НОВІ КАЗКИ ПІД ПОДУШКУ

Андрій Антонюк

Диво перед Різдвом

Хлопчик на ім’я Юрчик мешкав у невеликому містечку, в теплому будиночку з садком, разом зі своїми мамою і татом. Він був дуже добрим і щиро, всією душею вірив у дива. Напевно, тому справжнє диво трапилося саме з ним, а не з якою-небудь іншою дитиною.

Відбулося це напередодні Різдва. У містечку прикрасили центральну площу, вбрали велику ялинку і поставили карусель. Про цю мить мріяли всі тутешні дітлахи, адже це був їхній єдиний шанс покататися на такій яскравій і веселій каруселі. Юрчик також з нетерпінням чекав, коли ж вони з батьками вирушать на площу.

І ось цей час настав! Мама й тато, закінчивши всі домашні справи, повели сина на прогулянку. Скільки людей було на площі! Звідусіль лунали співи, дитячий сміх і жарти. У ятках продавали різні солодощі, іграшки та сувеніри. В повітрі пахло корицею, імбиром, шоколадом та цитринами. І ялинка радісно поблискувала вогниками. Юрчику здавалося, що вона була більшою за найвищий будинок у містечку.

А от і карусель. Малий миттю потягнув татка в бік каси, де продавали квитки.

Карусель була круглою, на її платформі стояли білі й чорні конячки із золотими гривами та карети. Але найдивнішими були екзотичні тваринки — зебри і слони. Був навіть довгоногий страус, з якого ніяк не хотіла злазити маленька дівчинка. Вона каталася на каруселі втретє поспіль, і тепер оченята їй затуманили сльози, бо мама намагалася забрати її додому.

Юрчик обрав білосніжного коня. Він був майже як справжній. Коли карусель закрутилася, хлоп’яті здалося, що коник ось-ось трусне гривою і поскаче в далеку далеч. Юрчик уявив, як вони мчать лугами й степами, і наздогнати їх може лише вітер…

Тато дозволив малому двічі покататися на каруселі. Потім вони подалися шукати маму, яка купувала десь у крамниці духмяний різдвяний чай із прянощами. На прощання Юрчик обернувся і прошепотів конику: — Бувай!

Хлопчині навіть здалося, що той підморгнув йому своїм карим оком.

— Синку, чому ти такий смутний? — запитала мама, коли вони нарешті зустрілися.

— Матусю, мені так не хотілося злазити з каруселі, — зізнався Юрчик.

— Не хвилюйся. Вона ж не останній день тут! — намагався підбадьорити його тато. — Ходімо краще до чарівника. Кажуть, він уміє виконувати бажання.

Тато підвів сина до дядечка у дивакуватому гостроверхому капелюсі. Його зусібіч обступили діти. Коли Юрчику нарешті вдалося дістатися до чарівника і той запитав, чого він хоче, малий відповів: — Я бажаю, щоб мій золотогривий кінь із каруселі ожив і щоб ми з ним змогли посправжньому покататися!

— Гарне бажання. Найкраще за сьогодні! — усміхаючись, промовив чарівник. — Хай же воно здійсниться!

Після цих слів він змахнув своєю чарівною паличкою.

— Дякую, — прошепотів хлопчик.

— А я би краще снігу попросив, — уголос міркував тато.

— Так, сніг на Різдво — то тепер хіба чарівникові під силу, — погодилася мама.

Річ у тому, що в їхньому містечку останніми роками сніг випадав дуже рідко.

— А моє бажання він виконає? — запитав Юрчик.

— Думаю, зі снігом йому таки буде легше… — знизав плечима тато.

Ввечері, лежачи у ліжечку, хлопчик згадував про чарівника і про своє бажання. Мама, поцілувавши сина на добраніч, прошепотіла: — Спи, спи, любий. Завтра найкращий день року!

— Мам, невже моє бажання так і не здійсниться? — сумно запитав Юрчик.

— Не знаю, — чесно відповіла мама. — Всяке буває.

Мама зачинила за собою двері. Малий залишився сам у темряві. Він ніяк не міг заснути, лежав і думав. І слухав тишу, що панувала в оселі. Чарівну передсвяткову тишу.

Раптом хлопчині здалося, що він почув якийсь дивний звук на вулиці. Ніби коник заіржав. Юрчик підскочив до вікна. І завмер від подиву: за парканом стояв білосніжний кінь, а його золота грива розвівалася на вітрі.

Хлопчик вибіг з кімнати, прокрався повз батьківську спальню, проминув вітальню із вбраною ялинкою, швидко взув чобітки, вдягнув пальто, шарф і шапку та вийшов на вулицю. Рушив доріжкою через садок, потім хутенько відчинив браму і зрозумів, що не помилився: там, посеред ночі, освітлений лише ліхтарями, стояв білосніжний кінь із золотою гривою.

— Привіт, конику! — промовив Юрчик.

— Вітаю, — труснув гривою коник. — Сідай швидше, у нас обмаль часу!

Золотогривий став на коліна, Юрчик заліз йому на спину, обійняв за шию, і вони помчали. Кінь майже летів, його копита ледве торкалися землі. Незабаром мандрівники вже були за містом. Довкола стелилися голі поля. І тільки вітер свистів у вухах. Юрчик ніколи в житті не почувався таким щасливим.

— Ну що ж, нам час повертатися, — промовив Золотогривий. — У мене є лише година.

Юрчик нічого не відповів, просто міцніше обійняв його за шию.

Кінь повернув додому.

Коли вони наближалися до містечка, Золотогривий сказав:

— Подивися угору!

Хлопчина поглянув на небо й побачив, що, кружляючи у повітрі, на них спадають білі сніжинки. Справжні-справжнісінькі, про які мріяли всі місцеві мешканці — від малого до старого.

Коли кінь зупинився перед будинком Юрчика, той поцілував його в щоку і прошепотів:

— Спасибі тобі, друже!

— Це тобі спасибі! Завдяки твоєму бажанню збулася моя заповітна мрія! Якби не ти, Юрчику, я б так усе життя і простояв на тій каруселі.

— А можна, я ще до тебе прийду? — запитав малюк.

— Приходь, я чекатиму, — кивнув Золотогривий і побіг у бік площі. Юрчик іще довго стояв і дивився у темряву — туди, куди помчав його коник. А сніг падав і падав, застеляючи все навколо пухнастою ковдрою.

Доцик (Олег Михальчук)

Усьому свій час, або палка молитва

В одному селі мешкав хлопчик Дмитрик. Жив він у дуже бідній сім’ї, яка ледве давала собі раду. Особливо взимку. Важко було: одні чоботи на родину, один кожушок. Та й запасів харчів з літа ледь-ледь вистачало, щоб хоч якось дотягнути до весни. Так і жили з року в рік…

Дмитрик, насправді, не жалівся ніколи і нікому, та голодні миші виїдали його спустошену злиднями душу… Він часто вночі тихенько плакав. Але знав, що все може змінитися. Знав і вірив. І вірив він найбільше Святому Миколаю! Вірив і молився…

Того року була дуже сутужна зима. Найлютіші морози припали саме на кінець грудня.

Дмитрик знав, щороку Святий Миколай приносить йому подарунки. Але він мріяв про особливий. І палко молився. І ось одного чудового морозного ранку, розплющивши очі, Дмитрик побачив перед собою Святого Миколая.

— Скажи, Дмитрику, чого б ти хотів найдужче? Я зможу виконати будь-яке твоє бажання! Але до-о-обре перед тим подумай.

І Дмитрик, зважаючи на свою простоту і бідність, попросив:

— Я хочу, щоб у нас завжди було літо. Влітку ми не так бідуємо…

— Усьому свій час, Дмитрику. Але нехай буде так! І запам’ятай, ти не зможеш вийти за межі свого побажання, — з посмішкою сказав Святий Миколай і зник.

Дмитрик виглянув у вікно і… розцвів, як усі дерева та квіти біля його хати!

Минали дні, минали тижні, а у Дмитрика та його родини на подвір’ї завжди було літо. У сусідів весна, роботи на городі багато, а в Дмитрика — постійний урожай! У всіх теж уже літо, а у Дмитриковій родині воно і не минало…

Вже і молода бульба набридла, і закруток стільки на зиму наробили. А зими не буде…

— Ну і добре!!! — тішився Дмитрик.

І так йому було хороше, що він аж перестав молитись.

Настала зима. Прийшла до всіх, крім Дмитрика. От і Різдво, а Святий Миколай чомусь не навідався і подарунка не приніс…

Так збіг і другий, і третій рік… Дмитрик уже дивитися не міг на зелену траву. Тепер йому найбільше хотілося пострибати в купах жовтого осіннього листя або побавитись у сніжки. Що і робили сусідські дітлахи, коли знову настала зима… Дмитрику хотілося вовком вити, коли бачив дітисьок на санчатах і ковзанах. Та вийти до них він не міг.

І Дмитрик заплакав. І відразу згадав про свої давні злиденні сльози та щирі молитви. І почав молитися. І з’явився йому Святий Миколай.

— Ну що, Дмитрику, не завжди добре там, де тепло?

— Я зрозумів, Миколаю! Хочу, щоб усе повернулося. Я буду переборювати всі труднощі! Сам!!!

— Гаразд, малий! — усміхнувся Святий Миколай.

— А скажи, Миколаю, коли вся Україна буде жити добре?

— Ти ж сам сказав, що будеш боротись… І я вже казав: усьому свій час! І зник.

А Дмитрик більше ніколи не забував молитися…

Сашко Лірник

Казка про терновий пищик, дивного хлопця і Ману, що з дуба впала

Жила собі серед лісу Мана.

Така собі Мана. Звичайна.

Невеличка. Можна сказати, ще маленька. У кудлатому кожушкукацавейці, зі смішними кісками. До того ж, замурзана і з глицею сосновою у волоссі.

Ну, та того все одно ніхто не бачив. Бо хто побачить у лісі? Ліс був темний і густий. Хащі непролазні.

Якщо туди заходив подорожній чи купець, чи навіть цілий обоз із кіньми, возами й охоронцями, то Мані було зовсім легко заманити їх у таку гущавину, що вибратися з неї ніхто вже не міг.

Це було дуже весело і цікаво — Мана просила старезні дуби розступитися і вела мандрівників у нетрі.

Гукала до них, манила криком, гомоном і нашіптуваннями. А потім залишала серед височезних дерев та дряпучих тернів. І більше про них не згадувала.

Справді, для чого їй згадувати якихось там кумедних чоловічків? Погралася, погукала, полякала, позабавлялася з ними, погойдалася над головами на сосновій гілці — от і доста. Пора спочити, а потім інших гукати-заманювати.

Для тієї справи у Мани була тернова дудочка. Чи навіть пищик. У кожної порядної Мани такий пищик має бути. Так і зветься — манок. Дмухнеш у нього — і він звучить так, як Мані заманеться. Хоче — зозулею кує, хоче — голосом людським гукає, а хоче — шарудить, мов та миша. Щойно вгадає Мана, чим людину поманити можна, такий звук і підбере. А чоловік на те й ведеться. І сам за Маною в ліс іде.

Ну, а якщо не вгадає Мана, то не вгадає. Постоїть подорожній, послухає ті звуки, почухає потилицю і далі рушає. Бо йому в голові інше крутиться.

У тому і майстерність Мани — щоб вірно вгадати. А для цього треба в думки мандрівників проникнути, вчути, про що людина міркує, вибрати те, що найголовніше, — тим і манити. Тільки на це людина піймається.

Помудрує Мана, послухає, дмухне у свого пищика, та й зачарує перехожого. А що ця Мана була дуже майстерна і талановита, то мало хто міг перед її чарами встояти. Тому через той ліс і боялися ходити — часто там люди пропадали.

Але хоч-не-хоч, а людям до міста треба, та по торгових справах, та ще куди. От і ловила Мана собі іграшки час від часу. Та й чом не зловити? Це ж так просто! Наприклад, купець жадібний усе про гроші думає — йому пищик видмухує так, наче монети золоті дзвонять. І біжить він, аж підскакує, за тим дзвоном. Пиякові пищик теленькає так, ніби чарками повними хто цокається. І той, голубчик, чалапає за Маною до лісу. Заздріснику нашепче пищик про те, як сусіду біди наробити, — той і побреде, мов на налигачі, через кущі тернові, колючок не помічаючи.

Але не все так просто у цьому світі.

Якось сиділа Мана на своїй улюбленій дубовій гілляці над дорогою, виглядала мандрівників, горішки лісові гризла, шкаралупами хрупала. Коли це — гульк! Іде хтось дорогою. Хлопець молодий. Іде і насвистує. Ну, свистом Ману не здивуєш — вона сама краще за соловейка свиснути може і пищиком так затьохкати, що з сусіднього лісу птахи злітаються цілими зграями. Тільки з птахами не так цікаво гратися — прочумаються від пищикових чарів і одразу летять собі.

Мана лушпайки горіхові з кацавейки обтрусила, губи облизала і як засвище-затьохкає у свій пищик! Аж самій сподобалося. Так уже гарно, так уже до ладу!

А хлопець послухав, послухав, і далі чимчикує. От халепа! Невже Мана не вгадала?

Скочила вона з гілки, кущами перебігла наперед і на іншу гілку вилізла. Затихла, думки подорожнього слухає.

Здається, ніби все легко, — свист він і є свист. Не такий, як у птахів, але ж Мані під силу так само засвистіти. Ну, думає, ще раз спробую. Примірилася, пищика до губ приклала.

Гарно пищик засвистав. Ще краще, ніж минулого разу. Трохи чудернацько, але ніби так і треба.

Йде хлопець, не зупиняється, тільки прислухається, всміхається чомусь і далі насвистує.

Мана геть скисла. Як же так? Тут уже її манівські здібності під сумнів поставлено!

Знову наперед перебігла, на гілці вмостилася, зосередилася, навіть очі заплющила — думки перехожого слухає, найголовніше вибирає.

Нарешті от воно — впіймала! Саме те, що треба! Тепер пищика до губ, та обережненько так, щоб з відчуття не збитися — тю-фіть! Ох і непрості думки у хлопця в голові, ох і не простий свист.

Мана і не помітила, як хлопець зупинився під нею, на гілку дивиться. А пищик свистить і свистить, пищить і пищить. Незчулася Мана, як її саму той свист заворожив — свистить і зупинитися не може. Та, головне, не хоче! Так би свистіла й свистіла все життя! Геть забула, що треба перехожого в хащі манити, тішитися й насміхатися з нього. Навіть за гілку триматися забула…

Отямилася аж як на землю гепнула. Сидить, на пищика свого дивиться і очами кліпає.

А хлопець до неї підскочив, на ноги підвестись допоміг, обтрушує, глицю соснову з волосся вибирає. І посміхається так хороше, що й Мана до нього всміхнулася. Вперше у житті всміхнулася. Бо до цього нíкому було їй посміхатися.

І так Мані добре та затишно стало, ніби меду з дупла бджолиного скуштувала. Багато і всмак. І бджоли не покусали.

Ні, не так. Наче спершу змерзла дуже, аж тут зненацька сонечко її зігріло.

І знову не так. От як: мов боліло щось дуже, так боліло, що судомило її всю, так, що до цього болю звикла і вже не помічала його, — та раптом біль зник.

Аж сльози у Мани на очах виступили. Ніколи не плакала, навіть не знала, що воно таке. А тут, бач, сльози…

Хлопець Ману по голові гладить, заспокоює:

— Забилася? Не плач, зараз полегшає. Ти хто така?

— Мана, — відказує Мана. А хлопець далі питає:

— А чого ти на дерево полізла? Мана подумала і відповіла щиро:

— Тебе чекала. А ти мене не боїшся? Зовсім не боїшся? Сміється хлопець:

— А чого тебе боятися? Ти ж мала ще. Тільки замурзана і косички маєш смішні.

А й справді — смішні. Усміхаються Мана із хлопцем один до одного, перестати не можуть.

Тоді Мана відважилася і питає:

— А що ти таке свистів і що таке дивне чудернацьке думав?

— Як то що? — дивується хлопець. — Музику я складав подумки.

Її і насвистував.

Мана аж уклякла:

— Музику? А що це? Знову дивується хлопець:

— Ти що, з дуба впала? Музики ніколи не чула? Ти ж сама на дудочці вигравала. Та так гарно, що мене геть зачарувала.

Мана стоїть зачудована, пищика у руці тримає і сама собі не вірить: «І справді з дуба впала. То це я, виявляється, музику в голові у хлопця чула?»

А хто ж винен, що раніше через ліс такі люди ходили, що музики в голові не мали ніколи, — все про гроші та про розбій думали чи заздрили комусь?

Воно ж он як вийшло: музику думати цікавіше, ніж у хащі когось заманювати, та й грати її веселіше, ніж насміхатися над заблукалими у лісі. Навіть якщо від музики іноді й заплачеш. Бо музикою душа говорить. І у Мани, виявляється, теж душа є. Тільки її розбудити треба. Пожаліти Ману, по голівці погладити, глицю з волосся вибрати, просто всміхнутися. Лиш умивати її не треба — замурзана Мана краще серед лісу виглядає. Природніше.

Тому, як зустрінете десь на ринку чи в шинку хлопця, який грає музику предивну, таку, що за душу хапає або до танцю зве, придивіться уважно: поруч із ним, у натовпі, дівчинка замурзана стоїть із кісками смішними, бублика їсть і часом на пищику хлопцю підіграє. А він до неї підморгує і усміхається посмішкою доброю.

І не кажіть, що я то все вгадав чи підлаштував.

Я добре знаю, звідки музика хороша береться, — з душі, сліз і добра. Ну і ще, буває, від бубликів.

Так ото вам казочка, а мені — бубликів в’язочка!

Вокальна формація «Піккардійська Терція»

Казка про чарівну скрипочку

Жив собі у славному місті Львові хлопчина. Такий, як і всі.

Хоча ні, не зовсім такий. Бо всі хлопці вулицями гасають, у парках в піжмурки бавляться і у підземеллях львівських скарби шукають, а цей на скрипці грати вчиться.

Не дуже то він і хотів до тієї справи долучатися, але мама з татком наполягали. Хоч-не-хоч, а маєш хист, — то мусиш. Не можна, щоб талант пропадав.

А талант у хлопця був. До музики.

Що побачить цікавого — тут-таки на музику і перекладе. Кожна вулиця і кожна брама у нього свою мелодію мали й інакше звучали. Кожна зустрічна дівчинка власну музику у його душі будила. Кожен ліхтар на своїй ноті світив.

Ото ходив хлопчина вулицями і мелодії насвистував чи наспівував собі під ніс. Навіть за обідом щось над ложкою мугикав, то мама, бувало, потиличника за неповагу до страви давала.

Талант, одним словом.

Тільки от біда: скрипка ну ніяк не давалася хлопчині. Нi, не подумайте, у руках він її тримав, смичком вправно водив, струни правильно притискав. Усе, як учителі показували. І ноти вивчив, і мелодії запам’ятав, і тренувався щодня. Ніби й до ладу грав, а музика якась не така. Не чіпає за душу, не примушує сміятися чи плакати, до танцю не кличе. В одного вчителя вчився, в іншого — у них скрипки посправжньому співали. А як хлопець їх до рук брав, щось відбувалося — не звучала ніяк музика із тих скрипок.

Все мріяв хлопчина знайти такий інструмент, який би його слухався. От і гроші на нього мав: йому колись хрещена подарувала таляра срібного. Він його завжди з собою носив як цінність велику.

Тільки жодна скрипка хлопцю не підходила.

Але ми з вами добре знаємо, що Львів — місто незвичайне, загадкове і таємниче. Тому тут усякі дивовижі й чудеса трапляються. А відбуваються вони саме тоді, коли сонце сідає і темінь на Львів опускається. Якось той хлопчина пізно ввечері додому прямував — від учителя повертався. Ногами шпортає, настрою доброго не має, бо знову скрипка не слухалася. Вже що завгодно зробив би, аби тільки вона повторила те, що сам наспівати може. Та не вдається це йому, і край! Іде хлопець, журиться. Раптом почув музику. Та таку прекрасну, що не зогледівся, як ноги самі понесли його до музиканта.

Здавалося б, сто років цією вуличкою ходив, кожну тріщинку у стінах і кожну каменюку в бруківці вивчив, а цього закапелка між будинками-кам’яницями ніколи не помічав. Ніби він щойно з’явився. Нізвідки.

У закапелку тому дідусь стоїть. Бідно вбраний, обірваний, обідраний. І на скрипці грає. Скрипка якась теж ніби обідрана. Стара, вичовгана, облізла. І мелодія простенька, на коломийку схожа. Нічого у тій мелодії наче й нема, але виграє скрипочка так, що аж душа заходиться. На бруківці перед дідусем горнятко щербате стоїть. Але в горнятку тому ані таляра, ані золотого, ані грошика немає. Проходять перехожі повз, і ніхто дідусеві жодної копійчини не кине. Ніби й не помічають старого і музики дивної не чують.

Укляк хлопець перед музикантом, слухає.

А як закінчив дідусь грати, то малий до кишені поліз і дістав найдорожче, що в нього було, — срібного таляра. Дістав і дідові у горнятко кинув.

Глянув старий на таляра і питає в хлопця:

— А не шкода такі великі гроші віддавати?

— Не шкода ані трішечки за музику вашу, — відказує хлопець.

— Навіщо ж ти таке багатство з собою носив? — питає дід.

— Скрипку нову хотів купити. Бо моя грати не вміє. Не слухає мене.

Не те, що ваша. Ваша просто чарівна!

— А вона справді чарівна, — відповідає дідусь, — точніше, зачарована. Хто її до рук візьме, той гратиме краще за всіх. Я її давно колись у дідька лісового викупив. Усе своє багатство за неї віддав. І відтоді так нічого й не заробив. Навіть у горнятко мені ніхто грошей не кидав. Ти перший. Мабуть, ця скрипка сама тебе покликала.

Подивився старий на хлопця і каже за хвилинку:

— А знаєш, що? Давай я тобі цю скрипку чарівну подарую! Вона тебе слухатиметься і гратиме, що захочеш. Тільки є у неї одна таємниця. Коли граєш, мусиш забути про те, що вона стара і облуплена. Геть про все забути. Просто заплющити очі і виконувати те, що тобі душа підкаже. Зрозумів?

Хлопець щастю своєму не повірив. Ухопив скрипку і чимдуж додому побіг.

Вдома скрипку на плече поклав, до щоки притис. Очі заплющив, про все забув, смичком до струн торкнувся. І заграла скрипка. І заспівала. І музика до неба полетіла. Точнісінько так, як хлопець наспівував чи насвистував, але зіграти не міг. А теперот грає.

Тато з мамою у дверях стоять, сусіди з вікон виглядають, перехожі на вулиці зупиняються — всі музику слухають.

Всім та музика в душу западає, всіх зворушує, всі наслухатися не можуть.

Хлопець смичок опустив і аж не тямиться від радості. Раптом згадав, що не подякував дідові.

Побіг його шукати, але ні діда не знайшов, ні горнятка його, ні навіть того закапелка між будинками. От ніби десь тут був — а вже нема.

Відтоді на вулиці у Львові є хлопець, який таку музику грає, що проминути його ніяк не можна, — всі зупиняються і слухають. А він за те своїй чарівній скрипочці дякує не надякується.

І лише дідусь в одному закапелку між кам’яницями знає, що скрипка та найзвичайнісінька. Стара й обідрана. Ні в якого дідька лісового не виміняна. Просто хлопцю треба було трошки впевненості додати, а талант до музики він і так мав.

Бо ж у Львові кожен якийсь талант має: той — до пісні, той — до ковальської справи, той — до будівничої, той — до комерції, а той — до казок гарних. Тільки треба, щоб якийсь дідусь львівський на розум направив. І таке, до речі, з кожним може статися, якщо по Львову пізнім вечором ходитиме і уважно всі закапелки та брами вивчати буде.

Наталка Карпа

Добра Білочка та різдвяні горішки

У маленьке містечко Добромиля зима знову запізнювалась. Уже був переддень Різдва, але сніг виднівся лише де-не-де. І так уже п’ятий рік поспіль. Старенькі люди казали, що недарма це все. Напевно, у містечку справді щось не так: колись найгостинніше і найдобріше, воно тепер дуже змінилося, люди стали егоїстичними та замкнутими. Кожен сам за себе, сусіди заздрять один одному, а допомоги ні від кого не дочекаєшся. То й природа це відчуває.

Діти в цьому містечку вже й позабували, як виглядає снігова баба, як грати у сніжки. Але сподівалися, що нове Різдво подарує багато снігу. Найбільше вірила у диво Різдва Христового маленька дівчинка Настя, яка жила з батьками на краю містечка. Дім їхній був похиленим, старим, але завжди чистим та охайним. Його господарі заледве зводили кінці з кінцями, та понад усе любили один одного. Батько Настусі був добрим чоловіком, заробляв небагато, але чесно: викладав дітям у місцевій школі географію. Мама ж доглядала за домом та донькою, а вечорами бігала мити посуд у місцевій кав’ярні, щоб хоч якось добути грошей для родини.

— Таточку, а чим ми прикрасимо нашу ялинку? — запитала Настуся ввечері перед Різдвом. — Всі однокласники сьогодні хизувалися фотографіями ялинкових прикрас, розповідали, скільки батьки їм цукерок придбали, а дідусі-бабусі на свято усіляких подарунків передали.

— Донечко, ти ж знаєш, ми з мамою намагаємося придбати тобі усе найпотрібніше і найкраще. Тому, обіцяю, що ялинка в нас також буде чудова. Ви з мамусею, як завжди, зробите чарівні прикраси з кольорового паперу... Ходімо, знайдемо його у коморі.

«Але ж папір — це не скляні кульки й не іграшки...» — подумала Настуся, проте нічого не відповіла, лише слухняно пішла за татком.

Почула цю розмову Білочка, яка жила у дуплі дерева, що росло поблизу Настусиних вікон. Білочка не раз бачила, як дівчинка малює в альбомі речі, які дуже хоче мати, але батьки не можуть їй купити. А тут ще одна несправедливість — Різдво, в чарівну силу якого мала так щиро вірить, може минути без красивої ялинки…

Білочка подивилась на свої запаси жолудів та горішків і вирішила занести їх до комори, щоб Настуся з татом їх там знайшли і потім оздобили ялинку.

Так воно й сталося. Настуся з батьком зайшли у комору і — о диво! — серед клаптиків кольорового паперу помітили жменьку лісових та волоських горіхів і трохи жолудів. Настуся щиро зраділа, бо відразу уявила, як розвішає їх на ялинці. А ще згадала про золоті й срібні фантики з тих небагатьох цукерок, якими вгощали її на свята батьки і які вона завжди дбайливо зберігала.

— Таточку, недарма мені сьогодні наснились цукерки на ялинці! — вигукнула дівчинка і поспішила в дім прикрашати зелену красуню.

Білочка спершу втішилася, а тоді почула слова Настусі й згадала про іншу дівчинку, яка жила поряд у великому будинку. Звали її Оленка, і сьогодні їй привезли величезні пакунки з цукерками та іграшками, які передали батьки. Але Різдво вона святкуватиме сама-самісінька. Оленчин батько дуже поважний чоловік — міський голова Добромилі. Він постійно затримується на роботі і повертається дуже пізно, коли дівчинка вже спить. Мама-науковець частіше буває за кордоном, аніж вдома. Виховує Оленку дуже сувора няня, яка не відпускає її з дому ні на крок. У школу дівчинка також не ходить — батьки знайшли їй найкращих учителів, які самі приходять до неї. Тому й друзів Оленка не має. Відтак кожного Різдва загадує одне-єдине сокровенне бажання: знайти друга.

От Білочка пристрибала до її вікна, тихцем постукала і помчала далі. Дівчинка, побачивши її, вибігла на вулицю, кинулася наздоганяти рудохвосту і спинилася вже аж біля сусідського дому. Оленка ненароком зазирнула у вікно — а там дівчинка, її ровесниця, в дуже бідній поношеній сукенці прикрашає ялинку.

Настуся — а то була саме вона — принесла все, що знайшла у коморі, до кімнати і розвішувала на тонких лапатих гілочках лісові горішки та жолуді, а великі горіхи загортала в блискучу фольгу, і вони тоді нагадували справжні цукерки.

Батьки дівчинки не могли натішитись з винахідливості доньки, і пообіцяли, що наступного року таки зароблять гроші на велику ялинку із справжніми цукерками.

Як почула це Оленка за вікном, то відразу зрозуміла, що цього року на Різдво загадає зовсім інше бажання. Та щойно вона про це подумала, як злегка посковзнулася і вдарила ручкою по підвіконні. Всі, хто був у хатині, відразу ж її помітили і вибігли на вулицю.

— Хто ти і як тебе звати? — відчиняючи двері гукнула Настуся.

— Оленка, — тихо відповіла дівчинка.

І тієї ж миті всі раптом завмерли: на містечко вперше за багато років падав густий лапатий сніг.

Батьки Настусі запросили маленьку сусідку в гості й напоїли гарячим чаєм, адже та стояла на снігу в самій лише сукні, а потім провели її додому. На порозі Оленку вже зустрічала няня, яка місця собі не знаходила, — так хвилювалася за свою вихованку. Весь дім обшукала! На радощах навіть не насварила за непослух, як робила завжди, а просто вклала спати зі словами: — Завтра батько розповість тобі, чому так не можна робити.

Оленка довго вовтузилася в ліжку і таки загадала нове бажання:

«Хочу, щоб у Настусі було таке Різдво, про яке вона мріє. Нехай у мене опиниться її ялинка, а в неї — моя. Зі справжніми цукерками».

З тим і заснула.

А вранці мешканці Добромилі побачили справжнє диво — снігову заметіль. Старі мудрі люди хитали головами, всміхалися й приказували, що в містечко нарешті повернулися добро і дива. І це справді було так. Привітавши батьків зі святом, Настуся розгорнула одну блискучу обгортку — просто так, щоб подивитися на горішка. А всередині була смачна шоколадна цукерка! Дівчинка по черзі розгортала обгортки — всюди були справжні солодощі! Ох і зраділа вона, заплескала в долоньки. Пригостила батьків та, взявши найсмачніші цукерки, побігла до своєї нової подруги — сусідки Оленки.

Оленка ж прокинулася на світанні і побачила, що на ялинці висять горішки та жолуді. Її радості не було меж! Різдвяне бажання таки здійснилося! А тут ще й Настуся прибігла до неї додому. Її перша справжня подруга.

Сіли вони біля вікна і довго дивились, як кружляють у небі сніжинки. І раптом до них прибігла та сама Білочка, яка привела Оленку вчора до Настусі. Дівчатка, не роздумуючи, вирішили віддати рудій красуні всі горішки та жолуді з Оленчиної ялинки.

Так воно в житті й буває: якщо ти робиш добро, то воно неодмінно до тебе повернеться, та ще й стократ помножене. Доброта Білочки обернулася аж трьома різдвяними дивами: у містечку Добромиля вперше за багато років випав сніг, Настуся отримала на Різдво омріяну ялинку з цукерками, а Оленка знайшла справжню подругу. Адже чим більше у світі буде добра, тим частіше ставатимуться дива.

Маріанна Фіртка

Лука, що навчився справжньої магії

Частина перша,

в якій розумію, що хочу жити у снах або де завгодно, тільки не з…

Обінус-мантарус-кват! Обінус-мантарус-кват! Обінус-мантарускват!.. Я ж усе роблю, як треба! І паличка чарівна у мене є, і мантія з маминої сукні так гарно мерехтить. А ось і мій друг-папуга. Ну, не сова, звісно, як у інших чарівників, та її годі впіймати. І мама ледве на папугу погодилась… Чому ж мені не вдається? Коли ж та магія бризне кольоровими промінчиками з чарівної палички? Ану, ще раз! Може, треба трошки сильніше махнути донизу, потім легенько вгору і зовсім-зовсім повітряно — вбік: обінус-мантарус-кват! Ой-йой-йой!!! Вдалось! Мені вдалось!!! Дивіться всі: сніжинки, що падали за вікном, раптом зібралися докупи і пішли у танок! На тлі ліхтаря. Я точно побачив, як вони, наче взявшись за руки, почали кружляти у іншому напрямку! Ось вони утворили фігурки смішних маленьких людей у старомодних сукнях і затанцювали прегарний танець! Здається, мама називала його вальсом. Вони з татом нещодавно теж так танцювали. На річницю їхнього весілля. Десять років. Скоро й мені виповниться десять. Такий ще малий, усі кажуть. А я вже навчився чарувати! Ура! Нарешті я теж чарівник! Ану, спробую щось вдома вичаклувати. Обінус-мантарус-світ! Ще один помах чарівної палички — і лампочка в кухні почала вигравати різними барвами! Ого! А казали — це неможливо! Ще й як можливо насправді! Ура!!! Ану, ще, може, начаклую собі торт. Такий, як на дні народження у Данилка. Давно його хотів, але мама все казала, що вона з тим морочитися не буде, і замість триповерхового велетня у формі машинок з улюбленого мультика насмажила мені оладок… Ану: обінус-мантарус-торт! Ого! На столі просто-таки з нічого почали виникати солодкі коржі, а між ними — смачнючий сирний крем. Потім усе залила кольорова пастила — і ось він, тортик моєї мрії, уже потроху набирає форму! Як же це приємно: керувати снігом, світлом, створювати смакоту! Треба сказати мамі, що татові можна більше не працювати цілими днями, я тепер начаклую нам їжі! І мамі теж можна не хвилюватися, що грошей бракує. Хай грошей я і не вичаклую — це суперечить законам справжніх чарівників, — але все, що за них можна купити, начарую! А зараз полагоджу зламаний холодильник: мама страшенно журиться… Ану: обінус-мантарус-холод! О, холодильник весело підстрибнув і почав наспівувати свою дзенькітливо-монотонну пісеньку. Мамо, мамо, тепер ти можеш перенести те, що зараз тримаєш на балконі, знову до холодильника! Він працює, тож не доведеться віддавати всі гроші за новий. Мамо-о-о-о! Мам! Ну чому вона не приходить?..

— Вставай, сонько! Прокидайся, дорогенький мій! Луко, розплющуй оченята! Час збиратися до школи!

Мама нахилилася наді мною, ніжно усміхається. З кухні пахне вівсянкою, (б-е-е, але мама каже — це дуже корисно).

— Мам! Ти бачила, що там на кухні? Бачила?! Не знаю, коли я заснув, сам не пам’ятаю! Але ти бачила? Холодильник працює! Тортик на столі ве-е-еликий! Бачила? А за вікном сніжинки літають, як у танці, за ручки… Мам!

— То тобі наснилося, малятко. Ходімо, вмиємо твої оченята.

— Не наснилося, мам! І лампочка в кухні! Всіма кольорами виграє!

Ходи, покажу!

Я узяв маму за руку і потяг до кухні. Вона мусить все це побачити! Я ж такого начарував! Але… холодильник мовчить, як кілька останніх місяців… І лaмпочка одна-єдина ледве блимає. Ніяких тобі мерехтінь і кольорів. На столі все ще оладки стоять, ані коржа з того тортика… Значить, таки наснилось. А мама стоїть позаду мене і втирає сльози.

— Мам, чого ти?

— Луко… Бабусі цієї ночі знову було погано. Лікарі приписали їй нові ліки, і вони недешеві, тож нам із татом доведеться поїхати на заробітки, хоча б на кілька місяців. Але, якщо все буде добре, на Різдво ми повернемося.

— У-у-у, мам… — я справді зажурився.

Бабуся в нас дуже сувора. Ні, ви не розумієте. Справді, ДУЖЕДУЖЕ сувора. У неї якась така недуга, що вона вже не вміє навіть усміхатись. І тільки те й робить, що кричить або дорікає. Раніше, коли дідусь іще був живий, бабуся була геть інакша: усміхалася часто, пригортала мене, готувала смачно. Може, її хвороба якраз від того, що ніхто вже так її не підтримує і не любить, як дідусь? Так вона сама каже. Але все одно я не хочу до бабусі, не хочу і все! Тому я запропонував мамі відправити мене у зимовий табір до моря — ну, хай не купатимусь, але і з бабусею не сидітиму. Я навіть у Лапландію полетіти згоден, тільки б не бути з нею. Допомагатиму Санті пакувати подаруночки, бо ж Миколай не має якоїсь адреси на Землі, до нього не потрапиш, хоч би й хотів. І, зрештою, яка різниця, в якій країні діти радітимуть. Але на маму нічогісінько не подіяло…

Частина друга,

в якій я розповідаю про своє гірке існування і роблю одне прикре відкриття

Ми з татом і з мамою живемо на три поверхи вище, ніж бабуся. Тому зазвичай мама спускалась до неї, щоб провідати, розважити бесідою, пожалітись або взяти для мене якогось пирога. Бабця завжди щось пече. Каже, що для нас, улюблених. Але ми до неї чомусь надто рідко заходимо. І якось так вона похмуро це каже, що аж не віриться, ніби вона хоче нас бачити… От прийдеш до неї, а вона знову бурчати почне: і те їй не так, і се не догода. Ох!

Якось одного разу їй стало зовсім зле, довелося викликати швидку допомогу. Кремезний дядько-лікар оглянув бабусю і сказав, що вона зовсім ослабла, потрібні дорогі ліки. А на дорогі ліки треба багато грошей, тому тато з мамою працювали у дві зміни. Навіть коли були вдома, то нічого не могли робити від утоми... Кілька разів я приходив до них пізно ввечері і просто обіймав їх, сонних, бо дуже скучив. А теперот вони поїдуть зовсім, і нам з бабусею доведеться цілі дні й ночі бути «найкращими друзями». Якщо ви розумієте, про що я…

Жилося мені ті кілька місяців нелегко, повірте. От вам, наприклад, ситуація. Мама вранці будить мене ніжно, тихенько щось каже на вушко, цілує. А бабуся приходить і гукає: «Гей! Сплюху! Вставай негайно! Сніданок чекає!» Ну хто ж так будить дітей?! А потім веде мене до школи. Мені соромно: всі хлопці йдуть самі, а я — з бабусею. Та ще й злою. Тільки клопоти з нею...

А коли приходжу зі школи, ох... Мама завжди казала: та йди погуляй, поки день, а ввечері візьмешся за уроки. А бабуся мене, поки все не вивчу, навіть з-за столу не випускає! Але поки все вивчиш — от і ніч надійшла... Оцінки в мене стали майже як у тієї Наталки з косичками, яка за першою партою сидить. Та кому це потрібно, кому?!

А ще ж і у дворі справжня халепа: військові стосунки з баламутами з сусідського подвір’я і мирні контакти з друзяками з нашого тепер мене не стосуються. Навіть побавитися нормально не можна! Але так триватиме недовго. Вже наступного тижня починаються різдвяні канікули! Оце нагуляюсь!!!

Тільки б дожити до них, тільки б дожити, бо моя люба стара мегера, ой, тобто бабуся, геть мене замучила! Послухайте лишень. Прийшов я зі школи. День мені геть не вдався. Дівчатка обступили мене після першого уроку, щоб я пояснив їм ту тему з математики, якої вони не розуміють, а хлопці почали з мене кепкувати. Кажуть: Лука став зануда, заучка, зубрилка! Лука, дивися, добре вчися, на дівчаток не дивися! Бо дівчатка лиш питають, а потому — забувають! Так кричав мені на весь шкільний коридор мій найкращий друг! За що мені це? Мене ж раніше ніколи ніхто не просив щось пояснити... То все бабуся! Тепер через неї до мене чіпляються дівчатка, б-е-е-е, а хлопці носи вернуть.

Після такого дня, певна річ, я прийшов додому і навіть бачити бабусю не хотів. Хай собі там порається сама в кухні.

— Лука! Обід на столі!

— Сама його і їж! — не стримався я.

— Як ти з бабусею розмовляєш?! — гукнула вона через стіну.

— Як хочу, так і розмовляю! Ти все мені зіпсувала! — зриваюся на рівні ноги й біжу до кухні, щоб поглянути ворогу в обличчя. — У мене тепер ні друзів, ні ігор, ані прогулянок, ні мами! Це через тебе мама з татом не мають на мене часу! Я не люблю тебе! Їж! Їж сама!

Вихоплюю з кишені чарівну паличку і змахую нею у повітрі. Мені здається, моя лють тільки додасть сили заклинанням, а я такий злий, такий злий! Промовляю голосно: — Обінус-мантарус-СТОП! Бабусю геть! Або: обінус-мантаруствіст! Хочу, щоб бабуся обернулася знову на добру!

Вигукую все це просто при ній. Бабуся дивиться на мене своїм похмурим поглядом, але ніяк не реагує на всі мої крики. Я починаю махати паличкою ще дужче, проте нічого не відбувається. Мене це ще більше гніває, я махаю паличкою сильно-сильно і чую: ТРАСЬ! БАБАХ! ГУП! Брязкає розбитий посуд, і я відчуваю, як гарячий борщ обпікає мені ноги, а в бабусі з очей починають текти сльози.

Мені раптом захотілося втекти світ за очі. Я стрімголов помчав із кухні, забіг у кімнату і замкнувся на ключ. Сидів і плакав. Не через те, що розбив миску чи обпікся. А тому, що моя чарівна паличка взагалі ні на що не здатна. Вза-га-лі!!! Миска не злетіла в повітря і не впала так гарно, як у кіно. Я просто штурхнув її паличкою, посунув її, тому вона й розбилась. Ніякий я не чарівник! Не чарівни-и-и-ик! Ну чому у снах мені вдається зробити все на світі таким, як я хочу, а в житті — ні?!

Частина третя,

в якій я розумію, що таке справжня магія і як вилікувати бабусю

Я тоді довгенько просидів у кімнаті. А може, так мені здалося. Чув, що бабуся збирає розбитий посуд, витирає від борщу підлогу, схлипує. Я ж тим часом уявляв собі маму. Мою рідненьку, любу маму. Мені так хотілося, щоб вона обійняла мене і пожаліла... Раптом я аж відчув мамин дотик на своїй маківці. Вона легенько мене погладила і пригорнула до себе: «Луко, синочку мій... Ти ж знаєш, що ти у мене найбільший скарб? Я так сумую, що не можу бути з тобою стільки, скільки хочу. Але так само, як ти любиш мене, я люблю бабусю. Вона — моя мама. Тому я дуже хочу, щоб бабуся була здорова. Допоможеш мені, чарівнику мій? Доведеш, що магія існує? Зроби так, щоб бабуся усміхнулась. І на Різдво ми знову будемо всі разом». Я розплющив очі, і зрозумів, що задрімав, сидячи на дивані...

Останній тиждень навчання закінчився досить швидко, і настав час ретельної підготовки до Різдва. Зима засипала все білим снігом, діти з батьками гуляли в парках, каталися на санчатах, бавилися у сніжки... А я хіба чалапав із бабусею алейками.

Канікули — і ми з бабусею цілими днями разом. Спершу я думав, що помру від нудьги. Але потім якось звик. Почав краще розуміти бабусю. Виявляється, іноді вона може розповісти щось цікаве. Найбільше люблю історії про те, як мама була така ж маленька, як я зараз. І така, знаєте, бешкетниця! Про маму історії найсмішніші. А ще бабуся часто говорить про дідуся, і, здається, тоді майже всміхається.

Якось ми з бабусею погуляли і прийшли додому. Вона дістала все для куті, сама сіла й ліпить вареники. Я теж спробував був щось зліпити, просто, щоб не сидіти без діла, а не щоб допомогти... Але вдавались мені не вареники, а якісь космічні прибульці. І з них, до того ж, поволі випадала начинка. Дурна робота.

— Мама з татом важко працюють. І приїдуть на Різдво, Луко. Хочу наготувати всього-всього, щоб і у нас було свято. Подай мені макогін! — бабуся взялася терти мак на кутю. — Додамо меду і родзинок, пшениці і горішків, маку багато... Але то потім, а тепер піду-но я трошки полежу. Бо щось мені голова крутиться.

І тут я вперше щиро пошкодував бабусю — стільки всього хоче зробити, а не може, сил нема. А скоро тато з мамою приїдуть... І свято вже от-от. Коли ж вона все встигне?

— Йди відпочинь, бабусю, — кажу лагідно.

Вона кивнула і глянула на мене теж наче по-доброму, а не похмуро, як зазвичай.

Знаю, що мама наснилася мені не просто так. Вона ж казала: покажи справжню магію! Може, тепер моя чарівна паличка запрацює?! Я дістав паличку з-за ліжка — закинув її туди, бо розгнівався на неї через те, що ніяк магії від неї не доб’єшся. Прислухався: чую, що бабуся уже мирно посопує у своїй кімнаті. Тоді встав на табуретку і чітко та голосно промовив: — Обінус-мантарус-кват!

Нічого. Не подіяло. Спробую ще раз:

— Обінус-мантарус-кват!

Знову нічого. Ну як так?! У нас же ще нічого не готово…

— Обінус-мантарус-кват! Мийся, посуд! Приберися, стіл! Кутя, зготуйся! Чого ж воно усе не працює?!!

Я страшенно рознервувався. Бо чітко знав, чого хочу: щоб мамуся з татусем сиділи за столом, щоб ялинка мерехтіла, страви смачні парували, щоб усі щасливі були...

Беру ослінчик, підсуваю його до столу. Ліплю вареники. Кумедні такі виходять! Один як НЛО, інший як грибок, ще один ось — подібний на каштан. Весела справа. Все, готово. Тепер кутя. Що бабуся казала? Пшениця, мак, родзинки, горішки... І мед... Розмішати... Ух, непросто ж це... Але вдається. Є! Тепер прибрати зі столу... Застелити скатертину... Де вона у бабусі? Ось. Є. Розставити посуд, прибори, склянки... Узвар бабця зварила, переллю його у глечик... Ой, розлився... Стій-стій-стій!.. Ну, нехай так. Є і узвар. Тільки поміняю скатертину...

Я робив усе, що міг, уявляючи собі маму з татом. Старався не надто грюкати і шуміти, щоб не потривожити бабусю. Вона й так стомилася, бідна. І взагалі, не так уже й погано з нею було: я тепер і вчуся краще, і про маму багато всього знаю, і господарювати навчився. Майже…

Я порахував страви на столі. Кажуть, їх має бути дванадцять. У нас було тільки шість: узвар, кутя, вареники, хліб, борщик з вушками і капуста з грибами.

Аж тут у дверях провернувся ключ... Хто там? Двері прочинились, і я побачив мамусю! А потім тата. Я так скучив за ними!!! Ми довго обіймались, а потім мама спитала про бабусю.

— Луко, де ти її подів? Зачарував і перетворив у...

— Бабуся спить!

— І справді. А коли ж вона встигла стільки всього наготувати? Змучилась, мабуть, і заснула тому...

— Мамусю, це я зробив.

— Ти ж мій фантазерчику! Та ти навіть горнятко сполоснути не вмієш, не обманюй маму.

— Ой-ой-ой! Я ж усе проспала! Діти приїдуть, а я тут відлежуюся! — почулося з кімнати.

Ми веселою юрмою влетіли до бабусі і сказали, що так, вона вже все проспала!

Бабуся забідкалася, підвелася з ліжка і пошкандибала до вітальні, де ми завжди святкуємо...

— Ох! Діти! Коли ж ви все встигли?! — бабуся обійняла маму вдячно, але мама зі здивуванням сказала:

— То не я, мам.

— Звідки ж тоді все це? — чудувалася бабуся. — Я ж прилягла, коли тут ще був такий безлад!..

Усі погляди зупинилися на мені. У мене аж щоки запашіли. Відчуття було таке святкове і піднесене, я почував себе справжнім героєм! Мама мовчки дивилась на мене й світилася від захвату та радості! Тато розглядав стіл, а потім помітив у кутку кімнати облиту узваром скатертину, яку я необачно там залишив.

— Схоже, тут побував якийсь чарівник, — промовив він таємниче.

Я подивився на бабусю і не повірив власним очам. На її старечому зболеному обличчі нарешті сяяла добра й тепла усмішка. Бабуся усміхнулась!!! Але в її очах стояли сльози.

— Бабусю, чому ти плачеш?

— Від радості! — відповіла вона.

Раптом у кімнаті спалахнуло яскраве й святкове світло. Вогники на ялинці ожили, застрибали веселіше, ніж завжди. Ми теж по-доброму заметушилися, кожен шукав собі найзручніше місце. Коли всі усілись, татко сказав: — Бачу, нашому чарівникові забракло дечого для різдвяного столу... Ой, на столі ж тільки шість страв! Але тато дістав свою велику торбу і почав витягувати звідти всілякі смаколики й ласощі. А бабуся раптом про щось згадала, пішла до іншої кімнати й принесла звідтіля пампушки. Чудово! Ялинка, смакота на столі, тато з мамою, усміхнена бабуся — яке щастя! Я за звичкою потягнувся рукою до кишені, де завжди носив свою чарівну паличку. Її там не було. Гм, дивно, бо це був наймагічніший момент у моєму житті. Аж тут бабуся, наче прочитавши мої думки, сказала: — Розумієш, онучку, — і знову так гарно, так щиро всміхнулася, — справжню магію творить не чарівна паличка. Справжню магію творить любов!

Ірина Панчишин від гурту «Патриція»

Так буває на Різдво

У малого ведмежатка

Ані мами, ані татка,

Ані братика й сестрички —

Тільки хатка невеличка.

І коли надходить нічка,

Ведмежатко плаче трішки,

Бо сумна у нього хатка —

Ані мами, ані татка.

За вікном летять сніжинки,

Прикрашаючи ялинки,

І кружляють у танку —

Ліс в пухнастому вінку.

Раптом чує ведмежатко:

Хтось там стукає у хатку.

Може, зайчик, може, мишка?

І мале сповзає з ліжка.

До дверей біжить швиденько.

Хто співає так гарненько?

То хлоп’ята і дівчатка

З колядою біля хатки.

Дітлахи, знай, не дармують —

Вже ведмедика годують.

В них смаколиків торбинка

І красунечка-ялинка.

У торбинці є горішки,

Пампушки і сиру трішки.

Ще й у горщику медок —

Подарунок від бджілок.

А ялинка-веселинка,

Як граційна балеринка,

У святковому вбранні —

Молода на виданні.

Порцелянові свічки

Прикрашають гілочки,

А з вершечка, як годиться,

Сяє золота зірниця.

Що ж, прийшла пора прощатись.

Стало ведмежа питатись:

«Ви мандруєте багато —

Чи стрічали маму й тата?»

Заглядає в темне небо:

«Може, там шукати треба?

Он ведмедиця блукає —

І Велика, і Мала є».

Ні, маленьке ведмежатко,

То не мама і не татко.

То лише далека зірка.

Але бачили у цирку

Ми ведмедиків не раз.

Може, там вони якраз?

І якщо спитати, може,

Нам у цирку допоможуть.

От вони усі разом

Із ведмедиком гуртом

На санчата примостились —

І до міста покотились.

Ось і цирк! Горять вогні.

В залі повно дітлашні!

Друзі в чергу чемно стали,

Щоб потрапити до зали.

Ліхтарі горять яскраві,

Зазвучали труби браві,

Барабани гатять гучно,

Що ж, нікому тут не скучно!

У малят палають лиця,

Геть розширились зіниці.

Ведмежатко каже стиха:

«Чи не буде часом лиха?»

На арені звірям тісно,

Всі вони артисти, звісно.

Поні, тигри, левенята —

Та не видно мами й тата.

Ось мелодія печальна —

Ця історія повчальна.

Оплески звучать розкішно —

Йде Ведмедиця неспішно.

Музика гучніш лунає,

А вона когось шукає.

Наче в танці, ходить плавно,

Дуже вправно, дуже славно,

Та в очах її неспокій —

Ось взялась вона у боки

І поглянула з арени.

Ведмежа — мерщій на сцену.

До ведмедиці гукає:

«Мамочко, я Вас шукаю!

Повертайся разом з татом,

Бо без вас — холодна хата».

Ну їх, ваші заробітки,

Хай веселі будуть дітки!

У різдвяне світле свято

Хай не плачуть оченята.

Хай радіють до нестями,

Й дітлахи, і тата й мами.

Хай дарує Бог тепло

В кожну хатку чи кубло.

Звеселилось ведмежатко:

В рідній хаті — мама й татко.

Мріють, пестять і любують,

Радісно Різдво святкують.

Завітайте до них, друзі, —

Знають їх в усій окрузі.

Тепло й затишно у хаті,

Почастують, чим багаті.

Сяє Зіронька-зірниця.

В теплій хаті гарно спиться.

Коли поруч мама й татко,

Дуже добре ведмежатку.

Тарас Тополя від гурту «Антитіла»

Якщо захотіти...

Святослав повернувся зі школи, як завжди, по обіді. Зазвичай він спершу сідав до столу — бабуся щоразу готувала для улюбленого онука щось смачненьке. Потім брався виконувати домашні завдання, читав параграфи з географії та фізики, складав наплічник до школи на завтра і тоді вже міг займатися своїми справами.

Щоправда, часу на «свої справи» Святославу завжди бракувало. Інколи бабуся просила допомогти їй на кухні; інколи мама ще зранку залишала записку з переліком прохань (повитирати порохи на меблях, купити щось у крамниці, погодувати морську свинку Дульсинею і так далі). Тож зайнятися «своїми справами» Славкові вдавалося хіба що ввечері. Сьогодні витирати порохи хлопцю зовсім не хотілося. Водячи вологою ганчіркою по поличці, він подумав: «Як це все-таки несправедливо! От встаєш зранку і йдеш до школи, там з усіх сил вчишся… Потім вчишся вдома, пишеш рівняння, розв’язуєш задачі, читаєш підручники, декламуєш вірші… І після цього всього навіть хвилинки не залишається! А у мене ж стільки всього важливого!»

«Все важливе» у розумінні Славка — це те, чим він захоплюється. Наприклад, хлопець дуже любив ліпити з пластики різні фігурки. Одного разу зліпив навіть ціле казкове місто — з цирком, трамваєм і парками. У парках стояли фонтани і росли дерева. Власний будиночок Славко зліпив з червоної пластики, а дах змайстрував із дерев’яних зубочисток.

Хлопець полюбляв працювати саме з пластикою, а не з пластиліном. Бо пластику, коли все вже виліплено, можна потримати трохи у гарячій духовці, тоді вона затвердне і довше зберігатиметься. А пластилін — що? Ліпиш-ліпиш, а потім прийде хто-небудь, візьме і зліпить з твоїх шедеврів якийсь непотріб. Пластилін для Славка був якимось надто нетривким матеріалом.

Міркуючи про те, що хоче зліпити цього разу, Славко таки закінчив витирати порохи. Аж тут з кухні озвалася бабуся: — Славчику, а ходи-но сюди! Хочу тебе про щось попросити!

Бабуся саме готувала гречаний пиріг до вечері і їй забракло трьох яєць. Тож вона дала хлопчику гроші і попросила збігати до крамниці. Надворі було холодно, і виходити з теплої квартири Славкові зовсім не хотілося. Але ж бабуся попросила, то треба йти…

«Ну от… Це ж я іще маленький, а вже стільки роботи маю: і порохи витерти, і яйця купити! А як воно буде, коли я виросту і стану дорослим? От би займатися в житті лише тим, чим хочеться. І ще добре було б завжди-завжди отримувати те, чого бажаєш! Як би то таке зробити?»

Про це думав Славко, вертаючись із крамниці. І раптом хлопчик ледь не підскочив — він зрозумів, у кого можна дізнатися відповідь! Бо хто завжди все про всіх знає? Святий Миколай! Він уважно наглядає за кожною дитиною у світі і, напевно, про дорослих теж може багато розповісти. От у нього Славко і вирішив запитати, як завжди отримувати те, чого хочеш, і як ніколи не займатися тим, до чого душа не лежить.

Але де ж його знайти? Як можна поспілкуватися зі Святим Миколаєм? Бо ж зазвичай Славко тільки писав листи до Миколая, але відповіді не отримував — замість неї під подушкою з’являлися подарунки.

«От було б добре, якби Святий Миколай мав свою сторінку у якійнебудь соціальній мережі!» — подумав хлопчик. У Славка така сторінка була — він спілкувався з друзями у Facebook, закидав туди фотографії з мандрівок і дізнавався новини з життя своїх закордонних приятелів.

Зрештою Славко вирішив, що Cвятий Миколай хоч і старенький, але в комп’ютерах мав би розбиратися. Тож переробивши усю хатню роботу, хлопець сів за комп’ютер і вирішив усе-таки пошукати сторінку Миколая в інтернеті. І що ви думаєте? Знайшов!

«Привіт, Святий Миколаю! — так розпочав свого електронного листа Славко. — Я дуже радий, що і Ти маєш свою сторінку у Всемережжі! Пишу до Тебе, бо сьогодні у моїй голові виникло запитання, відповідь на яке я не здатен знайти самотужки. А цікавить мене ось що: як зробити так, щоб завжди-завжди отримувати те, чого мені хочеться, і ніколи-ніколи не займатися тим, чим не хочеться? Думаю, Ти знаєш відповідь на це запитання. Відпиши, будь ласка, як матимеш вільну хвилинку! Дякую, Святослав».

Закінчивши лист, хлопчик вирішив, що вчинить так, як порадить йому Святий Миколай. Бо кому-кому, а Миколаю можна довіряти.

Але відповідь усе не надходила. Минуло два дні. Славко справно ходив до школи, робив уроки, грався з друзями на засніженому подвір’ї. Але кожної хвилини чекав, що Миколай таки знайде трошки часу, щоб відповісти на його лист. Святий не відписав одразу, думав хлопчик, бо до нього пишуть з усіх куточків планети. Це ж скільки часу потрібно, щоб хоча б прочитати усі ті листи, телеграми, листівки…

Ввечері другого дня Славко вирішив переглянути новини на своїй сторінці і аж підскочив з радості! На екрані червоним кольором світилася цифра «1» — це означало, що у Славка було одне непрочитане повідомлення. І це була звісточка від Миколая!!!

«Привіт, Святославе! — писав святий угодник. — Дякую тобі за лист! Вибач, що довго не відповідав. Але ти, мабуть, і сам розумієш, скільки у мене зараз усіляких справ. У своєму листі ти запитуєш, як мати тільки те, чого хочеться. Я тобі одразу відповім — аби мати те, чого ніколи не мав, треба робити те, чого ніколи не робив. Тобто щоразу відкривати у собі нові здібності і таланти!»

У Славка аж подих перехопило від того, як просто і щиро спілкувався з ним сам Святий Миколай! Він читав далі: «Тому, Славку, я розповім тобі одну історію. Колись давно я познайомився з хлопчиком, якому вдалося весь час отримувати те, чого захочеться. Йому треба було лише промовити «Я хочу!» — і все бажане відразу саме потрапляло до його рук. Але ця історія дуже довга, а мені ще треба прочитати листи від діток з Санкт-Петербурга й Австралії. Тож давай домовимося так: серед подарунків, які ти знайдеш під подушкою, буде чарівна книжечка. А в ній — тільки одна казка. Там ти й знайдеш відповідь на своє запитання. Домовились?»

Славко був на сьомому небі від щастя! Мало того, що Миколай особисто відписав йому у Facebook, то він ще й покладе під подушку на один подарунок більше! Хлопчик уже не міг дочекатися того ранку, коли зможе почитати чарівну книжечку…

З тієї миті дні тягнулися дуже довго. Щоб хоч якось пришвидшити час, Славко щовечора закреслював на календарі день, що минув. І нарешті одного вечора хлопчик закреслив дату «18 грудня». Вже завтра він мав отримати і подарунки, і відповідь на своє важливе запитання.

Прокинувшись вранці, Славко не встиг навіть очей розплющити, а вже шукав рукою під подушкою книжку. Бо всі інші подарунки можна було і потім роздивитися, а от казку треба було прочитати насамперед. Це виявилася маленька книжечка (за розмірами — як татів паспорт) у червоній палітурці.

— Ну нарешті! Ось вона! — радісно вигукнув Святослав і почав читати:

«У величезній далекій країні жив-був правитель, сильний та мудрий. Все у тій країні належало йому, і ніхто не знав, де тієї країни край. Поля, лани, степи, будинки, крамниці, фабрики-заводи, та що там казати, навіть люди, що жили тут, також належали йому. Але ніхто від того не страждав, бо правитель був дуже розважливий і дбав, аби всім керував закон справедливості та милосердя.

Народився у нього син. Правитель назвав його Олександром і дуже любив свого малюка. А ще — довго думав, як же зробити так, щоб той виріс таким самим мудрим, як і він. Цілих сім днів і сім ночей міркував, та врешті-решт придумав. І наказав тоді правитель, щоб скрізь по всій країні давали його сину все, що тільки можна було уявити.

Так і жив Олександр, навіть не знаючи, як воно, хотіти чогось. Адже він мав усе. Ріс собі хлопчик та й ріс, і от одного разу подумав: «Що ж це таке, що я тут сиджу, у мене все є… Виходить, я навіть захотіти чогось не вмію! Не можна так!»

Прийшов Олександр із цим питанням до батька, і каже: «Батьку, ти дав мені все, але я навіть не вмію хотіти цього. Зроби так, аби я навчився хотіти і мріяти!»

«Добре, синку!» — сказав правитель. І негайно видав указ по всій країні: нічого сину не давати, поки той не скаже «Я хочу».

Вийшов Олександр із батьківського палацу і попрямував до свого. Аж глянув — а його немає! Ні садів, ні охоронців — тільки пустеля, і на її краю стоїть чоловік. Олександр, ледь отямившись, заговорив до незнайомця.

«Скажіть, чоловіче, чи не знаєте ви, куди зник мій палац? Він завжди стояв на цьому місці… Я — син правителя!»

«Знаю! — відповів чоловік. — Але для того, аби почути відповідь, ти повинен цього захотіти!»

«Я хочу знати, де моя оселя!» — вигукнув Олександр, і сам здивувався, як легко це йому вдалося.

«Твій палац знову з’явиться тут… Лише скажи, що ти хочеш, аби він з’явився…» — незворушно відповів незнайомець.

«Я хочу, аби тут знову був палац, з усіма садами, водоспадами, охоронцями і… І взагалі — зі всім, що в ньому було!»

«Добре», — сказав чоловік, і вмить піски пустелі розсіялися і на обрії постав палац, точнісінько такий, яким звик його бачити Олександр. Звідтоді нічого не діставалося сину правителя просто так, він мусив справді чогось забажати і сказати: «Я хочу!» Так і став він далі жити й радіти з того, що тепер бодай щось уміє».

Славко читав із величенним зацікавленням. От би й собі так! Кажеш: «Я хочу!» — і отримуєш все, про що мрієш. Так подумав собі хлопчик і продовжив читати: «Минув час і Олександр знову замислився: «Я можу мати все, чого забажаю. Але чи є у цьому моя заслуга? Що я зробив такого особливого?

Чому мені надано такі привілеї? Інші ж он все життя про щось мріють, а отримати цього не можуть… Треба зробити так, аби батько пишався мною. Слід досягнути всього самотужки! Тоді це буде справедливо і щодо мене, і щодо всіх-всіх навколо!»

І от хлопець вирішив востаннє використати своє право сказати «Я хочу!» Він поглянув на свій палац, усміхнувся і прошепотів: «Я хочу, аби все це зникло. Я хочу, щоб від сьогодні я отримував тільки те, на що заслуговую. Я хочу, щоб мій батько мною пишався!»

І справді, в ту ж мить усе зникло: і палац, і прекрасні сади, і золоті персні з пальців… Синові правителя було трішки тривожно. Він не знав, як житиме далі. Але дуже хотів бути щасливим. І, як розповідають люди поважні й мудрі, Олександр таки став щасливим — і щастя те було дуже солодким, бо всього у житті він досягнув сам!»

Прочитавши останнє речення, Славко закрив книжку і усміхнувся. Тепер він знав, що, аби отримати щось у житті, треба багато працювати. А ще треба мріяти і робити все для того, щоб мрії здійснювалися.

«Це ж навіть цікавіше! Якби у житті не було жодних труднощів, то ніхто нічому не навчився б», — подумав Славко.

Того ранку, крім всього іншого, хлопчик вирішив, що здійснювати свої мрії — це класно. Але ще краще — здійснювати мрії та звичайні щоденні бажання близьких людей. Навіть якщо для цього доведеться відкласти власні «важливі справи».

Content

НОВІ КАЗКИ ПІД ПОДУШКУ

Андрій Антонюк Диво перед Різдвом

Доцик (Олег Михальчук)  Усьому свій час, або палка молитва

Сашко Лірник Казка про терновий пищик, дивного хлопця і Ману, що з дуба впала

Вокальна формація «Піккардійська Терція» Казка про чарівну скрипочку

Наталка Карпа Добра Білочка та різдвяні горішки

Маріанна Фіртка Лука, що навчився справжньої магії

Ірина Панчишин від гурту «Патриція» Так буває на Різдво

Тарас Тополя від гурту «Антитіла» Якщо захотіти...