самотнім. Він швидко йшов уперед, хоча іноді запитував себе, чому він так поспішає. Він більше не прагнув ані до Дагонат-бурга, ані додому. Що на нього там очікувало і чи варто так поспішати?.. Король, звісно, не посвятить його в лицарі, а якщо навіть і посвятить, що з того? Однак єдиною причиною його поспіху залишалося те, що він зобов’язаний пояснити все королю й передати йому лист від короля Унавена. Так, це він зробить.

По обіді він досяг скелі, на якій було зображено розп’яття, а трохи згодом зупинився на тому місці, де востаннє почув ріг Ристридина. Юнак стояв, дивлячись на Першу Велику Дорогу: по ній рухалися двоє вершників, які поспішали на захід. Тіурі пішов далі, згадуючи Сірих Лицарів. Чи зуміли вони наздогнати й покарати всіх Червоних Вершників? А Чорного Лицаря з Червоним Щитом?

Небо затягло хмарами — і воно стало таким же похмурим, як і його настрій. Навіть шум Блакитної річки був як сумна музика. Лише тепер він збагнув, як довго пробув у дорозі, — настала осінь.

Дорога повз Блакитну річку видалася Тіурі довгою, можливо, й тому, що він був тепер один і йшов пішки. Проте за три дні він все-таки дістався трактиру «Захід сонця». Господар його не впізнав, а служка

був тепер інший. Тіурі не став розпитувати, де подівся Леор. Тим паче не спитав він і про Сірих Лицарів — у замку Містеринат про них, мабуть, могли розповісти докладніше.

4. Замок Містеринат

Ще сонце не зійшло, а Тіурі вже був у дорозі. Йому хотілося дістатися замку Містеринат того ж таки дня, але цього разу він не мчав на прудконогому Ар-данвені, і, хоча йому пощастило частину шляху проїхати з якимсь селянином, до замку він потрапив, коли вже геть стемніло. Періщив дощ, і, аби не вимокнути, юнак знову накинув свою стару рясу.

— Добрий вечір, вельмишановний брате, — привітався стражник, відчиняючи браму. — Ви дуже змокли?

«Геть чисто як минулого разу! — подумав Тіурі. -Навіть стражник той самий».

У комірчині біля брами він побачив знайому сцену: другий стражник задумливо втупився в шахівницю. Тіурі, забувши про свій кепський настрій, і про те, що він втомився та змок, засміявся.

— Що вас так розвеселило, вельмишановний брате? — запитав перший стражник.

— Усе ще та сама партієчка? — поцікавився Тіурі.

— Що ви маєте на увазі? — здивувався стражник, дістаючи товсту книгу й мимохідь підштовхуючи свого товариша.

— Коли я був тут понад місяць тому, ви так само грали в шахи.

Другий стражник відірвався від споглядання шахівниці й мовив:

— Тепер, коли ви заговорили про це, вельмишановний брате. мені здається, я вас упізнаю.

— Мене звуть брат Тармін, — відрекомендувався Тіурі.

— Брат Тармін. — повторили стражники хором, та тут перший заявив:

— Але ви не можете бути братом Тарміном. Брат Тармін, власне, не був братом, та й звали його не Тармін.

— Саме так, — сказав Тіурі, знімаючи каптура.

— Я упізнав вас! — вигукнув перший стражник. -Ласкаво просимо до замку Містеринат. Про вас тут багато говорили чи, точніше, перешіптувалися, позаяк нам про вас не можна було нічого дізнаватися. То яке ваше справжнє ім’я?

— Моє справжнє ім’я — Тіурі, син Тіурі.

— Так і запишу, — підсумував другий стражник. -Герцог, гадаю, буде радий вас бачити. — Він переставив шахову фігурку й задоволено сповістив: — Мій кінь, — і додав: — Це мені дещо нагадало, Тіурі, син Тіурі. Ви той, хто якось пов’язаний з конем, вороним конем, якого доправили сюди Сірі Лицарі?

— Арданвен! — вигунув Тіурі. — Арданвен тут?!

— Так, він тут, — кивнув перший стражник. — Пречудовий кінь! Щодня ми випускаємо його в поле на вигул, але він не дозволяє нікому проїхати на ньому верхи. Ходімо, я проведу вас до герцога. Вам, мабуть, кортить з ним привітатися.

Стражник відвів Тіурі до великої зали, де, хоча час вечері вже й минув, було ще чимало люду. Герцог стояв біля одного зі столів, розмовляючи з кількома зброєносцями. Його дружина вишивала біля каміну. Панночка Лавінія, сидячи на козетці біля її ніг, сортувала клубочки кольорової пряжі. Це була приємна затишна картина.

Стражник гучно оголосив:

— Пані та панове, прибув гість, якого ви знаєте!

Герцог з розкритими обіймами пішов назустріч Тіурі.

— Ласкаво просимо!

Зустріч була напрочуд емоційною. Лавінія випустила з рук всі клубки, й вони покотилися підлогою; Тіурі став навколішки і почав їх збирати.

— Підведися-но, підведися! — вигукнув герцог до Ті-урі і звернувся до доньки: — Що за манера вітатися з гостями?

Тіурі підсунули стільця. Герцог запропонував йому сісти і допитливо подивився на нього. Та не він один: усі очі в залі зосередилися на гостеві.

— Давно ми не бачилися, — мовив герцог. — Повертаєшся домому? Але я не буду розпитувати, якщо.

Тіурі розв’язав мотузку на поясі й відповів, знявши рясу:

— Ви можете запитувати про що завгодно, герцогу Раффоксе, таємниць, які треба приховувати, у мене більше нема. Я справді прямую додому, чи, ліпше сказати, до короля Дагоната.

— Де ти був? — запитала Лавінія.

— У короля Унавена.

— Ого! — Лавінія захоплено дивилася на Тіурі.

— Тож їдеш ти здалеку. — промовив герцог. — Але в добропорядному домі гостя спершу годують, а вже потім розпитують. Ти як, дуже голодний?

Коли Тіурі зізнався, що й справді голодний, герцог віддав розпорядження негайно подати до столу найкращі наїдки. Юнак тим часом почав свою оповідь про доручення і під час трапези продовжив її. Своєю чергою вислухав новини про Сірих Лицарів, які залишили в замку коня Арданвена.

— І просили піклуватися про нього, допоки ти не повернешся, — повідомив герцог. — Шкода, що ти не приїхав кількома днями раніше — застав би тут лицаря Евейна зі зброєносцем.

— Лицаря Евейна? — здивувався Тіурі. — А де ж решта?

— Братства Сірих Лицарів більше не існує. Лицар Евейн повертається до своєї країни. Ти не зустрічав його на Першій Дорозі?

— Я пройшов через гори іншою дорогою. Але чому більше не існує братства Сірих Лицарів? Вони захопили всіх Червоних Вершників?

— Більшість, але не всіх, а Чорного Лицаря з Червоним Щитом узагалі не знайшли.

— І відмовилися від пошуків?

— Вони змушені були перервати своє полювання, однак лише тимчасово. Слід Лицаря з Червоним Щитом повів їх назад на схід. Дорогою вони заїхали сюди й залишили Арданвена. Останні новини я чув від Евейна, який повідомив, що вони не знайшли Чорного Лицаря з Червоним Щитом і підозрюють, що він втік до Евіллану. Спершу вони збиралися туди, та доручення короля Дагоната змусило їх відмовитися від цього наміру. Лише на деякий час; невдовзі Сірі Лицарі зберуться знову, щоб завершити свою справу.

— Але чому їм довелося її відкласти?

— Королю знадобилися найбільш випробувані з його мандрівних лицарів, і передусім — Ристридин. Доручення короля було невідкладне, тому досягнення мети яку поставили перед собою Сірі Лицарі, довелося відтермінувати. Більше про це мені нічого не відомо. Евейн розповідав, що спершу збирався сам їхати на південь, щоб продовжити пошуки Лицаря з Червоним Щитом. Та потім добряче поміркував і вирішив, що краще спершу повернутися до короля Унавена. Він був у від’їзді значно довше, аніж було призначено, а подорож до Евіллану забрала б іще більше часу. Треба було пояснити королю причину своєї відсутності, ба більше: сповістити його нарешті про загибель лицаря Едвінема. Він не міг достеменно знати, що ти ніс королю цю звістку, лише здогадувався про мету твоєї подорожі. Ось так і вийшло, що він поїхав знову на захід і у нас заночував.

— Справді прикро, що я його не побачив, — зітхнув Тіурі. — Я зустрічав у королівстві Унавена його брата.

Юнакові довелося і про себе дещо розповісти, особливо прискіпливо розпитувала Лавінія.

— Який-небудь менестрель міг би скласти пісню про твої пригоди, — сказала вона наприкінці.

Тіурі сором’язливо усміхався, але й трохи пишався собою. Потім він розповів про Паккі, який знав багато пісень і навіть придумав мелодію на слова листа, щоб запам’ятати його. Ох, Паккі! Тіурі досі сумував за ним, та журба його повністю розчинилася в цьому дружньому, зацікавленому товаристві.

Час спливав, було вже доволі пізно, але Тіурі дуже кортіло привітатися з Арданвеном. Зі своїм конем! Герцог без вагань повів його до стайні. Вороний одразу впізнав Тіурі, і це була щаслива зустріч. Тіурі погладив вірну тварину, він уже уявляв їхню поїздку. Він стане мандрівним лицарем — так, лицарем! — і їздитиме всюди світом з мечем короля Унавена на поясі.

Тіурі відчував себе майже справжнім лицарем, коли наступного дня вирушив у путь верхи на Арданвені. Він шкодував, що не зміг прийняти запрошення господарів замку Містеринат загостювати в них, бо дуже поспішав до короля Дагоната. Герцог та Лавінія проїхали з ним разом чималий відрізок шляху, аж до лісу. Там, у невеличкій корчмі, перш ніж попрощатися, вони поїли й відпочили.

— Пообіцяй, що відвідаєш нас іще раз, — сказав герцог.

Тіурі обіцяв. Потім став прощатися з Лавінією. Коли він простягнув дівчині руку, вона впустила пальчатку. Тіурі підняв її, хотів був повернути, та передумав.

— Можна, я залишу її собі?

— Навіщо?

— Щоб нести на шоломі під час турніру, коли я стану лицарем. — він замовк і відчув, що червоніє.

Лавінія теж зашарілась і лагідно промовила:

— Звісно, ти станеш лицарем. Гаразд, Тіурі.

Тут вони помітили, що герцог дивиться на них, і зовсім зніяковіли.

А герцог, ховаючи в бороді усмішку, сказав:

— Можливо, ми якось завітаємо до столиці — улітку, коли влаштовують турніри. Я хочу сказати — до побачення, Тіурі, і хай щастить тобі.

Тіурі рушив далі на схід. Юнак дивився на паль-чатку Лавінії і бачив перед собою молоду панянку. Він мріяв, як улітку дівчина приїде до міста. Принаймні Тіурі хотів побачити її знову; він поїде, і якомога скоріше, до замку Містеринат, до тих, хто став його друзями, — а юна пані Лавінія, щиро кажучи, навіть більше.

«Як багато друзів я знайшов, поки подорожував, -подумав він. — І тут, і в королівстві Унавена».

Тіурі зітхнув. Він знову був один; він попрощався з усіма. Навіть Паккі, з яким він пережив скрутні часи, більше не було поруч. Юнак ласкаво поплескав Ардан-вена по загривку.

— У мене є ти, Нічний Вітре, а інших я неодмінно теж іще побачу.

5. Ліс

Дорога, якою Тіурі тепер їхав, була для нього новою, бо ж, прямуючи на захід, він її уникав. На Арданвені він міг дістатися міста днів за шість. Була гожа днина. Аромат осені наповнював повітря, а дерева оповивав золотаво-багряний серпанок. Панувала тиша; дорогою йому майже ніхто не зустрічався.

На третій день після від’їзду з Містерината, опівдні, він опинився біля однієї з тих дерев’яних споруд, що були тут і там зведені вздовж дороги, щоб подорожні й коні могли перепочити: трактирів у цих малонаселе-них місцях майже не було. Тіурі під’їхав ближче, розмірковуючи, чи залишитися йому тут і заночувати, а чи їхати далі. Було ще рано, а поспати він міг і просто неба. Юнак помітив, що в будинку вже були мандрівники, а з приміщення, що правило за стайню, Тіурі почув іржання коней; поруч із вхідними дверима висів щит, і це означало, що тут перебував хтось із лицарів. Тіурі намагався пригадати, хто ж у королівстві Дагоната носить срібний, сірий і зелений кольори, але перш ніж згадав, хтось вигукнув:

— Чи не Тіурі це, син Тіурі?

Юнак озирнувся й побачив лицаря, що стояв на дорозі. Лише коли той підійшов ближче, Тіурі впізнав Ристридина з Півдня. У легкій кольчузі й зеленому плащі він був геть інакшим, аніж колись у вбранні Сірого Лицаря. Вони радо привіталися, й Тіурі, звісно, одразу ж вирішив залишитися, щоб поговорити з Ри-стридином і дізнатися новини.

— Ти не зустрічав Евейна? — запитав Ристридин.

Тіурі заперечно похитав головою.

— Та й наша зустріч — теж випадковість. Я чекаю тут на Арвата і його воїнів. Щойно вони прибудуть, ми поїдемо до лісу. Я сподівався на них раніше і стояв тут, видивляючись, чи не з’являться вони.

— А де лицар Бенду? Герцог Містеринатський розповів мені, що загін Сірих Лицарів розпався.

— Це правда. Та зберемося знову, аби покарати того, хто ще не покараний, — Чорного Лицаря з Червоним Щитом. Розповідай спершу ти. Чи ти все ще зобов’язаний мовчати?

— Тепер можна, лицарю Ристридине. Я зробив те, що доручив мені лицар Едвінем: доправив листа королю Унавену. Ось і все.

— Небагато слів тобі знадобилося, щоб описати таку довгу подорож, — усміхнувся Ристридин, пильно дивлячись на Тіурі, і додав: — Те, що ти пережив, пішло тобі на користь і не зашкодило, Тіурі, син Тіурі! Я говорив з твоїм батьком у Дагонатбурзі. Він багато думав про тебе і дуже в тебе вірить. А твоя мати дуже хвилювалася і не хоче їхати до замку Тейурі, допоки ти не повернешся в місто.

— Лицаре Ристридине, ви маєте мені все докладно розповісти!

— Я відповім на всі твої запитання. Лишень увійдімо в дім і поїмо. Тут зі мною декілька воїнів та мій зброєносець Ілмар. Он він, виходить.

Ілмар теж здивувався, побачивши Тіурі.

— То ти забрав Арданвена? — запитав він.

— Так, він тепер мій, — гордо відповів Тіурі.

— А хитрість наша вдалася?

— І так і ні. Не зовсім. Та все закінчилося добре.

— Ну, це я вже зрозумів, — відказав Ристридин. — Але тобі доведеться розповісти все докладніше! І я дуже хочу знати, що нового в королівстві Унавена й Евіллані.

Лицар Ристридин не лише слухав, а й сам розповідав. Тіурі дізнався, як Сірі Лицарі наздогнали й покарали Червоних Вершників і як вони, переслідуючи Лицаря з Червоним Щитом, повернули на схід і дійшли майже до Дагонатбурга. Коли король дізнався, що вони поблизу, він прикликав їх, бо потребував допомоги своїх мандрівних лицарів.

— Особливо він хотів бачити Бенду й мене. Ми досвідчені, випробувані й, окрім того, давно вже збиралися до Дикого лісу.

— До Дикого лісу? — перепитав Тіурі.

— Ось що нам сказав король Дагонат: «Дивні чутки ходять про Дикий ліс: про розбійників, що уникають денного світла, про диких мисливців і Зелених Братів. Я хочу, аби ви дізналися, що там відбувається насправді. Рушайте негайно: ніхто не відає, що загрожує нам звідти. Коли з цим буде покінчено, можете продовжувати переслідування задля помсти, але інтереси королівства — передусім». Я зрозумів, що король має рацію, хоча й шкодував, що ми не наздогнали Лицаря з Червоним Щитом. Король, проте, дозволив одному з нас — Бенду чи мені — продовжувати переслідування. Тому Бенду поїхав на південь, бо ми гадаємо, що Лицар з Червоним Щитом втік до Евіллану, а я прямую до Дикого лісу. Незабаром прибуде Арват з воїнами, аби скласти мені компанію. Ми рушимо через Розбійницький ліс і Зелену річку до нашої мети.

— Ви самі обрали Дикій ліс? — запитав Тіурі.

Ристридин кивнув:

— Так. Я згадав, як Едвінем говорив мені: «Роби, що тобі призначено, пройди через Дикий ліс. Ти мусиш як слід пізнати свою країну.» — Він помовчав і додав: — Ми насипали високу могилу Едвінему неподалік трактиру «Айкарвара» й поставили там хрест з його білим щитом. А поруч ще одна могила — його зброєносця, Вокії. Ми зустріли його в Дагонатбурзі, а невдовзі дізналися, що він помер — не зміг пережити біль через загибель свого господаря.

— Незнайомець. — пробурмотів Тіурі й після паузи запитав: — А коли ви побачитеся з рештою?

— Ми домовилися, що всі четверо зберемося навесні в замку Ристридин. Можливо, у Бенду будуть новини з Евіллану. Спочатку передбачалося, що Евейн поїде разом з Бенду, але потім він вирішив спершу повернутися до своєї країни й повідомити королю про те, що сталося.

— Отже, ви роз’їхалися, — підсумував Тіурі.

— Так. Бенду — на південь, Евейн — на захід, Арват і я — до Дикого лісу. Шкода, що тобі треба до короля Дагоната, міг би поїхати з нами.

— Я б дуже хотів.

— Приїжджай і ти також до замку Ристридин навесні. чи раніше, якщо погода сприятиме.

— Якщо зможу, залюбки.

— Звісно, король Дагонат може доручити тобі іншу службу. Коли він почує твої новини, то, напевно, змушений буде посилити охорону південних кордонів. Увага правителя Евіллану наразі зосереджена лише на королівстві Унавена, його ненависть і жага помсти королю та кронпринцу, можливо, важать для нього більше, ніж королівство Дагоната. Але наше королівство відокремлене від Евіллану лише Сірою річкою, тому й напасти легше. — Він підняв голову й дослухався: -Чуєш? Тупіт копит вдалині. Певно, Арват з воїнами.

Це справді був Арват, тож Тіурі привітався і з ним. Другого дня він розпрощався з лицарями, але сподівався зустрітися з ними знову наступного року в замку Ристридинового брата.

Подальша подорож Тіурі проходила без будь-яких пригод та зустрічей; Дагонатбург був майже поруч, коли юнак раптом згадав: він же давав обіцянку Марі-усу, Дурнику з Лісової Хижи, першому, хто йому допоміг у цій мандрівці! Він обіцяв заїхати до нього, коли вертатиметься, і розповісти про всі події, які йому довелося пережити, мандруючи туди, «де сонце сідає». Це ж зрозуміло: не міг же він його розчарувати!

Тіурі звернув з дороги, щойно побачив стежинку збоку, але місцину, де він зустрів Дурника, одразу знайти не зміг. Він деякий час блукав лісом, запитуючи себе, чи не відхилився, бува, з дороги, аж раптом почув:

— Егей, гарний коню й прекрасний вершнику! Кого ви шукаєте?

Це був Дурник, власною персоною. Він випірнув з кущів і радісно дивився на Тіурі, перебираючи свою кучеряву борідку.

— Вершнику, мандрівнику, кого шукаєш і куди прямуєш? Чи знаєш ти, хто я?

— Шукаю тебе, Маріусе, — відповів Тіурі, зістрибуючи з коня. — Пам’ятаєш, я обіцяв тобі повернутися й розповісти, де був?

— Де ти був — я знаю. Де сідає сонце. Але я нікому не сказав. Нікому. Це була таємниця. Червоні Вершники були, й Сірі Лицарі, й усі питали про таємницю. Та я не сказав. Навіть матусі та братам.

— Дякую, — засміявся Тіурі.

— І ось тепер ти повернувся, мандрівнику, і ти вже інший, але все такий же. Поїдеш тепер до лісової хижки говорити зі мною?

— Звісно.

Дурник погладив морду Арданвена й весело поглянув на Тіурі.

— Ти прийшов до мене в гості. До мене! Матуся приготує для тебе поїсти. І я скажу батькові й братам: «Він прийшов до мене. Для вас він чужоземець, а для мене друг. Він був там, де сонце сідає». А де воно сідає, сонце?

— Аж так далеко я не був. Але подейкують, воно ховається в море.

— Море? Що таке море?

— Воно з води.

— Як струмок чи джерельце?

— Ні, значно більше.

— Як ріка чи озеро?

— Набагато більше. Море таке величезне, що не видно нічого, окрім води, так далеко, наскільки можеш бачити. Вода аж до краю світу.

— І туди воно сідає, сонце?

— Так.

Дурник трохи подумав.

— Це добре,— сказав він потому. — Там воно може охолонути й відпочити від світіння за цілий день. Сонце заходить у море, у воду. Я скажу про це моїм братам, вони цього не знають. Чи це таємниця?

— Таємниць більше немає, — сказав Тіурі, йдучи за Дурником до лісової хижки.

Дурник зупинився і наморщив лоба.

— Більше немає таємниць? Вони називають мене дурником, але я не вірю, що більше немає таємниць.

Тіурі несподівано поглянув на нього з повагою.

— Так, маєш рацію. Мою таємницю я тепер можу розповісти, але, звісно, є й інші. Таємниці Дикого лісу, наприклад, та й ще дуже багато інших. Про деякі ми навіть ніколи й не чули, а деякі ніколи не розгадаємо.

— Тепер я не розумію, про що ти говориш.

Тіурі усміхнувся до нього.

— Ходімо до лісової хижки, і я говоритиму з тобою стільки, скільки забажаєш.

— Ми поговоримо разом. Я тебе щодня чекав. Я знав, що ти повернешся. Тепер ти їдеш туди, де сонце сходить. А ти знаєш, де сонце сходить?

— Ні, я цього не знаю. Тож бачиш, твоя правда: є ще таємниці.

6. Король Дагонат

Тіурі переночував у лісовій хижці й назавтра поїхав до трактиру «Айкарвара». Він навідав могили лицаря Едвінема з Форестерре і Вокії, його зброєносця.

Трактирник впізнав Арданвена і тому пригадав Тіурі.

— Ти хлопець, який хотів поговорити з Чорним Лицарем з Білим Щитом, упокій, Господи, його душу. А чому ти повернувся на його коні?

— Тепер це мій кінь.

— А ти не вигадуєш? — Трактирник підозріло поглянув на Тіурі. — Хто ти такий насправді? Тебе шукали Червоні Вершники, тоді — Сірі Лицарі. Давненько все це було, та я добре пам’ятаю.

— Я вісник, їду до короля Дагоната з листом від короля Унавена.

Ці слова, як вважав юнак, мали задовольнити трактирника.

Тіурі переночував у трактирі чи, точніше, полежав у ліжку, бо всю ніч не зімкнув очей.

Від трактиру до міста було зовсім недалечко, і рано-вранці Тіурі вже досяг своєї мети: під’їхав до Дагонат-бурга. Він відчував неймовірне піднесення. Дивне відчуття: місто його короля залишалося все ще точнісінько таким самим. Ось церква, звідки більш ніж півтора місяці тому почалися його пригоди. Він подивився на вежі, що височіють над міським муром, а на вежах палацу майорить королівський штандарт на знак того, що Дагонат тут, у своїй столиці.

Тіурі згадав про Паккі й подумав, що б він сказав, якби був поруч. Чи розчарував би його Дагонатбург, як колись Данґрія? Адже він схожий на Данґрію, тільки трохи більший.

Хлопець зупинив коня, дістав із сумки стару рясу й накинув на себе. Він хотів якомога непомітніше увійти до міста, де його знало багато людей, і ні з ким не говорити, допоки не побачить короля Дагоната.

Він під’їхав до відчиненої західної брами: з неї саме виїздив гурт вершників — двоє молодих лицарів зі зброєносцями й лучниками. Вони мали щасливий вигляд: осяйна зброя, яскраві плащі, і кожен на кула-ці тримав сокола. Тіурі збентежився, упізнавши Армана й Джузеппе, але ті проїхали повз і не звернули на нього уваги. Юнак дивився їм услід, аж доки ті не зникли за пагорбом.

«Я міг би бути з ними, — подумав Тіурі, — якби не відгукнувся на голос незнайомця та його прохання, полював би тепер у Королівському лісі.» Та він знав, що насправді не хоче, щоб було інакше, аніж є зараз, і не хотів би схибити і втратити такий досвід.

Стражники пропустили його одразу, хоча й не відмовили собі в задоволенні зачепити його:

— Твій кінь кращий за твою рясу, монаше!

— Я не монах. Я вісник, везу листа із заходу для короля Дагоната.

Він проїхав знайомими вулицями і невдовзі дістався площі перед палацом. Навпроти стояв трактир, поряд з дверима якого висів золотисто-блакитний щит з гербом лицаря Тіурі Хороброго. Юнак, на мить вагаючись, подумав: «Зайти привітатися з батьками? Та ні! Мушу спершу з’явитися перед королем, це важливіше».

Стражники біля воріт палацу запитали, хто він.

— Вісник до короля Дагоната.

— Хто вас послав? Назвіть ваше ім’я.

— Король Унавен мене послав, Тіурі моє ім’я.

Тепер вартові впізнали його і впустили всередину. Тіурі залишив Арданвена під опіку слуг на внутрішньому дворі й пройшов до великої зали, де відвідувачі чекали на короля. Якби тільки король прийняв його одразу!

Увійшов якийсь лицар і зойкнув.

Тіурі підвів очі.

— Батьку! — скрикнув він.

Вони кинулися в обійми один одному.

— Батьку! — повторив Тіурі.

Лицар Тіурі дивився на нього щасливими очима.

— Усе гаразд, мій сину?

— Так. о так, батьку!

— Ти і є вісник короля Унавена?

— Так. Як ви? І як мама?

— Усе гаразд. Король чекає на тебе. Я маю відвести тебе до нього.

Однак він не одразу рушив, а стояв, уважно дивлячись на сина.

— Ти виріс, — він поклав руку на плече Тіурі. — Ходімо до короля, потім поговоримо.

За мить Тіурі стояв перед королем Дагонатом. Густі каштанові кучері над чолом, коротка борідка і таке знайоме вольове обличчя з ясним проникливим поглядом. У залі не було нікого, окрім його батька, який відійшов до дверей.

Тіурі поштиво привітав короля, передав йому листа Унавена і додав:

— Ваша Величносте, я маю пояснити вам, чому тієї ночі, Ночі літнього сонцевороту, я залишив каплицю.

— Це і так зрозуміло, — відказав король Дагонат. — Я вже чув дещо від лицаря Ристридина, але хочу почути все з твоїх вуст. Ти зник несподівано і без пояснень, тебе довго не було. хоча для такої подорожі — до королівства Унавена — не надто й довго.

Він поглянув на Тіурі уважно, так, як щойно дивився на нього лицар Тіурі:

— Ти вже привітався з батьком?

— Так, Ваша Величносте.

— А з матір’ю?

— Ні, Ваша Величносте.

— Гаразд. — Король зламав печатку на листі Унавена — там було багато дрібно списаних сторінок — і, окинувши їх поглядом, знову звернувся до юнака: — Я хочу вислухати твою історію і твої пояснення, Тіурі, син Тіурі, та спершу прочитаю, що пише мені великий король із заходу. Можеш поки що йти, поговори з батьками і повертайся до мене за годину.

Тіурі низько вклонився на знак покори.

Тіурі з батьком пішов до трактиру, де побачився з матір’ю. Година промайнула швидко, він далеко не все встиг розповісти, бо мав з батьком повернутися до короля. Цього разу він з королем залишився сам-на-сам.

Тіурі розпочав свою оповідь: як сталося так, що він покинув каплицю замість пильнувати до сьомої ранку.

— Незнайомець просив мене про допомогу, і я не міг відмовити. А потім я присягнув лицареві Едвінему доправити листа й мусив дотриматися присяги.

Король Дагонат мовчки слухав.

— Усе це правда, — промовив він нарешті. — Чи багато зусиль довелося тобі докласти, аби виконати доручення?

— Часом — так. Але мені всі допомагали.

Король постукав пальцем по листу, якого тримав у руці.

— Король Унавен написав мені про це. — Він знову поглянув на Тіурі. — Ти отримав меча та персня і повернувся на чудовому коні, але поки що ти не лицар.

— Н-ні, Ваша Величносте.

Тіурі не знав, що й думати. Чи схвалив король його вчинок?

На устах короля грала усмішка, але він деякий час мовчав. Тіурі мовчав теж.

— Так, — мовив король нарешті, — більше нічого не маєш мені розповісти чи сказати?

— Ні, Ваша Величносте.

Що він міг ще сказати? Не переповідати ж знову всі свої пригоди. Він повідомив все, що король мусив знати.

— І нема про що попросити, Тіурі, син Тіурі?

Так, у Тіурі було про що попросити!

— Ваша Величносте. — почав він, затинаючись, -Ви щойно сказали, що... я... ще не лицар. Чи можна б... щоб. чи посвятите ви мене в лицарі?

Король Дагонат підвівся зі свого трону.

— Посвятити в лицарі? — повторив він повільно. -Ти покинув каплицю напередодні посвяти. Пішов з власної волі. Ти думаєш, що тепер, більш аніж через півтора місяці по тому, я зроблю вигляд, начебто нічого не трапилося? День літнього сонцевороту давно минув. Чому ти хочеш, щоб я зробив тебе лицарем?

— Я... я сподіваюсь, що ви захочете це зробити, — затинаючись, промимрив Тіурі.

— Один раз на чотири роки відбираються юнаки на посвяту в лицарі. Заздалегідь вони проходять особливі випробування і мають відповідати багатьом правилам. І одне з них — провести цілу ніч напередодні у мовчанні та роздумах, не дослухаючись до голосів ззовні. Якщо вони не захочуть чи не зможуть це зробити, то порушують правило й тим самим доводять, що не готові стати лицарями. Так трапилося з тобою, Тіурі.

— Але. — почав був Тіурі. Він хотів сказати: «Я не міг інакше вчинити», але більше нічого вимовити не зміг.

— Скажи чесно, Тіурі, — вів далі король, — якби тобі знову дали можливість провести ніч у каплиці і якби тебе знову покликали й попросили про допомогу. Як би ти вчинив?

Тіурі поглянув на нього. Він раптом цілковито заспокоївся.

— Вчинив би так само.

— Отож бо. Ти вчинив би саме так, знаючи про наслідки цього вчинку. І ти примирився б з ними?

Тіурі підняв голову і відповів чітко і ясно:

— Так, Ваша Величносте.

— Хоча це й означало б, що тебе не буде посвячено в лицарі?

— Хоча це й означало б, що мене не буде посвячено в лицарі, — повторив Тіурі твердо.

Король Дагонат кивнув:

— Тепер можеш іти, Тіурі. Сьогодні ввечері очікую тебе в палаці. Ти все ще маєш обов’язки, і не тільки тому, що я твій король, а й тому, що ти все ще мій зброєносець.

Тіурі вклонився і вийшов.

Вийшовши з палацу, юнак знову повернувся до трактиру, де на нього чекала мати. Батько повернувся пізніше, і Тіурі довелося знову розповідати про свої пригоди, але розмова з королем Дагонатом не йшла йому з голови. Тепер він усвідомив, що останні кілька днів у глибині душі сподівався на те, що король посвятить його в лицарі. Та злостиві слова Кобри все-таки справдилися.

— Що з тобою? — перервала його мати.

— Тіурі, напевно, втомився, — зауважив батько. — Він стільки пережив за короткий час, що має заново звикнути до того, що він тут, з нами.

«Чи повинен я їм це сказати?» — подумав Тіурі. Він, власне, хотів би розповісти, бо відчував, що батьки пишаються ним. Можливо, вони б йому поспівчували, вважаючи рішення короля несправедливим, хоча він і не був впевнений у тому, бо батько високо цінував короля і вважав його волю законом.

Та Тіурі нічого не сказав батькам, він спочатку хотів сам розібратися зі своїми думками, що були заплутані та суперечливі. Окрім того, вони скоро й так дізнаються, що він поки що не буде лицарем.

Опівдні він більше вже не міг сидіти в трактирі і, осідлавши Арданвена, поїхав за місто, аби про все спокійно поміркувати.

Тіурі не шкодував, що пішов тієї літньої ночі з церкви, бо в разі потреби знову вчинив би так само. Проте й король Дагонат має рацію: він мусить змиритися з наслідками свого вчинку. І має залишатися собою, замість того щоб стати лицарем. Він думав про короля Дагоната. Його ставлення розчарувало Тіурі. А як вчинив би на місці його короля король Унавен?

Ні, не можна так думати. Дагонат — його король, і він зобов’язаний підкорятися рішенням свого короля. Дагонат суворий, але справедливий. Цілком можливо, що він і схвалює вчинок Тіурі, але вважає, що юнак має прийняти наслідки.

Тіурі зупинив коня і дивився на місто. День хилився до вечора — час повертатися. Прогулянка пішла йому на користь — він заспокоївся і прийняв своє розчарування. На зворотному шляху йому пригадалися слова Тирилло: «Не потрібен ані меч, ані щит, щоб бути істинним лицарем».

— Ось воно! — вимовив він до себе. — Не має значення, лицар я чи ні. Я — Тіурі і завжди можу творити добро.

7. Лицар з Білим Щитом

У трактирі його з нетерпінням чекали батьки. Король Дагонат давав у палаці обід, на якому вони мали бути присутніми. А також усі лицарі, що були в місті, зі своїми дружинами і зброєносцями.

— Король очікує й на тебе, — сказав лицар Тіурі синові.

— Знаю.

— Візьми свого меча, — нагадав батько, коли вони вже готові були виходити.

— Я ще не можу носити меч. Ви ж знаєте, що король не посвятить мене в лицарі.

— Знаю, — зауважив батько спокійно. — Але меч має бути при тобі, це твій обов’язок. І ось, візьми мого щита.

— Чи можу я знову бути вашим зброєносцем, батьку? — запитав Тіурі, беручи щит.

— Це вирішувати королю.

— А хто з лицарів там буде ввечері? Я бачив сьогодні вранці Армана й Джузеппе.

— З твоїх друзів тільки вони й залишилися ще в місті. Вілмо повернувся до володінь свого батька, а Фолдо прямує з дорученням на південь. Зі старших лицарів також небагато хто є тут, та й ми з матір’ю найближчим часом поїдемо. Ми відкладали повернення в Тейу-рі, бо очікували новин від тебе.

Замок Тейурі! Враз Тіурі страшенно захотілося побачити батьківський дім, де він не був уже понад рік. Юнак запитував себе, що з ним тепер станеться. Чи повинен він залишатися на службі в короля, як і раніше? І тут йому спало на думку інше бажання, — а можливо, йому дозволять з’їздити знову до Унавенстадта, найкрасивішого міста у світі, на Білій річці, неподалік моря, на заході!

Столи були накриті в Малій залі, де король зазвичай зустрічався зі своїми лицарями. Та все ж зала була досить велика і дуже красива, обрамлена колонами. Зброєносці вішали на них щити лицарів, які заходили до зали. Тіурі повісив щит батька на призначене для нього місце, а сам залишився стояти біля стіни. Але його вже помітили. Арман і Джузеппе, у повному лицарському спорядженні, як і належить лицарям, підійшли до нього привітатися; їхні молоді, радісні обличчя не змінилися.

— Ми чули, що ти повернувся, — сказали юнаки, тиснучи Тіурі руки, — але не були впевнені, чи це правда. Як справи?

— Добре, — засміявся Тіурі. — А вас мені й питати не треба, і так бачу!

Молоді лицарі дивилися на нього з цікавістю, але дещо ніяковіючи.

— Ти був далеко, так? — запитав нарешті Арман. — Я бачив, як ти вислизнув тієї ночі.

— Чому ти це зробив? — запитав Джузеппе.

— Потайки пішов?

— Так. Це ж було нерозумно.

— Він точно не зробив би цього просто так, — роздратувався Арман.

Тіурі знов усміхнувся. Арман завжди був йому справжнім другом.

— Я зробив це не просто так, — підтвердив він.

Цієї миті управитель запросив гостей займати місця за столами. І оголосив, що незабаром з’явиться король.

— Ходімо, — покликав Арман Тіурі.

Той заперечно похитав головою. За таких випадків тільки лицарі та їхні дружини сиділи за столами. Він же досі належав до зброєносців та слуг. До них він і рушив, аби привітатися з деякими старими знайомими. Проте управитель зупинив його:

— Тіурі, син Тіурі, ваше місце там.

— За столом?! — здивувався юнак. — Ні, Мелдо, це помилка.

— Ваше місце за столом, — повторив управитель, -між лицарем Арманом і лицарем Джузеппе. Така воля короля.

Тіурі більше не міг опиратися, бо звуки сурми вже сповістили про прихід короля.

Отже, юнак став між лицарями та їхніми дружинами біля великих столів, що стояли підковою. Коли увійшов король, він вклонився і чекав, допоки той привітається з усіма гостями і сяде на своє місце: лише тоді всім можна буде сісти.

А втім, король Дагонат залишився стояти, обводячи очима присутніх. Його погляд затримався й на Тіурі, і той відчув себе ніяково, вважаючи, що займає місце не по праву.

Але король, привітавшись з усіма, мовив:

— Ви, мабуть, помітили молодого лицаря, що вперше запрошений до столу... наймолодшого серед вас. Йому — моє особливе вітання. Ласкаво просимо, лицарю Тіурі, син Тіурі!

Тіурі здивовано поглянув на нього.

Король Дагонат засміявся.

— Погляньте, як він на мене зараз дивиться! — голосно сказав король. — Лицарю Тіурі, ласкаво просимо! Підійди ближче, щоб ми могли привітати один одного як належить і скріпити цим вітанням мої слова.

Тіурі підкорився.

— Ваша Величносте, — почав юнак, стоячи перед королем, — пробачте, але я думав.

— Ти думав, я не хочу посвятити тебе в лицарі, -усміхнувся король, та враз став серйозним і продовжив: — Ти неправильно зрозумів мене, Тіурі, хоча маю тобі сказати, що навмисне намагався ввести тебе в оману. Я хотів, аби це стало твоїм переконанням, що ти вчинив би так само, як і тоді, хоча це могло б навіть тобі зашкодити.

— О, — прошепотів Тіурі.

— Те, що я сказав, що не хочу посвятити тебе в лицарі, насправді має іншу причину, — провадив далі король. — У цьому ритуалі вже, власне, немає потреби. Якби ти не відгукнувся на прохання про допомогу, то зараз був би лицарем. Але тепер, коли ти це зробив, коли виконав доручення, дотримавши обіцянку лицареві Едвінему, чи не лицар ти тепер? Тебе не було посвячено, але ти виявив себе справжнім лицарем. І сам посвятив себе в лицарі, Тіурі, й від того, що я торкнуся мечем твоєї шиї, ти не станеш більшим лицарем!

Залою пронісся гомін. Тіурі дивився на короля, зворушений і здивований, розчулений, гордий і радісний водночас.

— Дай мені свого меча! — наказав король.

Тіурі подав йому меча.

— Ставай на коліно.

Тіурі підкорився.

Король торкнувся пласкою стороною меча його шиї і звелів:

— Підведіться, лицарю Тіурі!

Коли Тіурі підвівся, король сам пристібнув його меча і поцілував, як годилося. Потім подав знак одному зі слуг, і той приніс щит, білий, наче сніг.

— Лицарю Тіурі, — мовив король, — зараз ви присягнете вірно служити мені. Але на прохання короля Уна-вена я дарую вам білий щит — як ознаку ваших заслуг перед королівством Унавена та в пам’ять про лицаря, чиє доручення ви виконали.

Тіурі взяв щита і тремтячим голосом проказав присягу, якої має дотримуватися кожний молодий лицар:

— Я присягаю як лицар служити вірно вам, і вашим підданим, і кожному, хто попросить моєї допомоги. Присягаю використовувати мого меча лише на благо й проти зла і прикривати моїм щитом тих, хто слабший за мене.

Тут усі присутні почали вигукувати:

— Хай живе Тіурі, Лицар з Білим Щитом!

Але Тіурі схилив голову, бо очі його були повні сліз.

Тепер можна було розпочинати трапезу. Слуги й зброєносці розносили тарелі й наповнювали келихи вином. Тіурі бачив багато звернених до нього облич: радісних, здивованих, зацікавлених. Він не сів до столу, а пошепки звернувся до короля:

— Ваша Величносте, чи можу я вас запитати?

— Про що, лицарю Тіурі?

— Чи не дозволите ви мені піти? — голос Тіурі звучав так тихо, що лише король міг його почути.

— Чому? — теж дуже тихо запитав король.

— Ваша Величносте. але ж я перервав нічне пильнування, тоді в церкві. — почав Тіурі.

На щастя, король його зрозумів.

— Іди, Тіурі, — мовив він лагідно. — До завтра.

Тіурі непомітно залишив залу, вийшов з палацу, скочив на Арданвена і поїхав порожніми вулицями до міської брами.

Юнак стояв навколішках на кам’яній долівці церкви й дивився на полум’я свічки перед собою. Тепер все, що він пережив, видавалося йому сном. Зараз він озирнеться і побачить своїх друзів: Армана, Фолдо, Ві-лмо і Джузеппе. І тоді зрозуміє, що голос, який просить його відчинити двері, він уявив, так само, як і все, що сталося потім.

Проте, коли юнак озирнувся, він усе ще був один, а над вівтарем висів його білий щит.

Ні, усе це трапилося насправді. Тіурі, який пильнував у церкві цієї ночі, був не схожий на того, колишнього Тіурі. Тепер він зрозумів, що означає — бути лицарем. І це був лише початок. Усе, що довелося пройти, він вважав випробуванням. Юнак думав про те, що йому довелося зазнати, про людей, яких зустрів, про нових друзів. Він також думав про майбутнє і присягався, що намагатиметься стати хорошим лицарем.

Так він провів ніч і підвівся з колін, лише коли перші промені сонця засвітилися й засяяли у вікнах церкви.

8. Зустріч на сході сонця

Тіурі вийшов з церкви, де на нього терпляче очікував вірний Арданвен. Сонце стояло за вежами міста, яке ранковому світлі було майже таким прекрасним, як і Унавенстадт.

Тіурі скочив на Арданвена і повільно поїхав схилом. Коли він майже спустився, то помітив хлопця, який наближався західною дорогою, бідно вдягненого, але з мечем на поясі.

«Схожий на Паккі», — подумав Тіурі. І як же він здивувався, коли зрозумів, що це справді Паккі!

Паккі зупинився, приклав руку до чола і роздивлявся місто. Тіурі він не помітив.

Тіурі відпустив повід і щодуху помчав до нього. Проте Паккі не одразу впізнав товариша і злякано відскочив від нього.

— Паккі! — гукнув Тіурі. — Паккі!

Він зіскочив з коня.

— Тіурі. ти! — скрикнув вкрай здивований Паккі.

Друзі в захваті тиснули один одному руки і поплескували один одного по плечах.

— Це справді ти! — не міг заспокоїтися Паккі. — А я думав — лицар якийсь. Чи ти тепер теж лицар?

— Так, так. Але як же ти тут опинився?

— Я передумав, — знітився Паккі. — Я хотів. я б хотів. я б краще хотів стати твоїм зброєносцем.

— Зброєносцем, — повторив Тіурі. — Ти був мені другом, супутником, провідником і коли-небудь — хтозна — станеш лицарем короля.

— Ну, це вже ти загнув! — вигукнув Паккі. — Я хочу бути лише твоїм другом і зброєносцем. Якщо, звісно, тобі потрібен.

— Я не хочу нікого іншого, окрім тебе.

— Яким же ти став! — радів Паккі, із захопленням оглядаючи його з голови до ніг. — Я й не впізнав тебе одразу! Можна називати тебе так само, як і раніше: Тіурі?

— Наскубу вуха, якщо назвеш якось інакше, — засміявся Тіурі.

— І в тебе білий щит! Чому? Я гадав, що білого щита носять лише лицарі Унавена.

— Розповім тобі потім.

— Це і є твій вороний? — запитав Паккі, ніжно погладжуючи Арданвена.

— Так. І він не буде заперечувати, якщо й ти на ньому проїдешся. А тепер розкажи-но мені, як ти так швидко дістався сюди. Коли передумав і чому?

— Я дуже скоро пошкодував. Ішов нагору — до Мена-уреса — і при кожнім кроці думав: «Тепер відстань між нами збільшується і збільшується.» І коли вже був на горі і почав робити якісь повсякденні речі й думати, то раптом усвідомив: я шкодую, що залишився! І одразу сказав про це Менауресу. А він засміявся: «Я знав це. Біжи за ним мерщій!»

— Чому ж він не сказав цього одразу?

— Я його теж запитав. Знаєш, що він відповів? «Бо тепер ти точно знаєш, що хочеш бути з Тіурі, хоч би як сумував за горами». Тут він, звісно, мав рацію. Бачиш, лише після того, як ми розсталися, мої сумніви розвіялися. Тоді я попрощався з Менауресом і щодуху помчав униз. Ох, як же я поспішав! За день уже був у замку Містеринат. Пригадав, що ти мені про нього казав, тож завітав до них і розпитав, звісно, чи знають вони щось про тебе. Я їх усіх бачив: і герцога, і його дружину, і доньку. Юна панянка й насправді приємна і дуже гарна. Гадаю, ти їй подобаєшся, — Паккі усміхнувся й поглянув на друга. — А вона тобі?

— Звісно, — трохи зашарівся Тіурі.

Паккі знову засміявся.

— Вони були дуже добрі і все про тебе розповіли і навіть коня дали. Один зі зброєносців довгенько супроводжував мене, аби згодом відвести коня назад. Я йшов пішки лише наприкінці, і зовсім недовго. Ось і все. Тепер ти розповідай, як дійшов і що сказав тобі король Дагонат.

— Зачекай, спершу ходімо зі мною до міста. Там я познайомлю тебе з батьками, з лицарями Дагоната й із самим королем.

— А тоді?

— А тоді побачимо. Справа для нас неодмінно знайдеться.

І Тіурі разом з Паккі, ведучи Арданвена за повід, повільно пішли на схід, до столиці короля Дагоната.

Content

Тонке Драгт
Лист до короля

Вступ. Лицарі короля Дагоната

Частина перша. Доручення

1. Безсонна ніч у каплиці

2. Прохання незнайомця

3. Дорога до трактиру

4. Трактир «Айкарвара»

5. Чорний Лицар з Білим Щитом

6. Червоні Вершники

7. Втеча

Частина друга. Мандрівка лісом

1. У дорозі. Вороний кінь

2. Дурник з Лісової Хижі

3. Сигнал рогу. Перстень

4. Розбійники

5. Сірі Лицарі

6. Монахи з Брунатного монастиря

Частина третя. Замок Містеринат

1. Пілігрим та Сірі Лицарі

2. Полонений

3. Герцог та його донька

4. Битва з Сірими Лицарями

5. Примирення

6. Ім’я Лицаря з Білим Щитом

Частина четверта. Уздовж Блакитної річки

1. У дорозі

2. Трактир «Захід сонця». Розповідь Евейна

3. Що розповів Ристридин про Чорного Лицаря з Білим Щитом

4. Червоні Вершники

5. Прощання з Сірими Лицарями

Частина п’ята. У горах

1. Подорожній

2. Відлюдник

3. Прощання з Ярро

4. Паккі

5. Туман і сніг

6. Вид на королівство Унавена

7. У Таккі та Елії. Далі вниз

Частина шоста. На схід від Райдужної річки

1. З Ардоком до Данґрії

2. Бурмистер Данґрії. Хитрість Паккі

3. Лист

4. Втеча

5. У «Білому лебеді»

6. Визволення Паккі

7. Райдужна річка. Мито.

8. Переправа через Райдужну річку

9. Королівський намісник

Частина сьома. На захід від Райдужної річки

1. Ліс Інґевелла

2. Страшна ніч у Місячних пагорбах

3. Кобра

4. Унавенстадт. Жебрак біля брами

5. Король Унавен

6. Лицар Івейн і Тирилло

7. Кобра — востаннє

8. Мечі й персні

9. Про що оголосив король Унавен

Частина восьма. Назад до Дагонатбурга

1. З Унавенстадта до Данґрії

2. Із Данґрії до Менауреса

3. Прощання з Паккі

4. Замок Містеринат

5. Ліс

6. Король Дагонат

7. Лицар з Білим Щитом

8. Зустріч на сході сонця