Джейн Гарпер

Посуха

Моїм батькам, Майкові й Гелен, які завжди мені читали вголос

Пролог

На ферму смерть прийшла не вперше, а мухи ж не перебирають. Їм що туша, що труп — однаково.

Цього літа посуха забезпечила мухам широкий вибір. Коли ківарські фермери націлювали рушниці на сухоребру худобу, мухи швидко обліплювали незмигні очі й липкі рани. Нема дощу — нема корму. А коли нема корму й маленьке містечко день у день плавиться під палюче-блакитним небом, доводиться приймати нелегкі рішення.

— Так не може тривати вічно, — казали фермери, а місяці збігали, і вже перевалило на другий рік. Фермери повторювали ці слова одне одному вголос, як мантру, а потім ще раз, пошепки, як молитву.

Але синоптики в Мельбурні так не думали. Вбрані в костюми і в співчуття, вони сиділи в своїх кабінетах з кондиціонерами і майже щовечора о шостій між іншим повідомляли погоду. Офіційно найгірша посуха за останні сто років. Ці погодні умови мали назву, яку досі ніхто не навчився вимовляти. Ель-Ніньйо.

Бодай мухи раділи. Але того дня знахідки їм трапилися незвичні. Менші за розмірами, з гладенькою шкірою. Хоча яка різниця? Головне в них таке саме. Скляні очі. Вологі рани.

На галявині тіло було найсвіжіше. Два інші, в будинку, мухи відшукали не одразу, хоча вхідні двері погойдувалися, гостинно відчинені. Ті мухи, які не зупинилися біля першої жертви, в коридорі, а полетіли далі, отримали ще одну, у спальні. Це тіло було менше, зате й конкуренція тут нижча.

Першими опинившись на місці злочину, мухи задоволено роїлися у спекотному повітрі, а чорна кров збиралася в калюжі на кахлях і на килимі. Надворі на мотузках непорушно висіла білизна, пересохла й закоржавіла на сонці. На брукованій стежці валявся покинутий дитячий самокат. У радіусі кілометра від ферми билося одне-єдине людське серце.

Отож ніхто не відреагував, коли в глибині будинку заплакало немовля.

Розділ перший

Навіть тим, хто в церкві з’являється хіба що на Різдво, було ясно, що на поминальну службу зійшлося людей більше, ніж може тут поміститися. На вході вже зібрався сіро-чорний затор, коли у хмарі куряви й сухого листя під’їхав Аарон Фок.

Місцеві мешканці, що дуже хотіли зайняти сидячі місця, водночас намагаючись цього не показувати, штовхалися під дверима, в які потихеньку вливався натовп. На тому боці вулиці кружляли ЗМІ.

Припаркувавши свій седан поряд з таким самим немолодим пікапом, Фок заглушив мотор. Кондиціонер затихнув, і салон миттєво почав нагріватися. Фок дозволив собі посидіти мить, роздивляючись людей, хоча куди вже зволікати. Цілу дорогу з Мельбурна він і так ледве плівся, розтягнувши п’ятигодинну поїздку більш як на шість годин. Зрадівши, що ніде не видно знайомих облич, він вийшов з машини.

Його, мов ковдра, накрила спека пізнього пообіддя. Рвучко відчинивши задні дверцята, Фок, обпікши руку, витягнув піджак. Трохи повагавшись, узяв із сидіння і капелюха. Брунатний полотняний капелюх, ширококрисий і цупкий, зовсім не пасував до жалобного вбрання. Але Фок, у якого шкіра півроку мала блакитний відтінок збираного молока, а півроку була вкрита нездоровим ластовинням, що викликало думки про рак, був готовий ризикнути порушити дрес-код.

Білошкірий від народження, з дуже світлим коротко стриженим волоссям і майже невидимими віями, Фок за свої тридцять шість років частенько почувався так, наче австралійське сонце щось намагається йому сказати. Серед довгих тіней Мельбурна це повідомлення ігнорувати було легше, ніж у Ківарі, де тінь у дефіциті.

Фок озирнувся на дорогу, яка вела геть з міста, потім глянув на годинник. Похорон, поминки, переночувати — і назад. «Вісімнадцять годин», — підрахував він. Не більше. З цим твердим наміром він швидко рушив до людей, притримуючи рукою капелюха, якого шарпнув різкий порив гарячого вітру.

Церква всередині виявилася ще меншою, ніж йому пам’яталося. Стоячи пліч-о-пліч з незнайомцями, Фок дозволив затягнути себе в юрму парафіян. Помітивши під стіною вільне місце, він пірнув туди, втиснувшись поряд з фермером у бавовняній сорочці, яка туго напиналася на череві. Чоловік кивнув і знову перевів погляд уперед. На ліктях у нього Фок помітив заломи: донедавна рукава сорочки були закасані.

Скинувши капелюха, Фок непомітно обмахнувся. Не втримавшись, роззирнувся. Обличчя, які спершу здалися йому незнайомими, нарешті потрапили у фокус — і Фока накрив нелогічний подив через побачені зморшки, срібні нитки у волоссі, набрані кілограми.

Старший чоловік за два ряди від Фока зустрівся з ним поглядом — і вони, впізнавши один одного, обмінялися сумною усмішкою. Як же його звати? Фок спробував пригадати. Ніяк не міг зосередитися. Цей чоловік — колишній учитель. Фок уявив, як він стоїть перед класом, хоробро намагаючись зацікавити знудьгованих підлітків географією, або працею, або ще чимось, але пам’ять усе одно зраджувала.

Чоловік кивнув на свою лавку: мовляв, він може посунутися, одначе Фок увічливо похитав головою і знову перевів погляд уперед. І за кращих часів він уникає пустопорожніх балачок, а сьогоднішню подію, безсумнівно, від кращих часів відділяє мільйон жахливих миль.

Господи, яка ж маленька труна посередині! Між двох дорослих трун вона видавалася ще жалюгіднішою. Хоча куди вже гірше. Маленькі діточки з охайно зачесаним, прилизаним волоссячком тицяли в неї пальцями: «Татку, дивися. Скринька у футбольних кольорах». Старші діти, які вже розуміли, що всередині, налякано мовчали, нервово вертілися у своїх шкільних формочках і тулилися до матерів.

На три труни дивилася згори збільшена родинна світлина — батьки і двоє дітей. Застиглі піксельні усмішки були непомірно великі. Фок упізнав це фото: його показували в новинах. Багато показували.

Унизу квітами, в національних кольорах, були викладені імена загиблих. Люк. Карен. Біллі.

Фок задивився на Люкову світлину. В густій чорній чуприні подекуди майнула сивина, але й досі Люк був у значно кращій формі, ніж більшість чоловіків після тридцяти п’ятьох років. Обличчя трохи постаріло порівняно з тим, яким Фок його пам’ятав, але ж і минуло вже майже п’ять років. Проте ні самовпевнена усмішка, ні хитруватий погляд очей не змінилися. «Яким був, таким і лишився», — майнуло в голові. Але три труни свідчили про протилежне.

— От же ж трагедія, — ні сіло ні впало заговорив фермер поряд з Фоком. Він стояв, схрестивши руки й упершись кулаками собі під пахви.

— Так, — озвався Фок.

— Ви добре їх знали?

— Не дуже. Тільки Люка… — почав Фок — і цілу запаморочливу хвилю не міг дібрати слова, щоб описати чоловіка в найбільшій труні. Рився в пам’яті, але на гадку спадали тільки газетні кліше. — Батька, — зрештою закінчив він. — У дитинстві ми дружили.

— Та я знаю, хто такий Люк Гедлер.

— Тепер, здається, всі знають.

— Ви тут досі живете, ні? — переступив фермер з ноги на ногу й уперше зупинив погляд прямо на Фокові.

— Ні. Давно вже не живу.

— Ясно. Але в мене таке відчуття, наче я вас десь бачив, — нахмурився фермер, силкуючись пригадати. — Гей, а ви не з тих нікчемних тележурналістів, ні?

— Ні. Я з поліції. З Мельбурна.

— Та невже? Вам, хлопці, давно пора почати розслідування проти уряду, який довів до такого, — кивнув чоловік на Люкове тіло, що лежало поряд з тілами його дружини й шестирічного сина. — Ми тут намагаємося нагодувати країну, сто років уже такої жахливої сухоти не було, а уряд зібрався скорочувати дотації. Як так подумати, цього сердешного покидька можна зрозуміти. Це ж бісо…

Він затнувся. Обвів поглядом церкву.

— Це ж просто ганьба, ось що це таке.

Фок не відповів, і вони двоє замислилися над некомпетентністю Канберри. Потенційних винуватців загибелі родини Гедлерів уже добряче пошмагали на сторінках газет.

— То ви приїхали розслідувати? — кивнув чоловік на труни.

— Ні. Просто як друг, — озвався Фок. — Не думаю я, що тут є що розслідувати.

Знав він, як і всі інші, тільки те, що почув у новинах. З новин картина здавалася ясною. Рушниця належала Люкові. Пізніше її знайшли біля його тіла: цівка була застромлена у те, що лишилося від його рота.

— Либонь, ваша правда, — мовив фермер. — Я просто подумав, якщо ви були друзями…

— Та я й не в тому підрозділі. Федеральна служба. Фінансовий моніторинг.

— Мені це ні про що не говорить, друже.

— Це означає, що я відстежую гроші. Якщо раптом сума з кількома нулями опиняється не там, де потрібно. Відмивання коштів, розтрата — отакі речі.

Чоловік щось відповів, але Фок не розчув. Його погляд перемістився з трун на жалобників у першому ряду, зарезервованому для рідних. Вони сидітимуть попереду друзів і сусідів, які, витріщаючись їм у потилиці, дякуватимуть Богові, що не потрапили на їхнє місце.

Минуло двадцять років, а Фок миттю впізнав Люкового батька. Джері Гедлер посірів з обличчя. Очі глибоко ввалилися. Він слухняно всівся на своє місце в першому ряду, одначе голову відвернув. Ігноруючи заплакану дружину, яка сиділа поряд, і три дерев’яні ящики, що прихистили рештки його сина, невістки й онука, він дивився прямо на Фока.

У глибині церкви з динаміків залунали перші музичні ноти. Починалася панахида. Джері легенько кивнув, і Фок мимовільно запхав руку в кишеню. Намацав листа, якого знайшов у себе на столі два дні тому. Сім слів, написаних незграбною рукою Джері Гедлера:

«Люк брехав. Ти брехав. Приїзди на похорон».

Фок відвів очі перший.

* * *

Важко було дивитися на світлини. Вони спалахували на екрані в центрі церкви, невблаганно змінюючи одна одну. Люк-футболіст, якому ще й десятьох не виповнилося, святкує перемогу; маленька Карен на поні перестрибує загорожу. Було щось гротескове у застиглих усмішках, і Фок знав, що не він один відводить очі.

Фото знову перемінилося — і Фок з подивом упізнав себе. На нього дивився розмитий відбиток його власного одинадцятирічного обличчя. Вони з Люком стояли пліч-о-пліч, до пояса голі, з розтуленими ротами, демонструючи на вудці маленьку рибку. Вони здавалися щасливими. Фок спробував пригадати, коли була зроблена ця світлина. І не зміг.

Слайди все прокручувалися. Ось на фото Люк, потім Карен — обоє нескінченно всміхаються, а далі знову Фок. Цього разу в нього стислося у грудях. А з тихенького мурмотіння, яке прокотилося в юрмі, він зрозумів, що не його одного вразила ця світлина.

Він, тільки молодший, стояв разом з Люком; обоє цибаті, прищаві. Вони знову всміхалися, але тут були не самі.

Люкова рука притискала за тоненьку підліткову талію дівчину з білявим янгольським волоссям. Фокова рука значно обережніше лежала на плечах іншої дівчини: карі очі, довгі чорні коси.

Фок не міг повірити, що це фото також опинилося на екрані. Він метнув погляд на Джері Гедлера, який дивився прямо вперед, зціпивши зуби. Відчув, як фермер поряд з ним переступив з ноги на ногу, навмисно на півкроку відсуваючись. Запізніло збагнув, подумав Фок.

Він примусив себе спрямувати погляд на світлину. На четвірку. На дівчину біля нього. Дивився їй прямо в очі, поки вони не зникли з екрана. Фок пам’ятав, коли була зроблена ця світлина. Якось по обіді, наприкінці довгого літа. Гарний був день. І це була одна з останніх світлин четвірки. За два місяці по тому кароока дівчина померла.

«Люк брехав. Ти брехав».

Фок цілу хвилину не відривав погляду від підлоги. А коли знову звів очі, слайди продовжували прокручуватися, і тепер з екрана натягнуто всміхалися Люк і Карен у день свого весілля. Фока також запрошували. Він спробував пригадати, якою відмовкою скористався, щоб не приїздити. Швидше за все, сказав, що працює.

Почали з’являтися перші світлини Біллі. Немовля з червоним личком, перволіток з густим волоссям. Уже тоді він був схожий на тата. Ось він стоїть у шортиках біля ялинки. Ось уся родина перебралася на монстрів, навколо широких усмішок на розмальованих обличчях лущиться фарба. Ось перестрибуємо кілька років — і трохи старша Карен притискає до грудей ще одне немовля.

Шарлотта. Щасливиця. Її ім’я не довелося викладати квітами. Немов щось відчувши, тринадцятимісячна Шарлотта в першому ряду захникала на колінах у бабусі. Однією рукою Барб Гедлер міцніше пригорнула її до грудей, заколисуючи в нервовому ритмі. Другою рукою притисла до обличчя серветку.

Фок не розумівся на немовлятах, тож гадки не мав, чи могла Шарлотта впізнати матір на екрані. А може, її обурив той факт, що її також включили в поминальні світлини, хоча вона дуже навіть жива. Доведеться звикати, подумав Фок. Вибору немає. Куди сховатися дитині, чия доля — зростати з ярликом «єдина заціліла».

Розтанули останні музичні акорди, й у ніяковій тиші на екрані промайнули фінальні фото. Хтось увімкнув світло, й рядами пролетіло загальне полегшення. Поки опасистий священик долав дві сходинки до аналоя, Фок знову втупився в жахливі труни. Думав про карооку дівчину і про брехню, вигадану й узгоджену двадцять років тому, коли у венах у нього вирував страх і підліткові гормони.

«Люк брехав. Ти брехав».

Чи не привела пряма дорога від того рішення просто до сьогоднішніх подій? Питання боліло, як синець.

Якась старша жінка з присутніх, відвівши погляд від екрана, зупинила очі на Фокові. Фок не був з нею знайомий, але вона з увічливості автоматично кивнула, впізнавши його. Фок відвів очі. Коли ж знову подивився в тому напрямку, жінка й досі дивилася. Зненацька брови її нахмурилися, й вона обернулася до своєї літньої сусідки. Фокові не треба було читати по губах, щоб здогадатися, про що вони шепочуться.

«Малий Фок повернувся».

Сусідка на мить метнула погляд на його обличчя, але одразу ж відвела. Легеньким кивком вона підтвердила приятельчині підозри. Нахилившись до своєї сусідки з іншого боку, вона щось їй шепнула. Фок відчув у грудях неприємну важкість. Глянув на годинник. Ще сімнадцять годин. А потім він поїде геть. Знову. Слава Богу.

Розділ другий

— Аароне Фок, навіть не думай тікати.

Фок стояв біля машини, переборюючи бажання сісти в неї і поїхати геть. Більшість присутніх на похороні вже попленталася на поминки. Обернувшись на голос, Фок несамохіть усміхнувся.

— Гретчен, — вигукнув він до жінки, яка вже обійняла його, притиснувшись чолом йому до плеча. Він поклав підборіддя їй на біляву голову, й отак вони довгу хвилину стояли, розкачуючись.

— О Господи, яка я рада тебе бачити, — промовила жінка йому в сорочку, і голос її прозвучав приглушено.

— Як ти? — запитав Фок, коли вона врешті відсунулася. Знизавши плечима, Гретчен Шонер скинула дешеві сонячні окуляри, відкриваючи почервонілі очі.

— Та не дуже. Навіть погано, як по правді. А ти?

— Так само.

— Ти зовсім не змінився, — вичавила вона тремтливу усмішку. — Все такий самий альбінос, я бачу.

— Ти теж не надто змінилася.

Вона коротко пирхнула, але її усмішка стала впевненішою.

— За двадцять років? Та годі тобі.

Але Фок не намагався їй полестити. І досі легко було впізнати Гретчен зі світлини четвірки, яку показували під час відправи.

Талія, за яку її обіймав Люк, трохи поширшала, білявий янгольський відтінок волосся нині, певно, мав хімічне походження, але і блакитні очі, і високі вилиці безпомильно належали Гретчен. Строгі брюки і блузка, які вона вдягнула на похорон, були трохи затісні, й вона в цьому вбранні почувалася скуто. Цікаво, подумав Фок: вона їх позичила чи просто рідко вдягає?

Гретчен так само пильно роздивлялася його, й коли їхні очі зустрілися, вона розсміялася. Й одразу видалася легковажнішою і молодшою.

— Ходімо, — стиснула вона його за руку. Пальці у неї були прохолодні. — Поминки у клубі. Відмучимося разом.

Вони вийшли на дорогу, і Гретчен гукнула до хлопчика, який тицяв у щось дрючком. Звівши погляд, він неохоче покинув свою забаву. Гретчен простягнула руку, але малий похитав головою і подибав попереду, вимахуючи дрючком, як мечем.

— Мій синок Лакі, — пояснила Гретчен, скоса поглядаючи на Фока.

— Ясно. Авжеж, — озвався Фок, не одразу пригадавши, що дівчина, з якою він колись дружив, давно стала матір’ю. — Я чув, що ти народила дитину.

— Від кого чув? Від Люка?

— Напевно, — мовив Фок. — Але це було давно, певна річ. Скільки йому?

— Всього п’ять рочків, але він уже пнеться в лідери.

Вони спостерігали, як Лакі імпровізованим мечем відбивається від невидимих нападників. У нього були широко посаджені очі й землистого кольору кучері, але в гострих хлопчикових рисах Фок зовсім не бачив схожості з Гретчен. Він спробував пригадати, чи Люк не розповідав, з ким вона зустрічається і хто батько хлопчика. Здається, не розповідав. Хотілося вірити, що таке Фок запам’ятав би. Він зиркнув на ліву руку Гретчен. Обручки не було, але в наші дні це ще нічого не означає.

— Ну і як тобі сімейне життя? — нарешті поцікавився він, закидаючи вудку.

— Нормально. Лакі, щоправда, ще той бешкетник, — відповіла Гретчен неголосно. — Ми з ним самі. І він гарний хлопчик. Ми добре ладнаємо. Принаймні поки що.

— Твої батьки ще мають ферму?

— Слава Богу, ні, — похитала вона головою. — Вийшли на пенсію і продали її років вісім тому. Переїхали в Сідней і купили крихітну квартирку за три квартали від моєї сестри та їх дітей. Кажуть, їм подобається, — знизала вона плечима. — Міське життя. Тато, схоже, захопився пілатесом.

Фок не втримав посмішки, уявивши, як прямолінійний містер Шонер виконує дихальні вправи, концентруючись на своїх м’язах.

— А тобі не хотілося з ними? — запитав Фок.

— Покинути оце все? — безрадісно розсміялася вона, вказуючи на пересохлі дерева вздовж дороги. — Ні. Надто довго я тут живу, це місце у мене у крові. Сам знаєш, як воно, — почала вона, але, не закінчивши думку, відвела очі. — Або не знаєш. Вибач.

Фок відмахнувся.

— Чим ти тепер займаєшся?

— Фермерством, звісно. Принаймні намагаюся. Кілька років тому купила ферму Келлермана. Вівці.

— Справді? — вражено перепитав він. Про цю ферму багато хто мріяв. Принаймні у Фоковому дитинстві.

— А ти? — запитала Гретчен. — Чула, служив у поліції?

— Ага. Служив. У федеральній службі. Й досі служу.

Якийсь час ішли мовчки. На деревах так само несамовито, як і в дитинстві, цвірінькали пташки. Попереду виднілися групки жалібників, нагадуючи плями на закуреній дорозі.

— А як тут узагалі справи? — запитав Фок.

— Жахливо.

Це слово прозвучало як фінальна крапка. Нервовим жестом колишнього курця Гретчен пальцем постукала по губах.

— Сам знаєш, і раніше було не дуже. Усі переживають і через дотації, і через посуху. Аж тут трапляється ця історія з Люком і його родиною — і все стає ще гірше. Ще гірше. Просто відчутно. Ми всі як зомбі. Не знаємо, що робити і що казати. Стежимо одне за одним. Намагаємося вирахувати, хто зламається наступним.

— Господи.

— Ага. Можеш уявити.

— Ви з Люком і далі дружили? — поцікавився Фок.

Гретчен завагалася. Стиснула губи в тонку, майже невидиму лінію.

— Ні. Вже багато років. Не так, як тоді, вчотирьох.

Фок пригадав світлину. Люк, Гретчен. Він сам. І Еллі Дікон з її довгим чорним волоссям. Вони були нерозлийвода. Так буває тільки в підлітковому віці, коли бачиш у друзях споріднені душі й віриш, що ця дружба триватиме вічно.

«Люк брехав. Ти брехав».

— А ви підтримували зв’язок, правда ж? — запитала Гретчен.

— Нерегулярно, — озвався Фок: бодай у цьому не довелося брехати. — Коли він приїздив у Мельбурн, іноді випивали разом по пиву… — Фок помовчав. — Але я його вже кілька років не бачив. Знаєш, як воно: постійно справи, справи. У нього родина, у мене робота.

— Та все гаразд, не вибачайся. Ми всі почуваємося винними.

У клубі вирувало. Фок зупинився на сходах, і Гретчен потягнула його за руку.

— Ходімо, все буде гаразд. Ніхто тебе вже й не пам’ятає.

— Та ще чимало хто пам’ятає. Особливо після тих фото на похороні.

— Ну так, розумію, — скривилася Гретчен. — Я теж була приголомшена. Але, слухай, у людей купа своїх проблем і без тебе. Просто не крути занадто головою. Потім вийдемо з чорного ходу.

Не чекаючи на відповідь, вона однією рукою схопила Фока за рукав, а другою взяла синову долоньку й повела їх усередину, протискуючись крізь юрму. Стояла задуха. Кондиціонер у клубі працював на повну, але програвав у битві з жалібниками, які набилися всередину, ховаючись від сонця. З серйозними обличчями люди спілкувалися, тримаючи в руках пластянки й тарілки з шоколадним тортом.

Гретчен пройшла до скляних дверей: клаустрофобія вигнала особливо нервових на витоптаний ігровий майданчик. Під парканом знайшлося місце в тіні, а Лакі побіг випробовувати розжарену металеву гірку.

— Тобі необов’язково стояти зі мною, якщо це може заплямувати твоє добре ім’я, — промовив Фок, насунувши капелюха на очі, щоб краще приховати обличчя.

— Ой, стули пельку. Крім того, з цим завданням я і сама непогано впоралася.

Оглянувши ігровий майданчик, Фок помітив літню пару, яка, здається, колись дружила з його батьком. Вони теревенили з молоденьким поліціянтом при повному параді, який прів під пообіднім сонцем. Той шанобливо кивав, а на його чолі блищав піт.

— Слухай, — промовив Фок, — це він замість Барбериса?

Гретчен простежила за його поглядом.

— Ага. Чув про Барбериса?

— Певна річ. Шкода. Пам’ятаєш, як він до смерті лякав нас страшилками про дітей, які лізли до господарського реманенту?

— Ага. Він двадцять років на той інфаркт напрошувався.

— І все одно прикро, — цілком щиро мовив Фок. — То хто цей новачок?

— Сержант Рако, і якщо тобі здається, що він влип, то це тому, що він і справді влип.

— Такий безнадійний? А мені здалося, натовпом він керує непогано.

— Та насправді я не знаю. Коли все це трапилося, він тут зо п’ять хвилин як з’явився.

— Справжню халепу отримав собі на голову в перші ж п’ять хвилин.

Але Гретчен не встигла відповісти: біля скляних дверей почався рух. Юрма шанобливо розступилася, і з’явилися Барб і Джері Гедлери, мружачись на сонці. Міцно тримаючись за руки, вони почали обходити гостей поминок. Кілька слів, обійми, мужній кивок — і пішли далі.

— Ти давно з ними розмовляв востаннє? — пошепки запитала Гретчен.

— Минулого тижня, а перед тим ми вже років двадцять не спілкувалися, — відповів Фок. Він чекав. Джері помітив їх із Гретчен ще з протилежного кінця майданчика. Звільнившись з обіймів якоїсь кругленької жіночки, він так і покинув її з простягнутими руками.

«Приїзди на похорон».

Фок приїхав, як і наказано. А тепер дивився, як до нього наближається Люків батько.

* * *

Гретчен перша перехопила Джері й обійняла. Понад її плечем він зустрівся з Фоком очима з великими блискучими зіницями. Цікаво, подумав Фок, чи це не вплив ліків, які допомагають Джері витримати цей день. Коли Гретчен нарешті відпустила Джері, Фок простягнув йому руку для гарячого міцного потиску.

— Отже, ти приїхав, — мовив Джері нейтральну фразу, адже поряд була Гретчен.

— Так, — озвався Фок. — Отримав вашого листа.

Джері дивився йому в очі.

— Звісно. Ну, я подумав, що тобі обов’язково слід приїхати. Заради Люка. Але не був певен, чи в тебе вийде, друже.

Останнє речення важко повисло в повітрі.

— Ну як же, Джері, — кивнув Фок, — я обов’язково мав приїхати.

Сумніви Джері були небезпідставні. Тиждень тому Фок сидів за робочим столом у Мельбурні, невидющо витріщаючись на газетне фото Люка, коли задзвонив телефон. Уривчастим голосом, якого Фок не чув уже двадцять років, Джері повідомив про поховання. «Побачимося на похороні», — сказав він без питальної інтонації. Уникаючи Люкового піксельного погляду, Фок пробурмотів щось про завал на роботі. Як по правді, тоді він ще не вирішив, чи їхати. За два дні надійшов лист. Либонь, Джері відіслав його, щойно повісивши трубку.

«Ти брехав. Приїзди на похорон».

Уночі Фок погано спав.

А тепер вони з Джері ніяково поглядали на Гретчен. Вона хмурилася удалину, де її синок невпевнено лазив на турніках.

— Ти сьогодні ночуєш у місті, — мовив Джері. Знову без питальної інтонації, зауважив Фок.

— У пабі нагорі.

З ігрового майданчика долинув плач, і Гретчен трагічно зітхнула.

— Чорт. Я так і знала, що цим закінчиться. Вибачте.

Вона побігла геть. Джері одразу вхопив Фока за лікоть і потягнув подалі від гостей. Рука у нього тремтіла.

— Треба побалакати. Поки вона не повернулася.

Фок непомітно вивільнив руку, усвідомлюючи, що навколо повно людей. Не мав певності, хто є поряд і хто може спостерігати.

— Боже правий, Джері, чого вам треба? — спитав він, сподіваючись, що збоку його поза видається розслабленою. — Якщо ви зібралися мене шантажувати, то зразу кажу: нічого не вийде.

— Що? Господи, Аароне! Ні! Я і близько не думав! — Джері був щиро вражений. — Якби я хотів розворушити проблеми, зробив би це багато років тому, правда? Я радо спустив усе на гальмах. Боже, та я б і зараз спустив усе на гальмах. Але не можу, розумієш? У такій ситуації. Загинули Карен і Біллі, а йому ж навіть сім рочків ще не виповнилося, — голос Джері надламався. — Слухай, вибач за листа, але я просто мусив викликати тебе сюди. Я маю знати.

— Знати що?

На яскравому сонці очі Джері здавалися майже чорними.

— Чи Люк уже колись убивав.

* * *

Фок мовчав. Він не перепитав, про що це Джері говорить.

— Розумієш… — Джері затнувся на півслові, бо до нього чимчикувала послужлива жіночка, яка хотіла повідомити, що з ним хоче побалакати священик. Просто зараз, якщо можна.

— Господи, що за бардак, — буркнув Джері, а жіночка, кашлянувши, начепила на обличчя маску мученицької терплячості. Джері обернувся до Фока. — Мені треба йти. Ще побачимося.

Він потиснув Фокові руку, затримавши її трохи довше, ніж потрібно.

Фок кивнув. Він усе розумів. Джері, згорблений і змалілий, рушив за жіночкою. Гретчен, яка вже заспокоїла синочка, повернулася до Фока. Стоячи пліч-о-пліч, вони дивилися, як Джері йде геть.

— На нього страшно дивитися, — промовила вона впівголоса. — Вчора в супермаркеті він накричав на Крега Горні, бо той буцімто несерйозно сприймає те, що трапилося. А це навряд чи, адже вони дружать уже років п’ятдесят.

Фок не міг уявити, щоб хтось — а тим паче стоїчний Крег Горнбі — міг несерйозно сприймати три моторошні труни.

— Невже ніщо не провіщало? — запитав Фок, не стримавшись.

— Тобто? — Гретчен нетерпляче змахнула муху, яка сіла їй на губу. — Хочеш знати, чи не бігав Люк по вулиці, розмахуючи рушницею і погрожуючи розстріляти всю родину?

— Боже, Гретч, я ж просто запитав. Ну, може, в нього була депресія абощо.

— Вибач. Це все через спеку. Вона все погіршує, — зронила вона й мить помовчала. — Слухай, у Ківарі зараз усі на межі. Але, якщо по щирості, я б не сказала, що Люкові було важче за інших. Ніхто такого не помічав.

Гретчен похмуро задивилася вдалечінь.

— Але важко сказати напевно, — по паузі провадила вона. — Всі страшенно злі. І зляться вони насправді не на Люка. Ті, хто найбільше йому докоряє, роблять це не з ненависті до нього за те, що він зробив. Дивна річ, але вони немов йому заздрять.

— Заздрять?

— Він учинив те, на що самі вони не наважуються, ось що я думаю. Адже він уже вийшов з гри, правильно? Поки решта приречена й далі гнити тут, йому вже не потрібно хвилюватися через посіви, прострочені платежі й відсутність дощу.

— Жахливе рішення, — мовив Фок. — забрати з собою всю родину. Як тримаються батьки Карен?

— Наскільки я чула, в неї нікого не лишилося. Ти з нею не знайомий?

Фок похитав головою.

— Одиначка, — пояснила Гретчен. — Батьки померли, коли вона ще підлітком була. Сюди її забрала тітка, яка померла кілька років тому. Думаю, Карен своєю родиною вважала Гедлерів.

— Ви з нею дружили?

— Та ні. Я…

Зі скляних дверей почувся брязкіт виделки об келих. Юрма поступово затихла, всі голови обернулися до Джері й Барб Гедлерів, які стояли, тримаючись за руки. В оточенні всіх цих людей вони здавалися дуже самотніми.

Вони лишилися самі, збагнув Фок. У їхньому житті була ще донька, але недовго. Народилася мертвою, коли Люкові було три роки. Якщо вони й хотіли ще мати дітей, то нічого не вийшло. Отож вони спрямували всю свою енергію на свого міцненького єдиного сина.

Барб прокашлялася, її очі металися по обличчях присутніх.

— Дякуємо вам усім, що прийшли. Люк був чудовою людиною.

Слова пролунали надто швидко й надто гучно, і Барб стиснула вуста, немов не хотіла, щоб вихопилося ще більше. Пауза ніяково розтягнулася й усе не закінчувалася. Джері мовчки втупився в землю в себе під ногами. Барб, ледве розліпивши губи, ковтнула повітря.

— А Карен і Біллі були чарівні. Те, що сталося… — вона ковтнула, — це справжній жах. Але я сподіваюся, що Люк запам’ятається вам іншим. Таким, яким він був раніше. Він дружив з багатьма з вас. Був гарним сусідою, тяжко працював. І він любив свою родину.

— Ага, поки не порішив.

Слова, які почулися з задніх рядів, були зовсім тихі, але Фок не єдиний рвучко обернув голову. Сердиті погляди втупилися в огрядного чоловіка, який у свої сорок з хвостиком здавався старшим. На червоній пиці з нечесаною бородою застиг зухвалий вираз задираки. Чоловік витримав погляди всіх людей, які обернулися присоромити його, поки вони одне по одному не відвели очей. Барб і Джері, схоже, нічого не чули. На щастя, подумав Фок.

— Хто цей чорноротий? — пошепки поцікавився він, і Гретчен здивовано зиркнула на нього.

— Ти його не впізнав? Це ж Грант Дау.

— Та ти жартуєш.

У Фока на загривку волосся стало сторч, і він відвернувся. Він пригадав двадцятип’ятирічного Гранта, м’язистого й жилавого. Схоже, тяжке життя у чувака було останні двадцять років.

— Він на себе не схожий.

— Такий самий козел, як і раніше. Не хвилюйся. Здається, він тебе не бачив. Якби побачив, ми б уже знали.

Фок кивнув, але голови більше не обертав. Барб заплакала; присутні сприйняли це як кінець промови й інстинктивно потягнулися хто до неї, хто до виходу — в залежності від свого ставлення до ситуації. Фок і Гретчен не рухалися. До них підбіг синок Гретчен і заховав обличчя в материні брюки. Вона з деяким зусиллям всадовила його собі на стегно, й він, позіхаючи, поклав голову їй на плече.

— Думаю, йому пора додому, — сказала вона. — Ти коли повертаєшся в Мельбурн?

Фок глянув на годинник. «За п’ятнадцять годин».

— Завтра, — уголос промовив він.

Гретчен кивнула, звівши на нього погляд. А тоді, гойднувшись уперед, вільною рукою обійняла його і притиснула до себе. Спиною Фок відчував гаряче сонячне проміння, а грудьми — тепло її тіла.

— Приємно знову побачитися, Аароне, — сумно всміхнулася вона, поки її блакитні очі блукали його обличчям, немов намагалися добре закарбувати в пам’яті. — Може, знову побачимося ще за двадцять років.

Він довго проводжав її поглядом, поки вона не зникла з очей.

Розділ третій

Сидячи на краю ліжка, Фок апатично спостерігав за величеньким волохатим павуком, який сидів на стіні. Сонце сіло, але температура майже не знизилася. Після душу Фок одягнув шорти, й дешева бавовняна постіль неприємно колола вологі ноги. Суворий знак, який звисав з таймера поряд з душем, забороняв вмикати воду більш як на три хвилини. Фок відчув докори сумління вже після двох хвилин.

Знизу крізь підлогу долинали звуки з пабу; вряди-годи чийсь нечіткий голос здавався наче знайомим. Фокові навіть трішки хотілося подивитися, хто там пиячить унизу, але приєднуватися до них він не збирався. Загальний гамір перервався приглушеним брязкотом склянки, яка впала на підлогу. За мить запала тиша, а потім зірвався багатоголосий глузливий регіт. Павук переставив одну лапку.

Від несподіваного пронизливо-пластикового деренчання готельного телефону на тумбочці Фок аж підстрибнув. Він злякався, але не здивувався. Неначе багато годин чекав на цей дзвінок.

— Алло?

— Аароне Фок? Вам дзвінок.

У низькому голосі бармена відчувався шотландський акцент. Фок викликав у пам’яті імпозантного чоловіка, який дві години тому без зайвих коментарів записав номер Фокової кредитної картки в обмін на ключ від номера.

Раніше Фок з ним ніколи не зустрічався, бо таке обличчя він точно запам’ятав би. Під п’ятдесят, широкі плечі, жовтогаряча борода — бармен нагадував туриста, який занадто затримався на одному місці. Фокове прізвище йому ні про що не говорило — він просто, здавалося, не міг повірити, що хтось збирається скористатися його пабом з метою, прямо не пов’язаною з алкоголем.

— А хто дзвонить? — поцікавився Фок, хоч і так уже здогадувався.

— Самі запитаєте, — відповів бармен. — Якщо вам потрібна секретарка, зупиняйтеся в серйознішому закладі, друже. З’єдную.

На довгу мить у трубці стало тихо, а відтак почулося дихання.

— Аароне? Ти тут? Це Джері, — заговорив Люків батько виснаженим голосом.

— Джері, потрібно поговорити.

— Так. Приходь до нас. Барб теж хотіла з тобою побалакати, — мовив Джері та продиктував адресу. Запала довга пауза, потім почулося зітхання. — І слухай, Аароне. Вона не знає про листа. Взагалі ні про що не знає. І хай так і лишається, гаразд?

* * *

Фок за вказівками Джері двадцять хвилин їхав похмурими сільськими путівцями й нарешті звернув машину на коротку асфальтовану під’їзну доріжку. Ліхтар на ґанку освітлював охайний будиночок, обшитий шалівкою. Щойно Фок зупинився, сітчасті двері, скреготнувши, відчинилися, відкриваючи очам приземкувату фігуру Барб Гедлер. Позаду неї за мить з’явився її чоловік — його висока постать кидала на доріжку довгу тінь. Піднімаючись на ґанок, Фок побачив, що вони обоє досі в тому самому одязі, що й на похороні. Тільки тепер пом’ятому.

— Аароне! Боже мій, скільки ж ми не бачилися! Дякую, що приїхав. Заходь, — прошепотіла Барб, тягнучись до Фока вільною рукою. Другою вона притискала до грудей маленьку Шарлотту, енергійно її заколисуючи. — Вибач, що я з немовлям. Воно таке непосидюче! Неможливо вкласти.

Наскільки бачив Фок, Шарлотта спала без задніх ніг.

— Барб, — нахилився через дитину Фок, щоб обійняти жінку, — так приємно знову вас бачити.

На довгу хвилю вона затримала його в обіймах, притискаючи за спину пухкою рукою, і Фок відчув, як внутрішньо він буквально трішки розслабився. Долинув легенький квітковий аромат її лаку до волосся. Той самий лак, що й багато років тому, коли вона для нього була ще місіс Гедлер. Нарешті вони відсунулися одне від одного, й Фок отримав нагоду вперше добре роздивитися Шарлотту. Червоне личко, притиснуте до бабусиної блузки, виказувало, що їй не дуже зручно. Лобик легенько морщився, і Фокові аж моторошно стало — настільки це нагадувало її батька.

Фок ступив у освітлений коридор, і Барб обвела його поглядом з голови до ніг, причому білки її очей почали швидко рожевіти. Простягнувши руку, вона теплими пучками пальців торкнулася його щоки.

— Ви тільки подивіться! Ти майже не змінився, — мовила вона. Фок відчув докори сумління, хоч це було й нелогічно. Він розумів, що зараз вона уявляє поряд з ним свого сина в підлітковому віці. Шморгнувши носом, Барб витерла обличчя серветкою, й на блузку посипалися маленькі білі клаптики. Не звертаючи на них уваги, Барб жестом припросила Фока йти за нею. Вона повела його коридором уздовж обрамлених родинних світлин, які вони обоє старанно ігнорували. Джері рушив позаду.

— Гарний будинок, Барб, — увічливо промовив Фок. Вона завжди тримала оселю в бездоганному стані, але зараз, роззираючись, Фок помічав поодинокі сліди безладу. На столику зібралися немиті горнятка, кошик брудної білизни стояв переповнений, лежали стоси нерозпечатаних листів. Горе не давало зосередитися.

— Дякую. Хотілося маленької хати, про яку легко дбати, після того як… — на мить вона затнулася, ковтнула, — як Люк викупив ферму.

Вийшли на веранду, з якої відкривався чепуристий садок. Під ногами рипіли дерев’яні мостини, а вечір уже почав трішки вистуджувати жахливу денну спеку. Трояндові кущі навколо були всі охайно підстрижені, але всохлі.

— Я намагалася їх поливати, — пояснила Барб, простеживши за Фоковим поглядом, — але спека їх доконала.

Вона вказала йому на плетене крісло.

— Джері не казав, що ми бачили тебе в новинах? Кілька місяців тому. Оті фірми, пам’ятаєш, які оббирали своїх інвесторів. Крали яйця з власного гнізда.

— Справа Пемберлі, — кивнув Фок. — Наробила галасу.

— Казали, ти дуже добре попрацював, Аароне. І по телевізору, і в газетах. Повернув людям гроші.

— Частину. А частину давно вивели.

— Ну, казали, що ти молодець, — поплескала його по нозі Барб. — Тато пишався б тобою.

— Дякую, — озвався Фок по паузі.

— Ми дуже засмутилися, дізнавшись, що він помер. Рак — страшна штука.

— Так.

Рак прямої кишки, шість років тому. Важка була смерть.

Джері, який стояв, спираючись на лутку, розтулив рота вперше за весь час, відколи Фок з’явився.

— Коли ви поїхали, знаєш, я намагався підтримувати зв’язок, — заговорив він наче мимохідь, але відчувалося, що він захищається. — Писав твоєму татові, кілька разів дзвонив. Але він ніколи не передзвонював. Урешті-решт я здався.

— Та все гаразд, — мовив Фок. — Він не дуже спілкувався з Ківарою.

І це ще м’яко сказано. Вони всі троє вдали, що не помітили цього.

— Вип’єш?

Не чекаючи на відповідь, Джері зник у будинку, а за хвильку вийшов з трьома склянками віскі. Фок вражено взяв у нього склянку. Він зроду не бачив, щоб Джері пив щось міцніше за світле пиво. Заки віскі опинилося в його руці, лід уже почав танути.

— Будьмо.

Захиливши голову, Джері зробив великий ковток. Фок чекав, що він скривиться. Цього не сталося. Ввічливо сьорбнувши віскі, Фок відставив склянку. Барб з огидою дивилася на свій напій.

— Не варто пити таке при немовляті, Джері, — зронила вона.

— На бога, люба, малій байдуже. Вона спить як убита, — озвався Джері — й запала моторошна пауза. З чорнильної темряви садка долинав білий шум нічної комашні. Фок прокашлявся.

— Як ви, Барб, тримаєтеся?

Опустивши погляд, жінка погладила Шарлоттину щічку. Відтак похитала головою, і на обличчя дівчинки впала сльоза.

— Це ж очевидно… — почала вона й зупинилася. Кілька разів кліпнула. — Ну, це ж очевидно, що Люк не винен. Він би такого в житті не зробив. Сам знаєш. Не вбив би він себе. А тим паче свою чудову родину.

Фок зиркнув на Джері. Той і далі стояв у дверях, витріщаючись на свою наполовину спорожнілу склянку.

— Я розмовляла з Люком за кілька днів до того, як це сталося, — провадила Барб. — У нього все було гаразд. Чесно, все було нормально.

Фок гадки не мав, що казати, тому кивнув. Барб сприйняла це як заохочення.

— Ну от, ти це розумієш, бо добре його знав. Але інші люди… Вони не такі. Вони вірять усьому, що їм скажуть.

Фок ледве стримався, щоб не бовкнути: з Люком він не бачився вже п’ять років. Вони обоє поглянули на Джері, який і далі роздивлявся свою склянку. Від нього допомоги не варто чекати.

— Ось чому ми сподівалися… — Барб озирнулася, завагавшись, — я сподівалася, що ти нам допоможеш.

— Чим саме допоможу? — втупився в неї Фок.

— Ну, довідаєшся, що саме сталося. Відбілиш Люкове ім’я. Заради Карен і Біллі. Й заради Шарлотти.

З цими словами вона заходилася заколисувати Шарлотту, погладжуючи її по спинці й заспокійливо мурмочучи. Немовля й не ворушилося.

— Барб, — гойднувся вперед у кріслі Фок і поклав долоню їй на вільну руку. Шкіра в неї була волога й гаряча. — Мені дуже боляче через те, що сталося. З усіма вами. Колись Люк був мені як брат, ви же знаєте. Але я не та людина, яка вам потрібна. Якщо вас щось непокоїть, зверніться в поліцію.

— Ми звернулися до тебе, — вона забрала руку. — Ти з поліції.

— Вам потрібна поліція, яка займається саме такими справами. А я цим більше не займаюся. Ви ж знаєте. Тепер я більше по фінансах. Рахунки, гроші.

— Так отож, — кивнула Барб.

Джері ледь чутно пирхнув.

— Барб вважає, що тут могли зіграти роль гроші.

Він намагався говорити нейтрально, але йому це не вдалося.

— Так. Я справді так вважаю, — відтяла вона. — Чому тобі так важко в це повірити, Джері? Та йому гроші кишеню пропалювали. Коли в Люка був долар, він витрачав ще два, щоб тільки позбутися першого.

Чи справді це так? Фок не мав певності. Він не пригадував, щоб Люк так уже любив розкидатися грошима.

Барб знов обернулася до нього.

— Слухай, десять років я вважала, що ми правильно вчинили, продавши ферму Люкові. Але останні два тижні я не могла відкараскатися від думки, що ми звалили на нього завеликий тягар. З цією посухою… хтозна! Всі у відчаї. Може, він у когось гроші позичив. Або старі борги не міг сплатити. Може, по нього прийшов хтось, кому він заборгував.

Мовчання затягнулося надовго. Фок, пошукавши, куди поставив свою склянку, зробив чималий ковток. Віскі було вже тепле.

— Барб, — нарешті промовив він. — Може здатися, що це не так, проте слідство, безперечно, розглянуло всі ці можливості.

— Але не дуже в біса добре, — відтяла Барб. — Не хотіли вони нічого знати. Приїхали з Клайда, кинули один погляд, сказали: «Ага, ще один фермер зірвався з котушок», — і це все. Відкрили справу й закрили. Та видно ж було, як вони думають. Глушина — вівці й лани. Тільки божевільний узагалі згодиться тут жити. Та в них це на обличчях було написано.

— З Клайда надіслали опергрупу? — трохи здивовано перепитав Фок. Клайд — найближче велике місто з повноцінною поліційною дільницею. — Не місцевий коп розслідував? Як там його?

— Сержант Рако. Ні. Він тут усього з тиждень. Тому сюди прислали опергрупу.

— А ви казали цьому Рако, що саме вас непокоїть?

У відповідь він отримав викличний погляд Барб.

— Ми кажемо тобі.

Джері з гуркотом опустив свою склянку на веранду, й Фок і Барб здригнулися.

— Гаразд, ми своє слово сказали, — промовив він. — День був довгий. Треба дати Аарону шанс усе обміркувати. Побачимо, які він зробить висновки. Ходімо, хлопче, я тебе проведу.

Барб уже розтулила рота, готова запротестувати, але достатньо було одного погляду Джері, щоб вона знову зімкнула вуста. Поклавши Шарлотту на вільне крісло, вона стиснула Фока у вологих обіймах.

— Просто подумай про це. Будь ласка, — гаряче видихнула вона йому у вухо. Фок відчував запах алкоголю в неї з рота. Потім Барб знову сіла й узяла Шарлотту. Заходилася рвучко її гойдати, поки мала врешті не розплющила очей і не запищала роздратовано. Погладжуючи її по волоссячку й поплескуючи по спині, Барб уперше всміхнулася. Виходячи слідом за Джері в коридор, Фок чув, як вона щось мугикає мимо нот.

Джері провів його до самої машини.

— Барб чіпляється за соломинку, — говорив він. — Забрала собі в голову, що все це — справа рук якогось міфічного колектора, який прийшов борги вибивати. Але це маячня. Люк умів лічити гроші. Так, ситуація була складна, як і в усіх. Час до часу він робив ризиковані ставки, але з розумом. У щось таке він би ніколи не вліз. І взагалі, всю бухгалтерію на фермі вела Карен. Вона б нам сказала. Розповіла б, якби все аж так було погано.

— То що ви думаєте?

— Думаю… думаю, що він зусібіч відчував тиск. І хай як мені боляче це визнавати (а мене це просто вбиває, повір), але я думаю, що сталося саме те, на що це схоже. Я лише хочу знати, чи була в цьому і моя провина.

Фок прихилився до машини. У голові гупало.

— Давно ви все знаєте? — запитав він.

— Що Люк збрехав, забезпечивши тобі алібі? Та від самого початку. Скільки це вже — понад двадцять років? Того дня я бачив, як Люк їхав на велосипеді. Далеченько від того місця, де ви, хлопці, начебто були. Я знаю, що ви були не разом, — зронив він і помовчав. — Але я нікому цього не казав.

— Я не вбивав Еллі Дікон.

Десь у темряві скрекотали цикади.

Джері кивнув, дивлячись собі під ноги.

— Аароне, якби я бодай на мить у тобі засумнівався, я б не мовчав. Чого, ти гадаєш, я нікому не казав? Це б зруйнувало тобі життя. Підозра висіла б на тобі роками. Хіба тебе взяли б у поліцію? Люка б суворо покарали за брехню. І все заради чого? Дівчина все одно померла. Наклала на себе руки, швидше за все, — чимало хто так думав. Ви, хлопці, не мали до того стосунку, — сказав Джері, стукнувши носаком черевика по землі. — Принаймні я так гадав.

— А тепер?

— Тепер? Господи, я вже не знаю, у що вірити. Я завжди думав, що Люк збрехав, захищаючи тебе. А тепер я отримав убиту невістку й онука, а вся рушниця — у відбитках мого власного мертвого сина.

Джері провів рукою по обличчю.

— Я любив Люка. Я б захищав його до останнього. Але я любив і Карен з Біллі. І Шарлотту. Та я б до самої могили стверджував, що мій син на таке просто не здатен. Однак внутрішній голос не припиняє мені нашіптувати: «Та невже? Ти певен?» Тому я і питаю тебе. Тут. Зараз. Люк забезпечив тобі алібі, щоб захистити тебе? Чи він брехав, щоб захиститися самому?

— Ніколи й натяку не було, що Люк бодай якось причетний до того, що сталося з Еллі, — обережно промовив Фок.

— Ні, — мовив Джері, — не було, бо ви двоє забезпечили одне одному алібі, еге ж? Ми з тобою обоє знали, що він бреше, але ні ти, ні я про це нікому не сказали. І я хочу запитати, чи нема тепер у мене на руках крові невістки й онука.

Джері схилив голову, й тепер вираз його обличчя губився в темряві.

— Запитай себе про це, поки ще не втік у Мельбурн. Ми з тобою приховали правду. Якщо винен я, то винен і ти.

* * *

Дорогою назад у паб сільські шляхи видалися ще довшими. Фок увімкнув дальнє світло, і воно прорізало в темряві білий світляний конус. Відчуття було, наче він тут сам-один на багато миль. Нічого ні попереду, ні позаду.

Нудотний удар під колесами він відчув мало не раніше, ніж помітив крихітну розмиту плямку, що пролетіла через дорогу. Кролик. Ось він перед очима — а ось його вже й немає. Серце калатало. Фок автоматично натиснув на гальмо, та тільки він запізнився на тисячу кілограмів і вісімдесят кілометрів на годину. Шансів не було. Від зіткнення його мов у груди вдарило, розворушивши щось у підсвідомості. На поверхню сплив спогад, про який Фок не думав уже багато років.

У Люка на руках тремтіло кроленя. Під нігті Люкові набилося землі. Як завжди. Для восьмирічних хлопчаків у Ківарі розваг небагато. Хлопці саме бігли наввипередки через перерослі трави, мчали в нікуди, коли Люк знагла став як стій. Нахилився серед високих стебел і за мить випростався, тримаючи в повітрі крихітне створіння. Аарон підбіг подивитися. Хлопці по черзі гладили кроленя, застерігаючи одне одного занадто не тиснути.

— Я йому подобаюся. Це мій кролик, — сказав Люк. Дорогою до Люка додому хлопці сперечалися, як його назвати.

Відшукали картонну коробку, поклали в неї кроленя й застигли над нею, роздивляючись свого нового домашнього улюбленця. Кролик трішки трусився під їхніми пильними поглядами, однак лежав на місці. Страх, замаскований під покору.

Аарон побіг у будинок по рушник, щоб підстелити в коробку. Шукав довше, ніж гадалося, а коли знову випірнув на яскраве сонце, Люк сидів непорушно. Одну руку він тримав у коробці. Почувши Ааронові кроки, Люк сіпнув головою і висмикнув руку з коробки. Аарон підійшов, ще не знаючи, що відбувається, але відтягуючи мить, коли доведеться зазирнути в коробку.

— Він здох, — сказав Люк. І міцно стиснув губи. Він не стрічався з Аароном очима.

— Як?

— Не знаю. Просто здох.

Аарон ще кілька разів питав про це, але іншої відповіді так і не домігся. Кролик лежав на боці — неушкоджений, але непорушний, чорні очка були порожні.

«Просто подумай», — попросила Барб, коли Фок виходив від них. Але, їдучи нескінченними сільськими дорогами й досі відчуваючи під колесами щойно збиту тваринку, Фок не міг викинути з голови Еллі Дікон і їхню підліткову четвірку. Цікаво, чи в Еллі були такі самі порожні очі, коли вода наповнила її легені.

Розділ четвертий

На дверях будинку на фермі Люка Гедлера ще висіли обривки жовтої поліційної стрічки. Вони зблиснули в ранковому сонці, коли Фок припаркувався поряд з поліційною машиною на латочці вигорілої трави перед будинком. Сонцю ще далеко було до зеніту, але Фок, вилазячи з машини, уже відчув, як воно покусує шкіру. Вдягнувши капелюха, він оглянув садибу. Показувати дорогу не було потреби. Зростаючи, Фок провів тут часу, мабуть, не менше, ніж у себе вдома.

Перекупивши у батьків ферму, Люк мало що тут змінив, подумалося Фоку, поки він дзвонив у двері. У глибинах будинку залунали трелі, й Фока охопило відчуття, наче він повернувся в часі. Його раптом накрила така мулька упевненість, що зараз двері відчинить зухвалий шістнадцятирічний хлопець, аж він мало не позадкував.

Але в хаті нічого й не ворухнулося. Вікна, затулені фіранками, здавалися парою засліплених очей.

Майже всю ніч Фок пролежав без сну, міркуючи над словами Джері. Зранку він подзвонив Джері й сказав, що може затриматися в місті на день-два. Лише до вихідних. Зараз четвер. На роботі його чекають у понеділок. А поки що він навідається на Люкову ферму. Заради Барб покопається у фінансах. Це найменше, що він може зробити. З тону Джері ясно було, що він згоден. Це буквально найменше, що Фок здатен зробити.

Якусь мить Фок ще почекав, а потім рушив у обхід будинку. Над жовтими ланами нависло велетенське блакитне небо. Удалині дротяна огорожа стримувала тінисті зарості бушу. Вперше Фок зауважив, наскільки цей маєток ізольований. У Фоковому дитинстві він завжди здавався повним життя. До його власної колишньої домівки можна швидко доїхати на велосипеді, але звідси її й не вгледиш за обрієм. Звідси видніється лише одна-єдина садиба: сіра приземкувата будівля, що тулиться на схилі далекого пагорба.

Домівка Еллі.

Цікаво, чи її батько і двоюрідний брат і досі там мешкають, подумав Фок — й інстинктивно відвернувся. Він рушив через подвір’я й нарешті в найбільшій з трьох клунь розшукав сержанта Рако.

Стоячи навкарачки в кутку, поліціянт перебирав стос старих коробок. Блискуча австралійська вдова застигла у своєму павутинні, ігноруючи рух усього за два метри від неї. Фок постукав по металевих дверях, і Рако обернув обличчя, брудне від куряви й поту.

— Господи, ну ви мене злякали! Не чув, як ви зайшли.

— Вибачте. Аарон Фок. Друг Гедлерів. У дільниці сказали, що ви тут… До речі, — вказав він на отруйну павучиху, — ви це бачили?

— Ага. Дякую. Тут їх декілька.

Підвівшись, Рако стягнув робочі рукавиці. Спробував обтрусити з формених штанів землю, але швидко здався, бо тільки розмащував бруд. На випрасуваній сорочці під пахвами проступили пітні кола. Нижчий за Фока на зріст, він мав боксерську статуру й коротко підстрижену кучеряву чуприну. Шкіра мала середземноморську смагу, але акцент видавав уродженця сільської Австралії. Невеличка розкосість очей створювала враження, що він усміхається, навіть коли він і не думав цього робити. Фок це одразу зрозумів, бо зараз сержант і близько не всміхався.

— Джері Гедлер дзвонив і сказав, що ви заїдете, — мовив Рако. — Перепрошую за дріб’язковість, друже, та чи не покажете документів? Тут уже крутилося кілька божевільних. Мабуть, хотіли оглянути визначне місце, не знаю… Джері, здається, казав, що ви коп?

— Я тут з особистих міркувань, — мовив Фок.

— Тобто неофіційно.

— Саме так.

На обличчі Рако майнув якийсь незрозумілий вираз. Фок дуже сподівався, що це все не перетвориться на підліткове змагання.

— Я — давній друг Люка. Ще змалку.

Рако уважно роздивився водійське посвідчення й нарешті віддав назад.

— Джері казав, вам потрібен доступ до банківської документації. До бухгалтерських книг тощо.

— Щира правда.

— Щось сталося таке, про що мені краще знати?

— Барб просто попросила мене перевірити, — сказав Фок. — Зробити їй послугу.

— Ясно, — зронив Рако, який примудрявся дивитися Фокові мало не рівно в очі попри те, що був на кілька сантиметрів нижчий. — Слухайте, якщо Джері й Барб вважають, що ви на цьому розумієтеся, я не збираюся відфутболювати вас просто для розваги. Але вони зараз дуже вразливі, тож якщо ви надибаєте щось важливе, не забудьте поділитися зі мною. Згода?

— Не хвилюйтеся. Я просто хочу їм допомогти.

Фок, не втримавшись, зазирнув Рако через плече. У величезній клуні стояла задуха, і пластикові панелі в стелі надавали всім речам нудотного жовтуватого відтінку. Посередині на бетонній долівці стояв без діла трактор, а під стінами вишикувалися ще якісь машини й механізми, призначення яких Фок не відав. Здається, це для доїння корів, але він не був певен. А колись він усе це знав. А нині для його міського ока це все віддалено нагадувало приладдя для тортур. Фок кивнув на коробки в кутку.

— Що ви там шукаєте?

— Гарна спроба, приятелю, але ж ви самі сказали, що ви тут неофіційно, — мовив Рако. — Банківська документація має бути в хаті. Ходімо. Я покажу кабінет.

— Не треба, — позадкував Фок. — Я знаю, де це. Дякую.

Розвертаючись, він помітив, що брови Рако поповзли вгору. Якщо хлопець очікував війни за територію, подумалося Фокові, тут він впіймає облизня. І все одно Фок не міг не захоплюватися такою відданістю своїй справі. Ще зовсім рано, а Рако, схоже, вже багато годин як зарився тут по самі лікті.

Фок рушив до будинку. Зупинився. Мить поміркував. Може, сумніви Барб безпідставні, але Рако, здається, коп серйозний. Фок повернувся назад.

— Послухайте, — сказав він. — Не знаю, скільки вам розповів Джері, та коли справу веду я, набагато легше, якщо знаєш усе, що відбувається. Менше шансів проколотися.

Рако мовчки вислухав теорію про фінансові проблеми й несплачені борги, яку Барб висловила Фокові.

— Як гадаєте, справа може бути в цьому?

— Не знаю. Але фінансові проблеми точно були. Досить роззирнутися навколо. Та чи означає це, що не Люк натиснув на гачок, то інше питання.

Рако повільно кивнув.

— Дякую. Я ціную вашу відвертість.

— Прошу. Я буду в кабінеті.

Не встиг Фок дійти й до половини вигорілого двору, як його погукав Рако.

— Гей! Стривайте, — витерши рукою обличчя, сержант примружився проти сонця. — Ви ж дружили з Люком, так?

— Колись давно.

— От скажімо, Люк хотів щось заховати. Щось маленьке. Не спадає на думку, де це може бути?

Фок хвильку поміркував — і збагнув, що йому й непотрібно думати довго.

— Можливо. А про що йдеться?

— Коли знайдемо, самі побачите.

* * *

Коли Фок востаннє лягав тут на землю, трава була зелена й соковита. А тепер крізь сорочку він відчував, як живіт шкрябають жовті колючі стебла.

Він повів Рако в обхід будинку, дорогою стукаючи ногою по шалівці. Відшукавши потрібну планку, він ліг на живіт і запхав під неї дрючка. Планка рипнула й, легко піддавшись, лишилася у Фока в руці.

Фок звів очі на сержанта, який стояв над ним.

— Тут? — запитав Рако, натягаючи товсті робочі рукавиці. — Що він там ховав?

— Та все поспіль. У дитинстві — іграшки й дешеві смаколики. Пізніше спиртне. Нічого особливого. Дурниці, які діти ховають від батьків.

Рако опустився навколішки. Запхавши руку по лікоть в отвір, він навпомацки пошукав. Витягнув жменю сухого листя та стару пачку цигарок. Кинув це на землю собі під ноги й знову поліз у діру. За другим разом дістав залишки розмоклого порножурналу. Сторінки були скручені, з пошарпаними кутиками, а найцікавіші місця кимсь погризені. Роздратовано віджбурнувши журнал, Рако зробив ще одну спробу, запхавши руку в отвір якнайдалі. Нічого не знайшовши, неохоче виліз. Порожньо.

— Ану, — мовив Фок, жестом попросивши рукавиці, — дайте-но я спробую.

Вони з Люком ніколи не користувалися рукавицями, подумав Фок, пхаючи руку в порожнечу. Хай що могло чаїтися під будинком, та хіба воно здатне налякати безсмертних дітлахів і підлітків? Фок помацав навколо, відчуваючи тільки пласку землю.

— Хоч натякніть, що саме шукати, — крекнув він.

— Можливо, коробку. Або якийсь пакет.

Фок мацав, запхавши руку якнайдалі. Схованка була порожня. Він витягнув руку.

— Вибачте, — мовив він. — Давно це було.

Рако підвівся, хруснувши колінами. Відкрив пом’яту пачку цигарок. Витягнув цигарку, жадібно поглянув на неї, але повільно заховав назад. Довгу мить обоє чоловіків мовчали.

— Вся справа в патронах, — нарешті промовив Рако. — 3 рушниці, якою вбили Гедлерів. Вони інші.

— Як це — інші?

— Не тої марки, якою користувався Люк Гедлер. Причому багато років, наскільки я зрозумів. Три патрони, які вбили його і родину, це «ремінгтон». А я обшукав весь маєток і знайшов тільки «вінчестер».

— «Вінчестер».

— Ага. Я одразу звернув на це увагу, щойно прийшов звіт з Клайда, й відтоді воно мені муляє, — мовив Рако. — Ось так. Якби я знайшов коробку патронів «ремінгтон», то міг би заспокоїтися.

Фок стягнув рукавиці. Долоні спітніли.

— А з Клайда не могли вислати парочку хлопців, щоб допомогти вам обшукати маєток?

Відвівши погляд, Рако покрутив у руках пачку цигарок.

— Отож-бо. Не знаю. Може, й могли.

— Ясно, — придушив Фок посмішку. Рако ходить у формі й говорить як по писаному, але Фок — стріляний горобець і здатен розпізнати спроби перевести розмову в неофіційну площину.

— Може, Люк десь прихопив кілька запасних патронів, — припустив Фок.

— Та може, звісна річ, — сказав Рако.

— А може, то були останні патрони в коробці, й він викинув упаковку.

— Ага. Тільки її і сліду не було ні в смітті, ні в його пікапі. І можете повірити, — коротко розсміявся Рако, — я перевіряв.

— А де ви ще не шукали?

— У маєтку? Думаю, на цьому, — кивнув Рако на вийняту планку, — обшук можна вважати офіційно закінченим.

— Трохи дивно, — нахмурився Фок.

— Ага. І я так подумав.

Нічого не кажучи, Фок просто дивився на нього. Рако страшенно пітнів. Він так довго порпався в розжарених на сонці клунях, що все обличчя, руки й одяг у нього вкрилися землею й курявою.

— Що далі? — запитав Фок.

— Про що ви? — озвався Рако, помовчавши.

— Стільки зусиль… Цілий ранок провести навкарачках у клуні мерця в таку спеку, — пояснив Фок. — Отже, це не все. Принаймні ви вважаєте, що не все.

Запала довга пауза. Нарешті Рако видихнув.

— Ага, — озвався він. — Це не все.

Розділ п'ятий

Довгий час вони сиділи під будинком, прихилившись спинами до стіни біля вийнятої планки, витягнувши ноги на колючій траві й ховаючись у вузенькій смужці тіні, поки Рако перераховував факти. Почав він з трохи відстороненим виглядом людини, яка переповідає це вже не вперше.

— Сталося це два тижні тому, — сказав він, обмахуючись пом’ятим порножурналом. — Кур’єр, який приїхав з доставкою, знайшов Карен і подзвонив у рятувальну службу. Повідомлення прийшло приблизно о сімнадцятій сорок.

— Вам?

— І в Клайд, і місцевому лікарю. Диспетчер повідомляє всім. Місцевий лікар був найближче, тож опинився на місці події перший. Доктор Патрик Лі. Знаєте його?

Фок похитав головою.

— Словом, він приїхав перший, а я — за кілька хвилин після нього. Зупиняюся я, а двері відчинені, док схилився над Карен у коридорі, перевіряючи пульс абощо… — Рако надовго замовк, невидющо витріщаючись на лісосмугу. — Ми не були з нею знайомі, я тоді взагалі не знав, хто вона така, а от він її знав. У нього всі руки були в крові. І тут він як заверещить, ну розумієте, як закричить на мене: «У неї діти, тут можуть бути діти». Отож…

Рако зітхнув і відкрив Люкову старезну пачку цигарок. Уклав цигарку в рота і простягнув пачку Фокові, який, сам собі дивуючись, теж узяв цигарку. Він уже й не пам’ятав, коли курив востаннє. Може, це було тут, на цьому самому місці, а поряд сидів його найкращий друг. Чомусь йому здалося правильним закурити зараз. Він нахилився вперед, і Рако прикурив сам і дав прикурити йому. Фок затягнувся — і миттю пригадав, чому так легко відмовився від цієї звички. Та щойно він глибоко вдихнув і запах тютюну змішався з різким ароматом евкаліптових дерев, його разом з хвилею нікотину накрило запаморочливе відчуття, наче йому знову шістнадцять.

— Так отож, — провадив Рако. Тепер він говорив тихше. — Док верещить, а я залітаю в будинок. Гадки не маючи, хто тут є і на кого я можу напоротися. Може, з-за дверей зараз вискочить злочинець з рушницею. Я хотів погукати дітей, але збагнув, що навіть не знаю їхніх імен. Отож я загорлав: «Поліція. Усе гаразд, виходьте, все безпечно», — щось таке, хоча певності в цьому я не мав.

Він зробив довгу затяжку, пригадуючи.

— І тут почувся плач, чи радше лемент, отож я пішов на звук, гадки не маючи, що там на мене чекає. Заходжу в дитячу й бачу маленьку дівчинку в колисці, яка верещить як різана, і якщо чесно, я в житті так не радів дитині, яка репетує як дурна.

Рако видихнув у повітря блакитну хмарку диму.

— Бо з нею все було гаразд, — сказав він. — Я повірити не міг. Вона перелякалася, це очевидно, але, наскільки я бачив, зовсім не постраждала. І тоді, пам’ятаю, я подумав, що все ще, може, обійдеться. Так, шкода маму, це трагедія. Але, дякувати Богу, бодай діти цілі. А потім я глянув через коридор і побачив прочинені двері.

Він ретельно загасив цигарку об землю, не дивлячись на Фока. Фок відчув, як його пронизує холодний жах: він знав, що буде далі.

— Я бачу, що це теж дитяча. Блакитна фарба, плакати з машинками на стінах, розумієте? Хлопчача кімната. І з неї — ані звуку. Отож я перетнув коридор, штовхнув двері — і зрозумів, що нічого не обійшлося, — мовив він і зробив паузу. — Та кімната нагадувала сцену з пекла. Гіршого я за все життя не бачив.

Довго сиділи мовчки, поки Рако не прокашлявся.

— Ходімо, — сказав він, спинаючись на ноги й відмахуючись, наче намагаючись відігнати спогади. Підвівшись, Фок рушив за ним до входу в будинок.

— Незабаром по тому прибули люди з Клайда, — дорогою провадив Рако. — Поліція, «швидка». Заки вони приїхали, було вже десь пів на сьому. Ми обшукали решту будинку, але нікого, на щастя, більше не знайшли, тож усі кинулися відчайдушно дзвонити Люкові Гедлеру. Спочатку всі хвилювалися, ви розумієте, як йому про таке повідомити. Але він усе не відповідав, машини його ніде нема, він досі не повернувся додому, й тут настрій у всіх почав змінюватися.

— А що того дня мав робити Люк?

— Кілька волонтерів-пошуковців, його приятелі, знали, що того пообіддя він збирався допомогти другові відстрілювати кроликів на його ланах. Друга звати Джеймі Салліван. Хтось йому подзвонив, Салліван підтвердив цю інформацію, але сказав, що Люк на той час уже кілька годин як поїхав з його ферми.

Підійшли до вхідних дверей, і Рако витягнув зв’язку ключів.

— Люк усе не повертався, телефон не відповідав, тож ми скликали додаткових пошуковців. Поставили їх у пари з поліціянтами й вислали на пошуки. Ті декілька годин були жахливі. Неозброєні шукачі блукають у полях і в буші, гадки не маючи, що знайдуть. Живого Люка? Мертвого? Не відомо, в якому він буде стані. Ми боялися, що він зарився з рушницею у якійсь норі, готовий прийняти бій. Зрештою один з пошуковців практично випадково наткнувся на його пікап. Той стояв на якійсь брудній галявині кілометри за три звідси. Даремно ми хвилювалися. У Люка, який лежав у кузові, не було половини голови. В руках він тримав власну рушницю — цілком законну, зареєстровану й ліцензовану.

Рако відімкнув двері та штовхнув їх.

— Здавалося, ось і все. Можна здавати справу в архів. Але тут, — відступив він, щоб Фокові було видно весь довгий коридор, — починаються дивні речі.

* * *

У задушливому коридорі смерділо хлоркою. Під протилежною стіною, пересунута зі свого звичного місця, стояла перекошена тумбочка, завалена домашнім дріб’язком — рахунками й ручками. Кахляна підлога була зловісно чиста. Весь коридор віддраїли мало не до цементу.

— Тут попрацювала служба прибирання, тож неприємних несподіванок не буде, — сказав Рако. — Килим у дитячій врятувати не вдалося. Та й кому він треба.

На стінах висіли родинні світлини. Застиглі пози здавалися звідкись знайомими, і Фок збагнув, що більшість світлин бачив на похороні. Вся сцена була мов химерна пародія на теплу родинну домівку, яку він пам’ятав з дитинства.

— Тіло Карен знайшли отут, у коридорі, — пояснив Рако. — Двері були відчинені, тож кур’єр її одразу побачив.

— Вона тікала до дверей?

Фок спробував уявити, як Люк ганяється за власною дружиною по всьому будинку.

— Ні, все просто. Вона вийшла відчинити двері. Її застрелив той, хто стояв на порозі. Це можна визначити з положення тіла. Але скажіть-но мені: коли ви ввечері повертаєтеся додому, хіба вам відчиняє дружина?

— Я не одружений, — мовив Фок.

— А я одружений. Можете вважати мене занадто незалежним, але я маю ключ від власного будинку.

Фок поміркував.

— Може, хотів заскочити її зненацька? — промовив він, програючи такий сценарій у голові.

— Навіщо такі складнощі? Якщо тато повернеться додому, розмахуючи зарядженою рушницею, родина й так буде в біса достатньо заскочена. Родина вдома. Він добре знає планування. Все просто.

Зайшовши в коридор, Фок декілька разів відчинив і зачинив двері. Дверний проріз здавався сліпучим прямокутником порівняно з напівтемрявою коридору. Фок уявив, як Карен виходить у коридор на стукіт у двері, трохи розгублена або роздратована, що її потривожили. Та секунда, поки її очі призвичаювалися до яскравого світла, виявилася вирішальною: вбивця встиг націлити рушницю.

— Мені це здається дивним, — мовив Рако. — Стріляти в неї в коридорі. Щоб бідолашний хлопчик устиг обмочити штанці й кинутися тікати — в такому порядку або навпаки.

Рако поглянув кудись повз Фока.

— А це наводить мене на наступну думку, — провадив він. — Ви готові?

Кивнувши, Фок рушив за ним кишкою коридору.

* * *

Коли Рако ввімкнув світло в маленькій блакитній спальні, Фокові на одну бентежну мить здалося, що тут ремонт. Дитяче ліжечко, з якого витягнули всю постіль аж до матрацу, відсунули під кутом до протилежної стіни. Іграшки поскидали в коробки, які безладно поскладали під плакатами з футболістами й диснеївськими персонажами. Килим здерли, оголивши нефарбовану дощану підлогу.

Фокові черевики лишали в тирсі відбитки. В кутку добре почистили піском дошки. Пляма все одно лишилася. Рако зупинився на порозі.

— Мені досі важко сюди заходити, — сказав він, стенувши плечима.

Колись, пам’ятав Фок, це була мила кімната. Двадцять років тому належала Люкові. Фок сам тут багато разів ночував. Шепотівся з другом, вимкнувши світло. Затамувавши подих, притлумлював смішки, коли Барб Гедлер гукала крізь двері, щоб хлопці нарешті позамовкали й засинали. Фок горнувся в теплий спальник на підлозі неподалік цієї жахливої плями. Гарно було в цій кімнаті. А тепер, як і в коридорі, тут смерділо хлоркою.

— Можна відчинити вікно?

— Ліпше не треба, — озвався Рако. — Доводиться тримати жалюзі опущеними. Незабаром по тому, як це все сталося, я зловив тут кількоро дітлахів, які намагалися зробити фотки.

Витягнувши планшет, Рако постукав по екрану. Передав планшет Фокові. На екрані відкрилася фотогалерея.

— Тіло хлопчика вже забрали. Але тут видно, в якому стані була кімната.

На світлинах жалюзі були повністю підняті, й моторошну сцену заливало світло. Двері шафи були розчахнуті, а весь одяг — грубо зсунутий набік. Великий плетений кошик з іграшками лежав перекинутий. Перину з космічним кораблем відкинули в кінець ліжка, немов щось під нею шукали. На бежевому килимі в кутку розливалася чорно-червона пляма, витікаючи з-під великого перевернутого кошика для брудної білизни.

Фок на мить спробував уявити останні миті Біллі Гедлера. Як він кулиться за кошиком з брудною білизною, намагаючись притлумити хрипке сапання, а по нозі в нього цебенить гаряча сеча.

— Маєте дітей? — запитав Рако.

Фок похитав головою.

— А ви?

— Скоро перша народиться. Дівчинка.

— Вітаю.

— Але в нас ціла армія племінниць і племінників. Не тут, а вдома, у Південній Австралії. Є кілька приблизно віку Біллі, є кілька молодших, — сказав Рако, забираючи планшет і прогортаючи світлини. — І справа в тому, що брати мої знають усі схованки своїх дітлахів. Можете зав’язати їм очі й завести їх у дитячу — і вони знайдуть малих за дві секунди.

Він постукав по екрану.

— І хай скільки я дивлюся на ці фото, мені це нагадує обшук, — мовив Рако. — Хтось, не знаючи схованок Біллі, методично обшукував кімнату. Малий у шафі? Ні. Під ліжком? Ні. Немов заганяв хлопчика.

Фок утупився в темну пляму, що колись була Біллі Гедлером.

— Покажіть мені, де ви знайшли Шарлотту.

Дитяча навпроти була в жовтеньких кольорах. Над порожнім місцем, де мала стояти колиска, зі стелі звисала музична каруселька.

— Колиску забрали Джері й Барб, — пояснив Рако.

Фок роззирнувся. Кімната дуже відрізнялася від інших.

Ні меблів, ні килима тут не чіпали. Не смерділо ядучою хлоркою. Тут панувала атмосфера святилища, якого не торкнулося жахіття, що відбувалося за дверима.

— Чому Люк не убив Шарлотту? — зронив Фок.

— На думку загалу — прокинулася совість і почали мучити докори сумління.

Вийшовши з дитячої, Фок перетнув коридор і повернувся у спальню Біллі. Зупинився біля кривавої плями в куті, розвернувся на сто вісімдесят градусів і знову пішов через коридор у кімнату Шарлотти.

— Вісім кроків, — промовив Фок. — Але я високий. Вважаймо, що для більшості людей — дев’ять. Дев’ять кроків від тіла Біллі до Шарлотти, легкої мішені. А в Люка ж грає адреналін, стугонить кров, червоний туман перед очима — повний комплект. Отже, дев’ять кроків. Виникає питання: чи достатньо цього, щоб передумати?

— Як на мене — не достатньо.

Фок пригадав чоловіка, якого знав колись. Те, що раніше здавалося цілком ясною картиною, тепер стало спотвореним і розмитим.

— Ви були знайомі з Люком?

— Ні.

— Йому змінити думку — що монетку перекинути. Можливо, для нього дев’ять кроків — на вісім більше, ніж потрібно, — мовив Фок, однак уперше від повернення в Ківару відчув укол щирих сумнівів.

— Але ж це мала бути така собі заява, правильно? Щось таке. Це — особисте. Щоб люди потім казали: «Він закатрупив усю свою родину». Дружина, з якою Люк прожив сім років, спливає кров’ю на підлозі в коридорі, а він витрачає скільки — дві? три хвилини? — щоб перевернути догори дриґом кімнату й убити власного сина. Покінчивши з усіма, він планує накласти на себе руки. Отож якщо це був Люк, — Рако на мить завагався на слові «якщо», — як це його доньці вдалося вижити?

Якусь хвилю вони удвох постояли, задивившись на нерухому карусельку, підвішену над відсутньою колискою. Навіщо вбивати всю родину, а немовля залишати? Фок довго крутив це в голові, поки не набралося кілька гарних аргументів, та лише один з них був справді солідний.

— Можливо, той, хто побував тут того дня, не убив немовля, бо в цьому не було потреби, — нарешті промовив Фок. — Ніяке це не особисте. Просто тринадцятимісячна дитина не зможе стати надійним свідком.

Розділ шостий

— Щось ніхто не стрибає від радості, коли я тут з’являюся, — з ноткою жалю зронив Рако, опускаючи на столик у «Руні» два пива. Подряпана стільниця під їхньої вагою похилилася набік, розхлюпавши цілий сантиметр напою. Рако вже сходив додому перевдягнутися в цивільне й повернувся, тримаючи під пахвою товсту теку з написом «Гедлер». — Я псую бізнес. Усі зразу починають влаштовувати цілу виставу, демонстративно відкладаючи ключі від машини.

Вони озирнулися на бармена. Це був той самий бородатий здоровань, що й учора. Він спостерігав за гостями понад газетою.

— Така вже доля поліціянта. Будьмо! — Фок підняв склянку й зробив великий ковток. До випивки він завжди ставився спокійно: міг випити, але міг і не пити, однак зараз був радий хильнути. На початку вечора в пабі було ще тихо, Рако й Фок самотою сиділи в куточку. У протилежному кінці приміщення троє чоловіків витріщилися, як корови, в телевізор, де показували собачі перегони. Фок їх не впізнавав, та й вони, своєю чергою, не звертали на нього уваги. У дальній кімнаті пабу блимали й терликали покерні автомати. З кондиціонера віяло арктичним холодом.

Рако зробив ковток.

— Що тепер?

— Тепер вам слід повідомити Клайд про свої сумніви, — озвався Фок.

— Якщо я зараз поїду в Клайд, місцеві копи миттю кинуться прикривати свої дупи, — нахмурився Рако. — Самі знаєте, які думки почнуть крутитися у них у голові, якщо вони вирішать, що напартачили. Та вони зі шкури випнуться, щоб довести, як чудово провели розслідування. Я б сам так вчинив.

— Боюся, у вас нема вибору. Такі справи. Такі розслідування не ведуться самотужки.

— У нас є Барнз.

— Хто?

— Мій констебль на дільниці. Отож нас троє.

— Двоє, приятелю, — заперечив Фок. — Я не зможу затриматися.

— А Гедлерам ви, здається, сказали, що зможете.

Фок потер перенісся. Покерні автомати задеренчали гучніше. Здавалося, це деренчить у нього в голові.

— Лише на кілька днів. Тобто на день-два. Не на весь період розслідування. Тим паче неофіційного. Мені на роботу треба повертатися.

— Гаразд, — мовив Рако, наче все очевидно. — Затримайтеся на пару днів. Необов’язково про це звітувати. Покопаєтеся у фінансах, як обіцяли. А тільки-но нариємо щось серйозне, я поїду у Клайд.

Фок не відповів. Він думав про дві коробки банківських виписок і документів, які він забрав з ферми Гедлерів і які зараз стояли нагорі на його ліжку.

«Люк брехав. Ти брехав».

Фок забрав порожні склянки й відніс до бару.

— Повторити? — запитав бармен, відриваючи від дзиґлика дебеле тіло й відкладаючи газету. І вчора, і сьогодні він тут був єдиний працівник.

— Послухайте, — мовив Фок, спостерігаючи, як бармен ставить під краник чисту склянку. — Отой номер, де я оселився. Можна затриматися в ньому трохи на довше?

— Побачимо, — бармен поставив на стійку перше пиво. — Чув я про вас, друже, кілька пліток.

— Справді?

— Справді. І хоча мені потрібні клієнти, мені зовсім не потрібні проблеми, розумієте? Тут працювати і так нелегко.

— Від мене проблем не буде.

— Проте можуть з’явитися разом з вами?

— Нічого не можу вдіяти. Але ж ви знаєте, що я з поліції, правда?

— Чув про це, авжеж. Та у нашій глушині, коли хлопці поночі розігріються алкоголем і шукають пригод, жетон небагато важить, розумієте?

— Ну добре. Що ж. Вирішуйте.

Фок не збирався благати.

Бармен з напівусмішкою поставив на стійку другу склянку.

— Усе гаразд, приятелю. Розслабтеся. Ваші гроші не гірші за чиїсь інші, а мені цього досить.

Віддавши Фокові решту, він знову взяв газету. Схоже, розгадував кросворд.

— Але хочу попередити: люди тут дивакуваті. Якщо вскочите в халепу, на допомогу особливо не розраховуйте, — він значущо подивився на Фока. — Хоча, наскільки я чув, ви й самі це добре знаєте.

Фок забрав обидві склянки назад на столик. Рако похмуро витріщався на просяклий пивом килимок на столі.

— Годі вже хмуритися, — мовив Фок. — Краще розповідайте все, що знаєте.

* * *

Рако посунув по столу теку.

— Ось що я зібрав з усіх джерел, до яких мав доступ, — сказав він.

Фок роззирнувся. Паб і досі був наполовину порожній. Поряд узагалі нікого. Він розгорнув теку. На першій сторінці побачив світлину Люкового пікапа, зроблену зоддалік. Під задніми колесами натекла калюжа крові. Фок згорнув теку.

— Поки що розкажіть мені тільки головне. Що ми знаємо про кур’єра, який їх знайшов?

— Кришталево чистий. Працює на відому кур’єрську фірму. Два роки вже. Саме привіз кулінарні книжки, які Карен замовила в інтернеті, — це перевірено. Він запізнювався, остання доставка за день. Це вперше він віз щось у Ківару. Каже, підкотив до ґанку, побачив Карен на порозі, виблював весь обід на клумбу й застрибнув назад у свій бусик. В рятувальну службу подзвонив з траси.

— Лишив Шарлотту в будинку?

— Каже, що не чув її, — знизав плечима Рако. — Може, і справді не чув. Вона довго лишалася сама. Може, виплакалася й затихла.

Фок знову розгорнув теку на першій сторінці. Лишив розгорнутою. Він чомусь вирішив, що Люка знайшли на водійському сидінні пікапа, але на світлині його тіло лежало горілиць у кузові. Борт кузова був опущений, і Люкові ноги звисали, так наче він перед самогубством сидів на краю. Цівка рушниці, яка лежала поряд, спрямована була в бік тої каші, яка лишилася від його голови. Обличчя не було взагалі.

— Вам недобре? — пильно подивився на Фока Рако.

— Та все нормально.

Фок зробив великий ковток пива. Кров розтеклася по всьому дну кузова й застигла в металевих ребрах.

— Криміналісти нічого корисного в кузові не знайшли? — запитав Фок.

Рако звірився зі своїми нотатками.

— Окрім великої кількості крові, яка вся належала Люкові, нічого особливого, — сказав він. — Але я не певен, наскільки ретельно вони все оглянули. Головне, зброю знайшли. Машина була робоча, тож у кузові лежало повно всілякого мотлоху.

Фок знову подивився на світлину, зосередившись на ділянці навколо тіла. Зі внутрішнього боку лівого борту кузова ледь-ледь виднілися чотири слабенькі горизонтальні риски. Здається, свіжі. Світло-коричневі на тлі білої запорошеної фарби; найдовша смужка була сантиметрів тридцять, найкоротша — десь наполовину менша. Розташовані вони були парами, приблизно за метр одна від одної. Не зовсім паралельні. Права пара смужок була горизонтальна, а ліва — під невеличким кутом.

— Що це таке? — вказав на них Фок, і Рако нахилився ближче.

— Не знаю. Я ж кажу, в тому пікапі багато чого возили.

— Пікап ще тут?

Рако похитав головою.

— Відігнали у Мельбурн. Зараз його вже, мабуть, вимили — на продаж або на брухт.

Фок переглянув світлини, шукаючи кращий ракурс, але не знайшов. Він прочитав решту нотаток. Усе здавалося доволі стандартним. Якщо не враховувати дірку в голові, то в цілому Люк Гедлер був при здоров’ї. Кілька кілограмів зайвої ваги, трохи підвищений холестерин. Ні наркотиків, ні алкоголю в тілі не виявлено.

— А рушниця? — запитав Фок.

— Усі троє, без сумніву, були вбиті з Люкової рушниці. Вона зареєстрована, є всі дозволи. На ній були тільки його відбитки.

— Де він зазвичай її зберігав?

— У сейфі, в клуні у дворі, — сказав Рако. — Набої (принаймні той «вінчестер», що ми знайшли) зберігалися під замком окремо. Схоже, до безпеки він ставився серйозно.

Фок кивнув, слухаючи упіввуха. Він читав звіт по відбитках на рушниці. Шість чітких овалів з візерунком за-витків і ліній. Два відбитки не такі виразні, трохи змазані, але можна стверджувати, що це великий палець лівої руки і мізинець правої руки Люка Гедлера.

— Відбитки чудові, — сказав Фок.

Рако вловив його тон. Звів очі від своїх нотаток.

— Ага, дуже чіткі. Щойно їх виявили, переконувати вже нікого не довелося.

— Неймовірно чіткі, — сказав Фок, через стіл посунувши звіт до Рако. — Та чи не занадто? Хлопець начебто щойно порішив свою родину. Мав би пітніти й труситися, як пияк. Таку чіткість не завжди отримаєш, знімаючи відбитки в дільниці.

— Чорт, — нахмурився Рако на роздруківку. — Цілком може бути.

Фок перегорнув сторінку.

— А що криміналісти знайшли в будинку?

— Та все. Здається, половина містечка у них там побувала в той чи інший час. Зо двадцять різних відбитків, і це не враховуючи часткових, а ще волокна. Я не кажу, що Карен нехлюйка, але ж це ферма з малими дітьми.

— Свідки?

— Останнім Люка бачив живим отой його приятель — Джеймі Салліван. У нього ферма на східній околиці міста. Люк допомагав йому відстрілювати кролів. Приїхав по обіді, близько третьої, поїхав десь о пів на п’яту, наскільки пам’ятає Салліван. А так у Гедлерів тільки один сусіда, який міг щось бачити. Він у той час був у себе в маєтку.

Рако потягнувся до звіту. Фок відчув важкий камінь у шлунку.

— Цей сусіда — химерний дядько, — провадив Рако. — Злий старий покидьок. Не знаю, що це нам дає, але Люка він терпіти не міг. Під час допиту з поліцією співпрацювати не хотів.

— Мел Дікон, — сказав Фок. Старався говорити спокійно.

Рако здивовано звів на нього очі.

— Щира правда. Ви його знаєте?

— Ага.

Рако почекав, але Фок нічого не додав. Мовчання розтягнулося надовго.

— Ну, хай там як, — нарешті промовив Рако, — він там живе з небожем — з хлопом на ім’я Грант Дау, якого в той час удома не було. Дікон каже, що нічого не бачив. Можливо, чув постріли, але не звернув уваги. Подумав, це для ферми нормально.

Фок лише брови звів.

— Справа в тому, що це, можливо, й не має значення — бачив він щось чи ні, — сказав Рако, дістаючи планшет і стукаючи по екрану. З’явилася нечітка картинка. Вона була настільки непорушна, що лише за хвилину Фок збагнув: це відео, а не фото.

Рако передав планшет йому.

— Це запис камери стеження з Гедлерової ферми.

* * *

— Ви жартуєте, — Фок вибалушив очі на екран.

— Тут нічого особливого. Якість ненабагато краща, ніж у тих камерах, що в дитячих ставлять, — мовив Рако. — Люк установив її приблизно рік тому, після цілої низки крадіжок обладнання. Такі є тут у кількох фермерів. Записує цілодобово, завантажує відео на домашній комп’ютер; якщо не зберігати вручну, за тиждень запис стирається.

Камера, схоже, була встановлена вгорі перед найбільшою клунею. Спрямована була у двір, щоб знімати всіх, хто заходить чи виходить. У кадр потрапляв один бік будинку, а у верхньому куті екрана було видно тоненьку смужку під’їзної доріжки. Рако прокрутив запис, поки не знайшов потрібні кадри, й поставив на паузу.

— О’кей, це по обіді в день убивства. Можете потім передивитися цілий день, якщо схочете, але картина така: вранці родина по черзі роз’їжджається. Люк виїжджає на своєму пікапі зразу по п’ятій — наскільки я зрозумів, їде на своє поле. По восьмій Карен, Біллі й Шарлотта їдуть у школу. Вона там працювала на півставки у дирекції, а Шарлотта ходила в ясла при школі.

Рако стукнув по екрану, вмикаючи запис. Передав Фокові навушники й увіткнув їх у планшет. Звук був поганий і глухий: у мікрофон бився вітер.

— Удень нічого не відбувається, — вів далі Рако. — Повірте, я передивився весь запис без прискорення. Ніхто не заходить і не виходить аж до 16.04, коли додому повертається Карен з дітьми.

У кутку екрана прокотився і зник блакитний комбі. Зображення було під кутом, тож виднівся тільки капот і колеса. Фок устиг помітити передній номерний знак.

— Можна й цифри розібрати, якщо зупинити і збільшити, — сказав Рако. — Понад сумнів, це машина Карен.

Крізь тріскотіння запису Фок почув, як грюкнули дверцята машини — спершу одні, а за секунду і другі. Рако знову постукав по екрану. Зображення стрибнуло.

— Далі майже цілу годину тихо — знову ж таки, я перевіряв — аж до… ось. 17.01.

Натиснувши пуск, Рако дав планшет Фокові. Кілька довгих секунд усе було непорушне. Потім у кутку мигнув якийсь обрис. Сріблястий пікап був вищий за комбі, тож його видно було тільки від фар і нижче. Можна було розгледіти і номерний знак. І знову машина промайнула й менш як за секунду зникла.

— Це Люкова, — мовив Рако.

Картинка на екрані застигла, хоча запис не зупинявся. Знову почувся грюкіт дверцят невидимої машини, потім двадцять нестерпних секунд — нічого. Знагла у вухах у Фока гримнув глухий постріл, і він здригнувся. Карен. Фок відчув, як у грудях закалатало серце.

Таймер цокав, але картинка не змінювалася. Минуло шістдесят секунд, потім дев’яносто. Фок зловив себе на тому, що затамував подих, немов сподіваючись на інакший кінець. У ту мить він почував водночас розчарування і вдячність, що звук такий поганий. Крик Біллі Гедлера, мабуть, переслідував би його все життя. Коли гримнув другий постріл, це було майже полегшення. Фок моргнув.

Досі ніякого руху. Аж за три хвилини й сорок сім секунд після того, як пікап з’явився вперше, він прогуркотів геть у кутку екрана. Чудово було видно задні колеса, низ кузова й номерний знак машини Люка Гедлера.

— Більше ніхто не з’являється протягом тридцяти п’ятьох хвилин, аж до приїзду кур’єра, — сказав Рако. Фок віддав йому планшет. У вухах досі відлунювали глухі постріли.

— І після побаченого у вас досі лишаються сумніви? — запитав Фок.

— Пікап належить Люку, але ж не видно, хто за кермом, — озвався Рако. — Плюс інші речі. Набої. Те, що Карен убили на порозі. Пошуки в кімнаті Біллі.

Фок подивився на нього.

— Не розумію. Звідки у вас така впевненість, що то був не Люк? Ви ж навіть не були знайомі.

Рако знизав плечима.

— Це я знайшов дітей, — сказав він. — Побачив, у якому стані залишило Біллі Гедлера те чудовисько, яке його вбило, і тепер уже ніщо не зможе стерти тієї картини. Я хочу пересвідчитися, що правосуддя здійснилося. Знаю, це здається божевіллям, і… слухайте, цілком можливо, що це і справді вчинив Люк. Я це визнаю. Але якщо лишається бодай крихітний шанс, що це зробив хтось інший і уникнув покарання…

Похитавши головою, Рако зробив великий ковток пива.

— Знаєте, дивлюся я на Люка Гедлера — на поверхні він начебто мав усе: чудову дружину, двох діточок, непогану ферму, пошану громади. І як така людина може одного дня раптом перемінитися й знищити свою родину? Це безглуздо. Просто не уявляю, щоб хтось такий, як він, міг отаке вчинити.

Фок потер долонею вуста й підборіддя. Шкіра кололася. Слід поголитися.

«Люк брехав. Ти брехав».

— Рако, — промовив він. — Ви дечого не знаєте про Люка.

Розділ сьомий

— У дитинстві ми з Люком… — почав Фок. — Ну, не зовсім у дитинстві. Ми були вже старші — шістнадцять років…

Він не договорив, зауваживши у протилежному кінці пабу якийсь рух. Фок і не помітив, як приміщення наповнилося людьми, а коли звів погляд, чимало знайомих почало відводити очі. Фок відчув заворушення за мить до того, як побачив. Присутні, опускаючи очі, без нарікань відходили з дороги компанії, яка пробиралася крізь натовп. На чолі йшов м’ясистий здоровань з брудно-каштановою чуприною, притиснутою сонячними окулярами. Фок відчув холодок у животі. Можливо, на похороні Люка Гедлера він і не впізнав Гранта Дау, але тут уже його ні з ким неможливо було переплутати.

Двоюрідний брат Еллі. У них були однакові очі, але Фок знав, що від Еллі у Гранта немає геть нічогісінько. Дау зупинився перед їхнім столиком, затуляючи своїм опасистим тілом усю видимість. На футболці була реклама балійського пива. Він мав поросячі риси, дрібні й скупчені в центрі обличчя, а товсте підборіддя поросло ріденькою бородою. В очах був той самий зухвалий погляд, який не могли витримати гості на поминках. Дау глузливо підняв склянку, вдавано вітаючи Фока, й розтягнув губи, але очі його і близько не всміхалися.

— А ти маєш яйця, якщо ризикнув з’явитися тут, — сказав він. — Цього не заперечиш. Як гадаєте, дядьку Меле? Цього не заперечиш, еге ж?

Дау озирнувся. Старший чоловік, який ховався за ним, зробив нетвердий крок уперед — і Фок уперше за двадцять років постав віч-на-віч з батьком Еллі. Він відчув важкість у грудях і зловив себе на тому, як несамохіть сковтнув.

Спина у Мела Дікона згорбилася, але він і досі був високий, з жилавими руками й великими долонями. Набряклі пальці з вузлуватими кісточками аж побіліли, коли він зіперся на стілець. Чоло нахмурилося, а під окремими сивими волосинами червонів майже голий череп.

Фок підготувався до сцени, але натомість на обличчі Дікона промайнула розгубленість. Він легенько похитав головою, й обвисла куряча шкіра на шиї потерлася об брудний комір.

— Чого ти повернувся? — запитав Дікон повільно і хрипко. Коли він заговорив, обабіч рота залягли глибокі зморшки. Усі до єдиного присутні в пабі навмисно відводили очі, помітив Фок. Лише бармен з цікавістю спостерігав за розмовою. Навіть відклав кросворд.

— Га? — Дікон гупнув покрученою рукою по спинці стільця, й усі аж підскочили. — Чого ти повернувся? Здається, тобі ясно було сказано. Ти і малого з собою привіз?

Тепер уже розгубився Фок.

— Що?

— Отого твого клятого синочка. І не вдавай дурня, козел. Він теж повернувся? Твій малий?

Фок кліпнув. Дікон переплутав його з батьком. Фок зазирнув старому в обличчя. Дікон у відповідь нахмурився, але його злості бракувало сили.

Грант Дау, зробивши крок уперед, поклав долоню дядькові на плече. Якусь мить здавалося, що він зараз почне пояснювати, що той помиляється, але за мить Грант похитав головою й лагідно примусив дядька всістися на стілець.

— Ну молодець, гівнюк, ти йому настрій зіпсував, — мовив Дау до Фока. — Хочу щось у тебе запитати, приятелю. Гадаєш, тобі тут місце?

Рако дістав з кишені джинсів поліційний жетон і поклав лицем догори на стіл.

— Я у вас те саме можу запитати, Гранте. Гадаєте, вам тут зараз місце?

Дау підніс долоні й зробив невинне обличчя.

— Та годі, тільки не треба. Ми з дядьком просто зайшли випити в товаристві. Він трохи не при собі, самі бачите. Ми не ліземо в халепу. А от він… — Грант глянув на Фока. — За ним халепа тягнеться, як собаче лайно.

Приміщенням прокотилося майже нечутне мурмотіння. Фок знав, що та історія знову випливе раніше чи пізніше. Усі очі в пабі втупилися в нього, і він поїжився.

Туристам було жарко й нудно. Комарі жалили з подвійною силою, а стежка вздовж річки Ківара долалася повільніше, ніж вони гадали. Троє туристів чалапали вервечкою, перегиркуючись, коли ставало сили перекрикувати хлюпотіння бистрої води.

Другий у вервечці, налетівши грудьми на рюкзак лідера групи, розлив на себе воду з відкоркованої пляшки й вилаявся. Колишній інвестиційний банкір, він переїхав на село, піклуючись про своє здоров’я, й відтоді цілі дні переконував себе, що не так уже тут і погано. Лідер, піднісши руку, урвав нарікання. Вказав на каламутну воду річки. Обернувшись, його приятелі подивилися.

— Що це в біса таке?

— Гаразд, нам тут проблем не потрібно, дякую, — гукнув бармен з-за стійки. Він звівся на ноги і спирався на стільницю пучками пальців. Губи серед рудої бороди не всміхалися. — Це громадське місце. Хто завгодно може прийти випити — і він, і ви, — або так, або ніяк.

— Третього варіанта немає? — Дау вищирив жовті зуби до своїх приятелів, які слухняно засміялися.

— Третій варіант — вхід вам заборонено. Обирайте.

— Ага, ти нам повсякчас цим погрожуєш, ні? — Дау втупився в бармена. Рако прокашлявся, але Дау не звернув на нього уваги. Фокові пригадалися барменові слова: «У нашій глушині жетон небагато важить».

— Проблема не в тому, що він приперся в паб, — заговорив Мел Дікон, і в приміщенні запала майже цілковита тиша. — Проблема в тому, що він узагалі повернувся в Ківару.

Він підніс покручений артритом палець і тицьнув ним Фокові між очей.

— Затям собі й своєму малому перекажи. Тут тобі нічого не світить, зате є багатенько людей, які пам’ятають, що саме зробив ти з моєю донькою.

Інвестиційний банкір виблював у буші бутерброди з шинкою. І він, і двоє інших промокли до нитки, але навіть не помічали цього.

Тіло дівчини вже лежало на стежці, а навколо нього натекла калюжа води. Дівчина була струнка, одначе тільки всі втрьох вони змогли витягнути її на берег. Шкіра в неї неприродно побіліла, а в роті прилипло пасмо волосся. Побачивши, як воно зникає між блідих вуст, інвестиційний банкір знову відчув нудоту. Мочки вух, у яких виднілися сережки, були вже обгризені до крові. Риба не гаяла часу. Такі самі сліди виднілися навколо ніздрів і пофарбованих нігтів.

Дівчина була цілком одягнена й видавалася дуже юною, адже вода змила всю косметику. Під білою футболкою, прилиплою до тіла, світився мереживний бюстгальтер. Черевики на низьких підборах досі були обплетені водоростями, які не відпускали тіло з місця. І в черевиках, і в усіх кишенях джинсів було напхано каміння.

— Маячня! Я не причетний до того, що сталося з Еллі, — не втримався Фок — і одразу про це пошкодував. Він прикусив язика. «Не дай себе втягнути».

— Хто сказав? — Грант Дау став позаду дядька. Його холодна посмішка давно зникла. — Хто сказав, що ти не причетний? Люк Гедлер?

Коли він вимовив це ім’я, з пабу немов усе повітря висмоктало.

— Проблема в тому, що Люк більше нічого не зможе сказати.

Найспортивніший з трійці побіг по допомогу. Інвестиційний банкір присів на землю біля власного блювотиння. Навіть там, у випарах кислотного смороду, він почувався безпечніше, ніж поряд з жахливою білою істотою. Лідер гурту міряв кроками берег, а в черевиках хлюпала вода.

Неважко було здогадатися, що це за дівчина. Її світлину вже три дні поспіль друкували в газеті. Елінор Дікон, шістнадцять років. Зникла у вечір п'ятниці: не прийшла додому. Батько дав їй цілу ніч на те, щоб охолонути: вирішив, що втеча з дому — підлітковий вибрик. Та коли вона не повернулася і в суботу, здійняв тривогу.

Здавалося, минуло сто років, заки на річку приїхали рятувальники. Тіло дівчини забрали в лікарню. Інвестиційного банкіра відіслали додому. За місяць він переїхав назад у місто.

Лікар, який оглядав тіло Еллі, причиною смерті оголосив утоплення. У легенях було повно річкової води. У воді, відзначив він, вона пролежала кілька днів — швидше за все, з п’ятниці. У звіті він написав, що на грудях і на плечах у неї є синці, а на ліктях і долонях — сліди тертя. Що не дивно, адже різний мотлох, який носить течія, бився у воді об тіло. На зап’ястках у Еллі виднілися старі шрами — можливо, сліди невдалого самогубства. В останню мить лікар вирішив ще занотувати, що вона вже не цнотлива.

Щойно прозвучало Люкове ім’я, приміщенням прокотився неспокій, і навіть Дау, здається, відчув, що зайшов задалеко.

— Ми з Люком дружили. І з Еллі також, — промовив Фок, і власний голос здався його вуху якимсь чужим. — Я любив їх обох. Тому пригальмуй.

Дікон підвівся, і стілець зарипів об дощану підлогу.

— Ану мовчи тут про любов до Еллі. Це ж була моя кровиночка! — загорлав він, обвинувачувально тицьнувши пальцем у Фока; руки в нього трусилися. Краєм ока Фок помітив, як Рако й бармен обмінялися поглядами.

— Кажеш, ні ти, ні твій малий не причетні? — провадив Дікон. — А як же записка, брехливий ти покидьку?

Він сказав це так ефектно, мов кинув козир на стіл. У Фока наче дух з грудей вибило. Він почувався виснаженим. Дікон кривив вуста. Його племінник, стоячи поряд, реготав. Він уже занюхав кров.

— На це в тебе нема відповіді, еге ж? — зронив Дау.

Фок ледве стримався, щоб не похитати головою. Господи! Та клята записка.

Копи дві години методично обшукували кімнату Еллі Дікон. Грубі пальці незграбно копирсалися в шухлядах з білизною і скриньках з прикрасами. Мало не проґавили записку. Але ні. Це була сторінка, видерта зі звичайного шкільного зошита. Згорнута вдвічі, вона ховалася в кишені одних із джинсів. На сторінці чорнильною ручкою, почерком Еллі, стояла дата її зникнення. А внизу — одне-єдине прізвище: Фок.

— Поясни-но це. Якщо зможеш, — мовив Дікон. У пабі панувала тиша.

Фок нічого не сказав. Не було чого казати. І Дікон це знав.

Бармен з гуркотом опустив склянку на шинквас.

— Годі.

Він пильно подивився на Фока, міркуючи. Рако, демонстративно тримаючи в долоні поліційний жетон, звів брови й ледь помітно похитав головою. Отож натомість бармен перевів очі на Дау.

— Ви з дядьком — забирайтеся. І щоб я вас тут два дні не бачив, дякую. А всі решта, купуйте випивку або вимітайтеся.

Плітки почалися з малого, та до кінця дня розрослися. Шістнадцятирічний переляканий Фок ховався в своїй кімнаті, а в голові у нього вирували тисячі думок. Коли хтось постукав у вікно, він аж підстрибнув. З’явилося Люкове обличчя — бліде, яку привид а, у вечірніх сутінках.

— Ти в дупі, чувак, — прошепотів Люк. — Я чув, як мама з татом розмовляла. Люди пліткують. Чим ти насправді займався в п’ятницю після школи?

— Я ж тобі казав. Рибалив. Але вгору по річці. За багато миль звідти, присягаюся, — скулився Фок біля вікна. Ноги не тримали його.

— Тебе ще ніхто не питав? Поліція чи ще хтось?

— Ні. Але спитають. Вони вважають, що у нас із нею було побачення.

— Але побачення не було.

— Ні! Звісно, ні. Та що як мені не повірять?

— Ти точно нікого не зустрів? Ніхто тебе не бачив?

— Я ж був у біса сам-один, ні?

— Гаразд, слухай… Аароне, друже, ти слухаєш? Гаразд, якщо хтось питатиме, кажи, що ми разом стріляли кролів. У дальніх полях.

— І не були біля річки.

— Ні. У полях біля куранської траси. Дуже далеко від річки. Весь вечір. О’кей? Тинялися собі. Як зазвичай. Вполювали тільки одного-двох кролів. Двох. Кажи: двох.

— Так, о’кей. Двох.

— Не забудь. Ми були разом.

— Так. Тобто ні. Не забуду. Господи, Еллі! Не можу…

— Ану повтори.

— Що?

— Повтори, що ти робив. Попрактикуйся.

— Ми з Люком разом стріляли кролів.

— Ще раз.

— Я був з Люком Гедлером. Стріляв кролів. У полях біля куранської траси.

— Повторюй, доки це не звучатиме переконливо. І не переплутай.

— Ні.

— Ти все зрозумів, ага?

— Так. Люку, друже… Дякую. Дякую тобі.

Розділ восьмий

В одинадцять років Аарон Фок став свідком того, як Мел Дікон ножицями й брутальною рукою перетворив свою власну отару на закривавлених бідолах, які ледве трималися на ногах. Аарон відчував, як груди йому стискає біль, коли вони з Люком і Еллі спостерігали, як овець одну по одній грубо кидали на землю в Діконовій кошарі й під гучне мекання стригли під саму шкіру.

Аарон виріс на фермі, вони всі тут виросли, але це було занадто навіть для нього. Коли жалібно замекала найменша овечка, він уже розтулив рота і набрав повітря, але Еллі смикнула його за рукав і потягнула геть. Звівши на нього очі, вона тільки коротко похитала головою.

У тому віці вона була худенькою вразливою дитиною, яка багато мовчала. Аарон сам був небалакучий, тож його це влаштовувало. Зазвичай вони дозволяли Люкові теревенити за трьох.

Коли звуки з кошари долетіли до проваленого ґанку, на якому сиділи вони втрьох, Еллі навіть голови не звела. Ааронові було трохи цікаво, але саме Люк відірвав їх від домашнього завдання, щоб піти все розвідати. А тепер, коли у вухах у нього стояло жалібне мекання овець, а на обличчі Еллі застиг вираз, якого він ще в житті не бачив, Аарон збагнув: не він єдиний жалкує, що вони взагалі пішли.

Вони вже розвернулися йти геть — і Аарон здригнувся, побачивши, що мама Еллі мовчки спостерігає за дійством з порогу клуні. Вдягнена в розтягнутий брунатний светр із масною плямою, вона тулилася до одвірка. Не відриваючи очей від стрижки, вона зробила зі склянки ковток бурштинової рідини. З обличчя донька була дуже схожа на неї. Такі самі глибоко посаджені очі, бліда шкіра і великий рот. Але Ааронові здавалося, що матері Еллі — років сто. Лише за багато років по тому він збагнув, що того дня їй не було ще навіть сорока.

Спостерігаючи за стрижкою, мама Еллі заплющила очі й різко захилила голову. Глибоко вдихнула і скривилася. Коли вона знову розплющила очі, то втупилася у свого чоловіка поглядом настільки виразним, аж Аарон злякався, що Дікон зараз озирнеться і теж це побачить. Цей жаль.

Того року через погоду всім додалося роботи, тож за місяць Діконів небіж Грант переїхав до них, щоб допомагати на фермі. За два дні по тому мама Еллі пішла від них. Мабуть, то була остання крапля. Важко витримати ненависть навіть до одного чоловіка.

Жбурляючи у стару машину дві валізи й гримотливу торбу з пляшками, вона упівсерця спробувала висушити доньчині сльози нічого не вартими обіцянками скоро повернутися. Цікаво, подумалося Фоку, через скільки років Еллі перестала в це вірити. Може, вона вірила до самої своєї смерті.

* * *

Фок стояв на ґанку «Руна», чекаючи, поки сержант Рако підкурить цигарку. Той простягнув пачку, але Фок похитав головою. Він і так цілий день повертається в минуле.

— I правильно, — сказав Рако. — Я сам намагаюся кинути. Заради дитини.

— Молодець.

Рако повільно курив, видихаючи дим у спекотне нічне небо. Галас у пабі посилився. Дікон і Дау пішли не одразу, й у повітрі й досі витала злість.

— Слід було вам раніше мені розповісти, — мовив Рако і зробив затяжку. Притлумив кашель.

— Знаю. Вибачте.

— Ви до цього якось причетні? До смерті дівчини?

— Ні. Але я не був з Люком, коли це сталося. А ми казали, що був.

Рако помовчав.

— Отож ви збрехали про алібі. А де був Люк?

— Не знаю.

— І ніколи не питали?

— Звісно, питав, але він… — Фок помовчав, пригадуючи. — Він завжди наполягав, щоб ми притримувалися нашої версії. Завжди. Навіть коли ми залишалися удвох. Казав, що безпечніше бути послідовними. Я не тиснув на нього. Я ж був йому вдячний, розумієте? Гадав, що це для мого ж блага.

— Хто ще знав, що це брехня?

— Кілька людей підозрювало. Вочевидь, Мел Дікон — один з них. Ще дехто. Але ніхто не знав напевно. Принаймні я завжди так думав. Але зараз я вже не маю такої певності. Виявляється, Джері Гедлер знав усе від самого початку. Можливо, не він один.

— Гадаєте, це Люк убив Еллі?

— Не знаю, — Фок задивився на порожню вулицю. — Хотів би знати!

— Думаєте, все це якось пов’язано?

— Дуже сподіваюся, що ні.

Рако зітхнув. Ретельно загасив цигарку, відтак ще полив недопалок пивом.

— Гаразд, приятелю, — мовив він. — Я вашої таємниці не розпатякаю. Поки що. Хіба що без цього вже буде ніяк, і тоді ви заспіваєте канаркою, а я вдам, що нічогісінько про це не відав, зрозуміло?

— Так. Дякую.

— Зустрінемося в дільниці завтра о дев’ятій ранку. Сходимо потеревенимо з Люковим приятелем — Джеймі Салліваном. Він останній, хто бачив його живим, принаймні не приховує цього, — мовив Рако і глянув на Фока. — Якщо ви ще будете в місті.

І, помахавши, рушив у ніч.

* * *

Піднявшись до себе в номер, Фок приліг на ліжко й дістав мобільний. Тримав у руці, але поки що не дзвонив. Павук, який сидів над лампою, уже зник. Фок старався не думати, куди він міг заповзти.

«Якщо ви ще будете в місті», — сказав Рако. Фок надто добре усвідомлював, що не має вибору. Машину він залишив під пабом. Міг би зібрати сумку, розплатитися з бороданем-барменом і за п’ятнадцять хвилин уже виїхати на трасу до Мельбурна.

Рако тільки очі закотить, а Джері почне дзвонити. Але що вони зможуть удіяти? Так, будуть невдоволені, але нічого, витримають. А от Барб… Фок з непроханою чіткістю уявив її обличчя… Барб засмутиться. А це вже навряд чи витримає сам Фок. На цю думку він ніяково посовався. У спекотній кімнаті, здавалося, забракло повітря.

Фок не пам’ятав власної матері. Вона померла в калюжі власної крові менш як за годину після його народження. Батько старався — дуже старався — заповнити порожнечу. Але у Фоковому дитинстві вся материнська ніжність, усі теплі пироги з духовки, всі обійми у хмарі парфумів були пов’язані з Барб Гедлер. Так, це була Люкова мама, не його, але й на Фока у неї завжди вистачало часу.

Вони з Еллі й Люком провели в будинку Гедлерів часу більше, ніж будь у кого іншого. Фокова власна домівка надто часто стояла тиха й порожня, бо батько годинами працював на землі. Коли хтось пропонував піти до Еллі, вона тільки хитала головою. «Не сьогодні», — казала вона. Коли ж вони з Люком для різноманіття наполягали, то потім Фок завжди про це шкодував. У Еллі вдома завжди було брудно й відгонило порожніми пляшками.

А дім Гедлерів був сонячний і живий, з кухні завжди лунали смачні запахи й чіткі накази робити уроки, лягати спати, вимкнути цей клятий телевізор і піти нарешті подихати свіжим повітрям. Ферма Гедлерів завжди була безпечною гаванню — доки два тижні тому не стала жахливим місцем злочину.

Фок нерухомо лежав на ліжку. Спливло п’ятнадцять хвилин. Він міг би вже бути в дорозі. А натомість він досі тут.

Зітхнувши, він перевернувся, стискаючи в пальцях телефон і міркуючи, кого слід попередити. Він уявив своє помешкання на Сент-Кілді: світло вимкнене, вхідні двері міцно замкнені. Квартира для двох, але останні три роки мешкає він сам-один. Ніхто там на нього не чекає. Ніхто не вийде з душу на кухню, де грає музика, а на столі вже дихає відкоркована пляшка червоного вина. Ніхто не кинеться до телефону й не почне розпитувати, чого це він вирішив затриматися ще на кілька днів.

Переважно Фока це влаштовувало. Але зараз, лежачи в готельному номері на другому поверсі ківарського пабу, він шкодував, що йому не вдалося облаштувати таку домівку, як у Барб і Джері Гедлерів, а не як у його власного батька.

На роботу йому в понеділок, але ж усі знають, що він поїхав на похорон. Він не уточнював, на чий саме. І знав, що може залишитися довше. Взяти кілька відгулів. Заради Барб. Заради Еллі. Ба навіть заради Люка. У нього стільки відгулів після справи Пемберлі, що він їх усі все одно не використає. А те розслідування, яким він займався зараз, просувалося дуже повільно.

Поки Фок міркував, спливло ще п’ятнадцять хвилин. Нарешті він узяв телефон і залишив повідомлення сердешній секретарці фінансового підрозділу, пояснивши, що з сьогоднішнього дня бере тиждень відпустки з особистих причин.

Важко сказати, хто з них двох більше здивувався такому повідомленню.

Розділ дев'ятий

Коли Фок і Рако розшукали Джеймі Саллівана в полі, той уже працював понад чотири години. Він стояв на одному коліні, зануривши голі руки в пересохлу землю й перевіряючи ґрунт з ретельністю науковця.

— Ходімо в хату, — сказав він, коли Рако повідомив, що вони хочуть йому поставити кілька питань про Люка. — Все одно слід поглянути, як там бабуся.

Дорогою до приземкуватої кам’яниці Фок роздивлявся Саллівана. Під тридцять, коротке солом’яне волосся, яке на маківці почало передчасно рідіти. Тулуб і ноги він мав доволі жилаві, але руки були просто як поршні, тож він нагадував перевернутий трикутник.

У хаті Салліван завів гостей у захаращений коридор. Знявши капелюха, Фок постарався стерти з обличчя подив. Позаду почулася приглушена лайка: це Рако врізався гомілкою в низенький ослінчик, який стояв біля дверей. У коридорі панував безлад. Усі поверхні були завалені оздобами і дрібничками, які збирали пилюку. Десь у глибині будинку горлав телевізор.

— Це все бабусине, — відповів Салліван на безмовне запитання. — Вона їх любить. Вони тримають її… — він поміркував, як сформулювати, — в реальності.

Він повів їх через кухню, де біля раковини стояла схожа на пташку жінка. Руки з блакитними венами тремтіли від ваги повного чайника.

— Усе гаразд, бабусю? Хочеш чаю? Дай-но я… — Салліван квапливо забрав у неї чайник.

На кухні було чисто, але трохи безладно, а над плитою на стіні виднілася велика чорна пляма. Обгоріла фарба потріскалася й облуплювалася, нагадуючи бридку сіру рану. Місіс Салліван глянула на трьох чоловіків, перевела очі на двері.

— Коли твій тато повернеться?

— Він не повернеться, бабусю, — сказав Салліван. — Він помер, ти забула? Вже три роки минуло.

— Так. Знаю.

Неможливо була вгадати, здивувала її ця новина чи ні. Салліван, подивившись на Фока, кивнув на двері.

— Не проведете її в кімнату? За хвильку прийду.

Коли літня жінка зіперлася на Фока, він відчув під обвислою шкірою кості. Після яскраво освітленої кухні тьмяна вітальня тиснула, викликаючи клаустрофобію, а напівпорожні чашки повсюди боролися за вільне місце з порцеляновими статуетками, які витріщалися порожніми очима. Фок підвів жінку до витертого крісла під вікном.

Місіс Салліван з роздратованим зітханням незграбно всілася.

— Ви, панове офіцери, прийшли через Люка Гедлера, так?.. Не чіпайте, — прикрикнула вона на сержанта, який хотів переставити зі стільця стос обтріпаних газет. У її голосних відчувався ірландський акцент. — І не треба на мене так дивитися. Мені ще до маразму далеко. Той хлопець Люк був у нас, а тоді поїхав і порішив усю свою родину, правильно? Бо чого ще вам сюди приходити? Хіба що наш Джеймі кудись вляпався?

Вона засміялася — мов іржава хвіртка зарипіла.

— Наскільки нам відомо — ні, — мовив Фок, обмінявшись поглядами з Рако. — Ви добре знали Люка?

— Та я взагалі його не знала. Відала тільки, що він приятелює з нашим Джеймі. Він час до часу заїжджав. Допомагав на фермі.

З’явився Салліван з тацею в руках. Ігноруючи бабусині протести, розчистив місце на тумбочці й махнув поліціянтам, запрошуючи присісти на пошарпану канапу.

— Перепрошую за безлад, — вибачився Салліван, роздаючи чашки. — Зараз непросто…

Він зиркнув на бабусю — й одразу перевів очі на чайник. Фок зауважив у нього кола під очима, які робили його старшим. Але в тому, як Салліван узяв ситуацію у свої руки, відчувалася упевненість. Фок уявив його далеко звідси: в костюмі, в міському офісі. Уявив, як він заробляє шестизначні суми і спускає половину на дорогі вина.

Салліван закінчив роздавати чай і підтягнув собі дешевий дерев’яний стілець.

— То що ви хотіли дізнатися?

— Та ми просто прояснюємо деякі невідповідності, — сказав Рако.

— Заради Гедлерів, — докинув Фок.

— Ясно. Нема питань. Якщо це заради Барб і Джері, — мовив Салліван. — Але послухайте, одразу хочу сказати — і я вже говорив це копам з Клайда: якби я помітив бодай натяк на те, що Люк от-от зірветься і зробить те, що зробив, я б його в житті не відпустив. Кажу вам від самого початку.

Опустивши погляд, він покрутив свою чашку.

— Звісно, приятелю, ніхто й не каже, що ти міг би завадити тому, що сталося, — мовив Рако. — Але ти б дуже допоміг, якби ще раз усе нам розповів. Щоб ми почули все з перших вуст. Про всяк випадок.

Кролики, сказав Салліван. Ось у чому була проблема. Принаймні один. І так нелегко з цією посухою, а тут ще вони обгризають усе, що можна обгризти. Увечері напередодні Салліван нарікав на це у «Руні», й Люк запропонував допомогу.

— А хто-небудь чув, як ви домовлялися? — запитав Фок.

— Можливо. Я точно не пам’ятаю. Але там було доволі завізно. Будь-хто міг чути, хто сидів неподалік.

Люк Гедлер підкотив до в'їзду на поле й вистрибнув з пікапа. Він з’явився на п’ять хвилин раніше, але Джеймі Салліван уже був там. Чоловіки вітально підняли руки. Люк дістав з кузова рушницю і взяв у Саллівана набої.

— Ходімо, займемося тими твоїми гризунами, — сказав Люк, вишкіривши зуби.

— То набої були твої? — запитав Рако. — Які саме?

— «Вінчестер». А що?

Рако зловив погляд Фока. Знову не «ремінгтон».

— А своїх набоїв Люк не привіз?

— Здається, ні. Мої кролі — мої кулі, ось як я собі думав. А що?

— Просто уточнюю. І як Люк поводився?

— Та навіть не знаю. Я відтоді багато разів прокручував це в голові. І повинен сказати, що поводився він звичайно. Нормально… — Салліван мить поміркував. — Ну, принаймні коли їхав від мене.

Перші кілька разів Люк промахнувся, і Салліван глянув у його бік. Люк гриз задирку на великому пальці. Салліван нічого не сказав. Люк знову вистрілив. Знову промазав.

— Усе гаразд, друже? — неохоче поцікавився Салліван. З Люком він розмовляв про особисте не частіше, ніж з іншими своїми приятелями, тобто практично ніколи. З іншого боку, не може ж він змарнувати цілий день на цих кролів. Сонце пекло у спину.

— Усе гаразд, — неуважно похитав головою Люк. — А у тебе?

— Так, нормально.

Салліван вагався. На цьому можна було б і зупинитися. Але Люк вистрілив і знову промазав. Салліван вирішив прийти йому на допомогу.

— Останнім часом бабуся зовсім здала, — сказав Салліван. — 3 нею стільки мороки!

— Як вона почувається? — поцікавився Люк, не відриваючи очей від кролячої нори.

— Та добре. Просто іноді доглядати за нею непросто.

Люк неуважно кивнув, і Салліван збагнув, що він слухає упіввуха.

— Вічно так з тими клятими жінками, — сказав Люк. — Твоя принаймні вже не бігає по всьому місту, розносячи бозна-які плітки.

Салліван, який у житті не думав про свою бабусю як про «жінку», не знав, що й відповісти.

— Та ні, авжеж, — нарешті сказав він, відчуваючи, що несамохіть забрів на незнайому територію. — А з Карен усе гаразд?

— О… Ага. Не хвилюйся, — озвався Люк, прицілився й натиснув на гачок. Цього разу поцілив. — Знаєш… Карен у своєму репертуарі. Вічно з нею щось трапляється.

Він набрав у груди повітря, наче хотів ще щось додати, але стримався. Передумав.

Салліван розхвилювався. Це точно незнайома територія.

— Зрозуміло.

Хотів ще що-небудь докинути, але в голові було порожньо. Він глянув на Люка, який опустив рушницю і спостерігав за ним. На мить їхні очі зустрілися. В атмосфері повисла відчутна ніяковість. І чоловіки обидва розвернулися до кролячої нори.

— Вічно щось трапляється? — перепитав Рако. — Що він цим хотів сказати?

Салліван жалібно втупився у стіл.

— Не знаю. Я не запитав. Треба було запитати, правда?

«Так», — подумав Фок.

— Ні, — сказав він. — Це все одно навряд чи щось змінило б.

Він сам не знав, так це чи ні.

— Люк більше нічого не казав?

— Ні, — похитав головою Салліван. — Ми заговорили про погоду. Як завжди.

За годину Люк потягнувся.

— Гадаю, добре ми прорідили їхні ряди, — мовив він, глянувши на годинник. — Час рухатися.

Він повернув невикористані набої Саллівану. Забувши про нещодавню ніяковість, вони разом дійшли до пікапа.

— Швиденько по пиву? — Салліван скинув капелюха й ліктем витер обличчя.

— Ні, мені треба додому. Багато роботи, знаєш.

— Ясно. Дякую за допомогу.

— Нема за що, — стенув плечима Дюк. — Хоч пристрілявся нарешті.

Поклавши незаряджену рушницю в ноги пасажирського сидіння, він заліз у машину. Здавалося, вирішивши, що час їхати, він квапився зробити це якнайшвидше. Від'їжджаючи, він опустив вікно й коротко помахав на прощання.

Салліван, залишившись сам-один на безлюдному полі, проводжав очима сріблястий пікап.

Вони мовчки обмірковували розповідь. Біля вікна заторохтіла об тарілочку чашка: місіс Салліван відставила свій чай на стос романів. Жінка кинула на чашку сердитий погляд.

— А далі що було? — запитав Рако.

— Пізніше ввечері подзвонила клайдівська поліція: шукали Люка, — відповів Салліван. — Я сказав, що він поїхав кілька годин тому. Але за п’ять хвилин новина вже поширилася повсюди.

— О котрій це було годині?

— Думаю, десь о пів на сьому.

— Ти був тут?

— Ага.

— А перед цим, потому як Люк поїхав, чим ти займався?

— Нічим. Працював. Тут, на фермі, — сказав Салліван. — Закінчив усе надворі. Повечеряв з бабусею.

Фок моргнув: його око вловило якийсь легенький рух.

— То ви були тут тільки вдвох? — безтурботно перепитав Фок. — І ти більше не виходив? І ніхто не заїжджав?

— Ні. Були тільки ми.

Цю деталь можна було легко проґавити, але Фок, пізніше про це думаючи, тільки укріплювався у своїй упевненості. Краєм ока він устиг помітити, як місіс Салліван здивовано звела свої дуже світлі очі. На онука вона дивилася буквально одну мить, а потім знову опустила погляд. Фок уважно спостерігав за нею, але більше вона не підводила очей. Решту візиту вона, здавалося, міцно проспала.

Розділ десятий

— Кажу вам, я б там уже на стіни дерся, — аж поїжився Рако за кермом. За вікном пропливала тонка дротяна огорожа, яка захищала чахлі жовті стебла. Поля вдалині всі були бежеві й брунатні. — Застрягнути отак у чорта на рогах, а з товариства — одна стара бабця. Та хата схожа на якийсь химерний музей.

— Не любите порцелянових херувимів? — підкусив Фок.

— Друже, моя бабця — ревніша католичка, ніж папа римський. Я таких псевдорелігійних статуеток ще й накинути можу, — сказав Рако. — Просто таке життя, мені здається, не для хлопця його віку.

Проминули знак пожежної небезпеки на узбіччі. Відтоді як Фок прибув сюди, рівень загрози зріс до «серйозного». Стрілка наполегливо вказувала на жовтогарячий відрізок шкали. Готуйся. Дій. Виживай.

— Як гадаєте, він нам не брехав? — запитав Фок і розповів, як Салліванова бабуся зреагувала на його заяву, що він весь вечір був удома.

— А це цікаво. Але вона явно несповна розуму, еге ж? І недобра. У звіті ніде ні слова про те, що Салліван виходив з дому, але це ще нічого не означає. Просто його не дуже прискіпливо перевіряли — якщо взагалі перевіряли.

— Справа в тому, — нахилився вперед Фок, щоб налаштувати кондиціонер, — якби Салліван хотів убити Люка, це було б дуже легко. Понад годину вони були ген у полі, з рушницями. Відкрите запрошення інсценувати нещасний випадок. Та в тих полях навіть його бабуся могла це влаштувати.

Фок здався, так і не налаштувавши кондиціонер, і натомість приспустив вікно — в салон влетіла цівка розжареного повітря. Він квапливо знову підняв вікно.

Рако розсміявся.

— А я колись думав, що в Аделаїді спека.

— Це ви там жили? І що ж привело вас аж сюди?

— Це була перша можливість отримати чин сержанта. Здавалося, це шанс: очолити власну дільницю, та й до села мені не звикати: я сам селюк. А ви завжди працювали у Мельбурні?

— Переважно. Контора завжди була там.

— Вам подобається займатися фінансами?

Фок усміхнувся сам до себе, почувши тон Рако. Той говорив увічливо, але, здавалося, не може повірити, що хтось самохіть обере таку професію. Знайома реакція. Люди завжди дивувалися, дізнаючись, як часто банкноти, якими займався Фок, виявлялися липкими від крові.

— Мені пасує, — відповів він. — До речі, учора ввечері я почав розбирати фінансову документацію Гедлерів.

— Є щось цікаве?

— Поки що нема, — придушив Фок позіхання. Він засидівся допізна, вдивляючись у цифри у слабенькому світлі, яке лилося з люстри в номері. — А це багато значить. Так, ферма зіткнулася з труднощами, це очевидно, однак ситуація була не набагато гірша, ніж на всіх навколишніх фермах. А Гедлери навіть трішки підготувалися до такого. За кращих часів відкладали гроші. Щодо страхування життя — там нічого особливого. Пенсійне забезпечення плюс базова страховка.

— І хто є бенефіціаром?

— Шарлотта через Люкових батьків. Але виплати мінімальні. Можливо, покриє заставну, але навряд чи більше. Схоже, Шарлотта отримає ферму, подобається їй це чи ні. А більше ніяких зачіпок — ні додаткових рахунків, ні великих сум знятої готівки, ні боргів третім особам, нічого такого. Я продовжу копати.

З документів Фок довідався головне: Карен Гедлер була компетентною і ретельною бухгалтеркою. Проглядаючи впорядковані цифри й охайні позначки олівцем, Фок наче рідну душу відчув.

Наближаючись до безлюдного перехрестя, Рако пригальмував і поглянув на годинник.

— Сім хвилин.

Вони їхали за маршрутом, яким Люк мав повертатися додому з ферми Саллівана. Нарешті Рако повернув з траси ліворуч, до будинку Гедлерів. Дорога тут була заасфальтована, але давненько. Від сезонного навантаження бітум місцями просів і випнувся, і з’явилися глибокі тріщини.

Теоретично тут було дві смуги, але насправді заледве розминулися б дві автівки. Якби назустріч їхала машина, подумалося Фокові, комусь довелось би поступатися дорогою, з’їжджаючи на стерню. Але шансу пересвідчитися в цьому їм не випало. На шляху їм не зустрівся жоден інший транспорт.

— Від дверей до дверей — майже чотирнадцять хвилин, — сказав Фок, коли Рако зупинився під будинком Гедлерів. — Гаразд. Їдьмо подивимося, де саме знайшли Люкове тіло.

* * *

Це навіть галявиною важко було назвати.

Рако примудрився проскочити потрібне місце і стиха вилаявся, гальмуючи так, що шини завищали. Здавши назад на кілька метрів, він зупинився на узбіччі. Вилізли з машини, навіть не зачиняючи дверцят. Навколо не було ні душі. Рако повів Фока до прогалини серед дерев.

— Це тут.

На мить запала моторошна тиша: сполохані людськими голосами, позамовкали невидимі птахи. Прогалина була невелика — можна заїхати машиною, але розвернутися не вдасться. Фок зупинився посередині. Тут, в оточенні вишикуваних зусібіч, як вартові, білих евкаліптів, було трішечки прохолодніше. За густими заростями дорога не проглядалася зовсім. У глибині бушу хтось із шурхотом кинувся навтьоки. Жовта земля була геть спечена. Ні колій, ні слідів коліс.

Рівно під ногами у Фока, по центру прогалини, земля була присипана свіжим піском. Усвідомивши, що саме приховали тим піском, Фок квапливо відійшов. За останній час тут потопталося чимало ніг, але в цілому місце видавалося незайманим.

— Жалюгідна місцина, щоб тут провести останні хвилі життя, — зронив Фок. — Вона щось означала для Люка?

Рако знизав плечима.

— Я сподівався, у вас будуть з цього приводу ідеї.

Фок покопався в пам’яті, пригадуючи минулі походи і дитячі пригоди. На думку нічого не спадало.

— А він точно помер тут? У кузові свого пікапа? — запитав Фок. — Не могли його застрелити деінде, а сюди перевезти?

— Ні. Сліди крові були цілком переконливі.

Фок спробував пригадати хронологію. Від Джеймі Саллівана Люк поїхав десь о 16.30. Приблизно за тридцять хвилин Люків пікап з’являється на камері на фермі Гедлерів. Це трохи довше, ніж витратили Фок і Рако на ту саму відстань. Два постріли, чотири хвилини — і пікап від’їжджає.

— Якщо це Люк розстріляв свою родину, то все доволі просто, — сказав Фок. — Він з якихось своїх міркувань поїхав додому мальовничою окружною дорогою, вбив їх, а потім приїхав сюди.

— Ага. Але все стає набагато складніше, якщо то був не Люк, — мовив Рако. — Незабаром по тому, як Люк поїхав від Саллівана, вбивця мав потрапити до Люкового пікапа, адже знаряддя вбивства було в Люка. Отож хто привіз це знаряддя до будинку?

— А якщо за кермом був не Люк, де в біса був він сам, поки вбивали його родину? Сидів на пасажирському сидінні, спостерігаючи за подіями? — докинув Фок.

— А може, і сидів, — знизав Рако плечима. — Ну, такий варіант теж можливий. Залежно від того, хто був отой другий і яку владу мав над Люком.

Вони обмінялися поглядами, і Фок збагнув, що Рако також думає про Саллівана.

— Або ж убивця міг просто фізично його здолати, — сказав Рако. — Було навряд чи легко, але декому це до снаги. Ви ж бачили, які у Саллівана руки. Немов набиті горіхами шкарпетки.

Кивнувши, Фок почав пригадувати звіт патологоанатома, який оглядав Люкове тіло. Люк був кремезний. Цілком здоровий, якщо не враховувати дірки від кулі. На руках — жодних слідів опору. Нема і слідів зв’язування. Фок уявив, як Люкове тіло лежить горілиць у кузові пікапа. Навколо розтеклася калюжа крові, а на внутрішній поверхні металевого борту видніються чотири незрозумілі риски.

— «Кляті жінки», — пригадав Фок уголос. — Як думаєте, що він хотів цим сказати?

— Не знаю, — озвався Рако, поглядаючи на годинник. — Але сьогодні по обіді у нас заплановано зустріч з деким, хто може знати. Я подумав, що варто перевірити, які речі тримала Карен Гедлер у своєму столі на роботі.

Розділ одинадцятий

Закопаний у землю, саджанець золотої акації мав уже не такий жалюгідний вигляд, але не набагато. Вдягнені у форму школярі зніяковіло спостерігали, як землю навколо стовбура засипають мульчею. Вчителі й батьки стояли групками, дехто відкрито плакав.

Жменька пухнастих жовтих пуп’янків на саджанці здалася без боротьби й обсипалася на землю. Впали вони біля таблички зі свіжим гравіюванням:

У пам’ять про Біллі Гедлера і Карен Гедлер.

Уся шкільна родина любила вас і сумуватиме.

У саджанця немає шансів, подумав Фок. Земля палила навіть крізь підошви черевиків.

Коли Фок опинився у рідній початковій школі, його знову накрило відчуття, наче він повернувся на тридцять років у минуле. Асфальтований дитячий майданчик був мініатюрною копією того, який він пам’ятав, а фонтанчики з питною водою виявилися кумедно низенькими. Але все було знайоме й викликало в пам’яті напівзабуті обличчя й давно минулі події.

У ті часи Люк був гарним союзником. Він був з усміхнених дотепних дітей, які без зусиль засвоюють закони джунглів на будь-якому ігровому майданчику. Діти могли б назвати його «харизматичним», якби в такому віці знали це слово. Він щедро ділився своїм часом, жартами і речами. Навіть своїми батьками. У Гедлерів гостинно приймали всіх. Люкова відданість не мала меж. Коли одного разу Фокові випадково влучили в обличчя футбольним м’ячем, йому довелося відтягати Люка від хлопця, який це зробив. Фок, у той час цибатий і незграбний, завжди знав, як йому пощастило мати Люка на своєму боці.

Церемонія добігала кінця, і Фок незатишно переступав з ноги на ногу.

— Скотт Вітлем, директор, — кивнув Рако на підтягнутого чоловіка в краватці, який увічливо виплутався з юрби батьків.

Вітлем підійшов, простягаючи руку.

— Даруйте, що змусив вас чекати, — промовив він, коли Рако представив Фока. — У такі часи всі хочуть поговорити.

Вітлем, якому було трохи за сорок, рухався легко й енергійно, як колишній атлет. Він мав широкі плечі й широку усмішку. З-під капелюха виднілося півдюйма чистого каштанового волосся.

— Гарна була церемонія, — сказав Фок, і Вітлем озирнувся на саджанець.

— Нам це було потрібно, — сказав він і стишив голос. — Але деревцю нема на що сподіватися. Одному Богу відомо, як ми будемо пояснювати дітлахам, коли воно засохне… Ну гаразд, — він кивнув на будівлю з білої цегли, — ми зібрали всі речі Карен і Біллі, як ви і просили. Боюся, їх небагато, але вони всі у мене в кабінеті.

Фок і Рако рушили за ним через шкільне подвір’я. Удалині закалатав дзвоник. Кінець уроків. Зблизька і будівлі, і майданчик справляли депресивне враження. Фарба всюди полущилася, а оголений метал почервонів від іржі. Пластикова гірка потріскалася, а кільце було тільки в одному кінці баскетбольного поля. Все це свідчило про збідніння громади.

— Фінансування, — промовив Вітлем, побачивши, як гості роззираються. — Його вічно бракує.

Позаду школи, у брунатному загоні, стояло кілька сумних овечок. А далі різко починалися порослі бушем пагорби.

Директор зупинився, щоб виловити з овечої поїлки жменю листя.

— А зараз діти вивчають землеробство і скотарство? — Фокові пригадалося, як він сам колись перевіряв схожу овечу поїлку.

— Трохи. Але ми стараємося їх не перевантажувати. Це більше як розвага. Дітям і вдома вистачає суворої реальності, — відповів Вітлем.

— Це ваш предмет?

— О Боже, ні, я ж розманіжений міщук. Ми переїхали з Мельбурна вісімнадцять місяців тому, і я хіба що навчився розрізняти, де в корови голова, а де хвіст. Моїй дружині набридло міське життя, захотілося перемін, — сказав він і помовчав. — Ми отримали справжні переміни.

Він штовхнув масивні двері в коридор, у якому пахло бутербродами. Стіни були завішані дитячими малюнками.

— Господи, ну вони й депресивні, — пробурмотів Рако.

Фок одразу зрозумів, про що він. На кількох малюнках діти зобразили свою родину: ручки-ніжки як палички, а роти на обличчях — перевернуті дуги. А ось корова з янгольськими крилами. І підпис нетвердою рукою: «Тоффі. Моя корова на небесах». Усі краєвиди були у брунатних тонах.

— Ви б подивилися на ті, які ми не вивішували, — сказав Вітлем, зупиняючись перед дверима кабінету. — Посуха. Вона знищить містечко.

Витягнувши з кишені величезну зв’язку ключів, він впустив гостей до себе в кабінет. Вказавши їм на двійко стільців, які знавали кращі часи, він зник у стінній шафі. За мить випірнув із запечатаною коробкою в руках.

— Тут усе. Дещо зі столу Карен, шкільні роботи Біллі. Боюся, тут переважно малюнки й зошити.

— Дякую, — забрав у нього коробку Рако.

— Ми сумуємо за ними, — прихилився Вітлем до свого столу. — За обома. І досі не оговталися.

— Ви тісно співпрацювали з Карен? — запитав Фок.

— Більш-менш тісно — персоналу в нас небагато. Вона була неперевершена. Давала з бухгалтерією лад. Добре зналася на цьому. Карен була занадто розумна для такої примітивної роботи, але її влаштовували ясла і все інше.

У прочинене вікно долинав галас з дитячого майданчика.

— Послухайте, можна поцікавитися, навіщо ви прийшли? — запитав Вітлем. — Мені здавалося, справа закрита.

— Постраждало троє людей з однієї родини, — озвався Рако. — На жаль, у таких випадках ніколи не буває все до кінця ясно.

— Так, звісно, — озвався Вітлем таким тоном, наче його не переконали слова Рако. — Справа в тому, що в мої обов’язки входить піклуватися про безпеку учнів і вчителів, тож якщо…

— Та ми не припускаємо, що є підстави для хвилювання, Скотте, — мовив Рако. — Як раптом щось вигулькне, ми обов’язково повідомимо.

— Гаразд, зрозуміло, — сказав Вітлем. — Можу я вам чимось допомогти?

— Розкажіть про Карен.

Стукіт пролунав негучно, але твердо. Двері відчинилися, й Вітлем підвів очі від столу. У проріз зазирнула білява голова.

— Скотте, маєш хвилинку?

У кабінет зайшла Карен Гедлер. Вона не усміхалася.

— За день до того, як їх з Біллі вбили, вона зайшла до мене поговорити, — промовив Вітлем. — Була стурбована, звісна річ.

— Чому «звісна річ»? — поцікавився Рако.

— Даруйте, я не хотів, щоб це прозвучало легковажно. Але ж ви бачили на стінах дитячі малюнки. Розумієте, страшно всім. І дорослі тут не виняток.

Якусь мить він поміркував.

— Карен була дуже цінним працівником у нашій команді. Але останні кілька тижнів вона була страшенно напружена. Відповідала різко, що на неї зовсім не схоже. Була неуважна. У розрахунках зробила одну чи дві помилки. Нічого серйозного, ми їх виловили. Але, знову ж таки, це було зовсім на неї не схоже. Це її непокоїло. Зазвичай вона все робила дуже чітко. Отож і прийшла поговорити зі мною.

Карен зачинила двері. Обрала стілець, найближчий до столу Вітлема. Сіла, випроставши спину і схрестивши гомілки. Вузька сукня — білі яблучка на червоному тлі — скромно підкреслювала фігуру. Карен була з тих жінок, чия юнацька краса з віком і народженням дітей м’якшає, стає не такою вираженою, але по-своєму вабить. Вона могла б зіграти роль мамусі, якій усе завжди вдається, в рекламі якого-небудь супермаркету. Ніхто б не поставив під сумнів якість прального порошку або пластівців, які рекомендує Карен Гедлер.

А зараз вона стискала на колінах невеличкий стос паперів.

— Скотте, — почала вона — й зупинилася. Вітлем чекав. Вона глибоко вдихнула. — Скотте, якщо по щирості, я не була певна, чи йти до тебе з цим. Мій чоловік… — Карен не опустила погляду, але Вітлем відчував, що не без зусиль. — Люк, ну… Знаєш, йому б це не сподобалося.

Рако гойднувся вперед.

— Відчувалося, що вона боїться чоловіка?

— Тоді я про таке й не подумав, — стиснув Вітлем перенісся. — Але після того, що сталося наступного дня, я ловлю себе на думці, що не надто уважно слухав. Боюся, проґавив ознаки. Я щодня себе про це питаю. Але хочу внести ясність: якби я бодай на хвилю запідозрив, що вони в небезпеці, я б нізащо не відпустив їх з Біллі додому.

Вітлем несвідомо майже повторив слова Джеймі Саллівана.

Карен покрутила обручку.

— Ми з тобою довго працювали разом — і непогано працювали, я б сказала… — звела вона очі, й Вітлем кивнув. — І тому я відчуваю, що мушу дещо сказати.

Вона знову замовкла й зітхнула.

— Знаю, останнім часом були питання. І до мене, і до моєї роботи. Декілька помилок…

— Одна чи дві, але це не страшно, Карен. Ти — чудова співробітниця, всі це бачать.

Вона коротко кивнула, опускаючи очі. А коли знову підвела погляд, обличчя її набуло рішучості.

— Дякую. Але є одна проблема. І я не можу заплющувати на неї очі.

— Вона сказала, що ферма тоне, — мовив Вітлем. — Карен вважала, що вони мають у запасі місяців шість, а може, й менше. Казала, що Люк їй не вірить. Він, вочевидь, був упевнений, що все переміниться, але вона відчувала наближення кінця. І хвилювалася. Навіть почала вибачатися.

Вітлем пирхнув, немов досі не міг у це повірити.

— Зараз це видається абсурдним. Але вона вибачалася за те, що була така неуважна. Карен просила не говорити Люкові, що вона мені все розповіла. Та я і не збирався, звісно. Але вона сказала, Люк засмутиться, якщо йому здасться, що вона розпатякує про їхні справи по всьому місту.

Вітлем погриз ніготь на великому пальці.

— Думаю, їй просто треба було виговоритися. Я приніс їй склянку води й вислухав її. Запевнив, що за роботу нехай не хвилюється і все таке.

— Ви добре були знайомі з Люком Гедлером? — поцікавився Фок.

— Не дуже. Бачив його кілька разів, звісно. На батьківських зборах. Бувало, ми зустрічалися в пабі, але майже не розмовляли. Він здавався приємним. І відповідальним батьком. Коли мені подзвонили, я повірити не міг. Жахливо втратити співробітника, а вже учня! Для вчителя це найгірший кошмар.

— А хто розповів вам про те, що сталося? — запитав Фок.

— Хтось із поліції Клайда зателефонував до школи. Мабуть, тому, що тут учився Біллі. Було вже пізно, близько сьомої. Пам’ятаю, я вже збирався додому, але натомість ще довго тут сидів, намагаючись перетравити почуте. Намагаючись вирішити, як назавтра про це розповідати учням.

Він сумно здвигнув плечима.

— Рецепту не існує. Знаєте, моя донька дружила з Біллі. Вони вчилися в одному класі. Ось чому мене так вразило, коли я дізнався, що Біллі теж постраждав.

— Що ви маєте на увазі? — запитав Рако.

— По обіді він мав піти до нас у гості, — промовив Вітлем так, наче все очевидно. Перевівши погляд з Фока на Рако й помітивши на їхніх обличчях нерозуміння, він збентежено розвів руками. — Перепрошую, я думав, ви в курсі. Я розповідав клайдівській поліції. Того дня Біллі мав зайти до нас у гості, але Карен подзвонила моїй дружині й останньої миті все скасувала. Сказала, що Біллі застудився.

— Але ж до школи він пішов. Ви з дружиною повірили їй? — запитав Фок, нахилившись уперед.

— Так, — кивнув Вітлем. — Ми й досі віримо, так і запишіть. У нас тут ходив вірус. Може, Карен вирішила, що Біллі краще буде лягти спати раніше. Думаю, це був просто невдалий збіг.

Він потер очі.

— Ось як воно іноді буває, — промовив він. — Його ж могло не бути вдома! Господи, просто неможливо не прокручувати в голові всі ці «якби».

Розділ дванадцятий

— Ми б усе це знали, якби зв’язалися з Клайдом, — сказав Фок надворі. Коробку з речами Карен і Біллі він тримав під пахвою. Картон неприємно липнув до вогкої шкіри.

— Так, ну, нічого страшного не сталося. Ми все одно дізналися.

— Зрештою — так. Не знаю, може, вже час їх залучити?

Рако подивився на нього.

— Ви щиро впевнені, що ми вже накопали достатньо, щоб їм дзвонити? Знаючи, як вони можуть відреагувати?

Фок уже розтулив рота, щоб відповісти, коли з дальнього кінця майданчика залунав голос:

— Гей, Аароне! Стривай.

Озирнувшись, Фок побачив, що до них біжить Гретчен Шонер. Настрій у нього на дрібку покращився. На зміну жалобному вбранню прийшли шорти й приталена блакитна сорочка з закасаними до ліктів рукавами. Вона личила Гретчен набагато більше, подумалося Фокові. Рако забрав у нього коробку.

— Чекаю в машині, приятелю, — сказав він тактовно, чемно кивнувши Гретчен. Зупинившись перед Фоком, вона пересунула сонячні окуляри з очей на маківку, закрутивши біляве волосся в складний вузол. Фок зауважив, що блакитна сорочка підкреслює колір її очей.

— Привіт, ти що тут досі робиш? Я гадала, ти вже поїхав, — мовила Гретчен, водночас хмурячись і усміхаючись. Говорячи, вона торкнула Фока за лікоть. Він відчув докір сумління. Міг би її і повідомити.

— Ми зайшли побалакати зі Скоттом Вітлемом, — пояснив він. — Директором.

— Так, я знаю, хто такий Скотт. Я в шкільній раді. Я мала на увазі: що ти робиш у Ківарі?

Фок подивився повз неї. До них уже обернула голови зграйка мамусь, ховаючи очі за сонячними окулярами. Узявши Гретчен за руку, він трішки розвернувся, щоб опинитися до мамусь спиною.

— Трохи складно пояснити. Гедлери попросили мене покопати справу Люка.

— Жартуєш? Навіщо? Чи щось нове вигулькнуло?

Фок відчув невимовну спокусу вибовкати їй усю історію. Про Еллі, алібі, свою брехню. Провину. Колись Гретчен входила в їхню четвірку. Врівноважувала її. Світло на противагу похмурості Еллі, спокій на противагу шаленству Люка. Вона б усе зрозуміла. Але понад її плечем було видно, що мамусі й досі спостерігають.

— Питання в грошах, — зітхнув Фок. І переповів їй трохи пом’якшену версію підозр Барб Гедлер щодо несплачених боргів.

— Господи, — кліпнула Гретчен, на мить заціпенівши і намагаючись перетравити почуте. — Гадаєш, щось тут може бути?

Фок лише знизав плечима. Розмова з Вітлемом пролила нове світло на такі припущення.

— Побачимо. Але зроби мені ласку: нікому поки що не кажи.

— Можливо, вже запізно, — нахмурилася Гретчен. — Уже пішли плітки, що сьогодні якісь копи навідувалися до Джеймі Саллівана.

— Боже, як воно могло так швидко виплисти? — запитав Фок, сам знаючи відповідь. У маленькому містечку чутки поширюються швидко. Гретчен проігнорувала питання.

— Просто будь обережний, — потягнувшись, вона зігнала муху, яка присіла Фокові на плече. — Люди зараз і так накручені. Щоб зірватися, їм небагато треба.

Фок кивнув.

— Дякую. Зрозуміло.

— Хай там як… — Гретчен мить помовчала, поки повз них пробігала безладна зграйка малюків з футбольним м’ячем: вони вже скинули з маленьких плечей тягар меморіальної церемонії, а попереду чекали вихідні. Приклавши долоню дашком до очей, Гретчен помахала дітям. Фок спробував відшукати серед них її сина, але не зміг. Коли він перевів погляд назад на Гретчен, вона дивилася на нього.

— Скільки ти ще тут пробудеш, як думаєш?

— Тиждень, — мовив Фок, повагавшись. — Не більше.

— Добре.

Кутики її вуст стрибнули вгору, як двадцять років тому.

Коли за кілька хвилин вона пішла геть, Фок тримав аркушик з номером її мобільного і запрошенням зустрітися наступного вечора, записаними чітким почерком Гретчен.

* * *

— Ви собі нову подружку завели, приятелю? — безтурботно поцікавився Рако, коли Фок сідав у машину.

— Мені вистачить і старої, дякую, — відповів Фок, не стримавши усмішки.

— То які плани? — запитав Рако серйозніше. І кивнув на коробку на задньому сидінні. — Хочете подзвонити у Клайд і закопатися по саму сраку в бюрократію, намагаючись переконати їх, що вони напартачили, чи краще їдьмо у дільницю і перевірмо, що в коробці?

Фок якусь мить дивився на нього, уявляючи, як робить дзвінок.

— Так, гаразд. Дільниця. Коробка.

— Гарне рішення.

— Та їдьте вже.

* * *

Поліційна дільниця містилася у приземкуватій будівлі з червоної цегли в кінці центральної вулиці Ківари. Крамниці обабіч неї згорнули бізнес, вітрини були порожні. Така сама історія і на протилежному боці вулиці. Торгівля йшла, схоже, тільки в гастрономі й винарні.

— Господи, та тут усе вимерло, — зронив Фок.

— Така біда з фінансовими проблемами. Вони заразні. У фермерів нема грошей щось купувати у крамницях, крамниці банкрутують — і ось вам ще більше людей, у яких нема грошей щось купувати. Тут усе валиться, як доміно.

Рако потягнув двері. Вони виявилися замкненими. Вилаявшись, він дістав ключі. На дверях висів розклад роботи дільниці: з понеділка по п’ятницю, з 9.00 до 17.00. В інший час, зазначалося в розкладі, жертвам злочинів слід шукати щастя в Клайді. Фок поглянув на годинник. 16.45. Внизу ручкою дописали номер мобільного на екстрені випадки. Фок міг закластися, що це телефон Рако.

— Короткий день? — гукнув Рако з відчутним роздратуванням у голосі, зайшовши всередину.

Секретарка, якій було вже явно за шістдесят, але її волосся блищало неймовірною вугільною чорнотою, як у молодої Елізабет Тейлор, зухвало задерла підборіддя.

— Я прийшла раніше, — сказала вона, трішки напружившись за своєю конторкою. Сумочка висіла через плече, як солдатська гвинтівка. Рако представив її як Дебору. Руки вона не подала.

З кабінету позаду конторки винувато визирнув констебль Еван Барнз, стискаючи ключі від машини.

— Доброго вечора, бос, — привітався Барнз. — Уже ж кінець дня, хіба ні?

Тон у нього був перебільшено недбалий, і він влаштував ціле шоу, перевіряючи годинник.

— О! Ага. Ще кілька хвилин лишилося.

Здоровань зі свіжим рум’янцем і кучерявим волоссям, яке стирчало неслухняними жмутками, присів назад за стіл і заходився перекладати папери. Рако закотив очі.

— Ой, та годі вже, забирайтеся, — сказав він, піднімаючи кришку конторки. — Гарних вихідних. Будемо сподіватися, що місто не згорить дотла за хвилину до п’ятої, еге ж?

Дебора випростала спину з виглядом жінки, яка укріпилася в переконанні, що правда була на її боці від самого початку.

— Тоді до побачення, — попрощалася вона з Рако. Фокові вона ледь помітно кивнула, втупивши погляд йому в чоло, а не в очі.

Усе зрозумівши, Фок відчув у грудях холодок. Вона знає. Він навіть не здивувався. Якщо Дебора народилася й виросла в Ківарі, вона має пам’ятати Еллі Дікон. Нічого драматичнішого в Ківарі зроду не траплялося — принаймні до смерті Гедлерів. Можна уявити, як вона цокала язиком, сидячи за кавою і читаючи в газетах статті під чорно-білими світлинами Еллі. Як обмінювалася плітками з сусідами. Мабуть, вона була знайома з Фоковим татом. Звісно, ще до того, як це трапилося. Після того вона б у житті вже не зізналася, що знає родину Фоків.

За кілька годин по тому, як Люкове обличчя зникло з вікна його спальні, Аарон лежав без сну. Події прокручувалися і прокручувалися в голові. Еллі, річка, риболовля, записка. «Ми з Люком разом стріляли кролів».

Він чекав на стукіт у двері всю ніч, та коли той нарешті пролунав, прийшли не по нього. Фок з німим жахом спостерігав, як батько був змушений змити з рук землю й поїхати з поліціянтами в дільницю. В записці було тільки прізвище, тож не відомо, про якого саме Фока йдеться, сказали копи, а молодший Фок у шістнадцять за законом був ще дитиною.

Ерика Фока, жилавого стоїчного чоловіка, протримали на дільниці п'ять годин.

Чи знав він Еллі Дікон? Так, звісно, вона — донька сусідів. Синова подружка. Дівчина, яка зникла.

Його питали про алібі на день її смерті. Майже все пообіддя він провів не вдома — їздив по крамницях. Увечері зазирнув у паб. Дюжина людей бачила його в різних місцях. Непогане алібі, але не ідеальне. Отож питання продовжилися. Так, він розмовляв з дівчиною. Кілька разів? Так. Багато разів? Можливо. І ні, він не міг пояснити, чому в Еллі була записка з його прізвищем і датою її смерті.

Але ж прізвище Фок має не тільки він, правда? — з притиском запитав один з поліціянтів. Тут Ааронів батько замовк. Осунувся й більше не сказав ані слова.

Його відпустили, і прийшла черга його сина.

— Барнза перевели з Мельбурна на підкріплення, — пояснював Рако, поки Фок ішов за ним через конторку в кабінет. Вхідні двері грюкнули, й вони залишилися удвох.

— Справді? — здивувався Фок. Барнз — кров з молоком — мав вигляд місцевого сільського хлопця.

— Ага, але батьки у нього фермери. Не тут, а десь на заході. Напевно, саме через це його сюди і спрямували. Мені навіть шкода хлопця: не встиг він осісти у великому місті, як його запроторюють сюди. Хай там як… — Рако глянув на зачинені двері дільниці й передумав. — Забудьте.

Фок і сам міг здогадатися. Нечасто таке трапляється, щоб з міста на село прислали найкращого офіцера, особливо в таку глушину, як Ківара. Барнз навряд чи найсвітліша голова в поліції. Рако тактовно не вимовив цього вголос, але це й так було ясно. На дільниці він фактично може покладатися тільки на себе.

Коробку з речами Карен і Біллі відкрили на запасному столі. Над головою дзуміло флуоресцентне світло. Біля вікна літала муха, раз у раз вдаряючись у шибку.

Аарон сидів на дерев’яному стільці, від нервів постійно хотілося в туалет, але він тримався плану. Я був з Люком Гедлером. Ми стріляли кролів. Двох, ми підстрелили двох. Так, ми з Еллі дружимо… тобто дружили. Так, того дня ми бачилися в школі. Ні! Ми не сварилися. Після школи я навіть з нею не бачився. І не нападав на неї. Я був з Люком Гедлером. Я був з Люком Гедлером. Ми стріляли кролів. Я був з Люком Гедлером.

Довелося його відпустити.

На той час поповзли нові плітки. Мабуть, це не вбивство, а самогубство. Вразлива дівчина, яку довів до краю малий Фок, — ось яка версія користувалася популярністю. Інша версія — що її переслідував і використав його дивакуватий батько. Важко сказати напевно. Так чи так, а вони двоє, вважай, убили її. Чутки підігрівав батько Еллі — Мел Дікон, і вони розквітали. Міцно вкорінилися й не збиралися вмирати.

Якось уночі у вікно Фокам прилетіла цеглина. За два дні по тому Ааронового батька виставили з крамнички на розі. Він змушений був повернутися додому з порожніми руками й палючим поглядом, у той час як усі його покупки залишилися на прилавку. Наступного дня після школи Аарона переслідувала трійця чоловіків на пікапі. Помалу сунула за ним, а він швидше й швидше крутив педалі, втрачаючи рівновагу щоразу, коли наважувався озирнутися через плече, і власне дихання гучно відлунювало у нього у вухах.

Рако витягнув з коробки її вміст і розклав рядочком на столі.

Тут було кавове горнятко, степлер з написом «Карен» білою замазкою, грубої в’язки кардиган, маленька пляшечка парфумів під назвою «Весна-красна», світлина Біллі й Шарлотти в рамочці. Негусто.

Розібравши рамку, Фок зазирнув під світлину. Нічого. Він склав рамку назад. Рако, який сидів навпроти, зняв кришечку з парфумів і пшикнув. У повітрі поплив легкий цитрусовий аромат. Приємний.

Перейшли до речей Біллі: три малюнки машинок, кеди маленького розміру, читанка для початківців і коробка кольорових олівців. Фок погортав читанку, сам не знаючи, що шукає.

Приблизно тоді Аарон помітив, що батько спостерігає за ним. З протилежного кінця кімнати, через вікно, з-за газети. Аарон спиною відчував його погляд і обертався. Ерик відводив очі. А іноді не відводив. Замислено дивився й мовчав. Аарон чекав на запитання, але воно так і не прозвучало.

На поріг їм підкинули мертве теля: горлянку йому перерізали так глибоко, що мало не відтяли голову. Наступного ранку батько й син поскладали все, що влізло, в машину. Аарон квапливо попрощався з Гретчен; трохи довше він прощався з Люком. Про те, чому він їде, не говорили. Коли вони з батьком від'їжджали з Ківари, їх ще кілометрів сто за межами міста переслідував білий пікап Мела Дікона.

В Ківару вони більше не повернулися.

— Того дня Карен забрала Біллі додому, — сказав Фок. Він міркував про це від самої школи. — Малий мав піти в гості до подружки, але мати не відпустила його саме в той день, коли його вбили. Як гадаєте, можна списати це на збіг?

— Навряд чи, — похитав головою Рако.

— I я так думаю.

— Але якби вона здогадувалася, що станеться, то вже напевно забрала б обох дітей якнайдалі.

— Може, вона щось підозрювала, але точно не знала, — сказав Фок.

— Або не знала, наскільки все погано.

Фок підняв кавове горнятко Карен, знову опустив на стіл. Перевірив коробку, обмацавши краї. Вона була порожня.

— Я сподівався на більше, — мовив Рако.

— Я теж.

Довший час вони дивилися на речі, а потім одну по одній поскладали їх назад.

Розділ тринадцятий

Коли Фок вийшов з дільниці, на деревах кричали какаду. Оглушливим хором вони скликали одне одного додому, до гнізда, а вечірні тіні вже починали видовжуватися. Повітря було вогке, й по хребту у Фока стікала цівка поту.

Він ішов собі центральною вулицею, не кваплячись у паб, який чекав на тому кінці. Було ще не пізно, але перехожих траплялося небагато. Притуляючись чолом до скла, Фок зазирав у вітрини занедбаних крамниць. Він ще здебільшого пам’ятав, де що було. Пекарня. Книгарня. З багатьох крамниць винесли все дочиста. Важко було сказати, скільки вони отак уже стоять голі.

Дійшовши до госптоварів з вивішеними у вітрині бавовняними робочими сорочками, він зупинився. Сивий чоловік, одягнений у таку точно сорочку, як на вітрині, й у фартух з бейджиком, уже тримав одну руку на табличці «Відчинено» на дверях. Помітивши наближення Фока, він застиг, так її і не перевернувши.

Фок помацав власну сорочку. Та сама, у якій він був на похороні і яку виправ у раковині у себе в номері, тож непрасована тканина стала цупкою. Сорочка липнула під пахвами. Фок зайшов у крамницю.

У яскравому електричному світлі тепла усмішка продавця замерзла, не до кінця розквітнувши: чоловік упізнав покупця. Його очі забігали порожньою крамницею, яка, підозрював Фок, цілісінький день простояла така сама безлюдна. Чоловік мить повагався, а потім усмішка відтанула. Принципи — це добре, коли у касі дзвенять грошики, подумав Фок. Продавець провів Фока маленьким відділом одягу з ретельністю кравця в салоні для джентльменів. Його переповнювала така вдячність за те, що хтось готовий купити в нього бодай одну сорочку, що Фок купив аж три.

Вийшовши на вулицю, Фок пхнув покупку під пахву й рушив далі. Йти було недалеко. Він проминув кулінарію, яка пропонувала страви мало не зі всіх куточків світу, щоправда, тільки смажені або печені, бо всі вони стояли у вітринах з підігрівом. Клініка, аптека, крихітна бібліотека. Універсальна крамниця, яка, схоже, торгувала всім підряд — від корму для тварин до вітальних листівок; ще кілька забитих дошками вітрин — і от Фок знову в «Руні». Ось він — центр життя Ківари. Фок озирнувся, міркуючи, чи не погуляти ще, але вже не мав сили.

У вікно пабу видно було жменьку завсідників, які байдуже витріщалися в телевізор. На Фока чекав хіба що порожній номер нагорі. Застромивши руку в кишеню, Фок намацав ключі від машини. Отямився він уже на півдорозі до ферми Люка Гедлера.

* * *

Коли Фок припаркувався перед будинком Гедлерів на тому самому місці, що й першого разу, сонце котилося вниз по небу. З дверей і досі звисала жовта поліційна стрічка.

Цього разу Фок, проігнорувавши будинок, одразу рушив до найбільшої клуні. Подивився на крихітну камеру стеження, прикріплену над дверима. Дешево і сердито. Зроблена з матового сірого пластику, вона світилася одним-єдиним червоним очком, тож якщо не знати, що вона там, можна й не помітити.

Фок уявив, як Люк залазить на драбину, кріпить камеру до стіни, шукає потрібний кут. Спрямували її так, щоб вона захоплювала якнайбільше простору перед входами у клуні й ангар, де зберігався цінний господарський реманент. Будинок потрапив майже випадково — крихітний відрізок під’їзної доріжки. Ферма не загнеться, якщо злодії вкрадуть п’ятирічний телевізор. А от якщо з клуні поцуплять водяний фільтр, це зовсім інша історія.

Цікаво, подумав Фок, якщо того дня приходив ще хтось, чи знав він про камеру? Може, та людина бувала тут раніше й добре відала, що саме захоплює камера? Чи просто пощастило?

Люк — якщо за кермом був він — мав точно знати, що номер його машини потрапить на запис, подумав Фок. Але на той час, можливо, йому було вже байдуже. Перетнувши подвір’я, Фок зробив повне коло довкруж будинку. Рако і справді старанно захистив його від цікавих очей: усі жалюзі були опущені, а всі двері міцно замкнені. Нічогісінько не видно.

Хотілося провітрити голову, тож Фок, лишивши будинок позаду, вийшов у поля. Маєток прилягав до річки Ківари, й удалині, де закінчувалася ферма, виднілися евкаліпти. В небі низько висіло жовтогаряче літнє сонце.

Фокові часто найкраще думалося на ногах. Зазвичай він, ухиляючись від туристів і трамваїв, блукав вулицями навколо кварталу, де містилася його контора. Або, коли заходив у глухий кут, долав кілометри в ботанічному саду чи на березі затоки.

Колись серед цих ланів Фок почувався як удома, але нині все здавалося зовсім інакшим. У голові досі вирувало. Він дослухався до ритмічного тупоту власних ніг по твердій землі й до пташиних криків, які лунали з дерев. Тут крики здавалися гучнішими.

Дійшовши майже до кінця маєтку, Фок спершу стишив крок, а відтак і зовсім зупинився. Він навіть не був певен, що саме змусило його завагатися. Вервечка дерев попереду була темна й тиха. Ніякого руху. У Фока по загривку поповз холодок. Навіть птахи, здавалося, примовкли. Почуваючись дещо безглуздо, Фок озирнувся через плече. Поля ген-ген були порожні. Удалині виднілася нежива ферма Гедлерів. Він же обійшов усе навколо, сказав собі Фок. Там нікого нема. Тут узагалі нікого не лишилося.

Фок знов обернувся до річки — у грудях досі тріпотіло від поганого передчуття. І тут нарешті прийшов здогад — повільно підкрався й за мить обрушився на голову. Звідси, де стоїть Фок, має чутися хлюпотіння води. Чіткий звук, з яким ріка прокладає собі шлях через ці краї. Заплющивши очі, Фок дослухався, намагаючись вирізнити його, викликати силою думки. Але стояла моторошна тиша. Розплющивши очі, Фок помчав уперед.

Він пірнув між дерев, на протоптану стежку, не звертаючи уваги на гілки, що тут і там хльостали й жалили. Засапавшись, вибіг на берег і зупинився на краю. Міг би й не зупинятися.

Від широкої річки залишився на землі запилений шрам. Де колись бігла вода, в обидва боки зміїлося порожнє річище, довге й голе. Прорите століттями русло тепер нагадувало потріскану мозаїку з каміння й повзучого бур’яну. Покручене коріння дерев на берегах, оголившись, сіріло, нагадуючи павутиння.

Це було жахливо.

Не вірячи власним очам, Фок спустився у річище, дряпаючи руки й коліна об спечені береги. Зупинився посередині мертвої річки, в порожнині, де колись широка стрічка води накривала людину з головою.

Ота вода, в яку щоліта пірнали Фок з Люком, гойдалися на хвилях і бризкалися, шкірою вбираючи її прохолоду. Ота вода, на яку Фок годинами задивлявся в ясні дні, загіпнотизований рибальською волосінню, плечем відчуваючи батькову надійну міць. Ота вода, яка ринула в горло Еллі, жадібно затоплюючи її тіло, допоки в ньому не лишилося місця для самої дівчини.

Фок спробував глибоко вдихнути, але вологе повітря душило. Власна наївність здавалася дурістю на межі божевілля. Як міг він думати, що вздовж цих ферм і досі біжить свіжа вода, коли в полях падає худоба? Як міг він просто тупо кивати, чуючи повсюди слово «посуха», й не здогадатися, що річка пересохла?

Коли він зіп’явся на ватяні ноги, у нього пливло перед очима, а навколо кружляли какаду і щось кричали у розжарене червоне небо. Сам-один посеред цієї велетенської рани, Фок, затуливши обличчя руками, раптом сам пронизливо закричав.

Розділ чотирнадцятий

Довгий час Фок просидів на березі, поринувши в заціпеніння, а важке сонце спускалося дедалі нижче. Нарешті він змусив себе підвестися. Він марнує світлі години доби. Він уже вирішив, куди подасться далі, от тільки не був певен, що зможе розшукати потрібне місце в сутінках.

Розвернувшись спиною до стежки, яка вела до ферми Гедлерів, він рушив у протилежному напрямку. Двадцять років тому уздовж річки бігла вузька стежка. А тепер Фокові доводилося покладатися на власну пам’ять, шукаючи дорогу серед оголеного коріння й сухих заростів.

Голову він тримав похиленою, стараючись не зійти зі стежки. Коли не стало повноводої річки, яка була тут як маяк, він кілька разів ловив себе на тому, що збивається з дороги. Навколишній краєвид змінився, і зникли всі знайомі орієнтири. Коли вже Фокові здавалося, що він проскочив потрібне місце, воно знайшлося. Яке полегшення! Це було зовсім близько від берега, в сухих заростях. Продираючись крізь кущі, він відчув у грудях іскру радості, й уперше з приїзду в Ківару здалося, що він повернувся додому. Фок простягнув руку. Ось воно, не змінилося.

Камінне дерево.

Чорт, куди вони поділися?

Носаком прегарного черевика Еллі Дікон, нахмурившись, обережно відбила з дороги купку листя.

— Та вони десь тут. Я чув, як вони впали на землю, — сказав Аарон, продираючись до дерева. Присівши, він мацав землю й розгрібав сухе листя, шукаючи ключі Еллі. Вона спостерігала за ним приплющеними очима, недбало перевертаючи ногою камінець.

Фок провів долонею по стовбуру й уперше за багато днів по-справжньому всміхнувся. У дитинстві це здавалося справжнім дивом. Упритул до масивного валуна виріс велетенський евкаліпт, і його стовбур так вигнувся, що здавалося, наче дерево тримає камінь у вузлуватих обіймах.

Змалечку Фок не міг зрозуміти, як інші люди можуть не захоплюватися, бачачи це дерево. Туристи щотижня ходили повз нього, не помічаючи, й навіть інші діти сприймали його не більш як химерний орієнтир. Та щоразу як Фок його бачив, не міг не думати про те, скільки часу формувалося камінне дерево. Міліметр по міліметру. Він, наче падаючи з висоти, почувався крихітною цяткою у часі. Йому це подобалося. Більш як за двадцять років по тому він дивився на камінне дерево — і знову відчував те саме.

Того дня Аарон лишився наодинці з Еллі, а в шістнадцять років такої можливості і прагнеш, і боїшся. Він безперервно теревенив, дратуючи навіть самого себе. Проте розмова раз у раз провисала, як несподіваний провал на дорозі. Раніше такого не бувало, але останнім часом у їхніх стосунках постійно мов короткі замикання траплялися.

Аарон частенько ловив себе на тому, що підшукує слова, які б викликали справжню реакцію, а не просто зведену брову чи кивок. Іноді він влучав у ціль — і Еллі піднімала кутик вуст.

Він обожнював такі миті. Подумки він занотовував, що саме сказав, щоб згодом проаналізувати. Сподівався виявити закономірність, яка допоможе напрацювати цілий репертуар настільки кумедних жартів, що Еллі просто не зможе стримати усмішки. Але поки що, до його розчарування, випадковості не складалися в закономірність.

Більшість пообіддя вони з Еллі провели у тіні камінного дерева, підпираючи спинами стовбур. Еллі здавалася ще відстороненішою, ніж зазвичай. Уже двічі Фок щось запитав у неї, а вона немов і не чула. Нарешті, боячись, що їй з ним нудно, Фок запропонував розшукати Люка або Гретчен. І відчув полегшення, коли вона похитала головою.

— Зараз я хаосу просто не витримаю, — сказала вона. — Нам же нормально тільки удвох, правда?

— Так, звісно.

Так, звісно! Фок намагався говорити легковажно.

— Які в тебе плани на сьогоднішній вечір?

Еллі скривилася.

— Я працюю.

Цього року вона влаштувалася на роботу, яка переважно полягала в безцільному стоянні за прилавком молочного бару.[1]

— Ти ж працювала вчора?

— Ми відчинені щодня, Аароне.

— Знаю, але…

Вона працювала більше, ніж зазвичай. Чомусь стрельнула думка, чи не бреше Еллі, але це безглуздо. Навіщо їй напружуватися?

Фок спостерігав, як вона раз за разом підкидає в повітря ключі та знову ловить, і від блискучих фіолетових нігтів відбивається пообіднє сонце. Фок набирався сміливості, щоб перехопити ключі на льоту. Легенько подражнити її, як це уміє Люк. А тоді… ну, Аарон не був певен, що тоді. Отож відчув майже полегшення, коли Еллі підкинула ключі занадто високо — й вони перелетіли кудись їй за спину.

Відскочили від валуна і з металевим брязкотом упали на землю.

Фок присів біля дерева, кілька разів змінив позу, підшукуючи потрібний кут. І нарешті водночас здивовано і задоволено крекнув: ось він.

Отвір.

— Гей, ти тільки поглянь.

Аарон, стоячи навколішках, відхилився назад, потім нахилився вперед. Глибока тріщина в центрі камінного дерева з’явилася і, щойно він трішки змінив кут зору, знову зникла. Раніше він її і не помічав. Єдине вигідне місце, де коріння випиналося, не прилягаючи тісно до валуна. Оптична ілюзія: під будь-яким іншим кутом отвір був практично невидимий.

Аарон зазирнув у чорноту. Туди, якщо постаратися, цілком можна було б запхати руку, плече і голову. Але те, що шукав, він побачив біля самого отвору. І тріумфально стиснув у кулаці ключі Еллі.

Фок зазирнув у нору. В глибині неможливо було нічого розгледіти. Відшукавши маленький камінець, він кинув його всередину, слухаючи, як той торохкоче об стінки. Звідти нічого не вискочило й не виповзло.

Повагавшись, Фок якнайвище закасав рукав і застромив руку в чорнильну діру. Кінчики пальців торкнулися якогось предмета: маленького, квадратного, рукотворного, — й Фок підхопив його. В цю мить щось невидиме пробіглося у нього по зап’ястку, й він висмикнув руку. Випростався, сміючись із того, як у нього калатає серце.

Розтиснувши кулак, вражено впізнав знахідку. Маленька металева запальничка. Потерта, побита негодою, але коліщатко й досі крутиться. Широко всміхнувшись, Фок перевернув її догори дриґом, знаючи, що побачить. На дні його дитячим почерком були нашкрябані ініціали: «А. Ф.».

Він ніколи не був справжнім курцем, робив це більше напоказ, й одного дня вирішив заховати запальничку, щоб тато не застукав його з нею. Фок відкинув накривку, але не наважився запалити вогонь. Не в таку посуху. Обтерши рукою метал, він хотів покласти запальничку в кишеню, але здавалося, що її місце тут, бо вона прийшла з іншого часу. За хвильку він знову заховав її в діру.

Еллі нахилилася, тримаючись гарячими долонями за Фокове плече, щоб не втратити рівноваги. Вона опинилася так близько, що він міг роздивитися туш на кожній окремій вії її очей, які вона примружила, зазираючи в отвір. Боляче притиснувшись плечем до Фока, вона обережно застромила руку в діру, перевіряючи її розміри.

— Круто, — сказала вона без жодного виразу. Важко було сказати, чи справді вона вражена.

— Я знайшов ключі, — мовив Аарон, тримаючи їх у руці. Вона обернулася до нього обличчям. Під очима виднілися крихітні плямки розмазаної туші. Останнім часом вона припинила пиячити, тож навіть зблизька її шкіра була гладенька і чиста.

— Знайшов. Дякую, Аароне.

— Будь ласка, Еллі, — усміхнувся він. Він щоками відчував її подих. Він сам не знав, чи ворухнув головою, чи тільки хотів це зробити, але зненацька її обличчя наблизилося, й вона поцілувала його, притулившись рожевими вустами. Солодкими і липкими, зі штучним смаком вишні. Було приємніше, ніж Фок міг уявити, і він трохи відсунувся, щоб насолодитися смаком, відчуваючи бульбашки чистої радості.

Потягнувшись рукою до її блискучого волосся, він ніжно поклав долоню їй на потилицю, але Еллі раптом тихо скрикнула просто йому в рот і відскочила. З глухим ударом сівши на землю, вона спочатку потягнулася рукою до вуст, а потім до волосся. Аарон з розтуленим ротом закам’янів навкарачках, досі відчуваючи смак її вуст, і його затопив жах. Еллі дивилася на нього.

— Вибач, Еллі, мені…

— Ні, це ти вибач, я не хотіла…

— …так шкода! Це я винен — я подумав, ти хотіла…

— Аароне, ні, чесно, все нормально. Просто…

— Що?

Зітхання.

— Ти заскочив мене зненацька.

— О! — А потім: — Усе гаразд?

— Так.

Вона розтулила вуста, наче хотіла ще щось додати, але так і мовчала. У нього на мить мало не зупинилося серце, коли здалося, що у неї в очах стоять сльози, але вона кліпнула — й ось їх уже немає.

— Мені шкода, — повторив він.

— Будь ласка, не кажи так.

— О’кей. У нас усе о’кей?

На диво, вона зробила крок уперед, скорочуючи відстань. Ще він не зрозумів, що відбувається, як її вуста коротко й легко притиснулися до його вуст, знов залишаючи вишневий смак.

— У нас усе о’кей, — відійшла вона так само швидко, як і підійшла. — Я ж тобі сказала. Ти просто заскочив мене зненацька.

Не встиг Фок отямитися, як усе закінчилося. Еллі схилилася, обтріпуючи землю з джинсів.

— Час мені йти. Але дякую, — сказала вона, не підводячи погляду. — Маю на увазі — за ключі.

Він кивнув.

— Гей, — докинула Еллі, вже розвертаючись іти. — Нікому не скажемо, добре? Хай це буде наша таємниця.

— Ти про що? Про діру чи…

Еллі засміялася.

— Про діру, — озирнулася вона через плече. — Але про інше, мабуть, також. Принаймні поки що.

Куточки її вуст були ледь-ледь підняті.

Аарон не мав цілковитої певності, але в підсумку, здавалося йому, це був гарний день.

Фок нікому не розповідав ні про діру, ні про поцілунок. І був практично переконаний, що Еллі також. Та й недовго їй уже лишалося берегти таємницю. За три тижні по тому й за двадцять метрів від цього місця бліде й побабчене тіло Еллі витягнули з річки. Відколи її знайшли, Фок сюди більше ніколи не приходив. Навіть якби хотів, навряд чи вийшло б. За місяць вони з батьком уже були за п’ятсот кілометрів звідси — у Мельбурні.

Його завжди тішило, що вони з Еллі знайшли діру саме тоді, коли були тільки удвох. Могли б натрапити на неї ще в дитинстві, коли гуляли біля камінного дерева утрьох з Люком. Але тоді, безперечно, діра автоматично стала б Люковою знахідкою. Він заявив би на неї повні права в ті часи, коли їм було по дванадцять років і коли в їхній трійці намітилася тріщина за статевою ознакою.

Ніхто цього не помічав, доки не стало запізно. Еллі поступово віддалялася в чужий світ дівчат, спідниць, чистих рук і теревенів, від яких Аарон і Люк тільки збентежено обмінювалися поглядами. Цей перехід був повільний, але одного дня Аарон звів очі — і збагнув, що вони з Люком залишилися вдвох і що це сталося вже декілька місяців тому. Вони й уваги не звернули. Зрештою, це ж просто дівчисько. Може, це й на краще, що воно більше не тягається за ними.

Еллі стерлася з їхньої свідомості з приголомшливою легкістю, і три роки він практично про неї і не згадував. Мабуть, вони стрічалися тут і там — просто не могли не стрічатися. Та коли у п’ятнадцять вона повернулася в його життя, то було наче друге народження: за нею, тепер округлою і жіночною, тягнувся шлейф чарівності й загадковості, немов аромат парфумів.

Якось чергового суботнього вечора вони з Люком, як зазвичай, сиділи на спинці лавки в Столітньому парку. Поставивши ноги на сидіння, як справжні бунтівники, одним оком вони, як справжні провінційні хлопчаки, поглядали, чи не з’явиться місцевий коп.

Хруснув гравій, гойднулася тінь — і раптом нізвідки з’явилася Еллі Дікон. Її волосся стало чорне як смола, посічені кінчики сягали мало не ліктів. У світлі жовтогарячих ліхтарів парку коси тьмяно світилися. Еллі була сама.

Вона ліниво підійшла: тісні джинси, художня потертість черевиків, з широкого викоту майки видніються шлейки мереживного бюстгальтера. Окинула підведеними очима двох хлопців, які витріщалися на неї, пороззявлявши роти. Еллі звела брову, угледівши бляшанку теплого пива, одну на двох, залізла у дерматинову сумку й витягнула майже повну пляшку горілки.

— Посунетеся? — запитала вона. Вони мало з лавки не попадали, кваплячись звільнити для неї місце. Горілка розчинила роки, й коли у пляшці лишалося на денці, тріо відродилося.

Але крихітні зміни, які відбулися з їхньою дружбою, натякали на нові можливості. Хлопці й далі час до часу гуляли вдвох, одначе Аарон зловив себе на тому, що робить усе, аби не дати Люкові й Еллі залишатися наодинці, без нього. З Люком він про це ніколи не говорив, але його плани побути з Еллі тет-а-тет зривалися настільки часто, аж він запідозрив, що друг розгорнув проти нього таку саму таємну операцію. Стосунки трійці непомітно, але кардинально змінилися, хоча вони й самі не були певні, в який бік.

Еллі так і не пояснила, чому повернулася до хлопців. Коли одного разу Аарон запитав її, вона закотила очі.

«Ці сучки, — сказала вона, — їм цікаво тільки милуватися на себе в дзеркалі. Вам двом принаймні байдуже, стильна я чи ні». Запаливши цигарку, вона подивилася на нього щирим поглядом, неначе це все пояснювало, — а може, і справді пояснювало.

Дружба ще тільки цементувалася, коли прийшло перше справжнє випробування. Цілком неочікувано перевірили дружбу на міцність яскраво-рожеві туфлі Гретчен Шонер.

Навіть у Ківарі всі дотримувалися соціальної ієрархії, а панянка Гретчен Шонер здебільшого ходила в юрмі прилипал, регочучи й манірно відкидаючи назад золоте волосся. Отож Аарон і Еллі тільки роти пороззявляли, коли одного вечора Люк з’явився в Столітньому парку, обіймаючи за плечі Гретчен.

Останнім часом Люк різко витягнувся й тепер на півголови був вищий за більшість однокласників, ще й у потрібних місцях підкачав плечі та груди. Того вечора в сутінковому парку, коли Люк перевальцем наближався, а на рукав йому розтріпаною хвилею спадало волосся Гретчен, Аарон уперше зауважив, що його друг — майже дорослий чоловік.

Коли Люк представляв присутніх одне одному, розпашіла Гретчен хихикала. Люк понад її головою зустрівся з Аароном поглядом і дуже виразно підморгнув. Аарон, на якого це справило належне враження, кивнув. Суботнього вечора Гретчен Шонер могла піти у тисячу різних місць, але опинилася тут, поряд з Люком.

У минулому Ааронові нечасто випадав шанс поговорити з Гретчен, тож він був приємно здивований. Вона виявилася чарівною й неочікувано дотепною, легко підтримувала розмову, й уже за мить Аарон сміявся. Тепер він зрозумів, чому люди липнуть до неї. Вона випромінювала енергію, в якій кортіло скупатися.

Еллі, яка стояла позаду Аарона, неголосно прокашлялася, й він, здригнувшись, усвідомив, що мало не забув про її присутність. Коли він обернувся, вона дивилася з легким презирством, але без подиву, неначе вони з Люком провалили іспит, який і не могли скласти у принципі. Аарон швидко перевів очі з усмішки Гретчен на холодне обличчя Еллі, бо у вухах залунала сирена, та було вже запізно. Він зиркнув на Люка, очікуючи побачити на його обличчі таке саме осяяння. Одначе Люк спостерігав за сценою з веселою цікавістю. Одну напружену мить усі мовчали.

І раптом Гретчен по-змовницькому всміхнулася до Еллі й відпустила показово цинічне зауваження про одну з її колишніх подружок. Зависла багатозначна пауза, а тоді Еллі коротко пирхнула від сміху. Гретчен скріпила угоду, пригостивши всіх цигарками. На лавці в парку для неї звільнили місце — на цей вечір і на всі суботні вечори наступного року.

«Господи, вона не людина, а тепла ванна», — шепнула Еллі до Аарона одного вечора невдовзі по тому, але при цьому не стримала легенької усмішки. Перед тим вони реготали з історії Гретчен про старшого хлопця, який запросив її на побачення, викосивши запрошення просто у себе серед посівів і таким чином знищивши цілий батьків лан. А тепер Гретчен з Люком поринули в розмову, мало не торкаючись головами. Люк пробурмотів щось таке, чого Аарон не розчув, і Гретчен, грайливо розсміявшись, опустила очі. Аарон знов обернувся до Еллі.

«Якщо вона тебе дратує, можемо піти кудись удвох, — сказав він. — Нам необов’язково тут стирчати».

Якусь хвилю Еллі роздивлялася його крізь серпанок диму, а відтак похитала головою. «Ні. Вона нормальна, — мовила Еллі. — Вітер у голові, але не капосна».

«І правда», — зітхнув Аарон і взяв цигарку, яку вона йому запропонувала. Коли обернувся підкурити її, побачив, як Люк обійняв Гретчен за плечі й нахилився, щоб швидко поцілувати. А потім, відхилившись, понад головою Гретчен зиркнув на Аарона з Еллі. Однак Еллі, яка з відсутнім поглядом задивилася на кінчик своєї цигарки, ніяк не відреагувала.

Похмурий вираз майнув на обличчі друга всього на мить і зразу зник, але Аарон устиг його помітити. Схоже, не його одного трохи вибивало з рівноваги те, як дівчата легко потоваришували.

Розділ п'ятнадцятий

Фок прихилився до камінного дерева, задивившись униз, на вкрите курявою річище. Маєток Гедлерів, де лишилася його машина, ліворуч. Праворуч — натяк на забуту стежку, яка веде від річки в глибину бушу. За останні двадцять років вона майже зникла, але для Фока вона була як витатуйована на місцевому ландшафті. Він долав її тисячу разів. Довгу хвилю він стояв, сперечаючись сам із собою. Нарешті зробив крок праворуч. Тисячу разів. Ще один раз не зашкодить.

* * *

До кінця стежки Фок дійшов усього за кілька хвилин, та коли випірнув з-за дерев, небо вже було темно-синє. На тому кінці поля у сутінках сіро світився фермерський будинок. Фок рушив навпрямці через стерню, як завжди робив. Наблизившись, уповільнив крок, а за двадцять метрів від будинку і зовсім зупинився. І задивився на рідну домівку свого дитинства.

Вхідні двері, колись жовті, нині були брудно-блакитні, зауважив він з якимсь обуренням. Цятки злущеної фарби зяяли, як віспини. Місцями проглядалася під низом жовта фарба, нагадуючи шрами від прищів. Дерев’яні сходи, на яких він колись бавився іграшками й потертими картами, просіли від старості. Під ґанком у жовтій траві валялася пивна бляшанка.

Фокові знагла закортіло підняти її і пошукати сміттєвий бак. Пофарбувати дерев’яні двері. Полагодити сходи. Але він не зрушив з місця. Всі шибки були темні, тільки одне вікно блакитно світилося від телевізора.

Фок відчув гострий укол туги за тим, як усе могло би бути. Він уявив батька, який вечорами стояв біля сітчастих дверей: високу фігуру в ореолі світла з будинку. Гукає до сина, щоб кидав гратися й повертався. Час вечеряти, Аароне. Купатися, лягати спати. Додому, синку. Час іти додому. Батько рідко говорив про Ааронову матір, та в дитинстві хлопцю приємно було вдавати, наче він відчуває її присутність у хаті. Він пробігався пальцями по речах, яких — він знав — торкалася мама: по кухонному крану, душу у ванній, фіранках, — і уявляв її на цьому місці.

Колись, знав Фок, люди тут були щасливі. Принаймні вони з батьком. А нині цей будинок був немов межа. Кордон між «до» і «після». Фока охопив гнів, частково спрямований на нього самого. Він сам не знав, навіщо сюди припхався. Ступив крок назад. Це просто чергова садиба, яка давно потребує ремонту. Ні від самого Фока, ні від його батька тут нічого вже не залишилося.

Він уже розвернувся йти геть, коли зарипіли сітчасті двері. Вийшла жінка — опасистий силует, підсвічений сяйвом телевізора. Тьмяне каштанове волосся було ззаду стягнуте в обвислий хвіст, над поясом нависли жирові складки. Обличчя мало фіолетовий відтінок людини, яка от-от перетне межу від компанійської випивки до пияцтва. Закуривши цигарку, вона глибоко вдихнула, мовчки втупившись у Фока холодними очима.

— Допомогти, приятелю? — нарешті видихнула вона; дим полетів у обличчя, і її очі звузилися до щілинок.

— Ні, я… — він затнувся, подумки стукнувши себе. Слід було щось вигадати заздалегідь! Якесь виправдання тому, що він тиняється поночі біля чужої домівки.

Він вдивився в її обличчя. На ньому читалася підозра, але жодних ознак упізнавання. Вона не знала, хто він. Це добре. Фок зважив, чи не сказати їй правду, але миттю відкинув цю ідею. Завжди можна показати їй поліційний значок. Якщо доведеться, він так і вчинить. Але Фок-поліціянт ніяковів на саму думку про це.

— Перепрошую, — заговорив він. — Тут колись мешкали мої знайомі.

Нічого не кажучи, жінка ще раз затягнулася. Вільну руку вона завела за спину й замислено висмикнула шорти, які залізли між сідниць. Примружених очей вона не зводила з Фока.

— Тута ті’ки ми з чоловіком. Уже п’ять років. А перед тим років п’ятнадцять тута жила його мамця.

— Приблизно стільки й минуло, — сказав Фок, — відколи тут мешкали ті люди.

— Вони виїхали, — мовила вона тоном людини, яка змушена говорити очевидне. Двома пальцями зняла з язика крихту тютюну.

— Знаю.

— І?

Слушне було питання. Фок сам не знав на нього відповіді. З хати долинув звук, і жінка озирнулася. Прочинила сітчасті двері й застромила голову в щілину.

— Ага, любий, — почулися її слова. — Я розберуся. Все гаразд… Ніхто. Вертайся. Ні, просто… іди назад, добре?

За хвильку жінка знову випірнула з дверей, червона з обличчя й похмура. Розвернулася до Фока і спустилася з ґанку. Зупинилася за кілька метрів від Фока.

— Я б на тво’му місці швидко забиралася, — сказала вона неголосно, але ворожо. — Він уже хильнув і зовсім не зрадіє, якщо доведеться виходити сюди, ясно? Ми ніяк не причетні до того, що тута колись сталося. Зрозумів? Узагалі ніяк. І його мамця теж. Отож забирай свою прескарту, чи балончик фарби, чи собаче лайно, чи що там ще у тебе є, й вали звідси, ясно?

— Послухайте, я перепрошую, — зробив Фок великий крок назад, показуючи їй порожні долоні. Ніякої загрози. — Я не хотів вас засмутити. Ні вас, ні його.

— Ага, але засмутив. Це наша хата, ясно? Куплена й оплачена. І я, сука, не дозволю нас переслідувати. Минуло двадцять років. Вам, козлам, ще не набридло?

— Послухайте, ваша правда. Я вже йду…

Зробивши крок уперед, вона однією рукою вказала на будинок, а другою продемонструвала мобільний.

— Ідеш-ідеш. Бо я подзвоню не копам. Я покличу його і ще кількоро його приятелів, які залюбки тобі все гарненько розтовкмачать. Чув? Забирайся, — голос її погучнішав, вона зробила глибокий вдих. — І всім так і перекажи. Ми не маємо стосунку до тих, хто тут колись мешкав. Нічого спільного з тими виродками.

Останнє слово, здавалося, луною полетіло над ланами. На якусь мить Фок закам’янів. А потім, не озиваючись, пішов геть.

І навіть не озирнувся.

Розділ шістнадцятий

У натовпі замиготіло біляве волосся Гретчен, і Фок на мить відчув гостру вдячність за те, що не піддався бажанню скасувати зустріч.

Учора, забравшись від своєї колишньої домівки, він пішов просто до машини й довгу мить стояв біля неї, борючись зі спокусою повернутися в Мельбурн. Провівши ніч без сну, він цілий день просидів у себе в номері, схилившись над стосом паперів, які привіз із ферми Гедлерів. Пошуки були практично безплідні, але Фок методично копав, час до часу роблячи нотатки, коли око за щось зачіплялося. Не піднімай голови, поки не закінчиш. Лише ненадовго вийшов поїсти, не звертаючи уваги на суботній гамір на вулиці. Коли подзвонив Джері, Фок, притлумивши докори сумління, перевів телефон на беззвучний режим. Він зробить те, що обіцяв. Але це не означає, що йому хочеться про це поговорити.

А тепер, спустившись у паб, він уперше за цілий день не відчував нагальної потреби чимшвидше забратися звідси. Гретчен розшукала його за столиком у дальньому кутку: він сидів, насунувши на обличчя капелюха. Вона знову була в чорному, але цього разу в короткій сукні. Поділ легенько ковзав по її голих ногах. Сукня їй личила набагато більше, ніж жалобне вбрання на похороні. Коли Гретчен проходила у суботній юрмі, услід їй обернулося кілька голів. Не так багато, як у старшій школі, зауважив Фок, але все одно.

— Яка ти гарна, — сказав він, підводячись, щоб принести напої.

Гретчен, явно задоволена, цьомнула його у щоку. Від неї приємно пахло. Якийсь квітковий аромат.

— Дякую. Ти теж. Мені подобається сорочка. Писк моди по-ківарському, — кивнула вона на Фокове нещодавнє придбання, й він вишкірився. Гретчен пролізла в куток і сіла. — Вільних столиків не було — чи ти ховаєшся?

— Ховаюся. Так би мовити, — не стримав усмішки Фок. — Учора ввечері я навідувався у наш колишній будинок.

— І? — звела вона одну брову.

— Трохи не цього я очікував.

— Завжди так.

Підійшовши до шинквасу, Фок замовив у бородатого бармена пиво і трохи підозріле на вигляд біле вино. Коли він повернувся, Гретчен підняла келих.

— Будьмо! Пам’ятаєш часи, коли ми не могли дочекатися, щоб можна було вже сюди ходити? Скільки вечорів провели у парку, заливаючись усім, що тільки під руку траплялося! А тепер подивися, — обвівши рукою паб, вона розширила блакитні очі з удаваною недовірою. — Мрії здійснюються.

Фок розсміявся, вони зустрілися поглядами й поринули у спогади. Фок знав, що у підлітковому віці для Гретчен з її довгими ногами й фарбованими губами криниця юнацьких задоволень була глибша, ніж для більшості її ровесниць. Але зараз, дивлячись на її сукню, він зненацька подумав, що, мабуть, оті роки — перш ніж загинула Еллі й усе змінилося — були в її житті найщасливішими. Він сподівався, що це не так. Сподівався, що в її житті було ще щось. Несамохіть він нахмурився, і момент було втрачено.

— Слухай, — нахилилася вперед Гретчен, — ти маєш дещо знати. Кота випустили з мішка. Все місто пліткує, що ти рознюхуєш, що ж там сталося з Гедлерами. Разом із сержантом.

— Це не офіційно.

— А що воно змінює?

Фок кивнув. Таки правда.

— І як люди загалом до цього ставляться?

— По-різному. Дехто гадає, що давно пора. Інші вважають, що кому-кому, а тобі краще перейматися власними справами. Але геть усі, — вона стишила голос, — бояться до всирачки, чим воно обернеться, якщо їх убив хтось інший.

Фок відчув докори сумління за цілий букет пропущених дзвінків від Джері Гедлера. Вирішив подзвонити йому просто зранку.

— А що про це думаєш ти? — поцікавився Фок.

— Думаю, що тобі варто остерігатися, — покрутила вона в руках ніжку келиха. — Не зрозумій мене неправильно: я б зраділа, якби виявилося, що Люк цього не робив.

— Але ти гадаєш, що все-таки зробив?

Вона спохмурніла. Подумала, перш ніж відповісти.

— Не знаю. Коли вперше про це почула, не могла повірити. Але насправді я радше не могла повірити, що таке взагалі сталося. З усього того, що ми чули, виходило, що справа цілком ясна. Я навіть не замислювалася про те, винен Люк чи не винен, розумієш?

— Здебільшого ніхто не замислювався. Я теж.

Вона криво всміхнулася.

— Нікому іншому, крім тебе, я б цього не сказала, але частково Люк сам винуватий, що був таким козлом.

Лани внизу сріблясто сяяли у місячному світлі, й поодинокі фермерські будинки здавалися темними плямками на землі. Четвірка, звісивши ноги, сиділа на краю скелястого урвища. Люк перший переліз через огорожу, дорогою буцнувши ногою табличку «Вхід заборонено». Він умисно не голився декілька днів, роздратовано зауважив Аарон, і підборіддя заросло щетиною. Це було особливо помітно в місячному світлі, коли він застиг на скелястому краю, широко розкинувши руки й роздивляючись краєвид.

В Аарона похололо в животі, коли він зазирнув у прірву, але він, не дивлячись на інших, переліз через огорожу. За ним Еллі. Люк улаштував цілу виставу, простягнувши руку й допомагаючи Гретчен. Вона б і сама впоралася, та з усмішкою прийняла допомогу. А тепер вони сиділи, теревенячи й регочучи, а в животі розливалося тепло від вмісту пляшки, яку вони вже розполовинили. Тільки Еллі похитала головою, коли пляшку простягнули їй. Вони четверо по черзі під’юджували одне одного перехилитися й зазирнути в урвище. Казилися й козирилися. Було стрьомно, але не страшно.

Фок легенько звів брови, але не заперечив.

— Є велика відмінність між козлом і убивцею, — сказав він. Гретчен кивнула.

— Послухай, я не кажу, що це він зробив. Але ж він міг, правда? — Гретчен озирнулася, неначе Люк міг знагла матеріалізуватися й підслухати. — А це вже зовсім інше питання.

Краєм ока Аарон бачив, що Люк пригорнув Гретчен за талію. Нахилився щось пробурмотіти, і Гретчен сором’язливо опустила очі, аж на щоки впали сині тіні від вій.

Аарон плечем відчував присутність Еллі, проте не ворушився. Оце вперше за тиждень, після поцілунку біля камінного дерева, він нормально побачився з нею і досі почувався невпевнено. Вона казала, що працює щовечора. Аарон зважився навідатися в молочний бар тільки раз. Еллі помахала йому з-за стійки, але тут була не та обстановка, щоб поговорити.

Дорогою до урвища Аарон спробував відстати, сподіваючись на кілька хвилин наодинці з нею, але Люк немов приклеївся до нього. Еллі й виду не подавала, що взагалі пам’ятає про те, що сталося біля дерева. Заки видерлися нагору, Ааронові вже почало здаватися, що він усе вигадав.

Важко піднімаючись стежкою, Аарон упіввуха слухав Люка, який голосно розповідав якусь байку. Зненацька Еллі, озирнувшись, понад Люковою головою зустрілася з Аароном поглядом. І страдницьки закотила очі. А тоді всміхнулася. Це була багатозначна, таємнича усмішка, призначена тільки для нього.

А тепер, тішачись цим спогадом, Аарон змінив позу, вирішивши пересунутися трішки ближче до Еллі. Обернувся — і закам’янів, так і не пересунувшись. Над урвищем уже запали сутінки, але світла було ще достатньо, щоб чітко бачити близькі предмети. І серед них — очі Еллі, що не відривалися від Люка Гедлера, який шепотів щось Гретчен на вухо.

— Іноді Люк був страшенно егоїстичний, — сказала Гретчен. Провела пальцем по кружальцю конденсату на столі, розмащуючи його. — Він завжди був номер один, номер два і номер три, навіть цього не усвідомлюючи. Правда ж? Чи це тільки зі мною?

Коли Фок кивнув, на її обличчі майнула вдячність.

— Вибач, — мовила Гретчен. — Мені важко відділяти Люка, якого я знала, від того, що про нього кажуть. Ну, тобто я вважала, що знаю його.

— У дитинстві Люк здавався мені доволі щирим, — сказав Фок. — Він був відвертий, казав що думає. Мені не завжди це подобалося, та я бодай знав, чого від нього чекати.

— А тепер?

— Не знаю. Його бравада доводила мене до сказу, але я завжди відчував, що під нею ховається хороший хлопець.

— Що ж… Будемо сподіватися, — закотила очі Гретчен. — Не хочеться думати, що він не був того вартий.

— Ти про що?

— Та нічого, — знітилася вона. — Дурниці. Ну, я в першу чергу про те, що подружилася з ним. І з вами з Еллі. Для мене це багато змінило. Люди, на яких я б раніше і не глянула, по смерті Еллі почали мене уникати. Неначе дружба з нею мене заплямувала. Але, порівняно з усім іншим, то були дурні підліткові проблеми. Нема через що й перейматися.

Хай як вона старалася це приховати, а в голосі майнула тужлива нотка. Фок подумав про те, як скоротилося її широке соціальне коло, відколи вона твердо увійшла в їхню злощасну четвірку. Йому вперше спало на думку, що без нього й без Еллі золотокоса Гретчен, мабуть, лишилася дуже самотньою. Раніше він про таке й не замислювався. Він торкнувся її руки.

— Вибач, що погано вмію підтримувати зв’язок. Не те щоб мені було байдуже до вас, просто… — він помовчав. — Я не подумав. Слід було все-таки зробити зусилля.

Гретчен легенько всміхнулася.

— Та забудь. Я теж не краща. В усьому винувачу вік і гормони. У ті часи ми всі були дурні.

Підвівшись, Люк театрально потягнувся.

— Піду віділлю, — оголосив він. У сутінках біло зблиснули його зуби. — Не пустуйте, поки мене не буде.

Він зникнув у заростях, а трійця лишилася сидіти пліч-о-пліч. Аарон і Гретчен час до часу прикладалися до пляшки, передаючи її туди-сюди, і Гретчен щось немелодійно наспівувала. Еллі, яка сиділа з другого боку, відсутнім поглядом втупилася в обрій.

Цей спокій порушився важким ударом і гучним зойком. Трійця обмінялася поглядами — на всіх трьох сріблястих обличчях читався шок, — а потім Аарон підскочив і на ватяних ногах побіг на звук. Він випередив дівчат і зараз чув позаду чиєсь перелякане хрипке дихання. На краю прямовисного урвища він став як стій. Кущі тут були прим’яті й подерті. Ближче до краю гілки обламалися.

— Люку! — загукала Гретчен у простір, зупинившись поряд з Аароном. Голос її полетів луною, повторюючи Люкове ім’я. Ніхто не озивався. Фок, опустившись навкарачки, поліз до краю. Зазирнув униз, боячись того, що може побачити. Обрив був понад сто метрів. Дно зникало в темряві.

— Люку! Друже! Ти мене чуєш? — загорлав Аарон.

Гретчен плакала, розмазуючи сльози по обличчю. Продираючись через кущі, до неї ззаду наблизилася Еллі. Підійшла, не підбігла. У Фока у вухах стугоніло його власне дихання. Еллі тверезим поглядом обдивилася потовчені кущі. Потім, розвернувшись, оглянула буш, затримавши очі на видовжених тінях дерев. Підійшовши до краю, зазирнула в прірву. Подивилася прямо на Аарона і легенько знизала плечима.

— Цей козел придурюється.

Відвернувшись, вона скинула з нігтя щось невидиме.

— Мені реально цікаво було, чи ви з Люком залишитеся разом, — сказав Фок. — Він був зосереджений на собі, але завжди відчував щиру прихильність до тебе.

Гретчен коротко й гірко розсміялася.

— Щоб цілодобово, сім днів на тиждень бути на бек-вокалі в Шоу Люка? Дякую, обійдуся, — зітхнула вона. З голосу її зникла напруга. — Потому як ти поїхав, ми ще рік-два зустрічалися. У ті часи все здавалося серйозним, але насправді то було дитяче кохання. Думаю, в душі ми силкувалися якось зберегти нашу четвірку. Але нічого не вийшло. Звісна річ.

— Усе закінчилося погано?

— О… ні, — звівши очі, вона силувано всміхнулася. — Не так уже й погано. Не гірше, ніж буває зазвичай. Ми просто виросли. Він одружився, у мене народився Лакі. Все одно Люк ніколи мені не пасував. Тепер я це розумію… Я хотіла сказати, — кліпнула вона, — я зрозуміла це ще до трагедії з Карен і Біллі.

Запала ніякова мовчанка.

— То Люк ніколи не говорив про мене? Ну, коли ти вже поїхав? — запитала Гретчен вдавано-легковажно, але не змогла приглушити цікавості в голосі.

Фок повагався.

— Ми старалися про Ківару взагалі не розмовляти. Навмисно її уникали. Я, звісно, питав про тебе, він казав, що у тебе все гаразд, що ви іноді бачитеся. Ну, таке… — він не договорив, стараючись не образити її почуттів. Як по правді, то Люк практично не згадував Гретчен, якщо його не спитати. Фок здивувався, що вони ще продовжували зустрічатися, а не розбіглися за кілька місяців. Люк завжди поводився так, наче їхні стосунки тривали недовго.

— Я була дуже здивована, що Люк зрештою залишився в Ківарі, — мовила Гретчен. — Коли ти поїхав, він деякий час торочив тільки про те, як звідси вирватися. У його планах було податися до Мельбурна, вчитися на інженера. Працювати в серйозній галузі.

— Справді? — здивувався Фок: це була новина для нього. Люк про таке ніколи й не згадував. Не просив ані допомоги, ані рекомендацій, ані пожити в нього. — І чому ж він не поїхав?

Гретчен знизала плечима.

— Мабуть, познайомився з Карен. Узагалі важко було вгадати, чого Люк хоче насправді, — відповіла вона й помовчала. Посовала свій келих. — Знаєш, мені здається, якби Еллі не загинула, зрештою Люк був би з нею. Вона була в його стилі — більше, ніж я. Якщо так подумати, то, мабуть, навіть більше, ніж Карен.

Сьорбаючи пиво, Фок думав, чи це справді так.

Гретчен була в істериці. Розчервонілася, біляве волосся змокріло від поту. Фок збагнув, що вона п’яніша, ніж здавалося. В нього самого голова йшла обертом. Він раз у раз обережно підходив до краю, зазирав у прірву й гукав Люка.

— Може, відійдеш нарешті, — крикнула Еллі, коли він утретє мало не втратив рівновагу. — Якщо ти злетиш униз, тоді буде справжня біда.

Хотів би Аарон зберігати такий самий спокій, як вона! Спершу в нього спалахнула іскра надії, що Еллі, можливо, має рацію: Люк і справді придурюється. Але хвилини цокали, і його надія танула. Люк добре знав ці місця, однак це урвище сумнозвісне своїми зсувами. Дітей постійно застерігали, просили триматися подалі. Та й від випивши у Аарона починало вирувати в животі. Може, Еллі й не помиляється, та що як… Перед очима в нього постали обличчя Барб і Джері, й він не закінчив думку.

— Треба… заради Бога, Гретчен, замовкни на хвильку… треба покликати на допомогу, — сказав він. Еллі тільки плечима стенула. Підійшовши до урвища, стала на краю, підрівнявши носаки черевиків. Довгу мить дивилася вниз, тоді відступила. Легенько задерла підборіддя.

— Чув, Люку? — гукнула вона чистим голосом, який луною відбився від каміння. — Ми спускаємося в місто. Всі перелякані до всирачки. У тебе останній шанс.

Аарон чекав, затамувавши подих, але нічого начебто не ворушилося. Над урвищем стояла тиша.

— Гаразд, — гукнула Еллі. Голос її був радше сумній, аніж сердитий. — Ти зробив свій вибір. Сподіваюся, ти щасливий.

Її обвинувачення луною прокотилося в долині.

Аарон якусь мить вдивлявся в неї, в її холодний погляд, а потім, схопивши Гретчен за руку, вибіг на стежку.

— Іноді мені здається, що ти — єдиний, кому Люк завжди лишався вірним, — сказала Гретчен. — Як він підтримував тебе, коли померла Еллі! Коли ти поїхав, він за це довго вигрібав. На нього тиснули різні люди, щоб він змінив свої свідчення, здав тебе, — вона випила останні краплі з уже порожнього келиха й поглянула на Фока понад вінцями. — Але він не піддався.

Фок зітхнув. Час розповісти їй. «Люк брехав. Ти брехав».

— Послухай, Гретчен, щодо…

— Насправді тобі пощастило, — перебила вона його. І трішки стишила голос. — Для початку, пощастило, що ти був з ним. А зважаючи на те, під яким він опинився вогнем, йому було б значно легше відступитися й змінити свідчення. Без Люка, думаю, клайдівські копи повісили б це на тебе, безперечно.

— Ага. Знаю. Але послухай, Гретчен…

Вона роззирнулася. Кілька облич, які спостерігали за ними, квапливо відвернулися.

— Знаєш, Люк двадцять років тримався свого — тримався тебе, якщо по правді, — сказала вона ще тихше. — Це фактично єдине, що вберігає тебе тут від серйозних проблем. Отож я б на твоєму місці виявила мудрість і співала ту саму пісню й далі — і що голосніше, то краще.

Щойно вони, спустившись із пагорба, завернули за ріг, Аарон не міг повірити очам — але за мить повірив. Люк, цілий і неушкоджений, розвалився на камені, з цигаркою в руці й широкою посмішкою на обличчі.

— Гей, — засміявся він. — Чого це ви так довго…

Аарон кинувся на нього.

— Господи, Гретчен, я так і роблю, — сказав Фок якомога легковажніше. Але він зрозумів її натяк. Не питай і не кажи. — Та й як інакше?

Якусь мить вони дивилися одне на одного. А потім Гретчен, відкинувшись у кріслі, щиро до нього всміхнулася.

— От і добре. Навіщо ворушити старе. Я просто хотіла переконатися, що ти поводитимешся розсудливо. Ліпше перестрахуватися.

Вона підняла келих, помітила, що він порожній, і опустила його. Фок допив пиво й рушив до шинквасу по нові напої.

— Якщо всі були такі впевнені, що я винен, — заговорив він, повернувшись, — дивно, що й Люка не вигнали з міста.

— А знаєш, дехто намагався. На початку, — сказала Гретчен, — і дуже наполегливо. Але ж ти знаєш, яким був Люк: він тримався зухвало. Не похитнувся, не поступився. І зрештою всі це якось прийняли. Довелося.

Вона знову роззирнулася. Тепер за ними спостерігало значно менше облич.

— Знаєш, люди, якщо будуть чесні з собою, визнають, що Еллі наклала на себе руки. Шістнадцятирічна дівчина, яка потребувала підтримки, але не одержала її, — так, ми всі повинні почуватися винними за це. Але ж люди не люблять почуватися винними, а в записці було твоє прізвище. Цьому так і не знайшли пояснення… — вона замовкла, звівши брови.

Фок легенько похитав головою. Він і тоді не міг цього пояснити, і зараз не може. Він багато років сушив над цим голову. Знов і знову пригадував останні розмови з Еллі, намагався розшифрувати таємне послання. Для неї він завжди був Аарон, а не Фок. Що вона мала на думці, коли записала його прізвище? Іноді він сам не знав, що дратує його більше: проблеми, які ця записка спричинила, чи те, що він так і зрозумів причини.

— Що ж, — мовила Гретчен, — це вже не має значення. Перед смертю вона думала про тебе, і для тих, кому хотілося призначити винного, цього було достатньо. Подобається це комусь чи ні, а Люк був фігурою впливовою, він багато важив у громаді. Став таким собі лідером у місті, а такими людьми не розкидаються. Отож усі просто вирішили зрештою викинути це з голови.

Вона знизала плечима.

— З тої самої причини всі терплять таких, як Дау і Дікон. Це Ківара. Життя тут важке. Нам доводиться триматися разом. Ти поїхав, Люк залишився. Отже, всю провину звалили на тебе.

Аарон кинувся на нього, і Люк позадкував.

— Легше, — зронив він, коли Аарон схопив його за плече. Спіткнувшись, вони покотилися на землю. Приземлилися з глухим ударом, і в Люка з пальців випала цигарка. Підійшла Еллі й затоптала її.

— Обережно з вогнем! Ти вже й так усіх налякав, хочеш нас ще й спалити?

Аарон, який притиснув Люка своєю вагою, відчув, як той наїжачився від її тону.

— Господи, Еллі, хто тобі солі на хвоста насипав? Зненацька розучилася сприймати жарти? — Люкові, хай як він старався, не вдалася весела бравада. Від його поту відгонило алкоголем.

— Тобі ніхто не казав? — відрізала Еллі. — Жарти взагалі-то повинні бути смішні.

— Боже, що з тобою коїться останнім часом? Розлюбила пити, розлюбила сміятися. Майже не виходиш гуляти, постійно стирчиш у тій дурнуватій забігайлівці. З тобою так нудно, Еллі, що вам з Аароном, мабуть, треба зійтися. Два чоботи пара.

Нудно. Коли слово вилетіло, Ааронові здалося, що Люк його вдарив. Він недовірливо втупився в друга, а тоді, схопивши за сорочку, з такою силою відштовхнув, що Люкова голова з виляском гупнулася об землю. Важко дихаючи, він скотився з Люка, навіть не глянувши на нього.

Еллі дивилася на розпластаного в куряві Люка з виразом, який був гірший за злість. Це була жалість. Усе навкруги немов завмерло.

— Ось як ти думаєш? — стала вона над ним. — Думаєш, що в тебе нудні друзі, бо зберігають тобі вірність? Бо час до часу виявляють трохи здорового глузду? Єдиний жарт тут — це ти, Люку. І те, що ти вважаєш прийнятним використовувати людей для своєї розваги.

— Стули пельку! Я не використовую.

— Використовуєш, — не замовкала Еллі. — Причому всіх нас. Мене. Аарона. Оцю свою дівчину. Ти вважаєш нормальним лякати людей, які тебе люблять? Зіштовхувати їх між собою? Для тебе це все велика гра, — похитала вона головою. — Ось що в тобі найбільше лякає.

Довгу хвилю всі мовчали. Слова висіли між ними в повітрі, як туман; усі четверо старалися не дивитись одне на одного. Еллі ворухнулася перша і, різко розвернувшись, пішла геть не озираючись. Люк і Аарон, лежачи на землі, поглянули їй услід, відтак зіп’ялися на ноги. Аарон досі не міг дивитися на Люка.

— Сука, — пробурмотів Люк у спину Еллі.

— Гей! Не обзивай її, — різко кинув Аарон.

Еллі немов і не чула ні того, ні того: так і йшла собі рівним кроком. Люк, розвернувшись, з розмаху обійняв Гретчен, чиї схлипи нарешті стихли.

— Вибач, що трохи налякав тебе, мала. Але ж ти розумієш, що я просто хотів пожартувати, правда? — нахиливши голову, він притиснув вуста їй до щоки. Її червоне обличчя блищало від поту. — Але ваша правда. Мабуть, я зайшов задалеко. Наговорив дурниць. Мабуть, я винен і мушу вибачитися перед вами, друзі.

Здавалося, що він говорить це дуже щиро.

— Ти точно їм дещо винен, — долинув крізь нічне повітря голос Еллі.

Більше вони ніколи не згадували цієї сварки, але вона тиснула на них, як спека. Еллі розмовляла з Люком тільки вимушено — завжди ввічливо, але відсторонено. Аарон, почуваючись у товаристві Еллі скуто і гніваючись на Люка, ще більше закрився в собі. Гретчен опинилася в ролі посередника, а Люк удавав, що нічого не змінилося.

Усе ще може налагодитися, запевняв себе Аарон, хоча й не був у цьому певен. У дружбі пролягла тріщина, і вона виявилася глибшою, ніж можна було подумати. Аарон так і не довідався, зможе все налагодитися чи ні. Жити Еллі залишалося всього два тижні.

Потягнувшись через подряпаний стіл, Гретчен торкнулася кінчиків пальців Фока. Галас пабу немов відступив на задній план. У неї були спрацьовані руки. Нігті чисті, але не полаковані, а пучки пальців, які торкалися Фокової блідої від постійного сидіння в офісі шкіри, були шорсткі.

Еллі помилялася щодо неї, зрозумів Фок. У Гретчен зовсім не вітер у голові. Вона зліплена з твердішого матеріалу. Вона не втекла й зустріла випробування віч-на-віч. Побудувала життя в громаді, яка зламала його самого і, можливо, Люка Гедлера також. Гретчен сильна. Вона — боєць. І зараз вона до нього усміхалася.

— Знаю, тобі нелегко було повертатися сюди, але ж як приємно тебе бачити! — промовила вона. — У тебе єдиного серед нас було хоч трохи здорового глузду. Якби ж то…

Вона затнулася. Знизала плечима. Одне засмагле плече піднялося, напнувши бретельку сукні.

— Якби ж то ти тоді міг залишитися! Можливо, все пішло б інакше.

Вони не відривали одне від одного очей, поки Фок не відчув, як груди й шию йому затоплює гаряча хвиля. Він прокашлявся, міркуючи, що сказати, аж тут перед ним виросла чиясь постать.

Розділ сімнадцятий

Грант Дау з гуркотом поставив на столик напівпорожню склянку пива. Він був у тих самих шортах і футболці з рекламою балійського пива, що й напередодні. Фок застогнав.

— Я думав, тобі сюди не можна, — промовив він, стараючись тримати нейтральний тон.

— Тут це швидше порада, ніж заборона.

Фок поглянув на бармена, який покірно спостерігав за сценою. Виразно звів брови, але бармен лише стенув плечима. Мовляв, а що я можу вдіяти? Гретчен зловила погляд Фока. І легенько похитала головою. Коли вона заговорила, голос її звучав безтурботно.

— Чого тобі треба, Гранте?

— Я скажу, чого треба тобі, Гретч. Тобі треба обережніше обирати хлопців.

У Дау було трохи від зверхності Мела Дікона, зауважив Фок, але в той час як у дядька злість була холодна, зміїна, у Дау, безсумнівно, кров гаряча. Зблизька його обличчя було червоне від полопаних судин: наслідок високого тиску.

— Дівчат, які водяться з цим чуваком, потім знаходять мертвих.

У нього за спиною трохи запізніло загиготіли його приятелі. Фок не був певен, чи ті самі, що й учора. Вони всі на одне лице. Спостерігаючи за розмовою, бармен навіть обслуговувати припинив.

— Дякую, Гранте. Але я вже доросла дівчинка. Можу сама приймати рішення, — озвалася Гретчен. — Отож, якщо ти закінчив, може, підеш розважатися й даси і нам розважитися?

Дау розреготався, показавши занедбані зуби. До Фока долинув пивний перегар.

— Ви точно розважитеся, Гретч, — підморгнув їй Грант. — Сьогодні, я дивлюся, ти при параді. Нечасто ми тебе такою тут бачимо. Ця сукня, мабуть, спеціально для тебе, дурню, — глянув він на Фока. — Сподіваюся, ти оціниш.

У Гретчен почервоніли щоки, вона уникала Фокових очей. Фок підвівся і зробив до Дау один-єдиний крок. Він ставив на те, що бажання Дау уникнути арешту переважить спокусу вдарити. І мав надію, що не помиляється. У Фока є які-не-які навички, але бійки в пабі в них не входять.

— Чого тобі треба, Гранте? — спокійно запитав він.

— Справа в тому, — мовив Дау, — що вчора ми розпрощалися не на тій ноті. Отож я прийшов, щоб дати тобі шанс усе залагодити.

— Про що ти?

— Сам знаєш.

Вони дивилися один на одного. Грант Дау завжди був старший, кремезніший, дужчий. Він лютився з будь-якого приводу, й тому з його наближенням люди квапливо переходили на той бік вулиці. Нині він постарів, погладшав, на горизонті вже показався натяк на хронічні хвороби, тож з усіх пор, здавалося, в нього сочиться гіркота.

— Це все? — запитав Фок.

— Ні, це в біса не все. Послухайся моєї поради. Послухайся поради мого дядька. Хай скільки вони варті в наші дні. Їдь звідси, — тихо промовив Дау. — Гедлер, цей лантух лайна, не вартий неприємностей, на які ти напрошуєшся, пом’яни моє слово.

Дау через плече озирнувся на своїх посіпак. У вікнах пабу чорніла ніч. Фок знав: за межами центральної вулиці все містечко вже знелюдніло. «У нашій глушині жетон небагато важить». Можливо, й так, але дещо він усе-таки важить.

— Поїду звідси, коли справа зі смертю Гедлерів проясниться, — сказав Фок. — Не раніше.

— Тебе це як стосується?

— Коли в отакому містечку застрелена ціла родина? Я б сказав, що це стосується усіх. А у тебе, схоже, є з цього приводу думки, тож з тебе і почнімо. Дай офіційні свідчення. То які твої міркування?

Фок дістав з кишені невеличкий нотатник і олівець. Нагорі сторінки написав: «Справа Гедлерів». Одразу під заголовком великими літерами вписав ім’я Дау, щоб той добре це бачив.

— Та годі, заспокойся, дурню.

Дау рознервувався, як і очікував Фок. Щось є у тому, коли бачиш своє ім’я на папері й знаєш, що тепер розмова буде «під протокол».

— Адреса.

— Не скажу я тобі свою адресу.

— І не треба, — навіть не ворухнувся Фок. — На щастя, я її сам знаю.

Він записав адресу Діконової ферми. Поглянув на посіпак Дау. Вони позадкували від столика.

— Прізвища твоїх приятелів я теж запишу. Вони ж хочуть зробити свій внесок?

Грант озирнувся. Обличчя його приятелів були вже не порожні, а сердиті.

— Ти мені справу шиєш? — мовив Дау. — Шукаєш собі цапа-відбувайла?

— Гранте, — мовив Фок, ледве стримуючись, щоб не закотити очі. — Це ти підійшов до нашого столика.

Дау гнівно зміряв його поглядом. Стиснув правий кулак. Схоже, міркував, чи воно того варте. Озирнувся через плече. Бармен і досі спостерігав, склавши руки на шинквасі. Кинувши на Дау суворий погляд, він кивнув йому на двері. Сьогодні хлопцям уже не наливатимуть.

Розтиснувши кулак, Дау зробив недбалий крок назад, наче йому просто ліньки заводитися.

— Ти таке саме брехло, як і раніше, — сказав він до Фока. — Що ж, так і треба. Може, так у тебе тут з’явиться шанс поборотися.

Махнувши головою до своїх приятелів, він рушив з пабу, й вони за ним. Загальний гамір, який під час цієї перепалки притих, знову став нормальним.

Фок сів за столик. Гретчен спостерігала за ним, трішки розтуливши рота. Фок широко всміхнувся, але, ховаючи нотатник у кишеню, затримав у ній руку, поки вона не припинила труситися.

Гретчен, не вірячи власним очам, похитала головою.

— Господи! Ласкаво просимо додому. А ти молодець, — підморгнула вона. — Я ж казала, що ти єдиний маєш трохи здорового глузду.

Вона підвелася й пішла освіжити напої.

Пізніше, коли паб уже зачинявся, Фок провів її до машини. На вулиці було тихо. У світлі ліхтарів волосся Гретчен сяяло, як німб. Вони дивилися одне на одного, стоячи зовсім близько, й кожен рух був незграбний і двозначний, аж доки Гретчен, засміявшись, не поклала гарячі долоні Фокові на плечі. Потягнулася й поцілувала його у щоку, ледь зачепивши кутик рота. Фок пригорнув її, і так вони мить постояли, обійнявшись, відчуваючи гаряч одне одного у теплому нічному повітрі.

Нарешті, легенько зітхнувши, Гретчен відсторонилася, сіла в машину й, усміхнувшись і помахавши на прощання, поїхала. Фок стояв під розсипом зірок, думаючи — уявіть! — про Гранта Дау. Той наговорив багато дурниць, це безсумнівно. Але він сказав одну річ, яку Фок виловив і запам’ятав, а тепер, пригадавши, прокручував у голові, оцінюючи, наче знахідку.

«Ця сукня, мабуть, спеціально для тебе, дурню».

Повертаючись у паб, Фок усю дорогу всміхався.

* * *

Однією ногою Фок уже стояв на сходах, коли почувся голос бармена.

— На хвилиночку, друже. Якщо ви не проти.

Фок зітхнув, тримаючи руку на перилах. З тугою поглянув нагору. Зі сходового майданчика на нього дивився без жодного співчуття портрет королеви в негарній рамці. Розвернувшись, Фок подибав назад до бару. Тут уже було порожньо. Бармен провів по шинквасу ганчіркою, і в повітрі повис кислий лимонний запах очищувача.

— Вип’єте?

— Ви ж наче зачинилися? — Фок підтягнув дзиґлик і присів.

— Зачинився. Це за рахунок закладу, — бармен поставив перед Фоком пиво, а тоді налив і собі. — Вважайте це подякою.

— За що?

— Бачив я багато разів, як Грант Дау чіпляється до людей, і переважно це закінчувалося тим, що мені доводилося відмивати кров. А оскільки сьогодні такого не сталося, я можу розслабитися й випити з вами холодного пива… Девід Макмердо, — простягнув він руку.

— Будьмо, — Фок ковтнув пива, здивований, як легко воно пішло. За цей тиждень він випив уже більше, ніж зазвичай випиває за місяць. — Вибачте за оце все. Знаю, я обіцяв, що проблем не буде.

— Друже, якби всі проблеми тут вирішувалися таким чином, я був би просто щасливий, — сказав Макмердо, погладжуючи бороду. — На жаль, частіше все закінчується рукоприкладством.

— Ви давно живете в місті?

— Вже скоро десять років. Але багато хто й досі вважає мене новачком. Ти або маєш тут народитися й вирости, або назавжди будеш чужаком — здається, так міркують у Ківарі.

— Народитися й вирости теж мало, — мовив Фок з похмурою посмішкою. — І як це вас аж сюди занесло?

Макмердо помовчав. Провів язиком по зубах.

— А ви чому поїхали з Ківари?

— У пошуках кращої робота, — сухо відповів Фок.

— Що ж. Вважайте, що я теж, і не будемо про це. Хоча, — Макмердо, підморгнувши, обвів жестом порожній паб, — вам це, схоже, пішло на користь. Ваш друзяка Люк, якщо по щирості, міг би повчитися у вас поводитися з Дау. Але вже запізно, звісно.

— У них бували сутички?

— Регулярно, — сказав Макмердо. — У мене серце падало, коли один з них тут сидів, а другий заходив. Вони були як… ну, не знаю, як магніти. Сіамські близнюки. Ревниві колишні коханці. Щось таке. Не могли дати один одному спокій.

— І через що вони сварилися?

Макмердо закотив очі.

— Легше сказати, через що не сварилися. Через погоду, через крикет, через клятий колір шкарпеток. Повсякчас чіплялися один до одного. З будь-якого приводу.

— Про що йдеться? Кулачні бої?

— Іноді, — відповів Макмердо. — Кілька разів узагалі було страшно, але це вже давненько. Останні кілька років вони переважно гиркалися і сварилися. Ви не подумайте, що це такий різновид дружби. Але мені здається, їм це певною мірою подобалося. Хильнути. Спустити пару.

— Я такого ніколи не розумів.

— Я теж. Я ліпше вип’ю на самоті. Але декому подобається, — сказав він, абияк тручи шинквас, неначе санінспектор відвернувся. — На захист Дау мушу сказати, що нелегко, мабуть, піклуватися про того його дядька.

Фокові пригадалося, як Мел Дікон переплутав його з батьком.

— А що з ним, не знаєте?

— Останнім часом зовсім слабий на голову. Чи то від пиятики, чи то якась хвороба, я не знаю. Але хай що воно таке, а він став тихий. Іноді приходить, бере випити й сидить, або совається по місту з отим своїм псом, кидаючи на людей похмурі погляди, але переважно це й усе.

— Грант Дау щось не дуже схожий на сестрицю-жалібницю. Він цілі дні сидить з дядьком?

— О Боже, ні, — вишкірився Макмердо. — Він працює. То тут, то там — він і сантехнік, і будівельник. Щоб вистачало на пиво. Але це дивовижно, що з людьми робить надія на спадщину, еге ж? Подейкують, Дікон лишає йому ферму. За неї, мабуть, чимало можна отримати з тих азійських інвестиційних груп, які тут тільки й винюхують. Посуха не триватиме вічно. Напевно.

Фок зробив ковток. Цікаво. Земля Гедлерів прилягає до Діконової ферми. Фок гадки не мав, яка зараз ринкова вартість на неї, але для правильного покупця дві ділянки разом завжди цінуються вище. Це, звісно, якщо Гедлери продають свою землю. А такий сценарій зараз набагато вірогідніший, ніж коли Люк був живий і біля стерна. Фок відклав цю думку, щоб згодом добре обміркувати.

— То плітки правдиві: ви розслідуєте смерть Гедлерів? — тим часом запитав Макмердо.

— Неофіційно, — вдруге за вечір повторив Фок.

— Та ясно, — озвався Макмердо з багатозначною посмішкою. — Либонь, у наших краях так робити і справді найкраще.

— До речі, нічого не траплялося такого, про що мені варто знати?

— Маєте на увазі, чи не влаштував Люк бучу напередодні смерті? Чи не заявляв Грант Дау на весь паб, що збирається холоднокровно розстріляти цілу родину?

— Оце точно допомогло б.

— Змушений розчарувати, приятелю, — Макмердо вишкірив жовті зуби.

— Джеймі Салліван казав, що напередодні вбивства був тут з Люком, — мовив Фок. — Домовлялися стріляти кролів.

— Здається, так і було.

— А Дау також був?

— Так, звісно. Він тут майже щовечора, ось чому так не любить, коли йому забороняють доступ. Хоча насправді це й не працює. Тільки дратує його, не більше. Мені занадто важко втілити заборону в життя, й він це знає. Щоразу як я намагаюся, він зі своїми тупими приятелями влаштовується на ґанку з горою бляшанок. Мені від того — самі проблеми без жодної компенсації. Хай там як, — похитав головою Макмердо, — ось відповідь на ваше питання: того вечора, коли Люк тут був востаннє, Грант Дау також був. Разом з майже цілим містечком, не забувайте. По телебаченню передавали крикет, тож тут зібралося море людей.

— Ви не бачили, щоб вони з Люком розмовляли? Вони взагалі контактували? Може, один чіплявся до другого?

— Не пригадую такого. Але ж я казав: тут було завізно. Я з ніг збився.

Макмердо хвильку поміркував, допиваючи останній ковток пива і притлумлюючи відрижку.

— Але з цими двома важко сказати напевно. Неможливо було вгадати, що трапиться в той чи той вечір. Я знаю, що ви з Люком дружили, а Дау — козел, але багато в чому вони дуже схожі. Обидва зухвалі, завжди в центрі уваги, обидва з характером. Як два боки однієї монети, знаєте?

Фок кивнув. Він знав. Макмердо забрав порожні склянки, і Фок зрозумів натяк. Зіскочивши з дзиґлика, він попрощався, а бармен вимкнув світло, зануривши перший поверх у темряву. Поки Фок хиткою ходою дибав нагору, мобільний засвітився: хтось залишив йому повідомлення на автовідповідачі. Але тільки замкнувшись у номері та влігшись у ліжко, Фок неслухняними пальцями почав тиснути на кнопки. Він заплющив очі, і з мікрофона полинув знайомий голос.

«Аароне, візьми трубку, ну ж бо! — почулися у вусі квапливі слова Джері Гедлера. — Слухай, я багато думав про той день, коли померла Еллі… — (Довга пауза). — Якщо зможеш, приїзди завтра на ферму. Тобі дещо варто знати».

Фок розплющив очі.

Розділ вісімнадцятий

Коли Фок під’їхав, ферма Гедлерів мала зовсім інший вигляд. З дверей зняли подерту жовту стрічку, яка позначала місце злочину. Обабіч ґанку всі вікна були прочинені, фіранки розсунуті, а жалюзі підняті.

Коли Фок вийшов з машини, ранкове сонце вже добряче припікало. Взявши під пахву коробку зі шкільними речами Карен і Біллі, він рушив доріжкою. Двері в будинок були відчинені. Запах хлорки всередині трішки вивітрився.

У великій спальні плакала Барб. Вона сиділа на краю полуторного ліжка Люка й Карен, висипавши на світло-зелену перину вміст шухлядки. Серед скручених шкарпеток і пом’ятих боксерок траплялися випадкові монети й ковпачки від ручок. Сльози крапали зі щік Барб на аркуш кольорового паперу в неї на колінах.

Коли Фок обережно постукав, вона здригнулася, і він, підійшовши, побачив, що вона тримає саморобну вітальну листівку до Дня батька. Витерши рукавом обличчя, вона показала листівку Фокові.

— Від гарного прибирання жодна таємниця не сховається, еге ж? Виявляється, Біллі писав з помилками, як і його батько.

Вона силувано засміялася, але голос тріснув. Фок, сідаючи поряд і пригортаючи її рукою, відчув, як здригаються її плечі. У відчинені вікна влітало розжарене повітря, й у кімнаті стояла задуха. Фок нічого не казав. Те, що зараз вивітрюється з будинку через ці вікна, набагато важливіше за все, що може через них влетіти.

— Джері просив мене заїхати, — заговорив Фок, коли схлипування Барб притихло. Вона шморгнула носом.

— Так, любий. Він казав. Здається, він розгрібає велику клуню.

— А він не говорив, про що йдеться? — поцікавився Фок, питаючи себе, чи Джері взагалі збирається розповісти все дружині. Барб похитала головою.

— Ні. Може, хоче віддати тобі щось із Люкових речей. Я не знаю. Це взагалі була його ідея — влаштувати тут прибирання. Він сказав, що час уже зважитися на це.

Останнє речення було вже ледве чути: Барб узяла пару Люкових шкарпеток — і залилася сльозами.

— Я шукала щось таке, що може сподобатися Шарлотті. Вона постійно плаче, — голос Барб крізь тканину звучав глухо. — Хай що ми робимо, їй не допомагає. Ми лишили її з нянькою, але Джері казав, що треба було взяти її з собою. Може, серед знайомих речей вона б заспокоїлася. А я йому сказала, що в житті цього не дозволю. Нізащо не приведу її в цей будинок після того, що тут сталося.

Фок погладив Барб по спині. Поки вона плакала, він роздивлявся кімнату. Якщо не зважати на шар пилу, тут було охайно й чисто. Карен старалася боротися з безладом, але всюди було достатнього особистих дрібничок, які робили спальню затишною.

Дитячі світлини в рамочках стояли на добротному комоді, який, проте, змінив уже не одні руки. Всі гроші явно витрачалися на ремонт дитячих кімнат. У прочинені дверцята шафи Фок побачив ряди одягу на пластикових вішаках. Ліворуч висіли жіночі приталені блузки, поряд — сорочки й робочі штани, серед яких подекуди траплялися літні сукні. Люкові джинси й футболки не так продумано тіснилися праворуч.

На ліжку, схоже, постійно спали з обох боків. На тумбочці з боку Карен стояли іграшковий робот і тюбик нічного крему, лежали на стосі книжок окуляри до читання. На Люковому боці в розетку був увіткнутий зарядний пристрій для мобільного, а поряд стояла брудна кавова чашка, розмальована вручну, з написом «Татко» тоненькими кривульками. Подушки досі були прим’яті. Хай чим Люк займався декілька днів перед смертю, а на канапі він не спав. Ця спальня точно для двох.

Фокові пригадалася власна спальня. Останнім часом він переважно спить посередині ліжка. Покривало таке саме темно-синє, як було в нього і в підлітковому віці. Ті люди, які бачили це покривало за останні кілька років, не зближувалися з Фоком настільки, щоб запропонувати змінити колір на якийсь нейтральний, без прив’язки до статі. Прибиральникам, які приходили двічі на місяць, практично не було чого робити. Фок не накопичував речей, не зберігав сентиментальних дрібничок і задовольнявся тими меблями, які лишилися йому три роки тому, коли його двомісна квартира стала домівкою для нього одного.

«Ти — як згорнута книжка», — повторила вона востаннє, перш ніж піти. За ті два роки, що вони були разом, вона казала це неодноразово. Спершу це звучало заінтриговано, потім стурбовано, а зрештою звинувачувально. Чому він не може пустити її в свою душу? Чому не хоче? Невже не довіряє? Чи не кохає? Він запізніло збагнув, що його відповідь на це запитання прозвучала недостатньо швидко. Оця коротенька мить мовчання була для них обох як похоронний подзвін. Відтоді на Фоковій тумбочці біля ліжка не було нічого, окрім книжок, будильника і — зрідка — упаковки презервативів.

Барб гучно шморгнула носом, Фок забрав у неї з рук листівку до Дня батька й роззирнувся, марно шукаючи, куди її притулити.

— Бачиш, у цьому-то і проблема, — сказала Барб, спостерігаючи за ним червоними очима. — Що в біса мені робити з усіма цими речами? Стільки всього — і куди його подіти? В наш будинок це все не вміститься, але ж я не можу цього всього позбутися, наче воно нічого не варте…

Голос її набирав пронизливості, й вона почала хапати старі речі в межах досяжності та притискати їх до грудей. Труси з ліжка, іграшкового робота, окуляри Карен. Підняла з тумбочки книжки й голосно лайнулася.

— Це ж бібліотечні книжки, чорт забирай! Наскільки вони вже перетримані?

Вона обернула до Фока червоне сердите обличчя.

— Ніхто не попереджає, як воно буде, правда? О так, усі співчувають твоїй утраті, усі тільки й нишпорять поблизу і збирають плітки, коли таке стається, але ніхто не скаже, що тобі доведеться ритися в шухлядах мертвого сина й повертати в бібліотеку книжки, правда? Ніхто не скаже, як це витримати.

Фок відчув докори сумління, пригадавши ще додаткову коробку речей Карен і Біллі, яку залишив під дверима спальні. Забравши в Барб книжки, він сховав їх під пахву й рішучо вивів її з кімнати.

— Це я зроблю сам. А зараз ми просто… — він без затримки провів її попри спальню Біллі й з полегшенням опинився на яскраво освітленій кухні. — А зараз ми просто зробимо вам чашку чаю, — закінчив він, відчиняючи найближчу шафку. Він гадки не мав, що там, але навіть на місці злочину на кухні мають бути горнятка.

Барб хвильку спостерігала за ним, а потім, висякавшись, підвелася зі стільця. Поплескала Фока по руці.

— Дай-но я сама, я тут усе знаю.

Зрештою довелося зупинитися на чорній розчинній каві. Холодильник не відчиняли вже понад два тижні.

— Я тобі так і не подякувала, Аароне, — мовила Барб, поки вони чекали, щоб закипів чайник. — Що взявся допомогти. Почав розслідування.

— Барб, це не зовсім так, — озвався Фок. — Ви ж розумієте, що ми з сержантом формально нічого не розслідуємо? Просто ставимо питання. Неофіційно.

— Так-так. Певна річ, я чудово це розумію, — сказала вона тоном, з якого видно було, що насправді це не так. — Але люди замислилися. У цьому-то й відмінність. Ви трохи розворушили справу.

У Фока в голові постав образ Еллі, — головне, щоб Барб зрештою не пошкодувала.

— Люк завжди радів, що має такого друга, — мовила Барб, розливаючи окріп у три горнятка.

— Дякую, — просто сказав Фок, але вона, щось уловивши в його тоні, звела погляд.

— Це правда, — наполягала вона. — Знаю, він не вмів цього висловити, але йому потрібен був хтось такий, як ти. Спокійний, з головою на плечах. Мені завжди здавалося, що саме це частково і вабило його в Карен. У ній він бачив такі самі якості, — вона автоматично висунула праву шухлядку й дістала ложечку. — Ти був знайомий з Карен?

Фок похитав головою.

— Шкода, думаю, вона б тобі дуже сподобалася. Вона мені багато в чому нагадує… нагадувала тебе. Думаю, іноді вона хвилювалася, що трішки… не знаю… нудна, чи як. Що через неї Люк не може втілити свої грандіозні плани. Але це неправда. Вона була врівноважена й дуже розумна, ця дівчина. Саме така, як йому й потрібно. Час до часу опускала його на землю. Як і ти, — схиливши голову набік, Барб довгу мить з легкою зажурою дивилася на Фока. — Треба було тобі приїхати на їхнє весілля. Взагалі колись приїхати. Ми сумували за тобою.

— Я… — почав був Фок звичні відмовки про роботу, але щось у виразі її обличчя не дало словам зірватися з вуст. — Якщо по щирості, я не думав, що мені тут зрадіють.

Барб за два великі кроки перетнула кухню, де колись сама була господинею, простягнула руки й обійняла Фока. І міцно його тримала, поки він не відчув, як у нього всередині спадає напруга.

— У нашій родині, Аароне, тобі радіють завжди, — сказала Барб. — І не смій думати інакше.

Вона відсторонилася, на мить ставши колишньою Барб Гедлер. Уклавши йому в руки два паруючі горнятка кави, а під пахву — бібліотечні книжки, вона з матріархальним блиском в очах кивнула йому на чорний хід.

— Ходімо до мого чоловіка, бо я мушу йому сказати: якщо він хоче прибрати в будинку, то годі ховатися в клуні — хай починає працювати.

* * *

Через чорний хід Фок вийшов за Барб на сліпуче сонце. І мало не розляпав каву собі на зап’ясток, спіткнувшись об забуту іграшкову крикетну битку.

Невже у нього могло бути таке життя? — зненацька подумалося йому. Дитячі крикетні битки й кава на сільській кухні? Він спробував це уявити. Працювати пліч-о-пліч з батьком, чекаючи, коли старий, потиснувши йому руку, передасть йому стерно влади. Суботні вечори проводити в «Руні» разом з Люком, роздивляючись майже незмінних красунь, поки одного дня його очі на комусь не зупиняться. Квапливе, але красиве сільське весілля, за дев’ять місяців — перше немовля. Наступного року — друге. Він знав, що навряд чи зміг би природно почуватися в ролі батька, але він би старався. Кажуть, зі своїми дітьми все по-іншому.

Його діти неминуче подружилися б з Люковим сином. Так, їм усім довелось би змиритися з недоладною сільською школою, зате у них були б акри й акри землі — там є де розім’яти ноги.

На землі треба працювати з ранку до ночі, звісно, зате вдома на нього чекали б теплі й гамірні вечори, хаос і сміх. Любов. Хтось би завжди дожидав його з увімкненим світлом. Але хто? — подумав він. Еллі?

Одразу ж образ у голові почав розмиватися й танути. Якби вона не загинула… Якби він залишився… Якби все склалося по-іншому… Сама ідея — чиста фантазія.

Забагато втрачених можливостей, щоб могла справдитися така мрія.

Фок обрав життя у Мельбурні. І воно його вдовольняє, подумалося йому. Він любить гуляти вулицями серед юрми, де його не впізнає жодна душа. Йому приємніше працювати головою, ніж руками.

Життя — це набутки і втрати. Можливо, вечорами йому доводиться повертатися в тиху й порожню квартиру, зате за ним не стежать цікаві очі, які знають про нього геть усе. Сусіди не ганять його, не переслідують і не розпускають пліток про його родину. Не залишають у нього на порозі дохлих тварин. Дають йому спокій.

Фок знав, що за звичкою тримається від людей оддалік, заводячи не так друзів, як знайомих. Але це й на краще, якщо одного дня хтось із них, роздутий і розтерзаний, випливе на поверхню річки зовсім поряд з його рідною домівкою. Це правда, щодня дорога на роботу — чиста мука, і більшість часу доводиться проводити під флуоресцентним офісним світлом, зате його життя не висить на ниточці, залежне від примх погоди. Принаймні безхмарне небо не здатне довести його до такого страху й відчаю, що єдиним виходом здається рушниця.

Можливо, коли Люк Гедлер повернувся додому, на нього й чекало світло, але через оці двері в його домівку просочилася біда нещасного, безнадійного містечка. І була вона така страшна, велика й чорна, що змогла назавжди загасити світло.

* * *

У кепському гуморі Фок підійшов до Джері, який стояв під однією з клунь, спираючись на мітлу. Коли вони з Барб з’явилися, він здивувався й кинув на дружину нервовий погляд.

— Не знав, що ти вже приїхав, — сказав він, коли Фок вручив йому горнятко.

— Він допомагав мені в хаті, — мовила Барб.

— Ясно. Дякую, — невпевнено зронив Джері.

— Але там ще повно роботи, тож закінчуй уже тут байдики бити, — легенько всміхнулася до чоловіка Барб. — Ти, схоже, досяг ще меншого прогресу, аніж я.

— Знаю. Вибач. Перебувати тут важче, ніж я гадав, — озвався Джері й обернувся до Фока. — Я думав, прийшов час нам прийняти те, що сталося. Подивитися біді в очі… — Джері глянув на будинок. — Слухай, ти нічого звідти не хочеш узяти собі? Якісь світлини абощо? Ми будемо раді.

Фок не міг уявити, що візьме в своє життя бодай один сувенір з того жахливого будинку. Він похитав головою.

— Ні, дякую, Джері.

Він зробив такий великий ковток кави, що мало не вдавився. Йому відчайдушно кортіло забратися з цього місця. Швидше б уже Барб пішла, щоб він міг побалакати з Джері.

Але натомість вони всі троє мовчки пили каву, задивившись на обрій. Удалині, на схилі пагорба, Фок розрізнив ферму Мела Дікона, приземкувату й потворну. Йому пригадалися слова бармена про те, що ферма відійде племіннику.

— Що ви зробите з маєтком? — запитав Фок. Джері й Барб перезирнулися.

— Ми ще не вирішили, — відгукнувся Джері. — Либонь, доведеться продати. Якщо вдасться. Гроші вкласти у трастовий фонд для Шарлотти. Можливо, хату доведеться розвалити, продавати тільки землю.

Барб стиха тьхукнула, й Джері глянув на неї.

— Так, люба, я знаю, — у його голос прокралася нотка безнадії. — Але я уявити не можу, щоб хтось із місцевих захотів тут жити після всього, що тут сталося, а ти? А чужаки щось не шикуються в чергу, щоб переїхати сюди.

— А Дікон або Дау не говорили про те, щоб об’єднати ділянки? — запитав Фок. — Продати їх азійським інвесторам як одну?

У Барб на обличчі зринуло обурення.

— Та ми б цим двом п’ятидоларову купюру за десять баксів не продали, не те що об’єднуватися з ними. Правда, Джері?

Чоловік похитав головою, але Фок підозрював, що він реалістичніше дивиться на ківарський ринок нерухомості.

— За тридцять років з того боку паркана ми бачили самі неприємності, — провадила Барб трішки голосніше. — І тепер ми точно йому не допомагатимемо. Уявляєш, раніше Мел ночами підкрадався й пересував межі. Неначе ми такі тупі, що не помітимо. Цупив усе, що погано лежить. Я знаю, що це він отоді, багато років тому, переїхав Люкового собаку, нехай він усе й заперечував. Ти пам’ятаєш?

Фок кивнув. Люк обожнював того собаку. Йому було п’ятнадцять, і він відкрито плакав, сидячи при дорозі й обіймаючи пса.

— А ще у нього замолоду цілі дні товклися всі місцеві парубки, правда, Джері? Пиячили й гасали по дорозі на своїх пікапах. Врубали музику, добре знаючи, що нам вставати на світанку й працювати, аби ферма не загнулася.

— Давно це було, люба, — сказав Джері, й Барб накинулася на нього:

— Ти його захищаєш?

— Ні. На бога, ні. Але ж це факт. Він уже давненько такого собі не може дозволити, еге ж? Сама знаєш.

Фок пригадав свою дивну зустріч з Діконом у пабі.

— У нього, схоже, деменція.

— Це так тепер називається? — пирхнула Барб. — А як на мене, клятого пияка наздогнало його жалюгідне життя й усе скоєне ним лихо.

Ковтнувши кави, Барб глянула на Діконові землі. А коли знову заговорила, Фок відчув у її тоні жаль.

— Найбільше мені було шкода Еллі. Ми бодай могли просто не пускати його до себе, а бідолашній дівчинці доводилося з ним жити. Думаю, по-своєму він її любив, але він наче постійно тримав оборону. Пам’ятаєш наше верхнє поле, Джері?

— Ми не змогли довести, що це він.

— Ні, але це був він. А хто ще? — Барб обернулася до Фока. — Вам, дітям, було років по одинадцять, якраз незадовго перед тим втекла мама Еллі — і я її не звинувачую. Дівчинка була геть занедбана, правда, Джері? Така худенька, недоїдала. А в очах такий погляд… Наче прийшов кінець світу. Отож я зрештою пішла до Мела сказати, що їй недобре і треба щось робити, бо вона від усіх тих переживань занедужає.

— І що він відповів?

— Ну, він мене виставив, ще я не встигла й договорити, як ти розумієш. А за тиждень наше верхнє поле всохло. Саме по собі. Ми провели аналізи — і з’ясувалося, що там не та кислотність ґрунту.

— Ага, — зітхнув Джері. — Таке буває, але…

— Таке буває, якщо сусіда висипле туди лантух хімікатів, — сказала Барб. — Того року це коштувало нам тисячі. Ми ледве втрималися на плаву. А поле так ніколи до кінця й не відновилося.

Фок пам’ятав і те поле, і напружені розмови того року за обіднім столом у Гедлерів.

— Як йому завжди вдається вийти сухим з води? — запитав він.

— Не було доказів, що це він, — повторив Джері. — Але…

Барб хотіла знову його урвати, й він підняв руку.

— Але ж ти знаєш, як воно тут, друже. Щоб люди повстали, треба їх добряче збурити. І тоді так було, і зараз так. Ми потрібні одне одному, щоб вижити. Мел Дікон багато з ким вів справи, і багато хто вів справи з ним. Йому всі були зобов’язані: він іноді пробачав борги, щоб мати владу над людиною. Посваришся з Мелом Діконом — посваришся не тільки з ним. І раптом ти у рідному місті не можеш ні бізнес вести, ні пива випити спокійно. А життя й так непросте.

Барб подивилася на нього.

— Дівчина була така нещасна, що втопилася, Джері, — сказала вона, з керамічним гуркотом збираючи порожні горнятка. — До біса і бізнес, і пиво. Нам треба було втрутитися… Чекаю на вас у хаті. Коли закінчите, там ще повно справ.

Розвернувшись, вона рушила в будинок, дорогою витираючи обличчя рукавом.

— Її правда, — мовив Джері, проводжаючи її очима. — Хай що там сталося, а Еллі заслуговувала на кращу долю.

Коли він обернувся до Фока, з його очей зник усілякий вираз. Так наче за останні два тижні згорів увесь запас почуттів, вділених йому на все життя.

— Дякую, що затримався. Ми чули, ти розпитував про Люка.

— Тільки почав.

— Можна запитати, що ти думаєш? Це Люк убив Карен і Біллі?

— Я думаю, — мовив Фок обережно, — є вірогідність, що це не він.

— Господи, ти впевнений?

— Ні. Я сказав: є вірогідність.

— Але ти таки вважаєш, що тут може бути замішаний хтось інший.

— Можливо — так.

— А це пов’язано з тим, що трапилося з Еллі?

— Чесно, я не знаю, Джері.

— Але це можливо?

— Можливо.

Тиша.

— Господи! Слухай, я мав ще на початку дещо тобі розповісти.

Джері Гедлеру було жарко, але він не переймався. Насвистуючи собі під ніс, він ритмічно поплескував по керму. Їхав порожньою дорогою, а вечірнє сонце гріло крізь шибку йому передпліччя. Цього року випав справжній дощ, і на лани приємно було поглянути.

Джері зиркнув на пляшечку ігристого вина, яке лежало на пасажирському сидінні. Він заскочив у місто дещо купити і спонтанно зайшов у винарню. Джері віз пляшку додому, сподіваючись здивувати Барб, яка — він мав надію — зараз робить свою п’ятничну запіканку з ягнятини. Джері ввімкнув радіо. Пісні він не впізнав, але йому подобався її джазовий ритм. Киваючи головою в такт, він натиснув на гальмо, бо попереду показалося перехрестя.

— Я знав, що ви з Люком брехали щодо алібі на день смерті Еллі Дікон, — промовив Джері так тихо, що Фок ледве розчув. — Проблема в тому, що про це знав, я думаю, ще хтось.

До перехрестя лишалося ще зо двадцять метрів, коли напереріз проїхала знайома фігура на велосипеді. Похиливши голову, син люто крутив педалі. З такої відстані Люкова чуприна блищала у вечірньому сонці, зализана назад. Дуже не схоже на його звичайну вільну зачіску, відзначив Джері мимоволі. Йому не личить.

Дюк пролетів перехрестя, навіть не глянувши ні праворуч, ні ліворуч. Джері тьхукнув собі під ніс. Доведеться сказати синові кілька слів. Це правда, дорога переважно вільна, але це не гарантує безпеку автоматично. Якщо Дюк так поводитиметься, то може загинути.

— Він їхав з півдня, від річки. І близько не з тих полів, де ви начебто були, хлопці. Тебе з ним не було. І він не мав рушниці.

— На півдні не тільки річка, — мовив Фок. — По-перше, там є ферми. По-друге, велосипедна доріжка.

— Люк не кататися їздив, — похитав Джері головою. — Він був у тій сірій сорочці, яку обожнював у той період. Знаєш, в отій жахливій блискучій сорочці, яку приберігав для особливої нагоди. У мене склалося враження, що того вечора він причепурився. Наче готувався до побачення абощо. Чуприну зализав. Тоді я сказав собі, що він експериментує зі стилем, — мовив Джері, на довгу мить затуливши долонею очі. — Але я завжди знав, що в нього просто було мокре волосся.

Заки Джері під’їхав, Люк уже був далеченько за перехрестям. Немов на підтвердження власного застереження, Джері повністю зупинив машину і поглянув у обидва боки. Праворуч зменшувалася темна синова фігурка. Ліворуч дорогу видно було тільки до повороту. Все чисто. Джері натиснув на газ і виїхав на перехрестя. Перетнувши його, він зиркнув у дзеркальце заднього огляду.

Віддзеркалення мигнуло й менш як за секунду зникло. Джері заледве встиг побачити білий пікап, який пролітав перехрестя. З лівого боку. Їхав у той самий бік, що і син.

Довгу хвилю Фок мовчав.

— Ви не бачили, хто був за кермом? — запитав він нарешті, пильно спостерігаючи за Джері.

— Ні. Я не помітив. Глянув не дуже уважно, та й машина промчала так швидко, що я не встиг роздивитися. Але хай хто це був, а Люка він точно бачив, — озвався Джері, не зустрічаючись очима з Фоком. — Тіло дівчини витягнули з води за три дні по тому, і то був найгірший день мого життя… Ну, — він дивно реготнув, — донедавна. Її світлина була всюди, пам’ятаєш?

Фок кивнув. Здавалося, що піксельне фото Еллі дивилося порожніми очима зі сторінок газет багато днів поспіль. Деякі крамниці зробили з нього плакати, щоб зібрати гроші на похорон.

— Двадцять років я жив у страху, що той водій вирішить нагадати про себе. Постукає у двері поліційної дільниці та скаже, що бачив Люка того дня, — мовив Джері.

— А може, він його й не бачив.

— Може… — Джері дивився на синів будинок. — А може, зрештою таки вирішив постукати, тільки не у двері дільниці.

Розділ дев'ятнадцятий

Фок сидів на узбіччі в машині, міркуючи над тим, що сказав Джері. В Ківарі білих пікапів — хоч греблю гати, і тоді, і тепер. Можливо, це нічого не означає. Якщо хтось того дня бачив, як Люк їде від річки, подумав Фок, чому він не зізнався ще тоді? Кому було вигідно зберігати таємницю двадцять років?

Одна думка не давала йому спокою, як сверблячка. Якщо водій пікапа бачив Люка, може, Люк також бачив водія? А що як… думка не відступала, вимагаючи уваги… а що як усе було навпаки? Може, це Люк зберігав чиюсь таємницю. Може, з якоїсь причини Люк вирішив, що з нього досить.

Невидющим поглядом задивившись на безрадісний пейзаж, Фок прокручував цю думку в голові. Врешті-решт він, зітхнувши, витягнув телефон. Коли Рако відповів, на тому кінці почулося шурхотіння паперів.

— Ви у дільниці? — запитав Фок. Надворі стояла чарівна неділя. Цікаво, що про це думає дружина Рако.

— Ага, — зітхнули у відповідь. — Передивляюся справу Гедлерів. Не знаю, чи воно щось дасть. А ви?

Фок переказав йому розповідь Джері.

— Ясно, — видихнув Рако. — І що ви думаєте?

— Не знаю. Це може щось означати. А може й нічого. Ви ще трохи побудете в себе?

— На жаль, я тут побуду більш ніж трохи.

— Я під’їду.

Не встиг Фок відкласти телефон, як той знову задзижчав. Він відкрив повідомлення, побачив, від кого воно, і його похмурий вираз змінила легенька усмішка.

«Зайнятий? — писала Гретчен. — Голодний? Ми з Лакі обідаємо в Столітньому парку».

Фок подумав про Рако, який на дільниці копирсається у звітах, і про каву з ферми Гедлерів, яка бовтається у порожньому шлунку. Йому пригадалося, з якою усмішкою Гретчен, перш ніж піти, стояла під зірками біля пабу. «Ця сукня, мабуть, спеціально для тебе, дурню».

«Їду», — написав він. Мить поміркував. «Але ненадовго». Це не дуже допомогло від докорів сумління, однак він не надто переймався.

* * *

Столітній парк — єдине місце в Ківарі, яке мало такий вигляд, наче в нього вклали трохи доларів. Новенькі клумби були охайно засаджені симпатичними посухостійкими кактусами, додаючи парку зелені, якої Фок, здавалося, не бачив уже багато тижнів.

Лавка, на якій вони провели стільки суботніх вечорів, зникла, з жалем помітив він. Замість неї сяяв простими кольорами вигадливий дитячий майданчик. На ньому мурашилося від дітлахів, а всі столики по периметру були зайняті. Дитячі візочки боролися за місце з сумками-холодильниками; батьки теревенили, час до часу відволікаючись або насварити, або нагодувати своїх нащадків.

Фок побачив Гретчен раніше, ніж вона його, й зупинився на хвильку поспостерігати за нею. Вона зайняла столик з самого краю: сиділа на лавці, витягнувши перед собою довгі ноги й поставивши лікті ззаду на стільницю. Біляве волосся було закручене у скуйовджену ґульку на маківці та притиснуте сонячними окулярами. Вона зачудовано спостерігала за розвагами на дитячому майданчику. З такої відстані, у сонячному промінні, їй знову можна було дати шістнадцять.

Гретчен, мабуть, відчула його погляд, бо зненацька підвела очі. Усміхнувшись, піднесла руку, й Фок рушив до неї. Вона привітала його, поцілувавши в щоку, й відчинила пластиковий контейнер.

— Бери бутерброд, Лакі стільки не з’їсть.

Фок обрав бутерброд з шинкою, і вони сіли поряд на лавці. Гретчен знову витягнула ноги, торкаючись теплим боком його стегна. На ногах у неї були в’єтнамки, і нігті блищали рожевим лаком.

— Ну, такого я тут не пам’ятаю. Це дивовижно, — мовив Фок, спостерігаючи за дітьми, які лазили по різних знаряддях. — Звідки на все це взялися кошти?

— Я тебе розумію. Це благодійний проект для сільської місцевості. Кілька років тому нам пощастило на доброчинний фонд. Хоча даремно я глузую: насправді це неймовірно. Найкраща місцина в цілому місті. Тут завжди завізно. Діти обожнюють майданчик. Хоча у мене, коли знесли стару лавку, і краялося серце, — усміхнулася вона, спостерігаючи, як один малюк закопує в пісочниці свого друга. — Для малих тут чудово. Боже правий, розваг у наших краях вони мають небагато.

Фокові пригадалися облущена фарба й одиноке баскетбольне кільце на шкільному майданчику.

— Компенсує убогість школи, можна сказати. Там ще гірше, ніж я пам’ятаю.

— Ага. За це теж можна подякувати посусі, — мовила Гретчен, відкупорюючи пляшку води і роблячи ковток. І нахилила пляшку до Фока, як колись пропонувала горілку. З дружньою невимушеністю. Він узяв воду. — Громада не має коштів, — сказала Гретчен. — Усе, що місто отримує від уряду, йде на субсидії фермерам, тож на дітей нічого не лишається. Але нам пощастило з директором Скоттом. Йому, схоже, справді не байдуже. Та коли на рахунках порожньо, багато не зробиш. А в батьків ми більше просити не можемо.

— А не можна ще подоїти багатих доброчинців?

Гретчен сумно всміхнулася.

— Ми вже пробували. Думали, цього року пощастить. Але це не ті самі люди, що робили дитячий майданчик. Це якась приватна група — Освітній траст Крослі. Не чув про них?

— Здається, ні.

— Типові милостивці, але нам це підходить. Вони дають гроші на бідні провінційні школи, а такої бідної і такої провінційної школи, як у нас, ще пошукати, повір мені. Боже поможи їм. Ми ввійшли в короткий список, але цього разу не пощастило. Пошукаємо в інших місцях, спробуємо наступного року, мабуть, а доти — хтозна! Хай там як… — вона не договорила, помахавши синові, який стояв на вершечку гірки, намагаючись привернути увагу дорослих, — Лакі тут поки що щасливий, а це вже щось.

Хлопчик підбіг, і Гретчен узяла контейнер. Простягнула бутерброд, але син не звернув уваги, натомість дивлячись на Фока.

— Привіт, приятелю, — простягнув Фок руку. — Я — Аарон. Ми вже бачилися кілька днів тому, пам’ятаєш? Ми з мамою в дитинстві дружили.

Лакі потиснув йому руку й усміхнувся, бо це було щось новеньке.

— Бачили мене на гірці?

— Бачили, — озвалася Гретчен, але питання призначалося не їй. Фок кивнув.

— Ти дуже сміливий, приятелю, — мовив Фок. — Вона ж така висока.

— Можу ще раз. Дивіться.

Лакі помчав геть. Гретчен дивилася йому вслід з дивним виразом обличчя. Хлопчик, перш ніж з’їжджати, дочекався повної уваги Фока. А з’їхавши, одразу оббіг гірку, щоб повторити. Фок показав йому великі пальці.

— Дякую, — мовила Гретчен. — Він зараз одержимий дорослими чоловіками. Мабуть, бачить інших дітей з татусями і… ну, ти розумієш, — стенула вона плечима, не дивлячись Фокові в очі. — Ну, саме в цьому ж і полягає материнство, правильно? Вісімнадцять років нестерпних докорів сумління?

— А його батько зовсім не залучений? — Фок відчув у власному голосі нотку зацікавленості.

Гретчен також це відчула і з розумінням усміхнулася.

— Ні. І нічого страшного — можеш розпитувати. Ти все одно його не знаєш. Він не місцевий — просто один з робітників, працював тут деякий час. Я сама небагато про нього знаю, зате він залишив мені цього чарівного малюка. І так: я розумію, як воно звучить.

— Ніяк воно не звучить. Я бачу, дитину це мало хвилює, — мовив Фок. Але, спостерігаючи за хлопчиком, який по-атлетичному дерся на драбину, він зловив себе на думці, що намагається уявити його батька.

— Дякую. Але так далеко не завжди. Іноді я себе запитую, чи не варто мені докладати більше зусиль, щоб когось собі знайти. Заради нас обох — спробувати створити для Лакі справжню родину. Щоб він хоч дізнався, як воно буває, коли мама не знервована й не виснажена постійно. Та от не знаю… — Гретчен не договорила — засоромилася, подумав Фок, аж тут вона широко всміхнулася. — Кавалерів у Ківарі щось негусто. Щоб не сказати пусто.

Фок розсміявся.

— То одружена ти не була? — запитав він, і Гретчен похитала головою.

— Нє-а. Не була.

— І я теж.

Гретчен весело примружила очі.

— Знаю.

Фок не розумів, як їм це вдається, але жінки, схоже, завжди все знають. Скоса глянувши одне на одного, вони двоє всміхнулися. Фок уявив, як Гретчен і Лакі самі-одні мешкають у величезному маєтку Келлерманів, який вона викупила, і йому пригадалася моторошна безлюдність ферми Гедлерів. Навіть Фок, який понад усе цінує особистий простір, провівши кілька годин у безмежжі полів, хотів чимшвидше повернутися до людей.

— Вам, певно, самотньо на фермі, — ляпнув Фок — і пошкодував, що вчасно не прикусив язика. — Вибач. Я щиро спитав, хоча прозвучало це жахливо — неначе я намагаюся тебе зняти.

— Та знаю, — розсміялася вона. — Ти навіть не уявляєш, як гарно ти б тут вписався з такими фразочками. Але твоя правда, — її обличчя захмарилося, — проблема існує. Мене напружує не так відсутність товариства, як відчуття відрізаності від світу. Нормального інтернету я провести не можу, і навіть телефон ловить не всюди. Хоча, звісно, хто там мені дзвонить! — Гретчен помовчала, стиснувши вуста в тонку лінію. — Знаєш, я навіть про Люка дізналася тільки наступного ранку.

— Серйозно? — Фок був вражений.

— Ага. Ніхто й не подумав мені подзвонити. Ні Джері, ні Барб — ніхто. Попри все, через що ми пройшли разом, мабуть, я… — вона легенько знизала плечима, — я у них була не на першому місці. Того дня, коли це сталося, я забрала Лакі зі школи. Повернулася додому, повечеряла. Він пішов спати, я дивилася якийсь диск… Усе як завжди, спокійно й нудно, але то був наче останній нормальний вечір, розумієш? Нічого особливого, але я зараз усе б віддала, щоб повернутися в той час. І тільки наступного ранку, вже під шкільною брамою, я підходжу — а всі, буквально всі тільки про це й балакають. Таке відчуття було, наче вони всі знають, але… — з її носа скотилася одинока сльозинка, — але нікому й не спало на думку подзвонити мені. Я повірити не могла. Ну, я про те, що реально не могла повірити власним вухам. Я поїхала до нього на ферму, але наблизитися не вдалося. Дорога перекрита, всюди копи. Отож я повернулася додому. На той час це вже передавали і в новинах. Тут уже не проґавиш.

— Мені дуже прикро, Гретч, — мовив Фок, обіймаючи її за плечі. — Не знаю, чи тебе це втішить, але мені також ніхто не подзвонив. Я дізнався, побачивши його світлину на сайті новин.

Фок досі пам’ятав той шок, який відчув, побачивши знайомі риси обличчя під жахливим заголовком.

Гретчен кивнула, і зненацька її погляд сфокусувався на чомусь позаду нього. Обличчя її захмарилося, й вона квапливо витерла очі.

— Господи, стережися. Пхається до нас, — сказала вона. — Менді Вейзер. Пам’ятаєш її? Тоді вона була Менді Ментл. Боже, тільки її мені зараз бракувало.

Фок озирнувся. Руда дівчинка з гострими рисами, якою він пам’ятав Менді Ментл, перетворилася на чепурну мініатюрну жінку з короткою зачіскою, яка відливала міддю. На грудях вона тримала немовля у хитромудрому елінгу, на вигляд з натурального волокна — ну просто реклама «природних компонентів». Обличчя жінки, яка перетинала пожовклу траву, й досі було гостреньке.

— Вона вийшла за Тима Вейзера. Він був на рік-два старший за нас, — прошепотіла Гретчен. — Має ще парочку дітей шкільного віку. Вічно страшенно заклопотана: Менді у нас самопроголошена речниця товариства занепокоєних матусь.

Менді зупинилася перед ними. Бридливо скрививши губи, переводила погляд з Фока на бутерброд, який той тримав у руці.

— Привіт, Менді, — привітався Фок. Вона підкреслено проігнорувала його, лише затулила долонею голівку дитини, немов захищаючи від Фокового привітання.

— Гретчен. Вибач за втручання, — сказала вона зовсім не вибачливим тоном. — Ти не могла б на хвильку підійти до нашого столика? На два слова.

Її очі багатозначно метнулася на Фока й назад.

— Менді, — без ентузіазму озвалася Гретчен, — пам’ятаєш Аарона? З давніх часів? Він тепер у федеральній поліції, — підкреслила вона останні слова.

Фокові пригадалося, як вони з Менді одного разу поцілувалися. На дискотеці, якщо пам’ять не підводить. На стінах шкільної спортзали танцювала підсвітка, в кутку горлало стерео, і чотирнадцятирічна Менді здивувала Фока, запхавши йому в рота язика, який мав різкий смак дешевого лимонаду. Цікаво, чи пам’ятає вона. З того, як вона морщила чоло й уникала його погляду, він зробив висновок, що так.

— Приємно знову тебе бачити, — простягнув Фок руку — не те щоб йому аж так кортіло потиснути їй долоню, а просто знав, що цим поставить її в незручне становище. Менді витріщилася на його руку, роблячи видиме зусилля, щоб автоматично її не потиснути. Але вона себе пересилила, і його долоня повисла в повітрі. Фок за це навіть відчув до Менді деяку повагу.

— Гретчен, — почала втрачати Менді терпець, — на два слова?

Гретчен подивилася їй прямо в очі. І навіть не ворухнулася.

— Що раніше ти висловишся, Менді, то раніше я пораджу тобі перейматися власними справами, і ми зможемо далі насолоджуватися неділею.

Менді наїжачилася. Озирнулася на гурт мамусь зі схожими зачісками, які спостерігали за сценою, ховаючись за сонячними окулярами.

— Гаразд. Добре. Мене… нас напружує присутність Аар… твого друга так близько від наших дітей, — вона подивилася прямо на Фока. — Ми хочемо, щоб ти пішов звідси.

— Ми зрозуміли, — озвалася Гретчен.

— То він піде?

— Ні, — водночас відповіли Фок і Гретчен.

Насправді Фокові вже давно час був їхати в дільницю, але він не дозволить собою попихати якійсь бісовій Менді Ментл. Менді звузила очі. Нахилилася ближче.

— Слухай, — сказала вона. — Зараз тебе ввічливо просимо ми з мамусями. Але якщо так не доходить, тебе вже не так увічливо можуть попросити татусі.

— Менді, на бога, — вигукнула Гретчен, — він з поліції. Ти що — не чула мене?

— Ага, а ще ми чули про те, що він зробив з Еллі Дікон.

Батьки на дитячому майданчику вже почали озиратися.

— Серйозно, Гретчен, ти вже на першого-ліпшого стрибаєш? Не боїшся за власного сина? Ти ж мама. Тож починай поводитися відповідно.

Хлопець, який зрештою став чоловіком Менді, колись на день Валентина написав і привселюдно прочитав вірш, присвячений Гретчен, пригадав Фок. Не дивно, що ця жінка так зраділа, коли бодай раз може взяти реванш.

— Якщо ти збираєшся проводити час з… цією особою, Гретчен, — провадила Менді, — я подумаю, чи не варто повідомити соціальні служби. Заради Лакі.

— Гей… — почав був Фок, але Гретчен його перебила.

— Менді Вейзер, — сказала вона тихим залізним голосом, — гадаєш, ти така розумна? То вчини розумно бодай раз у житті. Розвертайся і чимчикуй геть.

Жінка випростала спину, несамохіть відступаючи.

— І, ще одне, Менді. Стережися. Якщо через тебе мій син бодай на хвилину втратить сон чи проллє одну сльозинку… — промовила Гретчен крижаним тоном, якого Фок у неї ще не чув. Вона не закінчила речення, і недоказане повисло в повітрі.

— Ти мені погрожуєш? — вибалушила очі Менді. — Цей агресивний тон я сприймаю як погрозу. Не можу повірити! Після всього, через що пройшло наше місто…

— Це ти мені погрожуєш! Соціальними службами, в сраку.

— Я просто хочу, щоб нашим дітям у Ківарі було безпечно. Невже я так багато прошу? Невже нам ще замало лиха? Знаю, ти не мала часу на Карен, але могла б виявити бодай трохи поваги, Гретчен.

— Досить, Менді, — різко мовив Фок. — На бога, стули пельку і забирайся.

— Ні. Це ти забирайся, — тицьнула Менді пальцем у Фока. Розвернувшись на каблуках, вона рушила геть. — Я дзвоню своєму чоловікові.

Останні слова повисли над майданчиком.

У Гретчен розчервонілися щоки. Вона зробила ковток води, і Фок помітив, що у неї трусяться руки. Він потягнувся, щоб торкнутися її плеча, але зупинився: розуміючи, що на них дивляться люди, не хотів зробити ще гірше.

— Вибач, — сказав він. — Не варто було мені з тобою зустрічатися тут.

— Ти не винен, — озвалася вона. — Напружені всі. А спека все тільки погіршує.

Глибоко зітхнувши, вона тремтячими губами всміхнулася до Фока.

— До того ж Менді завжди була ще та сучка.

— Це точно, — кивнув він.

— Для протоколу: не те щоб я не любила Карен. Просто ми ніколи особливо не дружили. У школі повно мамусь. Неможливо дружити з усіма. Це ж очевидно, — кивнула вона вслід Менді.

Фок хотів щось відповісти, аж тут у нього задзижчав телефон. Фок не звернув уваги. Гретчен усміхнулася.

— Та все гаразд. Подивися, що там.

З вибачливою усмішкою Фок відкрив повідомлення. Ще не дочитавши, він зірвався на ноги.

П’ять слів від сержанта Рако: «Джеймі Салліван збрехав. Негайно приїздіть».

Розділ двадцятий

— Він там.

Крізь товсту шибку в дверях Фок зазирнув у єдину на дільниці кімнату допитів. За столом сидів Джеймі Салліван, жалібно витріщившись на свій стаканчик. Тут фермер здавався наче меншим, ніж у власній вітальні.

Фок почувався винуватим, залишаючи Гретчен у парку. Навіть завагався, коли вона, поглянувши йому в очі, сказала, що все гаразд. Він їй не повірив, тож вона, усміхнувшись, підштовхнула його до машини. «Іди. Все о’кей. Подзвониш потім».

І він пішов.

— Що ви розкопали? — запитав Фок у сержанта. Рако розповів, і Фок кивнув, належно вражений.

— Воно весь цей час лежало на поверхні, — мовив Рако. — Не помітили, бо в той день надто багато всього відбулося.

— Ну, так, день був напружений. Особливо для Джеймі Саллівана, схоже.

Вони увійшли, і Салліван підкинув голову. Пальці його стискали стаканчик.

— Гаразд, Джеймі. Зразу кажу: ти не затриманий, — різко заговорив Рако. — Але нам потрібно прояснити дещо з того, про що ми оце нещодавно розмовляли. Пам’ятаєш федерального агента Фока? Ти не проти, якщо він буде присутній при розмові?

Салліван ковтнув. Його очі забігали: він не знав, як краще відповісти.

— Мабуть, ні. Він же працює на прохання Джері й Барб, правильно?

— Неофіційно.

— Мені потрібен адвокат?

— Якщо хочеш.

Запала тиша. Якщо навіть у Саллівана є адвокат, він, швидше за все, п’ятдесят тижнів на рік займається земельними суперечками й контрактами на худобу, подумалося Фокові. А така справа, може, в нього взагалі буде вперше. А ще ж не треба забувати, скільки він бере на годину. Схоже, Салліван дійшов такого самого висновку.

— То я не затриманий?

— Ні.

— Гаразд, — мовив Салліван. — Тоді питайте, чорт забирай. Мені треба швидше повертатися.

— Добре. Два дні тому ми приїжджали до тебе, Джеймі, — почав Рако. — Побалакати про день смерті Люка, Карен і Біллі Гедлерів.

— Так.

На верхній губі Саллівана блищав піт.

— І ти нам сказав тоді, що Люк Гедлер поїхав від тебе приблизно о 16.30, а ти залишився. Ти сказав… — Рако звірився зі своїми нотатками. — «Я залишився на фермі. Працював. Повечеряв з бабусею».

Салліван нічого не відповів.

— Ти нічого не хочеш додати?

Салліван переводив очі з Фока на сержанта й назад. Відтак похитав головою.

— О’кей, — мовив Рако й підсунув до нього аркуш паперу. — Знаєш, що це таке?

Салліван облизав язиком вуста. Двічі.

— Це пожежний звіт, — сказав він.

— Ага. Отут на штампі видно, що це за той день, коли померли Гедлери. Щоразу як викликають пожежників, вони заповнюють отакий звіт. Цього разу вони їздили на екстрений виклик. Ось тут можна прочитати, — Рако вказав на рядки друкованого тексту на аркуші. — А отут унизу — адреса, куди їх викликали. Впізнаєш адресу?

— Звісно, — відгукнувся Салліван. Довгу мить помовчав. — Це моя ферма.

— Відповідно до звіту, — Рако взяв аркуш у руки, — пожежну команду викликали на вашу ферму о 17.47. Виклик прийшов автоматично, бо твоя бабуся натиснула тривожну кнопку. Коли вони приїхали, твоя бабуся була сама, а плита палала у вогні. Тут написано, що вогонь загасили, а бабусю заспокоїли. Намагалися додзвонитися до тебе, але ти не відповідав, а незабаром приїхав сам. Тут пишеться — о 18.05.

— Я був у полі.

— Не був. Я дзвонив хлопцеві, який заповнював звіт. Він пам’ятає, що ти їхав від траси.

Усі троє перезирнулися. Салліван перший відвів очі, втупився у стіл, неначе там може проступити відповідь. Над головою з лунким дзижчанням літала одинока муха.

— Коли Люк поїхав, я спочатку був у полі, а потім трохи покатався, — сказав Салліван.

— І де катався?

— Та ніде. Так, навколо.

— Конкретніше.

— Їздив до урвища. І близько не був біля ферми Гедлерів. Просто хотів поміркувати подалі від усіх.

Фок подивився на нього. Салліван постарався не відводити очей.

— Ваша ферма, — промовив Фок, — вона велика?

Салліван завагався, відчуваючи підступ.

— Кількасот акрів.

— Отже, велика.

— Чимала.

— Навіщо людині, яка і так проводить дванадцять-чотирнадцять годин на кількох сотнях акрів поля, ще їздити кудись подалі від людей?

Салліван відвернувся.

— Отже, ти кажеш, що поїхав покататися. Самотою. А чому ж одразу про це не розповів? — поцікавився Рако.

Салліван поглянув на стелю, шукаючи відповідь і відхиляючи її. Нарешті він, піднісши руки, вперше нормально подивився поліціянтам в очі.

— Я знав, як це прозвучить, і не хотів зайвих розмов. Якщо по щирості, я сподівався, ви не дізнаєтеся.

Нарешті Фок відчував, що це схоже на правду. Зі справи він знав, що Саллівану двадцять п’ять років і що він переїхав у Ківару десять років тому разом з батьком і бабусею. Більш як за десять років по тому, як потонула Еллі.

І все одно…

— Вам щось говорить ім’я Еллі Дікон? — запитав Фок. Коли Салліван звів очі, на його обличчі майнув якийсь вираз, але так швидко, що Фок не встиг його розтлумачити.

— Я знаю, що вона загинула. Багато років тому. І я знаю… знаю, що вона дружила з Люком… і з вами, — кивнув він на Фока.

— Люк ніколи про неї не розповідав?

— Тільки не мені, — похитав головою Салліван. Раз чи двічі згадував її, казав, що це його давня подруга, яка потонула, але він узагалі мало говорив про минуле.

Фок погортав справу, шукаючи одну світлину, а коли знайшов, посунув її через стіл. Це був знімок внутрішньої частини кузова Люкового пікапа — у фокусі були чотири горизонтальні риски неподалік Люкового тіла.

— Не знаєте, що це може бути? — запитав Фок, і Салліван подивився на риски.

Чотири лінії. Двічі по дві, на внутрішньому боці кузова, приблизно за метр одні від одних. Салліван не взяв світлину в руки. Очі його пробіглися по зображенню, неначе він намагався щось зрозуміти.

— Іржа? — нарешті зважився він. Звучало це непереконливо, тож нікого й не переконало.

— О’кей, — забрав Фок світлину.

— Слухайте, я їх не вбивав, — заговорив Салліван пронизливіше. — Люк був моїм приятелем. Чудовим приятелем.

— То допоможи нам, — мовив Рако. — Допоможи Люкові. Не змушуй нас марнувати час, перевіряючи тебе, коли ми могли б шукати деінде.

Під пахвами блакитної сорочки Саллівана проступили мокрі плями. Через стіл долинув запах його тіла. Мовчання затягнулося.

— Джеймі, — вирішив ризикнути Фок, — її чоловікові необов’язково про це знати.

Салліван звів очі, й на мить на його вустах майнула примарна посмішка.

— Гадаєте, я взуваю чиюсь жінку?

— Гадаю, якщо є людина, здатна засвідчити, де ви були, вам слід про це сказати.

Салліван завмер. Вони чекали. Нарешті фермер легенько похитав головою.

— Нема.

Отже, не вгадав, подумав Фок. Однак у нього було відчуття, що він і не зовсім помилився.

* * *

— Що може бути гіршим за підозру в потрійному вбивстві? — говорив Фок за півгодини, спостерігаючи, як Салліван сідає у свій повнопривідний бездоріжник і їде геть. Допит ходив колами, поки Салліван не склав руки на грудях. Відмовлявся додати бодай слово, тільки торочив, що йому треба перевірити, як там бабуся, або комусь подзвонити і попросити зробити це за нього.

— Ага, він чогось боїться, — погодився Рако. — Тільки чого — от питання.

— Не спускатимемо з нього ока, — мовив Фок. — Я зараз повертаюся в паб — закінчу переглядати папери Гедлерів.

Маєш сумніви, завжди казав Фокові один з його вчителів, шукай гроші. Це була добра порада. Рако запалив цигарку і провів Фока до машини, припаркованої позаду дільниці просто на газоні. Завернувши за ріг, Фок став як стій. Стояв і витріщався, намагаючись усвідомити те, що бачать очі.

Через дверцята і капот, глибоко врізаючись у фарбу, була надряпана одна фраза. Літери сріблясто блищали на сонці.

ШКУРУ ЗЛУПИМО ВБИВЦЯ СМЕРДЮЧИЙ

Розділ двадцять перший

Коли Фок заїхав на своїй понівеченій машині на стоянку пабу, Гретчен, замовкнувши на півслові, застигла з розтуленим ротом. Вона про щось розмовляла зі Скоттом Вітлемом на тротуарі, а в них під ногами крутився Лакі. Паркуючись, Фок бачив у дзеркальце, як вони витріщаються.

— Дідько, — вилаявся він собі під ніс. Від дільниці до пабу було всього кількасот метрів, але дорога через центр міста здалася йому дуже довгою. Він виліз із машини; коли він зачиняв дверцята, срібні подряпини на фарбі замерехтіли.

— О Господи! Коли це трапилося? — підбігла Гретчен, а за нею Лакі. Малий помахав Фокові — й викотив очі на машину. Потягнувся коротеньким пальчиком, провів по видряпаних літерах і, до Фокового жаху, почав уже читати перше слово, але Гретчен квапливо відтягнула його геть. Вона відіслала сина гратися у протилежний кінець стоянки, і він неохоче подибав туди, а там заходився тицяти дрючком у водостік.

— Хто це зробив? — знов обернулася Гретчен.

— Не знаю, — відповів Фок.

Вітлем співчутливо присвиснув, підходячи до машини.

— Хтось дуже постарався. Чим це зробили? Ножем? Викруткою?

— Та гадки не маю.

— От покидьки, — мовив Вітлем. — Це місце… Іноді тут гірше, ніж у місті.

— Ти як? — торкнулася Гретчен Фокового ліктя.

— Нормально, — відповів Фок. — Точно краще, ніж машина.

Він відчув напад гніву. Ця машина в нього вже шість років. Нічого особливого, але вона його ніколи не підводила. І не заслуговує, щоб її понівечив якийсь сільський бовдур.

«Шкуру злупимо».

Фок обернувся до Вітлема.

— Це минулі справи. Дівчина, з якою ми дружили…

— Не треба пояснювати, — кивнув Фок. — Я чув цю історію.

Гретчен обвела пальцем подряпини.

— Аароне, послухай, будь обережніший.

— Та все зі мною буде гаразд. Трохи дратує, але…

— Ні. Не все так просто.

— Та ну! Що вони реально можуть зробити? Оббілувати мене?

Вона помовчала.

— Не знаю. Подивися на Гедлерів.

— Це трохи інше.

— Упевнений? Ну, ти ж не знаєш точно.

Фок, шукаючи підтримки, поглянув на Вітлема, але той знизав плечима.

— Тут як у пароварці, приятелю. Муха перетворюється на слона швидше, ніж можна уявити. Але ви самі знаєте. Не завадить трохи поберегтися. Особливо коли такий збіг в один день.

— Збіг? — витріщився на нього Фок.

Вітлем зиркнув на Гретчен, яка переминалася з ноги на ногу.

— Даруйте, — мовив він, — я думав, ви вже бачили.

— Що?

Вітлем дістав із задньої кишені квадратик паперу і вручив Фоку. Той розгорнув. Гарячий вітер шурхотів пожухлим листям у нього під ногами.

— Хто це бачив?

Не відповіли ні Вітлем, ні Гретчен. Фок звів погляд.

— Ну?

— Всі. Вони по всьому місту.

* * *

У «Руні» було тісно, але крізь гамір проривалася гугнява кельтська вимова Макмердо. Фок зупинився на порозі за спиною Вітлема.

— Я не вступатиму з вами в суперечки, друже, — казав з-за шинквасу Макмердо. — Роззирніться. Це паб, а не осередок демократії.

Він стискав у великому кулаці жменю зім’ятих листівок. Таких самих, як та, що зараз пропалювала діру у Фоковій кишені; йому доводилося притлумлювати бажання дістати її і знову проглянути. Це була розмита копія, мабуть, п’ятсот разів розмножена у крихітній бібліотеці містечка.

Угорі великими літерами було надруковано: «СПОЧИВАЙ З МИРОМ, Еллі Дікон, 16». Нижче була світлина Фокового батька, на якій йому трохи за сорок. Поряд — фото самого Фока, зняте нашвидкуруч — мабуть, коли він виходив з пабу. Він дивився скоса, на обличчі застигла крива гримаса. Під світлинами меншими літерами були надруковані слова: «Цих чоловіків допитували у справі утоплення Еллі Дікон. Потрібна інформація. Захистимо наше місто! Збережемо безпеку Ківари!»

Там, на стоянці, Гретчен обійняла Фока. «Та вони ідіоти, — прошепотіла вона йому на вухо. — Але ти все одно обережніше». Захисним жестом пригорнувши Лакі, вона пішла. Вітлем провів Фока до пабу, відмахнувшись, коли той почав протестувати.

«Вони тут як акули, приятелю, — сказав Вітлем. — Накинуться за перших ознак крові. Вам зараз найкраще посидіти зі мною і випити холодного пива. Це Богом дане право людей, народжених під Південним Хрестом».

А тепер вони двоє зупинилися на порозі. Фіолетовий з обличчя здоровань, який, пригадував Фок, одного разу на вулиці демонстративно відвернувся від Ерика Фока, зараз сперечався через шинквас із Макмердо. Фок не розчув, що саме він говорив, підкреслено тицяючи пальцем у листівки, але бармен похитав головою.

— Навіть не знаю, що вам сказати, друже, — мовив Макмердо. — Хочете проти чогось протестувати — беріть папір і ручку й пишіть своєму депутату. Але не тут.

Він хотів змахнути листівки у смітник — і в цю мить зустрівся очима з Фоком, який стояв у протилежному кінці приміщення. Макмердо легенько похитав головою.

— Ходімо, — сказав Фок до Вітлема, задкуючи від дверей. — Дякую вам, але зараз це не найкраща ідея.

— Мабуть, ваша правда. На жаль. Господи, тут іноді чисто як у фільмі «Визволення», — мовив Вітлем. — Що ви збираєтеся робити?

— Сховаюся у себе в номері, либонь. Перегляну папери. Будемо сподіватися, все вляжеться.

— До біса. Їдьмо до мене в гості, вип’ємо.

— Ні. Але дякую. Ліпше не відсвічувати.

— Нічого не ліпше. Їдьмо. На моїй машині, добре? — Вітлем з усмішкою видобув ключі. — Моя дружина зрадіє знайомству. Може, це її трішки втішить, — його усмішка потьмяніла, але за мить знову спалахнула. — Все одно я маю дещо вам показати.

* * *

Вітлем з машини написав дружині повідомлення, і вони в тиші поїхали через місто.

— Ви не хвилюєтеся, що мене побачать у вас удома? — за деякий час поцікавився Фок. Йому пригадалася сцена в парку. — Мамусі в школі не зрадіють.

— До біса їх, — озвався Вітлем, не відриваючи очей від дороги. — Може, це змусить їх замислитися. «Не судіть, щоб і вас не судив натовп недалеких дурнів», чи як воно там. Що ж. Як гадаєте, що це за фани надсилають вам любовні листи?

— Мабуть, Мел Дікон. Або його небіж Грант.

— Більше схоже на Гранта, — нахмурився Вітлем. — Дікон останнім часом явно не тут. Ну, не при собі тобто. Але я не знаю — я з цими двома не спілкуюся. Менше клопоту.

— Думаю, ви маєте рацію, — Фок похмуро задивився у вікно. Він думав про свою машину, про сріблясті літери, надряпані на фарбі. — Хоча вони обидва не побояться забруднити руки.

Вітлем поглянув на нього, зважуючи його слова. Потім знизав плечима. Він уже звернув з центральної вулиці й заїхав у райончик, який можна було вважати ківарським передмістям. Порівняно з просторими садибами фермерів, будинки тут були компактні й чепурні, а деякі газони навіть зелені. Чудова реклама штучної трави, подумалося Фокові. Вітлем заїхав на брукований двір маленького родинного будиночка.

— Гарне місце, — зронив Фок. Вітлем скривився.

— Сільське передмістя. Поєднання найгірших проявів двох різних світів. Половина сусідніх будинків спорожніла, а це недобре. Небезпечно, розумієте? Діти хуліганять. Але ж фермери живуть у себе в маєтках, а в місті нічого особливо цікавого немає… Та нехай, — стенув він плечима, — поки що ми тільки орендуємо. А там побачимо.

Він повів Фока на прохолодну, яскраво освітлену кухню, де його дружина вже варила на хитромудрій машині ароматну каву. Сандра Вітлем виявилася стрункою білошкірою жінкою з великими зеленими очима, які надавали їй постійно зляканого вигляду. Вітлем представив гостя, і вона трішки підозріливо потиснула Фокові руку, але вказала на зручний кухонний стілець.

— Пива, приятелю? — гукнув Вітлем, відчиняючи холодильник.

Сандра, яка в цю мить ставила на робочий стіл три порцелянові філіжанки, зупинилася.

— Ви хіба не з пабу їдете? — спитала вона безтурботним голосом, але не озирнулася подивитися на чоловіка.

— Ну, так, але всередину ми не потрапили, — озвався Вітлем, підморгнувши Фокові. Сандра стиснула вуста.

— Я буду каву, дякую, Сандро, — мовив Фок. — Пахне чудово.

Вона обдарувала його скупою усмішкою, і Вітлем, знизавши плечима, зачинив холодильник. Сандра налила три філіжанки і продовжила мовчки рухатися кухнею, розкладаючи на тарілку різні сири і крекери. Попиваючи каву, Фок роздивлявся родинне фото в рамочці, яке стояло поряд на столі. Подружня пара й дівчинка з пісочного кольору волоссям.

— Ваша донька? — запитав Фок, щоб порушити тишу.

— Данієль, — узяв до рук фото Вітлем. — Має бути десь тут.

Він озирнувся на дружину, яка, зачувши доччине ім’я, застигла над раковиною на середині дії.

— Вона в дальній кімнаті дивиться телевізор, — мовила Сандра.

— Як вона?

Сандра лише знизала плечима. І Вітлем знову обернувся до Фока.

— Якщо по правді, Данієль дуже збентежена, — мовив він. — Я ж вам казав: вона дружила з Біллі Гедлером. І не розуміє, що сталося.

— І слава Богу, — зронила Сандра, сердито складаючи в декілька разів кухонний рушник. — Сподіваюся, їй і не доведеться розуміти такі жахливі речі. Щоразу як про це подумаю, мені аж зле стає. Як цей покидьок учинив з власною дружиною і дитиною! Для нього і пекла замало.

Вона з такою силою врізала тоненьку скибку сиру, аж ніж гупнув об дошку.

Вітлем неголосно кашлянув.

— Аарон колись жив тут, у місті. Змалечку дружив з Люком Гедлером.

— Ну… Може, в ті часи він був інакшим, — не збентежилася Сандра. Подивилася на Фока, звівши брови. — То ви зростали в Ківарі? Мабуть, кожен рік був за два.

— Всяке бувало. А вам тут, схоже, не подобається?

Сандра натягнуто реготнула.

— Не зовсім те нове життя, на яке ми сподівалися, переїжджаючи сюди, — сказала вона сухо. — Ні для Данієль, ні для нас.

— Так. Ну, я точно не та людина, яка кинеться захищати це місто, — мовив Фок. — Але ж ви розумієте: те, що сталося з Гедлерами, трапляється раз у житті. Якщо взагалі трапляється.

— Можливо, — сказала Сандра, — але я не можу зрозуміти цих людей. Як декого послухати, то вони майже співчувають Люку Гедлеру. Кажуть, як йому, либонь, важко велося, і мені хочеться їх потрусити. Ні, ну вони зовсім дурні? Кого хвилює, що там сталося в Люка? Мені начхати. Ви тільки уявіть останні хвилин Карен і Біллі! А тут оця… не знаю… містечкова жалість до Люка. І мені байдуже, — вона тицьнула у Фока наманікюреним пальчиком, — що він і своє життя теж відібрав. Убивство дружини й дитини — найвищий прояв домашнього насилля. Не більше, не менше.

Довгу мить чулося тільки, як парує кавоварка на бездоганно чистому столі.

— Не треба, люба. Ти не єдина почуваєшся так, — сказав Вітлем. Потягнувшись через стіл, накрив долонею руку дружини. Сандра швидко кліпала, у кутиках очей розпливлася туш. Якусь мить її рука лежала непорушно, а потім Сандра потяглася по серветку.

Вітлем обернувся до Фока.

— Ми всі почувалися жахливо. Школа втратила учня. Данієль втратила свого маленького друзяку. А Сандрі, безперечно, шкода Карен.

У Сандри з горла вихопився здушений звук.

— Ви казали, Біллі в день смерті повинен був прийти до вас у гості, — мовив Фок, пригадуючи розмову в школі.

— Так, — відповіла Сандра, висякавши носа, й заходилася заклопотано наливати ще кави, щоб опанувати себе. — Він частенько у нас бував. І Данієль часто гостювала у них удома. Вони двоє зчиняли тут страшну бучу, це було так мило! Вона дуже за ним сумує. Не може зрозуміти, що він уже не повернеться.

— То він бував у вас регулярно? — запитав Фок.

— Не регулярно, але частенько, — сказала Сандра. — На той тиждень у нас із Карен планів не було, аж тут доньці попався набір для бадмінтону, який ми подарували їй на день народження. Вони з Біллі грали жахливо, але один час дуже любили цю справу. Потім на деякий час Данієль закинула бадмінтон, аж тут зациклилася на ньому… ви ж знаєте, які бувають діти… і захотіла якнайшвидше запросити Біллі в гості, щоб погратися з ним.

— Коли ви домовлялися з Карен? — запитав Фок.

— Здається, напередодні, так? — Сандра глянула на чоловіка, але той знизав плечима. — Ну, думаю, напередодні. Пам’ятаєш, Данієль причепилася до тебе, щоб натягнув у садку сітку? Словом, увечері я подзвонила Карен і запитала, чи не хоче Біллі наступного дня прийти до нас погратися з Данієль. Вона сказала: «Так, добре», і ми домовилися.

— А як вона говорила?

Сандра нахмурилася, мов на іспиті.

— Нормально, здається, — відповіла вона. — Зараз важко пригадати. Хіба що трохи… неуважно. Але ж розмова була коротенька. Було вже пізно, тож ми не теревенили довго. Я запропонувала, вона погодилася — та й по всьому.

— А потім?

— А потім вона подзвонила. Наступного дня, одразу по обіді.

— Сандра Вітлем слухає.

— Сандро, привіт, це Карен.

— О, привіт. Як справи?

Запала коротка пауза, а потім на тому кінці почувся якийсь тихенький звук — можливо, сміх.

— Гарне питання. Послухай, Сандро, мені дуже прикро, але Біллі сьогодні не зможе прийти.

— Шкода, — мало не застогнала Сандра. Тепер або їй, або Скотту, або їм обом доведеться ввечері зіграти кілька партій у бадмінтон. Вона подумки вже складала перелік потенційних запасних гравців — кого б це запросити в останню хвилину. — У вас усе гаразд? — із запізненням поцікавилася вона.

— Так. Просто…

У трубці стало тихо, й на мить Сандрі здалося, що їх роз’єднали.

— Він трохи застудився. Краще буде, якщо він після школи зразу піде додому. Вибач. Сподіваюся, Данієль не дуже засмутиться.

Сандра відчула докори сумління.

— Ні, припини. Що поробим, якщо малий занедужав. Це мудре рішення, особливо зважаючи на плани Данієль. Домовимося іншим разом.

Знову мовчання. Сандра глянула на годинник на стіні. Під ним висів на корковій дошці перелік справ на сьогодні.

— Так, — нарешті промовила Карен. — Так. Можливо.

У Сандри на кінчику язика вже крутилися прощальні слова, коли до неї долинуло зітхання Карен на тому кінці лінії. Вона завагалася. Якщо мама з дітьми шкільного віку не зітхає щодня, то ця мама має няньку. Але цікавість узяла гору.

— Карен, усе гаразд?

Запала тиша.

— Так… — (Ще одна пауза). — А у вас усе гаразд?

Сандра Вітлем, закотивши очі, знову поглянула на годинник. Якщо просто зараз виїхати в місто, то ще можна встигнути повернутися, витягнути білизну з машини й обдзвонити знайомих, щоб до кінця уроків знайти заміну Біллі.

— Усе добре, Карен. Дякую, що попередила щодо Біллі. Сподіваюся, він швидко одужає. Ще поговоримо.

— Кожного Божого дня я відчуваю докори сумління, згадуючи той телефонний дзвінок, — мовила Сандра, знову механічно доливаючи каву у філіжанки, наче у неї нервовий тик. — Я так швидко закінчила розмову! Можливо, їй треба було комусь виговоритися, а я просто… — заплакавши, вона не закінчила речення.

— Ти не винна, люба. Звідки ти могла знати, що станеться? — Вітлем підвівся й обійняв дружину. Сандра трішки напружилася, зніяковіло поглядаючи на Фока й витираючи очі серветкою.

— Перепрошую, — вибачилася вона. — Просто вона була така мила! Одна з небагатьох, завдяки кому життя тут можна вважати стерпним. Її всі любили. Всі шкільні мамусі. А може, і дехто з татусів, — стиха засміялася вона — й одразу ж обірвала сміх. — О Господи, ні, я не мала на увазі… Карен у житті б не… Я хотіла сказати, що до неї дуже добре ставилися.

— Усе гаразд, я зрозумів, — кивнув Фок. — Схоже, її і справді всі любили.

— Так. Саме так.

Запало мовчання. Допивши каву, Фок підвівся.

— Мабуть, час мені вже їхати, дати вам спокій.

Вітлем і собі допив останній ковток кави.

— Стривайте, приятелю, за хвилинку я вас відвезу, тільки хочу вам спершу дещо показати. Вам сподобається. Ходімо глянете.

Фок попрощався з заплаканою Сандрою і рушив за Вітлемом у затишний домашній кабінет. З глибини коридору линули приглушені звуки: ішов мультфільм. На відміну від решти будинку, в кабінеті панувала сувора чоловіча обстановка, меблі були потерті, зате улюблені. Попід стінами тягнулися до самої стелі книжкові полиці, повні книжок про спорт.

— Та у вас тут половина бібліотеки, — мовив Фок, роздивляючись полиці, на яких сусідили книжки про крикет і рисисті перегони з біографіями й альманахами. — Ви справжній фанат.

Вітлем удавано-засоромлено похилив голову.

— Ступінь я отримав з сучасної історії, але, якщо по щирості, моя дисертація була присвячена історії спорту. Перегони, бокс, витоки договірних матчів тощо. Тільки цікаве. Проте я тішу себе думкою, що і з вицвілими, припалими порохом документами дав би собі раду.

— Мушу визнати, — усміхнувся Фок, — мені важко уявити вас над припалими порохом документами.

— Не вам першому, але я вмію порпатися в архівах незгірше за інших. До речі, — він дістав зі столу великий конверт і передав його Фокові, — мені подумалося, що це може вас зацікавити.

Фок відкрив конверт і витягнув велику копію чорно-білої командної світлини. Парубки з ківарської крикетної збірної 1948 року, вбравшись у парадну білу форму, позували на камеру. Крихітні обличчя були розмиті й нечіткі, але по центру першого ряду, серед сидячих, Фок упізнав знайоме обличчя. Його дідусь. У Фока у грудях тьохнуло, коли у списку команди він прочитав надруковані дрібними літерами слова: «Капітан: Фок Дж.».

— Неймовірно! Де ви це знайшли?

— В бібліотеці. Завдяки своїм відточеним навичкам архівних пошуків, — посміхнувся Вітлем. — Я трохи досліджував спортивну історію Ківари. Просто з цікавості — і натрапив на це. Подумав, вас це порадує.

— Ще б пак! Дякую.

— Забирайте. Це копія. Якщо схочете, можу якось вам показати, де шукати оригінал. Там, певно, є й інші світлини з тих часів. На них він теж може бути.

— Дякую, Скотте, справді. Яка чудова знахідка!

Вітлем зіперся на стіл. Витягнув із задньої кишені пом’яту антифоківську листівку й зіжмакав її. Жбурнув у відро. Вона упала точно всередину.

— Вибачте за Сандру, — мовив Вітлем. — Вона й так ніяк не могла звикнути до тутешнього життя. Не так ми з нею уявляли приємну втечу на село. А коли з Гедлерами трапився цей жах, усе стало ще гірше. Ми ж переїжджали сюди, щоб бути подалі від таких речей. А тут — з дощу та й під ринву.

— Те, що трапилося з Гедлерами, унікальний випадок, — мовив Фок.

— Знаю, але… — Вітлем зиркнув на двері. У коридорі було порожньо. Вітлем понизив голос. — Вона гіперчутлива до насильства. Нікому не кажіть, але в Мельбурні на мене якось напали, і це закінчилося… погано це закінчилося.

Він знову поглянув на двері, але, оскільки вже почав говорити, мусив виговоритися.

— Я був на сороковому ювілеї у приятеля у Фут-скреї,[2] а коли вертався, вирішив піти на станцію короткою дорогою, через провулки, як усі роблять. Але того разу я там наскочив на чотирьох хлопців. Зовсім ще дітей, але з ножами. Вони загородили дорогу мені та ще одному чоловікові — ми не були знайомі, просто ще один сердега вирішив скоротити дорогу, — і ми попали. Вони діяли за стандартною схемою: зажадали наші гаманці й телефони, але щось пішло не так. Вони злякалися і скипіли. Мене били ногами й руками, зламали ребра — повний комплект. А от другий бідолаха отримав ножа в живіт і сплив кров’ю на асфальті… — Вітлем сковтнув. — Мені довелося покинути його й іти шукати допомоги, бо ці виродки вкрали мій телефон. Заки я повернувся, «швидка» була вже на місці, але все одно запізнилася. Бригада сказала, що він помер ще до їхнього приїзду.

Опустивши очі, Вітлем довгу мить крутив у пальцях скріпку. Потім потрусив головою, наче проганяючи думки.

— Хай там як, а спершу одне, потім друге. Тепер ви розумієте, чого Сандра така нещасна, — слабко всміхнувся він. — Хоча зараз у місті, либонь, так можна сказати майже про кожного.

Фок спробував уявити бодай один виняток. І не зміг.

Розділ двадцять другий

Повернувшись до себе в номер, Фок підійшов до вікна й задивився на порожню центральну вулицю внизу. Вітлем відвіз його назад до пабу й на прощання подружньому помахав рукою в усіх на очах. Фок провів його поглядом, а потім зайшов на стоянку перевірити, чи так усе жахливо, як йому пам’ятається. У слабкому надвечірньому світлі літери, надряпані на машині, світилися, а на додачу хтось ще запхав під «двірника» жменю антифоківських листівок.

У пабі Фок непомітно прослизнув сходами нагору й решту вечора провів, лежачи на ліжку й переглядаючи останні документи Гедлерів. Очі пекло. Була вже пізня година, але Фок і досі відчував нервове збудження після бездонної філіжанки кави Сандри Вітлем. За вікном проїхала машина з увімкненими фарами; по електричному дроту пробігла самка опосума завбільшки з невеличку кицьку; у спину їй учепилося дитинча. Потім на вулиці знову все затихло. Це була справжня сільська тиша.

Ось що найбільш незвично для таких міських мешканців, як Вітлеми, подумалося Фоку. Тиша. Він розумів, чому вони, як і багато хто, шукали сільської ідилії. Коли сидиш у дорожньому заторі або в крихітній квартирці в будинку без садка, ця ідея може здатися вельми спокусливою. Усі уявляють, як дихатимуть чистим повітрям і дружитимуть із сусідами. Діти їстимуть домашні овочі й учитимуться цінувати чесну працю.

А по приїзді, коли порожня фура, вивантаживши речі, зникне з очей, вони починають роззиратися — і їх неодмінно приголомшує безмежжя відкритого простору. Найперше вражає простір. Як його багато! Загубитися можна. Коли до самого обрію не бачиш жодної живої душі, стає моторошно.

А незабаром виявляється, що овочі не хочуть рости так рясно, як у ящику на вікні. Що кожен зелений паросток доводиться буквально виманювати з непіддатливої землі, а сусіди занадто заклопотані тим самим, тільки у промислових масштабах, тож їм нема коли дружити. Тут нема щоденних заторів, але, на біду, нема й куди поїхати.

Фок не звинувачував Вітлемів. У дитинстві він спостерігав таке чимало разів. Приходьки бачили цю безмежну, голу, тверду як камінь землю — і дуже швидко на їхніх обличчях з’являвся однаковий вираз: «Я і подумати не міг».

Фок відвернувся од вікна, пригадавши, як суворість місцевого життя просочилася в дитячі малюнки у школі. Сумні обличчя й брунатні краєвиди. У Біллі Гедлера малюнки були радісніші, подумалося Фокові. Він бачив їх, кольорові й цупкі від висохлої фарби, на стінах садиби на фермі. Літаки з усміхненими людьми в ілюмінаторах. Різноманітні машини. Біллі бодай не журився, як інші діти, подумав Фок. І мало не розреготався на таку безглузду думку. Біллі мертвий, зате він не журився. До самого кінця. А в кінці, напевно, він жахливо перелякався.

Всоте Фок спробував уявити, як Люк ганяється за власним сином. Він подумки малював цю картину, але вона виходила розмитою, нечіткою. Фок пригадав свою останню зустріч з Люком. П’ять років тому, одного сірого й нічим не примітного дня в Мельбурні. Тоді ще дощ дратував, а не сприймався як благословення. На той час, мусив зізнатися собі Фок, він почувався так, наче зовсім не знає Люка.

Фок миттю помітив Люка у протилежному кінці бару на площі Федерації. Дратівливий і мокрий Фок, який повертався з роботи, нічим не вирізнявся серед сірих людей у костюмах. А Люк, який щойно вирвався на волю після нескінченної конференції постачальників, досі пашів енергією, що неможливо було не помітити. Він притулився до колони з пивом у руці й зачудованою усмішкою на обличчі, роздивляючись вечірні натовпи британських туристів і знудьгованої молоді, з ніг до голови вдягненої в чорне.

Фока він зустрів пивом і поплескуванням по плечу.

— Поглянь на цю зачіску — я б йому вівцю стригти не довірив, — заявив Люк, не стишуючи голосу. Він вказував своїм пивом на худого молодика з виголеними скронями й подобою ірокезу, що явно обійшовся йому недешево. У відповідь Фок усміхнувся, а про себе подумав: ну чому Люкові обов’язково потрібно починати з оцих селюцьких зауважень? У Ківарі він має серйозний агробізнес, який приносить шестизначні прибутки, але Люк незмінно розіграє карту «селюка у великому місті».

Однак це було вельми зручне пояснення для тої прірви, яка розділяла їх і, здавалося, від зустрічі до зустрічі тільки ширшає. Фок пригостив товариша й почав розпитувати про Барб, Джері, Гретчен. Схоже, в усіх усе було добре. Нема чого й розповісти.

Люк поцікавився, як тримається Фок після батькової смерті: це сталося рік тому. Нормально, відповів Фок, водночас здивувавшись і зрадівши, що друг не забув і запитав про це. А як там дівчина, з якою Фок зустрічається? Ще один сюрприз. «Добре, дякую, переїжджає до мене». Люк вишкірився. «Ти обережніше. Щойно у тебе на дивані з’являються її метальні подушки, її вже не виженеш». Вони розреготалися, і крига скресла.

Люковому синові Біллі був уже рік, він швидко підростав. Люк відкрив на телефоні світлини. Багато. Фок гортав з увічливою терплячістю бездітного. Слухав Люкові байки про інших постачальників на конференції, Фокові зовсім не знайомих. У відповідь Люк вдав цікавість, коли Фок заговорив про свою роботу, применшуючи паперову частину й перебільшуючи пригодницький бік.

— От молодець, — завжди казав Люк, — чави цих злодійкуватих покидьків.

Одначе говорив він це тоном, у якому ледь-ледь вчувалося, що ганятися за людьми в ділових костюмах навряд чи назвеш справжньою поліційною роботою.

Проте цього разу Люк виявив більшу цікавість, адже йшлося не про людей у костюмах. Дружину одного футболіста знайшли мертвою, а поряд з ліжком стояли дві валізи, натоптані сотнями тисяч доларів. Фока викликали, щоб допоміг перевірити рахунки. Дивна була справа. Жінку знайшли у ванні. Утоплену.

Фок не встиг прикусити язика — слово вилетіло й повисло між ними. Фок прокашлявся.

— У Ківарі в тебе останнім часом не було проблем?

Не довелося навіть уточнювати, яких саме. Люк швидко похитав головою.

— Ні, друже. Багато років уже. Я тобі ще минулого разу говорив.

Фок відчув, що на язику крутиться автоматичне «дякую», але чомусь не зміг його вичавити. Тільки не це знову. Натомість він, замовкнувши, спостерігав за другом, який дивився кудись повз нього.

Не відомо, що саме штовхнуло його продовжити тему, але цього разу він відчув спалах роздратування. Можливо, тому, що прийшов сюди після роботи. Голодний, утомлений і з єдиним бажанням — опинитися вдома. А може, йому набридло вічно відчувати вдячність до цього чоловіка. Відчувати, що хоч як тасуй колоду, а всі козирі завжди опиняться у Люка.

— Ти так ніколи мені й не розповіси, де ти насправді був того дня? — запитав Фок.

Люк неохоче перевів на нього погляд.

— Друже, я ж тобі казав, — мовив він. — Тисячу разів. Я стріляв кролів.

— Ага. Ну звісно.

Фок ледве стримався, щоб не закотити очі. Таку відповідь він отримував уже декілька років — відколи вперше про це запитав. Але звучала вона фальшиво. Люк ніколи не ходив стріляти кролів сам-один. А Фок досі пам’ятав Люкове обличчя у вікні своєї спальні багато років тому. Страх і полегшення додали тим спогадам особливих барв, це правда, одначе Люкова відмовка була з пальця висмоктана. Люк пильно за ним спостерігав.

— Може, мені запитати, де був ти? — промовив Люк удавано-легковажно. — Якщо ми вирішили знову про це побалакати.

Фок утупився у нього.

— Ти знаєш, де я був. Рибалив.

— На річці.

— Але вгору проти течії, дякую.

— Сам-один.

Фок не відповів.

— Отож, гадаю, доведеться повірити тобі на слові, — мовив Люк і зробив ковток пива, не відриваючи від Фока очей. — На щастя, друже, для мене твоє слово — щире золото. Однак тобі не здається, що з усіх боків буде краще, якщо ми й далі триматимемося версії, що ми стріляли кролів разом?

Двоє чоловіків не зводили один з одного поглядів, а навколо хвилями перекочувався гамір бару. Фок поміркував. А відтак випив пива і стулив рота.

За деякий час вони скористалися звичною відмовкою, що одному час на поїзд, а другому рано вставати. Востаннє — як згодом виявилося — потискаючи руки, Фок зловив себе на тому, що вкотре намагається згадати, чому вони і досі вважаються друзями.

Вмостившись у ліжку, Фок вимкнув світло. Довший час лежав нерухомо. Ввечері волохатий павук знову з’явився, і тепер його темні обриси виднілися над дверима у лазничку. За вікном стояла мертва тиша. Фок знав, що йому слід виспатися, але в голові крутилися уривки давніх і недавніх розмов. Залишки кофеїну в тілі тримали очі розплющеними.

Перекотившись на бік, він увімкнув лампу на тумбочці. Під капелюхом на стільці лежали бібліотечні книжки, які він сьогодні вранці забрав у Барб. Завтра він їх здасть. Фок узяв першу-ліпшу книжку. Практичний довідник, як виростити екологічно чисту й соковиту городину. Сама тільки назва змусила Фока позіхнути. Так, ця книжка точно нажене сон, але Фок просто не зміг себе примусити її розгорнути. Наступна — пошарпаний детектив у м’якій обкладинці. Жінка, незнайомець у темряві, трупи. Стандартний набір. Не зовсім у його стилі, але Фок би не займався тим, чим займається, якби не любив страшних таємниць. Відкинувшись на подушку, він поринув у читання.

Сюжет був простий, нічого особливого, Фок подолав зо тридцять сторінок, і очі в нього почали заводитися. Він вирішив дочитати до кінця розділу, а коли перегортав сторінку, з книжки вилетіла вузька смужка паперу і приземлилася йому на обличчя.

Фок зняв її з обличчя й роздивився. Друкована бібліотечна квитанція на підтвердження того, що книжку видали Карен Гедлер у понеділок, 19 лютого. За чотири дні до смерті, подумалося Фокові. Карен скористалася квитанцією як закладкою, й усвідомлення того, що цей посередній трилер може виявитися останньою книжкою, яку Карен читала за життя, страшенно засмутило Фока. Він уже зім’яв квитанцію, коли на звороті помітив якісь записи ручкою.

Зацікавившись, він розрівняв аркуш і перевернув. Очікував побачити перелік покупок. Натомість у нього закалатало серце. Фок дбайливо розгладив складки й підніс аркуш під лампу, щоб краще роздивитися круглий почерк Карен.

Десь поміж тим, як вона взяла книжку в бібліотеці, й тим, як її застрелили на порозі власного будинку, в якийсь момент отих чотирьох днів, Карен Гедлер залишила на звороті квитанції два рядки. В першому рядку було одне-єдине слово, не зовсім розбірливе, написане поспіхом і тричі підкреслене.

«Грант??»

Фок постарався зосередитися, але його погляд перемістився на десятизначний номер телефону під низом. Фок витріщався на той номер, поки в нього не почали сльозитися очі, а цифри не розпливлися. В голові оглушливо стугоніла кров. Він кліпнув, ще раз, але цифри не змінили свого порядку.

Фок ані миті не міркував про те, кому міг би належати цей номер. І не було потреби. Він знав його напам’ять. Це був його власний телефон.

Розділ двадцять третій

Наступного ранку вони виявили Гранта Дау навколішках під раковиною у якоїсь жінки. В руці він тримав гайковий ключ, а штани сповзли, оголюючи добрячий шмат заду.

— Ой, а він повернеться, щоб закінчити ремонт? — запитала жінка, коли Дау поставили на ноги.

— Я б на це не розраховував, — мовив Рако.

Діти жінки, від захвату розширивши очі, спостерігали, як Дау вивели до поліційної машини з мигавкою. На обличчях у них застиг такий точнісінько вираз, як був у сержанта кілька годин тому, коли Фок показав йому квитанцію. Рако, якого розпирав адреналін, пружними кроками міряв дільницю.

«Ваш номер? — раз у раз повторював він. — Про що Карен Гедлер хотіла з вами побалакати? Про Гранта?»

Фок, який майже всю ніч не спав, питаючи у себе те саме, лише похитав головою.

«Не знаю. Якщо вона й дзвонила, то повідомлення не залишила. Я передивився всі неприйняті дзвінки. Серед них нема ні домашнього, ні робочого, ні мобільного Карен. Я з нею не говорив. Не просто не говорив останнім часом — взагалі ніколи. За все її життя».

«Але ж вона точно про вас знала, правда? Про вас згадував Люк. Кілька місяців тому Барб і Джері бачили вас по телевізору. Але чому саме ви?»

Рако з дільничного телефону набрав десять цифр. Тримаючи трубку біля вуха, він дивився на Фока. У того в руці голосно заспівав мобільний. Фок не міг чути, як вмикається автовідповідач, але знав запис напам’ять. За цю ніч він достатньо разів прослухав власний голос, недовірливо набираючи номер з готельного телефону.

«Ви подзвонили федеральному агенту Аарону Фоку. Будь ласка, залиште повідомлення», — ось як звучав запис. Коротко і ясно.

Повісивши трубку, Рако подивився на Фока.

«Думайте».

«Я вже думав».

«Думайте краще. Ми знаємо, що Грант Дау не ладнав з Люком. Але якщо у Карен виникли з ним проблеми, чому не подзвонити до нас на дільницю?»

«А вона точно не дзвонила?»

«За весь тиждень до смерті Гедлерів з жодного з їхніх телефонів не зафіксовано дзвінків ані в поліцію, ані в рятувальну службу, — процитував звіт Рако. — Ми підняли телефонні записи того-таки дня, коли були виявлені тіла».

Він узяв кримінальний роман, покрутив у руках, роздивляючись обкладинку. Знову прогорнув сторінки. Між ними більше нічого не ховалося.

«Про що книжка?»

«Жінка-детектив розслідує низку смертей студентів коледжу в США, — сказав Фок, який майже всю ніч не спав, щоб по діагоналі дочитати роман до кінця. — Вона вважає, що це один з невдоволених мешканців містечка полює на багатеньких дітлахів».

«Ну й дурня. То це він?»

«Ну… е-е-е… ні. Все не так, як видається на перший погляд. Виявляється, це мати однієї з дівчат з жіночого земляцтва».

«Мати? Господи, дай мені сили! — Рако вщипнув себе за перенісся. З виляском захлопнув томик. — То які наші висновки? Ця клята книжка щось означає чи ні?»

«Не знаю. Хай там що, не думаю, що Карен дочитала до кінця. І я з самого рання заїжджав у бібліотеку. Там сказали, що вона постійно брала такі книжки».

Рако сів, якусь мить порожнім поглядом витріщався на квитанцію, потім знову підвівся й випростався.

«Вона вам точно не дзвонила?»

«Сто відсотків».

«Ясно. Тоді їдьмо, — схопив він зі столу ключі від машини. — Ви нічого сказати не можете, Карен не може, Люк не може. Доведеться тягнути сюди того єдиного, хто, можливо, здатен буде пояснити, як його бісове ім’я опинилося на аркуші паперу в спальні мертвої жінки».

* * *

Дау залишили в кімнаті для допитів більш як на годину, щоб він дійшов до кондиції.

— Я подзвонив у Клайд, — повідомив Рако вже спокійніше. — Сказав їм, що з Мельбурна припхався чортів слідчий у фінансових справах, щоб розібрати папери Гедлерів. Сказав, що у нього виникли питання щодо одного документа, який знайшовся в маєтку, то чи не хочуть вони приїхати поняньчитися з ним, а він їх про все і розпитає? Вони, як і очікувалося, відмовилися. Нам дали добро продовжувати.

— О! Чудово робота, — здивовано мовив Фок. Цього разу йому й на думку не спало дзвонити у Клайд. — Отже, що ми знаємо?

— На фермі ніде не знайшли відбитків Дау.

— Це ще нічого не доводить. Для того й існують рукавички. Є в нього алібі на час убивств?

— Надійне й ненадійне водночас, — похитав головою Рако. — Він десь у чорта на рогах копав канаву з двома приятелями. Ми, звісно, перевіримо, та ці двоє з заплющеними очима присягнуться, що він був з ними.

— Гаразд, послухаймо, що він скаже.

Дау сидів, відкинувшись на спинку крісла, схрестивши руки й дивлячись просто себе. Коли Фок і Рако ввійшли, він і погляду не підвів.

— Давно пора, — мовив він. — Декому тут, між іншим, треба на життя заробляти.

— Гранте, будеш запрошувати адвоката? — запитав Рако, висуваючи стілець. — Маєш право.

Дау нахмурився. Його адвокат, мабуть, з тої самої гіпотетичної контори, що й у Саллівана, подумалося Фокові. Земля й худоба п’ятдесят тижнів на рік. Дау похитав головою.

— Мені нема чого приховувати. Починайте вже.

Він радше сердився, ніж нервувався, з цікавістю відзначив Фок, викладаючи на столі папку, й мить помовчав.

— Опиши свої стосунки з Карен Гедлер.

— Мастурбація.

— Нічого не додаси? Враховуючи, що її убили.

— Нє-а, — незворушно стенув плечима Дау.

— Але ти вважав її привабливою, — мовив Фок.

— Ви її бачили? Ну, до того, звісно, як вона відкинула копита.

Фок з Рако нічого не відповіли, й Дау закотив очі.

— Слухайте. Вона була нівроку. Особливо як на наше село, — докинув він.

— Коли ти з нею розмовляв востаннє?

— Не пам’ятаю, — знизав Дау плечима.

— А в понеділок перед тим, як вона загинула? Дев’ятнадцятого лютого. Або наступні два дні?

— Серйозно, я не пам’ятаю, — Дау посовався на стільці, і той зарипів під його вагою. — Слухайте, ви маєте право тут мене тримати? Законно? У мене ще бісова купа справ.

— Тоді перейдімо до суті, — мовив Фок. — Може, розповіси нам, навіщо Карен Гедлер своєю рукою записала твоє ім’я — Грант — на бібліотечній квитанції того самого тижня, коли її вбили?

Він посунув через стіл ксерокс квитанції.

Довгу хвилю Дау роздивлявся аркуш, і в цілковитій тиші тільки дзуміли флуоресцентні лампи. Без попередження Дау ляснув долонею по столу.

І Фок, і Рако підстрибнули.

— Вам це на мене не повісити, — гаркнув Дау, аж через стіл полетіли бризки слини.

— Не повісити що, Гранте? — підкреслено-нейтрально перепитав Рако.

— Ту кляту родину. Якщо Люк вирішив порішити свою жінку й малого, це його особисті справи. Але хрін ви приплетете сюди мене, чули? — тицьнув він товстим пальцем у них обох.

— Де ти був того пообіддя, коли їх застрелили? — запитав Фок.

Дау похитав головою, не відриваючи від Фока очей. Комір його сорочки весь пропітнів.

— Іди в сраку, приятелю. Тобі мало Еллі? Зіпсувати життя ще й нам з дядьком тобі не вдасться. Це полювання на відьом.

Фок не встиг відповісти, бо Рако кашлянув.

— Гаразд, Гранте, — мовив він спокійно. — Ми просто намагаємося отримати відповіді на деякі питання. Тому не будемо все ускладнювати. Ти сказав поліції Клайда, що копав канаву вздовж траси разом з двома приятелями, й надав їхні прізвища. Так було?

— Ага, копав. Цілий день.

— І вони це підтвердять, так?

— Хай спробують не підтвердити. Тим паче, що це правда.

Кажучи це, Дау дивився їм прямо в очі. Мовчання затягнулося, тільки муха в них над головами намотувала божевільні кола.

— Скажи-но, Гранте, що ти зробиш з фермою, коли дядько помре? — запитав Фок.

Дау не зрозумів, що це за переміна теми.

— Га?

— Подейкують, ти спадкоємець.

— То й що? Я заслужив, — відтяв він.

— За що? За те, що дозволяєш старому хворому дядькові доживати віку у власному маєтку? Яка шляхетність.

Якщо по правді, Фок не бачив перешкод, чому Грантові не успадкувати ферму, але його слова, схоже, поцілили в болюче місце.

— Не все так просто, розумнику, — сказав Грант і хотів додати ще щось, але передумав. Стулив рота й мить помовчав. — І чом би й ні? Я — його родич.

— По смерті Еллі — єдиний, еге ж? — провадив Фок, і Дау обурено втягнув повітря. — То ти продаси ферму, коли буде можливість?

— Ще б пак! Працювати на ній я точно не збираюся. Я не дурень. Особливо коли оті дрібні китайці аж зі своєї жовтої шкури пнуться, щоб усе тут скупити. Навіть такі гівняні землі, як у нас.

— І в Гедлерів?

Пауза.

— Напевно, — нарешті відповів Дау.

— Маленькій Шарлотті, мабуть, ще менше хочеться тягати лантухи добрив, ніж тобі. Наскільки я зрозумів, рано чи пізно той маєток виставлять на продаж. Дві ділянки поряд, — стенув плечима Фок, — набагато привабливіші для закордонних інвесторів. А це вже цікаво. Особливо якщо власник однієї з них отримує постріл у голову.

Вперше Дау нічого не відповів, і Фок зрозумів, що він дійшов того самого висновку.

— Повернімося до Карен… — Фок вирішив скористатися перевагою, щоб змінити тему. — У вас із нею нічого не було?

— Тобто?

— Роман? Секс?

— Дай мені спокій, — пирхнув Дау. — Та це снігова королева. Ще марнувати на неї час!

— То ти вважаєш, що вона б тобі відмовила, — сказав Фок. — Це, мабуть, неприємно.

— У мене в цьому плані все гаразд, можеш не перейматися, приятелю. А якщо подивитися, як ти бігаєш по місту за Гретчен, ти б краще переймався своїми справами.

Фок не зважав.

— Карен зачепила твоє еґо? Ви через щось посварилися? І все полетіло шкереберть?

— Що? Ні!

Очі Дау забігали.

— Але у тебе бували сутички з її чоловіком. І частенько, наскільки ми чули, — мовив Рако.

— То й що? Завжди через дрібниці. Люк — справжня скалка в дупі. Але ота його жіночка тут ні до чого.

Запала пауза. Коли Фок заговорив знову, голос його звучав тихо.

— Гранте, ми перевіримо все, що ти робив того дня, і твої приятелі, можливо, підтвердять твої слова. Проблема в тому, що іноді алібі дуже нагадує сухий тиньк, з яким ти так часто працюєш. На вигляд начебто міцне, а трохи натисни — і воно збіса швидко трісне.

Дау на якусь мить опустив очі. А коли підвів голову, його настрій змінився. Дау посміхнувся. Широка й самовпевнена посмішка заграла не лише в нього на устах, а й в очах.

— Що — таке саме алібі, як у тебе? Адже це твоє бісове ім’я моя двоюрідна сестра написала перед смертю?

Запала довга мовчанка; три пари очей дивилися на копію квитанції на столі. Коли серед речей Еллі знайшли записку з його іменем, Фок був значно більше приголомшений, ніж зараз Дау. Фок саме намагався зрозуміти, що це означає, коли Дау реготнув.

— Добре, що моє алібі залізне, правда? Можеш перевіряти, приятелю, я не проти. Не зрозумій мене неправильно, але на Гедлерів я просто не мав часу. І так: щойно випаде нагода, я продам дядькову ферму. Але я нікого не вбивав, мене не було на фермі, а якщо тобі кортить мене засадити, доведеться шити справу. Але знаєш що? — гупнув він кулаком по столу. Звук був як від пострілу. — В тебе кишка коротка.

— Якщо ти там був, Гранте, ми це доведемо.

Він тільки посміхнувся.

— Вперед, спробуйте.

Розділ двадцять четвертий

— Вам пощастило, що ще зберігся запис: за місяць ми зазвичай усе стираємо.

Скотт Вітлем прокручував файли на комп’ютері, поки не знайшов потрібний. Директор відкинувся у кріслі, щоб Фок і Рако бачили екран. Вони сиділи в директорському кабінеті, й за дверима чувся звичний пообідній гамір: понеділок у школі.

— Ось воно. Камера над центральним входом, — мовив Вітлем. Він клацнув мишкою, і на екрані пішло відео. Камера, судячи з ракурсу, була встановлена над широкими вхідними дверима і спрямована на сходи, щоб у кадр потрапляли всі, хто заходить. — Перепрошую, але якість поганенька.

— Нічого страшного. Запис кращий, ніж той, що ми забрали з маєтку Гедлерів, — сказав Рако.

— Все одно об’єктив охоплює тільки маленьку площу, — докинув Фок. — Є у вас ще якісь камери?

Вітлем знову клацнув мишкою, і картинка змінилася.

— Ця — на вчительській стоянці.

Знову зняте з високого ракурсу, відео демонструвало розмитий ряд машин.

— У школі тільки дві камери? — запитав Рако.

— Боюся, що так, — потер Вітлем пальцями: універсальний жест на позначення грошей. — Установили б ще, якби було за що.

— Можна побачити Карен в її останній день? — запитав Фок, хоча в першу чергу шукали не Карен, а Гранта Дау. Дотримавши слова, Фок і Рако декілька годин пресували приятелів Дау, перевіряючи надійність його алібі. Ті стояли на своєму мертво. Нічого іншого Фок і не очікував, проте все одно був розчарований.

Вітлем збільшив зображення стоянки на весь екран.

— Зазвичай Карен приїздила на машині, тож мала потрапити на цю камеру.

Він знайшов потрібний запис і прокрутив його до кінця дня, коли вже закінчилися уроки. На запису без звуку виходили по двоє-троє учні, гигочучи й галакаючи, вільні до завтрашнього дня. Ось у кадрі з’явився стрункий лисань. Підійшов до однієї з машин і відчинив багажник. Якусь мить там копирсався й нарешті дістав величеньку торбу. Закинув на плече й повернувся туди, звідки і прийшов.

— Це двірник, — пояснив Вітлем.

— Що в торбі?

Вітлем похитав головою.

— Я знаю, що всі знаряддя в нього свої. Мабуть, це вони і є.

— Давно він тут працює? — запитав Фок.

— Думаю, років п’ять. Наскільки можу судити, гарний хлопець.

Фок не відповів. Дивилися ще десять хвилин, поки не обмілів потік учнів і на стоянці не стало знову тихо. Коли вже Фок почав утрачати надію, з’явилася Карен.

У Фока перехопило подих. За життя вона, ця мертва жінка, була прегарна. Фок дивився, як вона перетинає екран; біляве волосся розмаялося за плечима. На низькоякісному записі неможливо було розібрати вираз її обличчя. Невисока, але з поставою танцівниці, вона швидко йшла через стоянку з боку ясел, штовхаючи візочок з Шарлоттою.

За три кроки позаду неї з’явився в полі зору Біллі. Фок похолов, побачивши міцненького чорнявого малюка, страшенно схожого на батька. Рако змінив позу і кашлянув. Він на власні очі бачив той жах, який чекає на цього хлопчика.

Біллі ледве тягнув ноги, цілковито захоплений іграшкою, яку тримав у руках. Карен, озирнувшись через плече, беззвучно покликала його, і він побіг її наздоганяти. Вона запхала обох дітлахів у машину, пристебнула, зачинила дверцята. Робила все швидко і спритно. Квапилася? Неможливо було сказати точно.

А Карен на екрані випросталася й на мить застигла спиною до камери, поклавши одну руку на дах машини. Голову вона трішки похилила, піднесла долоню до обличчя. Ворухнула пальцями раз. Удруге.

— Господи, вона плаче? — мовив Фок. — Ану прокрутіть швиденько назад.

У мовчанні передивилися цей шматок ще раз. Тоді втретє і вчетверте. Голова похилена, рука робить два короткі рухи.

— Неможливо сказати, — мовив Рако. — Трохи схоже, що плаче. Але з таким самим успіхом вона може чухати носа.

Цього разу запис не зупиняли. Карен підвела голову, здається, глибоко зітхнула, відчинила водійські дверцята й сіла в машину. Задом вирулила зі свого паркомісця й поїхала геть. Знову стоянка спорожніла. Час на записі засвідчив, що Карен і її синові залишилося жити менш як вісімдесят хвилин.

Далі відео дивилися, перемотуючи великі шматки, на яких ніхто не заїжджав і не виїжджав. За десять хвилин після Карен з’явилася шкільна секретарка, потім хвилин сорок нічого не відбувалося. Нарешті один по одному почали виходити до машин учителі. Вітлем називав усіх по черзі. Повернувся двірник, поклав торбу назад у багажник і поїхав геть одразу по четвертій тридцять.

За деякий час на стоянці лишилася одна машина — Вітлемова. Знову перемотали запис уперед. Трохи по сьомій на екрані з’явився і сам Вітлем. Ішов повільно, похиливши голову й зігнувши широкі плечі. Директор, який сидів поряд з Фоком, видихнув. Запис він переглядав, зціпивши зуби.

— Важко на це дивитися, — мовив він. — На той час мені вже подзвонили копи з Клайда і сказали, що Карен і Біллі мертві.

На екрані Вітлем сів у машину і, кілька разів заглухнувши, нарешті здав назад і поїхав геть. Подивилися запис ще хвилин десять. Грант Дау на екрані так і не з’явився.

* * *

— Тоді я пішла, — гукнула Дебора з приймальні, припасовуючи на плечі сумочку. Хвильку почекала, але у відповідь отримала тільки нерозбірливе кректання. Фок, звівши очі, усміхнувся до неї. За останні дні її ставлення до нього дещо потепліло, а справжній прорив стався, коли вона, роздаючи всім каву, принесла і для нього теж. Фок підозрював, що сержант провів з нею розмову.

Рако і констебль Барнз навіть не ворухнулися, коли вхідні двері зачинилися. Усі троє сиділи за столами, втупившись у монітори, на яких миготіло зернисте відео. Забравши зі школи всі записи з обох камер, Фок з Рако поїхали в місто.

У Ківарі, розповів сержант Фокові, є три камери. Одна біля пабу, друга біля міськради і третя над дверима аптечного складу. Зібрали записи з усіх трьох.

Барнз, позіхнувши, потягнувся, піднявши дебелі руки до стелі. Фок уже приготувався слухати його нарікання, одначе констебль без жодного слова знову повернувся до екрана. Барнз не був знайомий ані з Люком, ані з Карен, як він сам розповів Фокові, але за кілька днів до смерті Біллі Гедлера давав у школі урок з безпеки на дорогах. У нього на столі й досі стояла листівка з подякою від класу, де серед інших підписався олівцем і Біллі.

Фок і собі притлумив позіхання. Вони вже переглядають записи чотири години поспіль. Фок зосередився на відео зі школи. За ці години він бачив одну-дві цікаві речі. Один з учнів крадькома обдзюрив переднє колесо директорської машини. Вчителька подряпала машину колеги й утекла. Але не було і знаку Гранта Дау.

Натомість він декілька разів передивився записи з Карен. Вона заїжджала й виїжджала того тижня тричі: щодня, крім вівторка (то був її вихідний) і п’ятниці, бо на той час була вже мертва. Всі дні були приблизно однакові, її машина з’являлася приблизно о 8.30. Карен вивантажувала дітей, наплічники й панамки і зникала з поля зору, прямуючи до школи. Приблизно о 15.30 процес повторювався, тільки у зворотному порядку.

Фок дивився, як вона рухається. Як нахиляється щось сказати Біллі, поклавши руку йому на плече. Він не бачив її обличчя чітко, але уявляв, що вона всміхається до сина. Фок спостерігав, як вона бере на руки Шарлотту, переносячи з машини у візочок. Карен Гедлер, поки їй не вистрелили в живіт, була чудовою жінкою. Давала раду і з дітьми, і з фінансами. Фок упевнився, що Барб мала рацію. Карен би йому сподобалася.

Він, мов одержимий, прокручував і прокручував запис четверга, коли Карен і її сина вбили. Програвав це відео нескінченно, аналізуючи кожен кадр. Здається, вона завагалася на мить, коли підходила до машини? Щось серед бушу привернуло її увагу? Вона стискає долоньку сина міцніше, ніж зазвичай? Фок підозрював, що ганяється за привидами, але продовжував знову і знову крутити запис. Дивлячись на біляву жінку свого покійного друга, він подумки благав її витягнути мобільний і подзвонити за номером, який вона записала на квитанції. Благав себе колишнього відповісти на її дзвінок. Але ні того, ні того не відбувалося. Сценарій залишався незмінним.

Фок уже роздумував, чи не час закінчувати, коли Барнз випустив ручку, яку крутив у пальцях, і випростався на стільці.

— Гей, ану погляньте на це.

Барнз клацнув мишкою, перемотуючи назад зернисте відео. Він проглядав записи з камери над аптекою, яка спрямована була на двері, що вели на склад у звичайнісінькому тихому провулку.

— Що там? Дау? — запитав Фок. Вони з Рако обступили екран.

— Не зовсім, — сказав Барнз, вмикаючи запис. Таймер показував 16.41 четверга. Трохи більш як за годину до того, коли Карен і Біллі Гедлерів знайшли мертвими.

Кілька секунд відео більше нагадувало непорушний фотознімок — нічого, крім безлюдного провулку. Аж раптом промайнув повнопривідний бездоріжник. З’явився — і менш як за секунду зник.

Перемотавши запис, Барнз увімкнув сповільнене відтворення. Коли знову з’явилася машина, він зупинив запис. Картинка була розмита, кут огляду незручний, але це не мало значення. Обличчя водія виднілося чітко. Крізь лобове скло дивився Джеймі Салліван.

* * *

Заки Фок і Рако дісталися провулку, вже сутеніло, але там усе одно не було на що дивитися. Барнз добре впорався з завданням, і його відпустили додому. Зупинившись під камерою аптеки, Фок роззирнувся. Вузенька дорога бігла паралельно до центральної вулиці Ківари. З одного боку на неї виходили затиллям агенція нерухомості, перукарня, клініка й аптека. З другого боку серед чагарників було зроблено декілька імпровізованих стоянок. Вони всі були порожні.

Фок і Рако пройшли провулок з кінця в кінець. Це забрало небагато часу. Заїхати в нього можна було з обох боків, а перехрещувався він з дорогами, які вели з міста на схід і на захід. У годину пік це чудовий об’їзний шлях через місто, якщо хочеш уникнути заторів. Але ж це Ківара, подумав Фок, тут не буває заторів.

— То чому ж це наш друг Джеймі Салліван так не хотів, щоб його побачили в місті за двадцять хвилин до вбивства Гедлерів? — відбився від цегли Фоків голос.

— На думку спадає декілька пояснень. І всі малоприємні, — відповів Рако.

Фок звів погляд на об’єктив камери.

— Принаймні тепер ми приблизно знаємо, де він був, — мовив Фок. — Він же міг устигнути дістатися звідси до маєтку Гедлерів, правда?

— Та звісно, міг.

Прихилившись до стіни, Фок задер голову. Цегла випромінювала всотану за день спеку. Фок почувався геть виснаженим. Він заплющив повіки — очі були мов піском засипані.

— Отже, у нас є Джеймі Салліван, який запевняє, що дружив з Люком, але бреше, де був того дня, і при цьому потрапляє на камеру за годину до того, як його друга застрелили, — сказав Рако. — А ще у нас є Грант Дау, який визнає, що терпіти не міг Люка, але має залізне алібі, та при цьому небіжчиця навіщось записала його ім’я.

Фок, розплющивши одне око, поглянув на сержанта.

— Не забувайте ще про водія загадкового білого пікапа, який міг бачити (а міг і не бачити) Люка на перехресті, коли той двадцять років тому повертався з річки на велосипеді, — мовив Фок.

— І це також.

Довгу хвилю вони стояли мовчки, вдивляючись у провулок, неначе там може з’явитися відповідь.

— Дідько, — нарешті буркнув Фок, відірвавшись від стіни й випроставшись. Це було нелегко. — Будемо працювати методично. Спершу знову викличемо Саллівана й запитаємо, як він у біса потрапив на камеру в провулку. Я вже по горло ситий його відмовками.

— Зараз? — запитав Рако. Очі в нього почервоніли — він утомився не менше за Фока.

— Завтра.

* * *

Коли вони вузьким проїздом поверталися на центральну вулицю, у сержанта задзвонив телефон. Рако зупинився на тротуарі, щоб вивудити його.

— Це моя дружина. Даруйте, треба відповісти, — він приклав телефон до вуха. — Привіт, красуне.

Вони зупинилися перед гастрономом. Фок, махнувши головою на двері, жестом показав, що піде й купить попити. Рако вдячно кивнув.

Усередині було прохолодно й тихо. Фактично це було те саме місце, де працювала Еллі, вечорами вистукуючи на касовому апараті ціну молока й цигарок. Коли знайшли її тіло, у вікнах молочного бару повісили плакати з її світлиною, щоб зібрати гроші на похорон.

Усередині все змінилося з тих часів майже невпізнанно. Але Фок досі пам’ятав, як шукав будь-який привід, щоб прийти потеревенити з Еллі, поки вона стоїть за прилавком. Як витрачав усі свої гроші на речі, що були йому геть не потрібні.

Старезні холодильники замінили на відкриті охолоджувачі, й Фок затримався біля них, відчуваючи, як вистигає розпалена шкіра. Але нутро й досі палало, неначе в гарячці. Нарешті Фок узяв дві пляшки води й обрав собі на вечерю трохи закручений по краях бутерброд з шинкою та сиром і запакований кекс.

Фок розвернувся, щоб віднести покупки на касу, й застогнав, угледівши там ще одне знайоме обличчя. Він не бачив власника гастроному з часів, коли вони обидва сиділи за партою в одних і тих самих задушливих класах.

Чоловік дещо облисів, але важкі риси обличчя майже не змінилися. Він був з дітей, які туго думають, зате швидко спалахують, пригадав Фок, відчайдушно силкуючись видобути з пам’яті його ім’я. Він підозрював, що час до часу цей хлопець ставав мішенню для Люкових жартів, а Фок, до його сорому, ніколи й не думав утрутитися. Зараз, підходячи до каси й викладаючи покупки, він змусив себе усміхнутися.

— Як справи, Іяне? — запитав він, останньої миті пригадавши ім’я однокласника, й дістав портмоне. Іян якось там. Вілліс.

Вілліс витріщався на покупки, наче забув, що саме слід з ними робити.

— Тільки оце, дякую, приятелю, — мовив Фок.

Продавець, нічого не відповівши, задер голову й поглянув мимо Фока.

— Наступний, — гукнув він дзвінким голосом.

Фок озирнувся. У крамниці більше не було ані людини. Фок знов обернувся до каси. Вілліс і далі підкреслено витріщався в нікуди. Фока накрила гаряча хвиля роздратування. І ще чогось, дуже схожого на сором.

— Ну ж бо, приятелю. Я не збираюся завдавати тобі прикростей. Куплю оце — і мене вже немає, — знову заговорив Фок, підсуваючи свою майбутню вечерю ближче до каси. — І нікому не скажу, що ти мене обслужив, чесне скаутське.

Чоловік так і витріщався мимо нього.

— Наступний.

— Ти серйозно? — Фок відчув у власному голосі гнів. — Місто здихає, а ти можеш собі дозволити послати покупця подалі?

Продавець, відвівши погляд, переступив з ноги на ногу. Фок думав, чи не забрати покупки, просто залишивши гроші на прилавку, коли Вілліс розтулив рота.

— Я чув, що ти повернувся. Менді Вейзер каже, ти чіплявся до дітей у парку, — промовив він, намагаючись додати в голос бридливості, але не в змозі приховати зловтіхи.

— Жартуєш? — зронив Фок.

Колишній однокласник похитав головою, знову перевівши погляд у нікуди.

— Тож я не збираюся тебе обслуговувати. Ні сьогодні, ні в будь-який інший день.

Фок витріщився на нього. Чоловік, мабуть, двадцять років чекав, щоб хоч раз відчути власну перевагу над кимсь, і не збирався змарнувати такий шанс, збагнув Фок. Він уже хотів почати сперечатися, але стримався. Навіщо витрачати сили?

— Ну й не треба, — Фок так і лишив товари на прилавку. — Щасти, Іяне. Тут у вас тільки на щастя й надія.

Він штовхнув двері, виходячи на спеку, й навздогін йому забринів дзвоник.

Рако, сховавши телефон, побачив Фокові порожні руки, потім вираз на його обличчі.

— Що сталося?

— Передумав.

Рако глянув на крамницю, перевів очі на Фока — й нарешті до нього дійшло.

— Хочете, я з ним побалакаю?

— Ні, облиште. Але дякую. Побачимося завтра. Розробимо план на Саллівана.

Фок розвернувся, засмучений через сутичку в гастрономі більше, ніж хотілося визнавати. Раптом закортіло забратися звідси подалі, хоча попереду на нього чекав тільки довгий вечір у крихітному номері над пабом. Рако ще раз глянув на крамницю, явно відчуваючи спокусу піти посваритися, а тоді перевів очі на Фока.

— Послухайте. Ходімо повечеряємо. У мене, — сказав Рако. — Жінка моя вже багато днів чіпляється до мене, щоб я вас запросив.

— Ні, чесно, все нормально…

— Приятелю, мені що з вами зараз сперечатися, що потім з нею. З вами я хоч маю шанс на перемогу.

Розділ двадцять п'ятий

За сорок п’ять хвилин по тому Рита Рако поставила перед Фоком паруючу миску локшини. Легесенько торкнувшись його плеча, вона відійшла й за мить повернулася з пляшкою вина. Небесна синява дедалі темнішала, а вони втрьох сиділи надворі за сосновим столиком, застеленим барвистим обрусом. Подружжя мешкало в перебудованій крамничці в кінці центральної вулиці. До дільниці можна пішки дійти. У садку росли лаванда й лимон, а китайські ліхтарики вздовж паркана додавали святкового сяйва.

З вікон кухні лилося світло, і Фок спостерігав за Ритою, яка раз у раз зникала в хаті, щоб винести то те, то се. Він хотів допомогти, але вона, всміхнувшись, відмахнулася. Рита, мініатюрна жіночка з пухнастим блискучим каштановим волоссям до плечей, час до часу несвідомо погладжувала рукою свій великий живіт. У ній відчувалася чимала енергія, і незважаючи на вагітність, Рита рухалася легко і плавно, займаючись дюжиною справ водночас.

Коли вона всміхалася (а робила вона це часто), на лівій щоці з’являлася глибока ямочка, і заки Рита поставила перед Фоком тарілку, він уже чудово розумів, чому Рако закохався в неї. А коли почали їсти (то була ситна страва з помідорами, баклажанами і гострими ковбасками, до якої подали пристойний шираз), Фок відчув, що й сам трішки вже закохався в Риту.

Нічне повітря було тепле, темрява трохи всотала спеку. Попиваючи мінеральну воду, Рита з добродушною заздрістю поглядала на шираз.

— Ох, я б усе віддала за ковток! Стільки утримуватися, — промовила вона й розсміялася, коли на чоловікове обличчя набіг несхвальний вираз. Вона погладила його по шиї, і він усміхнувся. — Він страшенно непокоїться через дитину, — промовила вона до Фока. — Так береже її, а вона ж навіть ще не народилася.

— А коли? — запитав Фок. Як на його недосвідчене око, Рита була вже на останніх днях.

— Чотири тижні, — усміхнулася вона, зустрівшись поглядом з чоловіком. — Ще довжелезні чотири тижні.

За доброю стравою і розмова бігла жваво. Говорили про політику, релігію, футбол. Про що завгодно, тільки не про події в Ківарі. Тільки не про Гедлерів. Лише коли Рако прибрав зі столу й пішов у хату відносити тарілки, Рита нарешті поставила питання.

— Скажіть, — звернулася вона до Фока, — тільки чесно, будь ласка. Усе буде гаразд?

Вона дивилася на двері кухні, й Фок розумів, що вона має на увазі не тільки справу Гедлерів.

— Послухайте, працювати в поліції маленької громади завжди непросто, — озвався він. — Іноді здається, що це безнадійна справа. Постійні інтриги, ще й люди забагато знають одне про одного. Але вашому чоловікові все чудово вдається. Правда. Він розумний. Щиро відданий роботі. Керівництво звертає увагу на такі речі. Він далеко піде.

— Ой, — неголосно пирхнула Рита й відмахнулася. — Цим він не переймається. У нього батько все життя пропрацював дільничним. Крихітне містечко — цятка на мапі десь на південному кордоні Австралії. Назва вам нічого не скаже. Нікому не каже, — вона знову перевела погляд на двері. — Але, наскільки я знаю, його там дуже поважали. Він керував громадою, як суворий, але справедливий патріарх, і його за це любили. До самої пенсії, і потім також.

Вона замовкла. Потягнулася до Фокового келиха і плеснула собі з нього залишки вина.

— Ш-ш-ш, — мовила вона, приклавши палець до вуст, і підняла свій келих. Фок усміхнувся.

— Це там ви познайомилися? У Південній Австралії?

— Так, але не в тому містечку. Туди взагалі ніхто ніколи не доїжджає, — сказала вона як щось саме собою зрозуміле. — Це було в Аделаїді, у ресторані моїх батьків. Він працював неподалік. Тільки прийшов у поліцію і був дуже правильний. Страшенно хотів, щоб тато ним пишався, — вона, всміхнувшись своїм спогадам, випила вино. — Але йому було самотньо, він частенько заходив до нас у ресторан, поки я не зглянулася й не дозволила запросити мене на келих вина, — вона погладила живіт. — Він дочекався, коли я закінчу магістратуру, й ми одразу ж побралися. Це було два роки тому.

— А яка у вас спеціальність?

— Фармакологія.

Фок завагався. Не знав, як сформулювати питання. Рита прийшла на допомогу.

— Знаю, — всміхнулася вона, — хочете запитати, що я роблю, боса й вагітна, в цьому глухому куті, коли могла б застосувати свої знання деінде? — вона знизала плечима. — Це заради чоловіка, і це не назавжди. Розумієте, його устремління не такі, як в інших. Він обожнює батька, а що він наймолодший з трьох синів, то, думаю, почувається — і дарма, я вважаю, — наче йому постійно треба змагатися за батькову увагу. Отож ми переїхали в це маленьке містечко, фактично село, і він так сподівався, що все тут буде, як у батька, але майже зразу все пішло… — вона завагалася, — не так. На ньому постійно лежить тягар. Ви ж знаєте, що це він знайшов тіло хлопчика, він вам розповідав?

Фок кивнув.

Рита, попри спеку, здригнулася.

— Я йому кажу — повсякчас кажу: те, що тут відбувається, не твоя провина. Це місце інакше. Не таке, як батькова громада.

Рита виразно звела брови, і Фок кивнув. Похитавши головою, вона знову всміхнулася, показавши ямочку.

— І все одно. А що я можу вдіяти? Важко зрозуміти, правда? Стосунки чоловіка з батьком?

У цю мить у дверях з’явився Рако. Він тримав три горнятка кави.

— Каструльки я замочив. Про що говоримо?

— Я казала, що ти забагато працюєш, щоб виправдати батькові сподівання, — відповіла Рита, погладивши його кучері. Ямочка показалася знову. — І твій партнер зі мною згоден.

Фок, який узагалі не висловлювався з цього приводу, вирішив, що Рита, мабуть, має рацію. Рако порожевів, але вперся головою їй у долоню.

— Усе не зовсім так.

— Та все гаразд, любий. Він розуміє, — ковтнула Рита кави й понад вінцями горнятка подивилася на Фока. — Правда ж? Я про те, що ви ж тут з тої самої причини, еге ж? Через батька.

Повисла спантеличена мовчанка.

— Мій батько помер.

— О, мені дуже прикро це чути, — співчутливо поглянула на нього Рита. — Але ж це нічого не змінює? Смерть рідко змінює наше ставлення до людини. Радше укріплює його.

— Люба, ти взагалі про що? — запитав Рако і, забираючи зі столу порожню пляшку, легенько штовхнув її плечем. — Знав я, що тобі цього давати не можна.

Рита, завагавшись, трішки нахмурилася. Переводила погляд з Фока на чоловіка й назад.

— Перепрошую, — нарешті мовила вона. — Можливо, я все неправильно зрозуміла. Просто я чула плітки про вашу подругу, яка загинула. Кажуть, ваш батько постраждав, навіть був під обвинуваченням, а потім змушений був забрати вас звідси, покинути рідну домівку. Мабуть, не обійшлося без… непорозумінь. Та навіть зараз — оті жахливі листівки з його світлиною, які розклеюють по місту… — вона зупинилася. — Вибачте. Будь ласка, не зважайте на мене. Вічно я вигадую.

Довгу хвилю всі троє мовчали.

— Ні, Рито, — нарешті заговорив Фок. — Думаю, цього разу ви нічого не вигадуєте.

Пікап Мела Дікона бовванів у дзеркальці заднього огляду ще понад сто кілометрів, хоча Ківара вже лишилася позаду. Ааронів батько Ерик їхав, одним оком поглядаючи у дзеркальце й обіруч учепившись у кермо.

Аарон німотно сидів на пасажирському сидінні, досі відходячи після квапливого прощання з Люком і Гретчен.

У кузові брязкало і їздило все добро Фоків. Усе, що влізло. Далеко позаду залишився рідний дім, чимнадійніше замкнений. Овець роздали сусідам — хто тільки погодився взяти. Аарон боявся запитати вголос, це тимчасово чи назавжди.

Тільки раз, щойно від'їхавши, Ерик пригальмував, даючи Дікону можливість обігнати його. Так наче то була нормальна поїздка в нормальний день. Натомість білий пікап незворушно наблизився і врізався йому в задній бампер, аж в Аарона голова сіпнулася від удару. Більше Ерик не пригальмовував.

Спливла майже година, і раптом Дікон натиснув на клаксон. Пікап почав збільшуватися в бічному дзеркальці, наздоганяючи, а пронизливий звук котився порожньою дорогою. Від звуку мало голова не лускала, й Аарон уперся долонями в бардачок, готуючись до неминучого удару ззаду. Батько зціпив зуби. Секунди тягнулися, й коли Ааронові вже здавалося, що він більше не витримає, звук стихнув. Від наглої тиші задзвеніло у вухах.

У дзеркальці він побачив, як Дікон опустив вікно, повільно вистромив руку й показав середній палець. Тримав так цілу вічність, змагаючись із вітром. Аж нарешті він, на щастя, почав зменшуватися, зменшуватися у дзеркальці, доки не зник з очей цілком.

— Тато терпіти не міг Мельбурн, — мовив Фок. — Так ніколи і не прижився. Знайшов офісну роботу — посередника в агробізнесі, але вона висмоктала з нього все життя.

Самого Фока віддали в найближчу школу, де він довчився останній рік. Засмучений і розгублений, на уроках він майже нічого не писав, а тим паче не піднімав руки. Склав випускні іспити й вийшов зі школи з оцінками добрими, але не відмінними.

— На відміну від тата, я пристосувався краще. Йому там було зовсім самотньо, — сказав він. — Але ми ніколи про це не говорили. Просто замкнулися в собі, продовжуючи жити. Це не допомогло.

Рита й Рако через стіл подивилися на нього. Рита простягнула долоню, накрила нею Фокову руку.

— Хай на які жертви він пішов, а я впевнена, що він вважав це вартим того.

Фок трішки нахилив голову.

— Я вдячний вам за такі слова, але не думаю, що він би з вами погодився.

Аарон усе дивився в бічне дзеркальце. Дікон більше не з’являвся. Годину нічого не відбувалося, аж раптом батько з'їхав з порожньої дороги і, завищавши шинами, так різко загальмував, що Аарон врізався в пасок безпеки.

Ерик Фок гупнув кулаком по керму, й Аарон підстрибнув. Тато був біліший з обличчя, ніж зазвичай, на чолі блищав піт. Розвернувшись на сидінні, Ерик одним швидким рухом схопив сина за барки. Аарон ахнув: рукою, якої ані разу в житті батько не здіймав на сина, Ерик зіжмакав тканину сорочки й підтягнув його ближче.

— Я запитаю тебе тільки раз, тому кажи мені правду.

Аарон ще ніколи не чув у батька такого тону. Так наче його зараз знудить.

— Це зробив ти?

Шок від такого запитання прошив Ааронові груди, як фізичний біль, і хлопець відчув, що задихається. Він змусив себе вдихнути, та легені неначе стиснулися. Якусь мить він не міг говорити.

— Що? Тату…

— Відповідай.

— Ні!

— Ти маєш якийсь стосунок до смерті тої дівчини?

— Ні, тату, ні. Чорт, не робив я нічого!

Аарон відчував, як серце б’ється просто батькові у руку. Він думав про всі їхні найцінніші речі, які зараз б’ються і мнуться в кузові пікапа, про поквапливе прощання з Люком і Гретчен. Про Еллі, якої він більше не побачить, про Дікона, якого й досі шукає очима в задній шибці. Затремтівши від гніву, він спробував відіпхнути батькову руку.

— Я не вбивав. Господи, як ти взагалі можеш таке питати?

Батько не розтискав кулака.

— Ти уявляєш, скільки людей розпитувало мене про записку, яку залишила та дівчина? Друзів. Людей, яких я знаю вже роки. Роки! Скільки людей переходило на той бік вулиці, побачивши мене. І все через ту записку, — він стиснув кулака сильніше. — Отож ти просто повинен сказати. Чому в записці було твоє прізвище?

Аарон Фок гойднувся перед. Батько і син, лицем до лиця. Аарон розтулив рота.

— А твоє?

— Після цього все змінилося, — мовив Фок. — Роки спливали, кілька разів я намагався помиритися. Він, мабуть, теж — на свій манір. Але нічого залагодити вже не вдалося. Ми просто припинили про це говорити, взагалі не згадували Ківару. Вдавали, що її не існує, що нічого не трапилося. Він терпів Мельбурн, терпів мене, а потім помер. І все.

— Та як ти смієш? — спалахнули батькові очі, на обличчі з’явився вираз, який не описати словами. — У тому місті похована твоя мати. Ота ферма розбудована руками твоїх дідуся й бабусі, чорт забирай. Там лишилися мої друзі й моє життя. Не смій кидати мені в обличчя такі слова!

Аарон відчував, яку голові стугонить кров. А його друзі? Його мати? Він там залишив не менше!

— То чого ми втікаємо? — схопив він батька за зап’ясток і нарешті відірвав його руку від своєї сорочки. Цього разу йому це вдалося. — Чому ти змушуєш нас драпати, підібгавши хвости? Люди подумають, що ми винні.

— Через ту записку люди вже подумали, що ми винні. Скажи мені правду, — пильно подивився Ерик на Аарона. — Ти справді був з Люком?

Аарон примусив себе зустрітися з батьком очима.

— Так.

Ерик Фок розтулив був рота щось сказати. Але знову стулив його. Подивився на сина так, неначе вперше його бачить. Атмосфера в машині стала важкою і отруйною. Хитнувши головою, батько розвернувся до керма й запустив мотор.

Решту шляху проїхали, не зронивши ані слова. Аарон, палаючи від гніву, сорому й тисячі інших відчуттів, усю дорогу дивився в бічне дзеркальце.

Частково він навіть жалкував, що Мел Дікон більше так і не з'явився.

Розділ двадцять шостий

Повертаючись до себе від Рако, Фок відчував нагальну потребу вимитися. Минуле обліпило його, як шар бруду. День був довгий, і здавалося, що зараз пізніше, ніж насправді. Коли Фок прослизнув на сходи, в пабі ще гуляли на повну.

Залізши в душ, він помітив на тілі сліди ківарського сонця. На передпліччях, на шиї, у викоті сорочки колись білосніжна шкіра тепер почервоніла.

Перший стукіт у двері майже неможливо було розчути крізь хлюпання води. Закрутивши крани, Фок, стоячи голяка, дослухався. Знову залунав стукіт — цього разу гучніше.

— Фоку! Хутчій! — почувся приглушений голос під акомпанемент чергового стукоту. — Ви там?

Фок ухопив рушник і, вилазячи, мало не послизнувся на мокрій підлозі. Відчинивши двері, він побачив задиханого Макмердо, який уже збирався гупати кулаком.

— Спускайтеся, — засапано видихнув бармен. — Бігом.

І він помчав униз, перестрибуючи через сходинку. Навіть не витершись, Фок натягнув шорти, футболку і кросівки й захряснув по собі двері.

У пабі стояв хаос. Стільці перекинуті, підлога блищить від битого скла. У кутку хтось скулився, притиснувши руки до закривавленого носа. Макмердо, стоячи навколішках, намагався розтягнути двох чоловіків, які зчепилися на підлозі. Коли Фок за два кроки опинився на середині кімнати, пияки, що півколом оточили бійку, помалу стерли з облич посмішки й розступилися.

Несподівана тиша збентежила тих двох на підлозі, й Макмердо нарешті вдалося влізти між ними. Він розтягнув їх, і тепер вони лежали у протилежних кутках, відсапуючись.

Око у Джеймі Саллівана вже почало набрякати, змінюючи форму. Нижня губа була розбита, а на щоці виднілися подряпини.

Навпроти нього Грант Дау вишкірився — і скривився, обережно помацав щелепу. Він, схоже, переміг і знав це.

— Так. Ти і ти, — вказав Фок на останніх двох підпилих глядачів. — Заведіть Саллівана в туалет і допоможіть змити кров з обличчя. А потім приведете назад. Ясно?

Чоловіки допомогли Саллівану підвестися. Фок обернувся до Дау.

— Ти. Сідай отам і чекай, і… ні. Стули рота. Для своєї ж користі бодай раз потримай оту свою пельку на замку. Чуєш?

Фок обернувся до Макмердо.

— Чистий рушник, будь ласка, і всім по великій склянці води. Ні, пластянці.

Фок відніс рушника чоловікові в кутку, який зігнувся навпіл, тримаючись за носа.

— Сядь рівно, приятелю, — мовив Фок. — Отак. Ось. Тримай оце.

Чоловік випростався, забрав з обличчя руки. Фок кліпнув, упізнавши обличчя Скотта Вітлема.

— Господи, а ви тут яким боком?

Вітлем хотів знизати плечима, але скривився від болю.

— Опидився де в тобу бісці де в той час, — промовив він, затискаючи рушником носа.

Фок, обернувшись, підкреслено подивився на пияків.

— Раджу вам усім бігом робити звідси ноги, — мовив він.

Рако протиснувся всередину, коли приміщення вже порожніло. Він був у тій самій футболці, що й на вечері, але кучері з одного боку прим’ялися і стирчали, а очі почервоніли.

— Подзвонив Макмердо. Я спав. «Швидка» потрібна? Доктор Лі чекає дзвінка.

Фок роззирнувся. Салліван, який уже повернувся з туалету, звів погляд, зачувши про лікаря, і на його обличчі з’явився занепокоєний вираз. Решта двоє сиділи, згорбившись, на своїх стільцях.

— Ні. Не думаю, — мовив Фок. — Якщо тільки ви не підозрюєте, що у цих двох вилетіли мізки. То що сталося? — обернувся він до Макмердо.

Бармен закотив очі.

— Наш друг містер Дау, який сидить отам, схоже, думає, що його підозрюють у смерті Гедлерів тільки тому, що у Джеймі Саллівана кишка коротка зізнатися. І він вирішив скористатися нагодою його переконати.

Фок підійшов до Дау.

— Що тут трапилося?

— Непорозуміння.

Фок нахилився ближче, мало не притулившись губами до вуха Дау. З пор його шкіри піднімалися випари перегару.

— Якщо ми тобі набридли, Гранте, тобі досить надати нам обґрунтоване пояснення, навіщо вона записала твоє ім’я.

Дау гірко розсміявся. З рота в нього смерділо.

— Збіса кумедно чути це від тебе. Хочеш сказати: обґрунтоване пояснення, якого ти так і не надав щодо записки, яку залишила Еллі? Ні, — похитав він головою. — Я можу дати тобі тисячу пояснень, чувак, але ти все одно не відчепишся. Ти не заспокоїшся, поки не повісиш Гедлерів на мене або на мого дядька.

Фок відсунувся.

— Стережися. Ще трохи поговориш — і підеш на офіційний допит під протокол, тоді й дізнаєшся, що таке справжні проблеми, зрозумів? — Фок простягнув руку. — Ключі.

Грант недовірливо звів очі.

— Навіть не мрій.

— Забереш завтра в дільниці.

— Мені додому понад п’ять кілометрів, — запротестував Грант, стискаючи ключі в руці.

— Круто. Гарної прогулянки, — мовив Фок, висмикуючи ключі з його лаписька й ховаючи в кишеню. — А тепер згинь.

Він розвернувся до Саллівана й Вітлема, яким невміло допомагали Макмердо й Рако.

— Не хочеш розповісти, що сталося, Джеймі? — запитав Фок.

Салліван одним здоровим оком утупився в підлогу.

— Як він і сказав. Непорозуміння.

— Я не маю на увазі сьогодні.

Відповіді не було. Фок помовчав, розтягуючи тишу.

— Що глибше грузнутимеш, то гірше ставатиме.

Нічого.

— Гаразд, — мовив Фок. Одяг липнув до тіла, мокрого після душу, й Фок відчув, що з нього досить. — Завтра о десятій чекаємо на тебе на дільниці. Нам треба побалакати. І хочу тебе застерегти, приятелю: я б на твоєму місці вночі добре подумав, де саме був того вечора.

Салліван скривився. Здавалося, він от-от заплаче. Фок обмінявся поглядами з Рако.

— Я відвезу тебе додому, Джеймі, — сказав Рако. — Ходімо, допоможу підвестися.

Салліван дозволив вивести його з пабу. Ні на кого не дивився. Нарешті Фок обернувся до Вітлема, який ніяковів у своєму кутку, ховаючись за рушником.

— Здається, вже не кривавиться, — промовив Вітлем, боязко торкаючись носа.

— Дайте-но поглянути, — почав роздивлятися його Фок, силкуючись пригадати уроки першої допомоги. — До випускного загоїться.

— Чудово.

— Вас завтра разом з усіма викликати на дільницю не потрібно?

— Мене — ні, начальник, — підняв руки Вітлем. — Я — випадковий перехожий. Виходив з туалету, а вони в мене втелющилися. Я їх узагалі не бачив. Утратив рівновагу та врізався обличчям об стілець.

— Гаразд, — мовив Фок, допомагаючи Вітлему підвестися. На ногах чоловік стояв не зовсім твердо. — Але я не впевнений, що вам варто сідати за кермо.

— Я на байку.

— На мотоциклі?

— Господи! Я же шкільний учитель. У мене простий велосипед.

— Ясно. Ходімо.

* * *

Велосипед ледве вмістився в багажник Фокової машини — довелося так і сяк повертати його кермо, поки вліз. Порожніми вулицями їхали переважно мовчки.

— Щось знайшли на записах з камер? — нарешті поцікавився Вітлем, закашлявшись, щойно спробував дихати через ніс.

— Досі переглядаємо, — озвався Фок. — Дякуємо за допомогу.

— Нема за що, — відвернувся він до вікна, вдивляючись у порожнечу, і його набрякле обличчя здавалося зображенням у кривому дзеркалі. — Господи, швидше б це все закінчилося. Це місце — як з нічного кошмару.

— Все налагодиться, — автоматично збрехав Фок.

— Справді? — зронив Вітлем. Він осунувся на сидінні, обережно торкаючись носа. — А я не впевнений. Пам’ятаю, колись я переймався нормальними речами. Футболом і реаліті-шоу. А тепер тільки школа, тільки брак фінансування, тільки постійні пошуки грошей. І, Господи Боже, вбивство малих дітей.

Вітлем відвернувся до вікна й так сидів, поки не під’їхали до його будинку. Над ґанком сяяло гостинне світло. На його розбитому обличчі промайнуло полегшення. Рідна домівка.

Виснажений Фок, якому неприємно було сидіти в мокрому одязі, відчув люту ностальгію за власною квартирою.

— Дякую, що довезли. Зайдете випити? — запитав Вітлем, коли вони вилізли з машини, але Фок похитав головою.

— Спасибі, іншим разом. На один день досить.

Фок відчинив багажник і поторсав велосипед, покрутив кермо, поки не вдалося його вивільнити.

— Перепрошую, якщо він забруднив багажник, — вибачився Вітлем, у темряві оглядаючи оббивку.

— Не переймайтеся. Самі дійдете до будинку? З таким носом? І взагалі?

Вітлем розвернув велосипед. Спробував усміхнутися.

— Та виживу. Вибачте, що почав вам жалітися. Це все під дією парацетамолу.

— Так не буде вічно. Вам просто не пощастило, що і вас це зачепило.

— Але у цьому й біда, правда? Неможливо передбачити, кого щось таке зачепить, — насилу вичавив Вітлем. Фок не був певен, чи це тільки через його ніс. — Це просто смішно. Стою тут і жалію себе, а потім згадую бідолашного Біллі. Ось кого зачепило! Кажу вам, хай що там сталося в будинку — з Люком, посухою, фермою, — хай які були причини, а хлопчика це не повинно було торкнутися.

У кінці під’їзної доріжки відчинилися двері, й на порозі з’явилася Сандра в світляному ореолі. Помахала рукою. Вітлем попрощався й покотив свій велосипед, а Фок провів його очима. Вітлем і досі трохи похитувався. Коли Фок залазив у машину, пискнув телефон. Прийшло повідомлення від Рако. Прочитавши його, Фок радісно плеснув по керму.

«Цікаво, що Салліван робив у провулку? Дзвоніть».

Розділ двадцять сьомий

Коли наступного ранку Фок і Рако приїхали на дільницю, лікар уже чекав на них надворі.

— Докторе Лі, — привітався Рако і представив Фока. — Дякую, що прийшли.

— Дуже прошу. Але, якщо ви не проти, я ненадовго. У мене сьогодні прийом. А потім ще я йду на виклики.

Рако нічого не відповів, тільки ввічливо всміхнувся й відчинив двері дільниці. Фок з цікавістю поглянув на доктора Лі. Він ще не зустрічався з місцевим лікарем, але впізнав це прізвище зі звіту про вбивство Гедлерів. Перший медик на місці злочину. Лікарю було років сорок п’ять, він мав густу чуприну й рум’янець людини, яка не тільки проповідує здоровий образ життя, а й сама його веде.

— Я приніс свої записи щодо Гедлерів, — поклав доктор Лі течку на стіл у кімнаті допитів. — Ви же з цього приводу мене запросили? Як просувається справа?

Він сів на запропонований стілець і розслаблено схрестив ноги. Мав дуже пряму спину й чудову поставу.

— Трохи просувається, — усміхнувся Рако, але на цей раз самим губами. — Докторе Лі, ви не могли б розповісти нам, де були по обіді двадцять другого лютого?

Стоячи сам-один у полі, Джеймі Салліван дивився, як пікап Люка Гедлера щезає вдалині. Коли він зник, Джеймі дістав мобільний і надіслав одне повідомлення. Почекав. За дві хвилин телефон задзижчав: прийшла відповідь. Коротко кивнувши, Салліван попрямував до власної машини.

На обличчі лікаря промайнув подив, на вуста набігла збентежена усмішка.

— Ви знаєте, де я був того пообіддя. Разом з вами на місці злочину.

— А за дві години до того?

Пауза.

— У себе в клініці.

— З пацієнтами.

— Спочатку з пацієнтами. Потім я пару годин відпочивав у квартирі над клінікою.

— Навіщо?

— Не зрозумів? Я часто так роблю, коли у мене подвійна зміна. Ходити на виклики вранці й увечері виснажливо. Ви і самі, без сумніву, це знаєте.

Рако не купився на цю спробу знайти спільну мову.

— Хтось може це підтвердити?

Салліван здолав коротку відстань до міста. На сільських дорогах йому взагалі ніхто не трапився, а ближче до центру — всього жменька машин. Не виїжджаючи на центральну вулицю, він різко звернув праворуч і заїхав у вузенький провулок, який прилягав до затилля крамничок. Салліван розумів, що це зайві перестороги. Ніхто не зверне уваги на його машину, припарковану в місті. Але потаємність в'їлася в нього, як шрам, він не міг нічого з собою вдіяти. Коли він проїжджав попри аптеку, вгорі мигнула камера.

Доктор Лі, нахмурившись, нахилився вперед. Довгі пальці підчепили кутик справи Гедлерів, не впевнені, чи варто її розгортати.

— Серйозно, про що в біса мова?

— Ви не могли б відповісти, — сказав Рако, — того пообіддя ви були самі у квартирі над клінікою?

Лі переводив погляд з Рако на Фока й назад.

— Мені викликати адвокатку? Потрібна її присутність? — у його голосі відчувався виклик.

— Це було б розсудливо, — мовив Рако.

Доктор Лі відсахнувся від столу, наче обпікся.

Салліван завів машину в гараж, який завжди чекав його порожній і незамкнений. Виліз із салону й опустив ролетні двері, ховаючи автівку від чужих очей; металеві ролети зарипіли, й Салліван здригнувся. Мить почекав. Нічого. У провулку було порожньо.

Салліван підійшов до непозначених дверей поряд з чорним ходом у клініку й подзвонив. Глянув праворуч і ліворуч. За мить йому відчинили. Доктор Лі усміхнувся до гостя. Тільки вже всередині, щільно зачинивши двері, вони поцілувалися.

Заплющивши очі, Лі потер перенісся вказівним пальцем. Його ідеально рівна спина трішки згорбилася.

— Гаразд. Я так розумію, вам усе розповіли, — сказав він. — Що ж, добре. Того пообіддя я був у квартирі не сам. Я був з Джеймі Салліваном.

Рако крекнув — наполовину розчаровано, а наполовину задоволено — і відкинувся на кріслі. Похитав головою, наче не міг повірити.

— Ну нарешті. Ви знаєте, скільки часу ми витратили — змарнували, — перевіряючи Саллівана?

— Знаю. Правда, знаю. Мені шкода, — сказав лікар вибачливим тоном.

— Вам шкода? Троє людей загинуло, приятелю. Ви ж були разом зі мною. Бачили тіла. Бачили того бідолашного хлопчину. Шість рочків, а йому відстрелили голову. Як могли ви послати нас ганятися за власними хвостами? Ви уявляєте, якої шкоди завдали?

Лікар хитнувся на стільці, наче його вдарили.

— Ваша правда, — сказав Лі. Він кусав ніготь і, здавалося, от-от заплаче. — Невже ви думаєте, що мені не хотілося все розповісти? Щойно я дізнався, що ви були у Джеймі вдома й розпитували його? Звісно, він повинен був вам зізнатися ще тоді. Я повинен був вам сказати. Але ми, так би мовити, запанікували. Зразу нічого не розповіли, а час спливав, і тепер я не знав… ми не знали, як сказати.

— Ну, сподіваюся, це зволікання варте було натовченої пики Джеймі, — мовив Рако.

Лі вражено звів очі.

— А ви не знали? — провадив Рако. — Так, учора він побився в пабі. Тільки тому він розповів мені, що відбувається. Дістав по голові — й совість заговорила. Ви вже багато днів тому могли звільнити нас від зайвих клопотів. Вам обом має бути соромно.

Затуливши долонею очі, лікар сидів так довгу хвилю. Фок приніс йому води, і той вдячно випив. Вони чекали.

— Отже, тоді ви не змогли нам розповісти. Але зараз прийшов час це зробити, — нарешті мовив Фок приязно.

Лі кивнув.

— Ми з Джеймі разом десь вісімнадцять місяців. Зустрічаємося. Але — з очевидних причин — тримаємо це в секреті, — сказав він. — Почалося все, коли йому довелося частіше привозити до мене бабусю. Їй дедалі гіршало, і йому з нею було важко впоратися самому. Йому потрібна була підтримка, потрібно було виговоритися, й так усе зародилося. Ну, я завжди підозрював, що він гей, але в наших краях… — Лі, не договоривши, похитав головою. — Хай там як, це все не має значення, вибачте. У день, коли вбили Гедлерів, моя клініка працювала до четвертої, а потім я взяв перерву. Джеймі прислав мені повідомлення, і я запросив його до себе. Ми так частенько робили. Він приїхав, ми трохи побалакали. Випили чогось холодненького. Потім пішли в ліжко.

Салліван витирався після душу в крихітній лазничці, коли у квартирі задзвонив телефон. Чути було, як Лі бере трубку. Приглушена розмова була коротка й нагальна. Коли лікар просунув у двері лазнички голову, на обличчі відбилася тривога.

— Мушу їхати. Якась стрілянина.

— От чорт, справді?

— Ага. Слухай, Джеймі, тобі варто знати: це в маєтку Гедлерів.

— Ти жартуєш. Він щойно був у мене. З ним усе гаразд?

— Подробиць я не знаю. Я тобі подзвоню. Вийдеш сам. Кохаю тебе.

— І я тебе.

І Лі поїхав.

Тремтячими пальцями Салліван одягнувся й поїхав додому. Одного разу він бачив нещасний випадок. Підстрелили приятеля одного з батькових знайомих. Ядучий мідний запах крові проник у ніздрі й тримався там, здавалося, багато місяців. Спогад про це змусив знову відчути цей гарячий нудотний дух, і Джеймі, під’їжджаючи додому, постійно сякався, поки не побачив дві пожежні машини. Він помчав до дверей і на порозі зіткнувся з пожежником у захисному костюмі.

— Усе гаразд, приятелю, з вашою бабусею все о’кей. А от зі стіною на кухні, боюся, не зовсім.

— Потому як ви їздили до Джеймі й розпитували його, він, злякавшись, подзвонив мені, — мовив Лі. — Сказав, що ви заскочили його зненацька й він збрехав вам, де був.

Лі подивився прямо їм у вічі.

— Цьому немає виправдання, я знаю, і він це знає. Але, будь ласка, не засуджуйте нас. Коли доводиться все життя щось приховувати, брехня стає твоєю другою натурою.

— Я не засуджую вас за орієнтацію, я засуджую вас за те, що згаяли стільки нашого часу, коли справа стосується цілої вбитої родини, — мовив Рако.

— Розумію, — кивнув лікар. — Якби можна було повернутися назад і все переграти, я вчинив би по-іншому. Правда. Я не соромлюся своєї орієнтації, — сказав він. — А Джеймі… він теж уже близький до цього. Але в Ківарі забагато людей, які двічі подумають, перш ніж спілкуватися з голубим і підпускати до нього своїх дітей. І навіть сідати біля нього в «Руні», — мовив Лі й подивився на Фока. — Ви з власного досвіду знаєте, як тут вирішуються справи, коли хтось висовується. Ми просто хотіли цього уникнути.

Лікаря відпустили. За мить, дещо зміркувавши, Фок вибіг з дільниці йому навздогін.

— Стривайте, поки ви не пішли. Хочу запитати про Мела Дікона. Це в нього деменція прогресує?

Лі помовчав.

— Я не можу це обговорювати з вами.

— Ще одне табу у вашому переліку, еге?

— Вибачте. Я б сказав. Але правда не можу. Він — мій пацієнт.

— Я не прошу конкретики. Мені досить загальної картини. Що він пам’ятає? Те, що сталося десять хвилин тому, та не десять років тому? Чи навпаки?

Лі повагався, зиркаючи на дільницю.

— Якщо в загальних рисах, — мовив він, — пацієнти за сімдесят зі схожими симптомами схильні до швидкої втрати пам’яті. Далеке минуле вони можуть пам’ятати чіткіше, ніж нещодавні події, але частенько спогади плутаються і розмиваються. Їхня пам’ять ненадійна, якщо ви про це питали. Це в загальних рисах.

— Це смертельно? Останнє питання, обіцяю.

Лі болісно скривився. Роззирнувся. На вулиці практично нікого не було. Він понизив голос.

— Прямої залежності немає. Але це впливає на загальний стан здоров’я. Особиста гігієна, харчування — все ускладнюється. За моїми припущеннями, пацієнт на такій стадії має в запасі рік, може, трохи більше. А може, й менше. Не на користь грає і те, що все своє доросле життя пацієнт пиячив. Це в загальних рисах, звісно.

Він коротко кивнув, наче поставив останню крапку в розмові, й розвернувся. Фок дав йому піти.

— Їм обом слід висунути звинувачення. І йому, і Саллівану, — мовив Рако, коли Фок повернувся на дільницю.

— Ага. Слід.

Вони обидва знали, що цього не станеться.

Відкинувшись у кріслі, Рако затулив долонями обличчя. Тяжко зітхнув.

— Господи! А тепер куди?

* * *

Дурячи сам себе, буцімто вони не вперлися знову в глухий кут, Фок зателефонував у Мельбурн. За годину він отримав перелік усіх пікапів світлого кольору, зареєстрованих у Ківарі в рік загибелі Еллі. Їх виявилося 109.

— Плюс через місто міг проїздити немісцевий, — похмуро зронив Рако.

Фок пробіг очима список. Тут було чимало знайомих прізвищ. Колишніх сусідів. Батьків однокласників. Був тут і Мел Дікон. Фок довгу хвилю дивився на це ім’я. Але ж у переліку багато інших. І сам Джері Гедлер, і батьки Гретчен, і навіть Фоків тато. Того дня на перехресті Джері міг бачити половину міста. Ситий під зав’язку, Фок згорнув течку.

— Піду прогуляюся.

Рако крекнув. Фок зрадів, що він не спитав куди.

Розділ двадцять восьмий

До великого цвинтаря, затіненого височенними білими евкаліптами, їхати з міста було недалечко. Дорогою Фок проїхав попередження про пожежну небезпеку: рівень уже зріс до найвищого. Було вітряно.

Коли ховали Гедлерів, на кладовище поїхали тільки рідні, тож Фок не був ще на могилах, але розшукати їх виявилося неважко. Вони були ще свіжі, а блискучі надгробки серед побитих негодою сусідів здавалися домашніми меблями, випадково забутими надворі. Могили по кісточки були завалені целофаном, м’якими іграшками й зів’ялими букетами. Уже за кілька футів ядучий запах підгнилих квітів не давав дихати.

Могили Карен і Біллі були завалені дарунками, а от у Люка їх лежало небагато. Цікаво, подумалося Фокові, Барб і Джері самим доведеться прибирати могили, коли дарунки перетворяться з данини на дрантя? Барб вистачає проблем з фермою, щоб тут ще лазити навколішках, збираючи в сміттєвий мішок зів’ялі букети й намагаючись вирішити, що залишити, а що викинути. Ні, тільки не це. Фок подумки занотував собі, що слід це з’ясувати.

Довгий час він сидів на сухій землі біля могил, не переймаючись, що костюмні брюки вимастила курява. Провів рукою по напису на Люковому надгробку, силкуючись звільнитися від неприємного відчуття нереальності подій, яке мучило його з самого похорону. «Люк Гедлер у труні, — повторював він сам до себе. — Люк Гедлер у землі».

Де був Люк у день загибелі Еллі? Питання проступало знову й знову, як пляма. Слід було його дотиснути, поки ще Фок мав можливість. Але він щиро вірив, що Люк брехав заради його ж власної користі. Знав би він, що трапиться…

Він обірвав сам себе. Відколи повернувся до Ківари, уже наслухався таких планів з вуст усіх, кого тільки можна. «Якби ми тільки знали, все робили б інакше». Запізно. З деякими речами доводиться просто змиритися.

Підвівшись, Фок розвернувся до Гедлерів спиною. Рушив у глибину цвинтаря — і нарешті знайшов ряд, який шукав. Надгробки в цій частині кладовища втратили блиск багато років тому, але чимало з них були знайомі, як старі друзі. Проходячи, Фок з любов’ю гладив деякі рукою, аж нарешті зупинився перед вибіленим сонцем каменем. На цій могилі квітів не було, і Фокові вперше спало на думку, що він мав би щось принести. Ось як вчинив би добрий син. Приніс би матері квіти.

Натомість він нахилився й серветкою протер від бруду викарбуване прізвище. Так само протер і дату смерті. Йому ніколи непотрібно було нагадувати про роковини. Скільки він себе пам’ятає, завжди знав, що вона померла в день його народження. «Ускладнення і кровотеча», — різко відповів йому батько, коли Фок, подорослішавши, почав розпитування, а потім глянув на сина так, наче той не дуже того вартий.

У дитинстві Фок на велосипеді частенько їздив сам-один на цвинтар й урочисто відстоював на могилі матері довгі години, мов спокуту. Але за деякий час він збагнув, що всім байдуже — стоїть він тут чи ні, тож їхні стосунки з матір’ю перетворилися на таку собі однобічну дружбу. Фок намагався викликати в собі синівську любов, але навіть у дитинстві це почуття здавалося штучним. Неможливо було запалити любов до жінки, якої він ніколи не бачив. Його мучили докори сумління, що в глибині душі він значно більше любить Барб Гедлер.

Але він залюбки приходив до матері, бо що-що, а слухати вона точно вміла. Згодом він почав приносити з собою бутерброди, книжки, домашні завдання, влаштовуватися в траві біля надгробка й вільно розповідати про свій день і своє життя.

Не до кінця це усвідомлюючи, саме так і вчинив Фок зараз: влігся в колючій траві поряд з могилою, витягнувши ноги. Тінь дерев трішки приглушила спеку. Дивлячись у небо, Фок дуже тихо, майже нечутно, розповів матері про Гедлерів і про своє повернення додому. Про зустріч з Гретчен. Про важке відчуття в грудях після сутички з Менді в парку й Іяном у крамниці. Розповів, як боїться, що ніколи так і не довідається правди про Люка.

Вичерпавши всі слова, він заплющив очі, нерухомо лежачи біля матері, огорнутий теплом від землі, яка гріла знизу, й повітря, яке оповивало його зусібіч.

* * *

Прокинувся Фок, коли сонце вже відчутно перекотилося на небі. Позіхнувши, він зіп’явся на ноги й потягнувся, розминаючи закляклі суглоби. Він точно не знав, скільки отак пролежав. Обтрусившись, рушив через цвинтар до центрального виходу. На півдорозі зупинився. Є ще одна могила, яку йому слід провідати.

Цю він шукав довше. Бачив її тільки раз, на похороні, перш ніж назавжди поїхати з Ківари. Нарешті він майже випадково натрапив на неї: маленький камінь непомітно ховався серед розсипу гарно оздоблених надгробків. Він весь заріс пожовклою травою. Біля каменя лежав один-єдиний букетик сухих квіточок, загорнутий у пошарпаний целофан. Діставши серветку, Фок потягнувся, щоб витерти бруд з викарбуваного імені. Елінор Дікон.

— Ану не чіпай, покруч ти такий, — почувся позаду голос, і Фок здригнувся. Розвернувся — й побачив Мела Дікона, який сидів глибоко в тіні під велетенським різьбленим янголом за два ряди звідси. В руках той мав пляшку пива, а під ногами в нього спав його дебелий брунатний пес. Прокинувшись, пес позіхнув, показавши язик кольору сирого м’яса, а Дікон важко підвівся. Пляшку він лишив біля підніжжя янгола. — Забери від неї руки, поки я ти’ їх не відрубав.

— Не треба, Діконе, я вже йду, — відійшов Фок.

Дікон прискалив на нього око.

— Ти — молодший, так?

— Га?

— Ти — молодший Фок. Не татусь.

Фок подивився старому в обличчя. Зуби у нього були злобно зціплені, а очі порівняно з минулим разом прояснилися.

— Ага. Я — молодший.

Фок почув у власному голосі сумну нотку. Він рушив геть.

— Ага. Маю надію, цього разу ти вшиваєшся вже назавжди, — нетвердо пішов за ним Дікон. Грубо смикнув за собою пса, і тварина дзявкнула.

— Поки що ні. Обережніше з собакою, — відповів Фок, не стишуючи кроку. Чути було, як Дікон силкується не відставати. Ступав він по нерівній землі повільно й нетвердо.

— Навіть тепер не можеш дати їй спокій? Ти, може, і молодший, але ти такий самий, як і татусь. Огидний.

Фок розвернувся.

З двору чулися два чіткі голоси. Один гучний, другий спокійніший. Дванадцятирічний Аарон, кинувши шкільну торбу на кухонний стіл, підійшов до вікна. Батько стояв, схрестивши руки, і з його обличчя було видно, що він уже ситий по горло, а Мел Дікон тицяв у нього пальцем.

— Пропало шість, — казав Дікон. — Пара овець, четверо ягнят. Кілька саме тих, яких ти минулого тижня оглядав.

— Кажу тобі, приятелю, — зітхнув Ерик Фок, — їх тут немає. Хочеш марнувати час — іди перевіряй, я не проти.

— То це просто збіг, еге ж?

— Думаю, радше натяк, що тобі час полагодити паркан. Якби мені потрібні були твої вівці, я б їх купив. Тільки кому вони такі здалися.

— Нормальні в мене вівці. Але навіщо купувати, як мо’на вкрасти? Правда ж? — мовив Дікон, підвищуючи голос. — Тобі не вперше цупити у мене.

Ерик Фок хвилю дивився на нього, а потім похитав головою, не вірячи власним вухам.

— Час тобі забиратися, Меле, — хотів був уже відвернутися він, коли Дікон грубо схопив його за плече.

— Зна’ш, вона дзвонила з Сиднея сказати, що не повернеться. Щасливий? Почуваєшся благодійником, еге ж? Умовив її здриснути?

— Я твою жіночку ні на що не умовляв, — сказав Ерик, скидаючи Мелову руку. — Як на мене, ти й сам з цим чудово впорався з твоїми вічними пиятиками й кулаками, приятелю. Дивно, що вона ще стільки витримала.

— Ага, ну ти у нас просто лицар у лискучих обладунках. Завжди готовий підставити жилетку, щоб вона мала куди поплакатися, а ти б тим часом лив їй отруту у вуха? Схилив її втекти, а заодно схилив до тебе в ліжко стрибнути, га?

Брови Ерика Фока полізли вгору. Він розреготався, щиро здивований.

— Меле, не хвилюйся, я не взував твою жіночку.

— Брехня.

— Ні, приятелю, це зовсім не брехня. Це правда. О’кей, вона справді заходила випити чашку чаю і поплакатися, коли вже не могла терпіти. Хотіла відпочити від тебе. Але це і все. Вона була мила, але — не ображайся — пиячила майже так само, як і ти. Може, якби ти більше дбав про свій дім — про овець, про власну дружину, вони б від тебе не розбігалися до біса. Якщо чесно, я не маю часу ні на тебе, ні на твою жіночку, — похитав головою Ерик Фок. — Я більше хвилююся за твою доньку.

Кулак Мела Дікона вилетів, як пес із псарні, й поцілив рівно над лівим оком. Заточившись, Ерик упав навзнак, гучно приклавшись черепом об землю.

Аарон з криком вибіг надвір і схилився над батьком, який затуманеним поглядом дивився в небо. З розбитої голови цебеніла кров. Почувши, як Дікон регоче, Аарон стрибнув на нього, врізавшись у груди. Дікон був змушений на крок відступити, але такий кремезний чоловік легко встояв на ногах. За мить Дікон уже схопив Аарона вище ліктя залізною хваткою, аж прищемив шкіру, а тоді, викрутивши йому руку, підтягнув хлопця ближче до себе.

— Слухай сюди. Коли твій старий нарешті зможе встати, перекажи йому, що це ще квіточки порівняно з тим, що я зроблю, якщо хтось із вас полізе до того, що належить мені.

Штовхнувши Аарона на землю, він розвернувся й широким кроком пішов через двір, насвистуючи крізь зуби.

— Зна’ш, а він мене благав, — сказав Дікон. — Твій татусь. Після того, що ти зробив з Еллі. Припхався до мене. Навіть не намагався переконати, що ти цього не робив. Що не міг цьо’о зробити. І близько. Просто хтів, щоб я сказав усім у місті відчепитися, поки поліція не розбереться. Та в сраці я ’го мав.

Глибоко вдихнувши, Фок примусив себе розвернутися й рушити геть.

— Ти сам знав, так? — полетіли йому навздогін Діконові слова. — Він думав на тебе. Твій рідний татусь. Звісно, ти знав. Жахливо, мабуть, коли рідний батько такої низької про тебе думки.

Фок завмер. Слів уже майже неможливо було розрізнити. «Не зупиняйся», — наказав він собі, але натомість озирнувся. Кутики Діконових вуст загнулися вгору.

— Що таке? — гукнув Дікон. — Ті’ки не кажи, що він купився на ту бридню, яку ви зліпили разом з малим Гедлером. Хай яким блазнем і боягузом був твій татусь, але він був недурний. Тобі взагалі вдалося з ним помиритися? Чи він до самої смерті думав на тебе?

Фок не відповів.

— Я так і гадав, — вишкірився Дікон.

Ні, кортіло закричати Фоку, вони так і не помирилися. Він зробив до старого великий крок, але потім фізичним зусиллям змусив себе розвернутися й піти геть. Крок по кроку, петляючи між давно забутих надгробків. Йому в спину реготав Мел Дікон, стоячи обома ногами на могилі власної доньки.

Розділ двадцять дев'ятий

Далеко в полі гримнув постріл і полетів луною, збурюючи гаряче повітря. Не встигла запасти тиша, як бахнув наступний. Фок завмер перед входом на ферму Гретчен, і рука його застигла на півдорозі, так і не захряснувши дверцят машини.

В уяві зринув вимитий коридор у Гедлерів, килим у плямах. Фок уявив біляву жінку, яка лежить, спливаючи кров’ю, у траві, тільки цього разу то не Карен, а Гретчен.

Прогримів ще один постріл, і Фок помчав через поле в тому напрямку. Біг на звук, але той розкочувався по твердій землі, заважаючи зорієнтуватися. Фок божевільним поглядом обдивлявся обрій, від сліпучого сонця сльозилися очі, куди не глянь — нічого не видно.

Нарешті він побачив її: шорти кольору хакі й жовта сорочка майже зливалися з випаленими сонцем полями. Фок став як стій, відчувши полегшення, на зміну якому прийшло зніяковіння. Озирнувшись, Гретчен якусь мить дивилася на нього, а потім, закинувши рушницю на плече, помахала йому. Фок тільки й сподівався, що вона не бачила, як він біг. Вона рушила полем до нього.

— Гей, а ти швидко приїхав, — гукнула вона. На шиї в неї висіли рожеві навушники.

— Маю надію, ти не проти, — озвався він. Подзвонив їй, щойно вийшов з цвинтаря. — Мені дуже було потрібно побачити приязне обличчя.

— Та все гаразд. Приємно тебе бачити. Маю ще годину, а потім треба їхати забирати Лакі зі школи.

Фок роззирнувся, щоб мати час віддихатися.

— Гарно тут у тебе.

— Дякую. І кролям, схоже, теж подобається, — кивнула вона через плече. — Я тут ще не зовсім закінчила. Ходімо, будеш навідником.

Він рушив за нею через поле до місця, де вона лишила свій речовий мішок. Порившись у ньому, дістала ще одні навушники. Знову залізла в мішок і витягнула коробку набоїв. «Вінчестер». А не «ремінгтон», як у тілах Гедлерів, автоматично відзначив Фок. Його охопило полегшення, а за мить — сором за те, що він узагалі про таке подумав. Гретчен відігнула цівку рушниці та вставила нові набої.

— Кубло отам, — вказала вона, мружачись проти сонця. — Побачиш кроля — посигналиш.

Фок одягнув навушники, і всі звуки стали приглушеними, як під водою. Видно було, як безшумно гойдаються на вітру евкаліпти. Всі звуки в голові здавалися підсиленими: стугоніння крові, цокання зубів.

Фок роздивлявся місце навколо кубла. Довший час не було ніякого руху, аж раптом щось сіпнулося. Фок уже збирався посигналити Гретчен, коли вона приклала зброю до плеча й замружила одне око. Прицілилася; рушниця описала плавне півколо, рухаючись за кролем. Пролунав глухий постріл, і з поблизького дерева водночас злетіла ціла зграя рожевих какаду.

— Добре, здається, ми його дістали, — сказала Гретчен, знімаючи навушники. Пішла через поле до потрібного місця і схилилася там; на мить її шорти туго напнулися. Гретчен тріумфально випросталася, тримаючи обвислий трупик кроля.

— Чудовий постріл, — похвалив Фок.

— Хочеш розім’ятися?

Насправді він не дуже хотів. Не стріляв кролів з самого дитинства. Але вона вже простягнула рушницю, тож він стенув плечима.

— Гаразд.

Коли забирав рушницю, та була ще тепла.

— Процедуру знаєш, — мовила Гретчен. Потім сама вдягнула на нього навушники, легенько торкнувшись шиї, і він аж відчув поколювання на шкірі. Крізь приціл вдивився в кубло. Земля там просякла кров’ю. Це нагадало йому пляму, яка лишилася після Біллі Гедлера, й по хребту пробіг холодок. Зненацька Фокові перехотілося стріляти. Але попереду щось майнуло.

Гретчен постукала його по плечу і вказала напрямок. Фок не ворухнувся. Вона знову постукала.

— Що таке? — радше побачив він, аніж почув. — Він просто перед тобою.

Опустивши рушницю, Фок стягнув навушники.

— Вибач, — мовив він. — Давно я цього не робив.

Якусь мить вона дивилася на нього, а потім кивнула.

— Твоя правда, — поплескала вона його по руці, забираючи рушницю. — Але ж ти розумієш, що мені все одно треба його пристрелити? Не можу я залишити їх на полі.

Гретчен підняла рушницю, прицілилася — і вистрілила.

Навіть з такої відстані Фок знав, що вона влучила.

* * *

Повернувшись у будинок, Гретчен зібрала папери, акуратно розкладені на кухонному столі.

— Почувайся як удома. Не звертай уваги на безлад, — мовила вона, ставлячи на звільнене місце глечик води з льодом. — Я заповнювала бланки для шкільної ради — намагаємося отримати додаткове фінансування. Думаю знову подати заяву в Освітній траст Крослі, хоча Скотт вважає це марнуванням часу. Побачимо, цього року, може, вдасться пробитися не тільки в короткий список. Проблема в тому, що як хтось збирається дати тобі грошей, хоче знати про тебе все.

— Бачу, тут писати й писати.

— Це жахіття, й до того ж, мушу визнати, я на цьому ще й не дуже розуміюся. Раніше членам ради не доводилося робити це власноруч, — сказала вона й помовчала. — Не варто мені нарікати. Це ж була робота Карен. Але, як ти розумієш…

Вона не договорила.

Допомагаючи Гретчен скласти папери на сервант, Фок роздивлявся кухню. Він сам не знав, чого очікував, але все було якось гірше, ніж він уявляв. На кухні було чисто, але і меблі, і начиння, понад усякий сумнів, знавали кращі дні.

Серед різних прикрас на почесному місці стояло фото Лакі в рамочці. Узявши його в руки, Фок провів великим пальцем по зубастій усмішці хлопчика. Згадав, як на відео Біллі дибав за Карен через стоянку. Лишалося вісімдесят хвилин його короткого життя. Фок опустив світлину.

— Дивне питання, але Карен ніколи не згадувала мене? — поцікавився він, і Гретчен здивовано звела погляд.

— Тебе? Ми, правда, мало розмовляли. А що? Вона взагалі тебе знала?

Фок знизав плечима. Втисячне подумав про власний телефон, записаний її рукою.

— Ні, не думаю. Просто цікаво, чи ніколи не зринало моє ім’я.

Гретчен незмигно дивилася на нього своїми ясними очима.

— Наскільки я знаю — ні. Але ж я кажу: я не так уже й добре була знайома з Карен, — вона коротко стенула плечима. Крапка, яка означала кінець теми. Запала трохи ніякова пауза, яку порушило торохтіння льоду: Гретчен налила в склянки води.

— Будьмо, — сказала вона, піднімаючи свою склянку. — Нечасто, але іноді це навіть краще за вино.

Фок дивився, як рухаються крихітні м’язи в неї на горлі, коли вона зробила великий ковток.

— То як просувається розслідування? — запитала Гретчен, опустивши воду.

— Схоже, Джеймі Салліван не причетний.

— Справді. Це добре, так?

— Добре для нього. Але щось це не надто просуває нас уперед.

Гретчен, як пташка, схилила голову набік.

— Але ж ти залишишся, поки не розкриєш справу?

Фок знизав плечима.

— З такою швидкістю — сумнівно. Мені наступного тижня на роботу, — сказав він і помовчав. — Я сьогодні випадково перестрівся з Мелом Діконом.

Він розповів про сутичку на цвинтарі.

— Не дозволяй йому діставати тебе. Він уже зовсім з розуму вижив, — Гретчен через стіл торкнулася пучками пальців його лівої руки. — Минуло двадцять років, а він досі намагається звинуватити тебе в тому, що сталося з Еллі. Так ніколи й не зміг змиритися, що ви з Люком були разом.

— Гретчен, послухай…

— Якщо когось і винуватити, то це самого Дікона, — провадила Гретчен. — Це він відповідальний за те, що його донька почувалася такою нещасною, аж пішла топитися. А тепер шукає, на кого це повісити.

— А ти ніколи не сумнівалася, що це самогубство?

— Ні, — здивувалася вона. — Звісно, ні. З чого б це?

— Я просто запитав. Знаю, під кінець Еллі поводилася трохи дивно, постійно замикалася в собі. І, певна річ, життя з Діконом було суцільним жахом. Але я не усвідомлював, що вона в такому відчаї. Ну, щоб аж накласти на себе руки.

Гретчен сухо розсміялася.

— Боже, ви, хлопці, просто сліпі. Еллі Дікон була така нещасна!

Після уроку Еллі закинула в сумку підручник математики. Почала автоматично переписувати з дошки домашнє завдання, але зупинилася, і ручка завмерла. Який сенс? Вона сьогодні взагалі збиралася прогуляти школу, але врешті-решт неохоче вирішила сходити. Не хотіла привертати до себе увагу. Їй це потрібно менше за все. Ліпше поводитися, як завжди. Не піднімати голови і сподіватися… ну, якщо не на краще, то принаймні не на гірше.

У гамірному коридорі навколо портативного радіо крутилися хлопці, слухаючи крикет. Австралія грала з Південною Африкою. Шестиочковий викликав схвальний галас. П’ятниця, все чудово. Попереду вихідні.

Цікаво, подумала Еллі, коли востаннє вона сама так почувалася? Навіть не могла пригадати. Протягом тижня все було погано, а на вихідних — ще гірше. Вони тягнулися нескінченно, здавалося — кінець десь аж за обрієм.

Але цього разу все буде не так. Ідучи коридором, вона плекала в грудях цю думку. Після цих вихідних усе зміниться. І їхній кінець видно дуже добре.

Досі замислена, Еллі здригнулася, коли хтось ухопив її за руку. Зачепили синець, і вона скривилася.

— Гей! Де пожежа?

На неї з висоти свого зросту дивився Люк Гедлер.

— Ти про що? — втупився Фок у Гретчен.

— Сам знаєш про що, Аароне, — озвалася вона. — Ти був там. Бачив рівно те саме, що і я. Останні тижні вона була така дивна! Ну, коли проводила з нами час. А так її ж вічно не було. Повсякчас стирчала на тій своїй дурній роботі або… та я навіть не знаю де. Точно не з нами. І вона ж зовсім покинула пити, пам’ятаєш? Казала, що хоче схуднути, але, озираючись назад, я розумію, що вона нам заливала.

Фок повільно кивнув. Він добре це пам’ятав. Сам був здивований, бо раніше вона пиячила більше за інших. Що й не дивно — зважаючи на її сімейку.

— І чому ж вона покинула, як думаєш?

Гретчен сумно знизала плечима.

— Не знаю. Може, сама собі не довіряла в нетверезому стані. Не знала, що здатна утнути. Мені неприємно це казати, але Люк мав рацію того вечора, коли ми посварилися біля урвища.

— Про що ти?

— Я не захищаю його за ту витівку, — квапливо мовила вона. — Це було жахливо. Та коли він сказав, що Еллі розучилася сприймати жарти… Не варто йому було таке казати, але ж це правда! Ніхто від неї не вимагав, щоб вона сміялася з тої дурної вихватки, але ж вона взагалі припинила сміятися. Всякчас твереза і серйозна, всякчас кудись зникає самотою. Ти ж пам’ятаєш.

Фок мовчав. Він пам’ятав.

— І я думаю… — Гретчен не договорила.

— Думаєш що?

— Думаю, якщо ти будеш чесний із собою, то мусиш визнати: ти ж давно підозрюєш, що Еллі Дікон вдома кривдили.

Еллі висмикнула руку й потерла синець. Люк, схоже, й не помітив.

— Куди це ти біжиш? Не хочеш сходити в місто й випити «коли» абощо? — запитав Люк удавано недбалим тоном. Еллі вже лік втратила всім його спробам лишитися з нею наодинці після того випадку над урвищем. Поки що вона завжди його відшивала. Але зараз їй спало на думку, що він, може, намагається вибачитися, тільки в неї не було ні бажання, ні сили це з’ясовувати. У цьому весь Люк, подумала вона. Тобі самій ще треба зі шкіри пнутися, щоб він перед тобою вибачився. Та нехай навіть Еллі вже на нього не злилася, але сьогодні точно не його день.

— Я не можу. Не зараз.

Вона умисно не почала вибачатися. Одну коротку мить вона готова була закопати топір війни — в пам’ять про старі часи. Вони ж знайомі вже сто років. Їх багато що пов’язує. Аж тут його обличчя захмарилося, і з його ображеного виразу вона зрозуміла: не варто і напружуватися. Еллі Дікон вистачало в житті чоловіків, які хотіли від неї більшого, ніж давали навзамін. Ще один такий їй не потрібен. Вона відвернулася. Краще все забути. Люк Гедлер який уже є, такий є, і ніколи він не зміниться.

Груди стиснуло від почуття провини і жалю, й Фок опустив очі. Гретчен торкнулася його руки.

— Знаю, це нелегко визнати, — сказала вона. — Але всі ознаки були очевидні. Ми просто були надто малі й егоїстичні, щоб їх помітити.

— Чому ж вона не розповіла нам? — запитав Фок.

— Може, боялася. Або соромилася.

— А може, була певна, що всім байдуже.

Гретчен поглянула на нього.

— Вона знала, що тобі не байдуже, Аароне. Ось чому її завжди тягнуло до тебе, а не до Люка.

Фок похитав головою, але Гретчен кивнула.

— Це правда. Ти був надійний. Ти з тих, на кого можна покластися. Якби вона схотіла розповісти, ти б її вислухав. О’кей, так, з Люком було веселіше і легше, ніж з тобою. Але це не завжди добре. Люк був зіркою, але не всім подобається бути на другорядних ролях. З тобою все не так. Ти завжди про інших дбав більше, ніж про себе. В іншому разі тебе б зараз давно не було в Ківарі.

— Привіт, Еллі.

Вона вже була на середині коридору, спиною відчуваючи Люків погляд, коли з порожнього класу почувся голос. Аарон Фок складав підписані горщики з рослинами у велику картонну коробку. Всміхнувшись сама до себе, Еллі ввійшла.

— Як презентація? Знову на відмінно? — поцікавилася вона, накручуючи на палець листочок папороті, який вибився з коробки, й ховаючи його всередину.

Аарон скромно знизав плечима.

— Не знаю. Нормально. Рослини — це насправді не моє.

Він у житті не зізнається, знала Еллі, але все точно пройшло чудово. В усьому, що стосується навчання, Ааронові не треба й напружуватися. Вона і сама останній рік не напружується, от тільки зовсім з іншим результатом. Учителі вже давно припинили перейматися через неї.

Закривши коробку, він підняв її, незграбно тримаючи в довгих руках.

— Нелегко буде це додому доправити. Не хочеш допомогти? Пригощу тебе потім «колою».

Говорив він так само недбало, як і Люк, але злегка почервонів і не дивився в очі. Відтоді як вони поцілувалися під деревом, стосунки стали дивними. Сварка над урвищем не покращила ситуації. Еллі відчула потребу все пояснити, але не могла підшукати слів. Просто хотілося взяти його за руки, знову поцілувати і сказати, що він зробив усе, що міг.

Він досі чекав, і вона завагалася. Можна сходити з ним. Багато часу це не забере. Але ні, твердо сказала вона собі. Вона прийняла рішення. Їй треба в інше місце.

— Я не можу. Вибач, — сказала вона серйозно.

— Нічого страшного, — щиро всміхнувся він, і вона відчула глибокий жаль. Аарон — добрий хлопець. З ним вона завжди почувалася в безпеці.

Та скажи йому!

Ця думка зринула мимоволі. Еллі мотнула головою. Ні. Не можна. Це дурість. Уже запізно. Він тільки спробує її зупинити. Але в цю мить, поглянувши на його відкрите обличчя, вона відчула в грудях таку самотність, аж здалося, що, може, саме цього їй насправді й хочеться.

— Бідолашна Еллі, — мовив Фок. — Господи, ми ж начебто були її друзі, а так її підвели.

Гретчен роздивлялася власні руки.

— Знаю, я теж почуваюся винною. Але не картайся так. Багато хто, напевно, підозрював, але заплющував очі. Ти ж був дитиною. Робив усе, що міг. Ти завжди добре ставився до неї.

— Виходить, недостатньо добре. Хай як вона почувалася, хай через що проходила, а це відбувалося просто в нас під носом — і ми нічого не помічали.

На кухні було затишно і тихо, й Фок почувався так, наче ніколи не зможе зіп’ятися на обважнілі ноги й піти звідси. Гретчен, коротко знизавши плечима, накрила його руку своєю. Долоня в неї була тепла.

— Ми всі отримали важкий урок. Тоді багато чого відбувалося. І не все крутилося навколо Люка.

Еллі поглянула на Аарона, й він усміхнувся. Скажи йому, шепнув тихенький голос у неї в голові, але вона змусила його замовкнути. Припини. Все вирішено. Вона нікому не скаже.

— Мушу йти, — рушила з класу Еллі, але зупинилася. На думку про те, що чекає попереду, її накрила хвиля безрозсудності. Сама не знаючи, як це сталося, вона підійшла ближче, перехилилася через коробку з рослинами й легенько поцілувала Аарона у вуста. Вони були сухі й теплі. Еллі квапливо відступила, боляче вдарившись стегном об парту.

— О’кей. Побачимося.

Вона сама відчула, як фальшиво це прозвучало, тож вирішила не чекати на відповідь.

Коли Еллі розвернулася до виходу, то з переляку мало не підстрибнула. Прихилившись до одвірка, стояв Люк Гедлер, безмовно спостерігаючи. Вираз його обличчя неможливо було витлумачити. Вдихнувши, Еллі змусила себе всміхнутися.

— До зустрічі, Люку, — сказала вона, протискуючись попри нього.

Він не відповів їй усмішкою.

Розділ тридцятий

Фок сидів на ліжку, розклавши перед собою дюжину різних аркушів. Унизу, в пабі, було тихо. Останні завсідники пішли декілька годин тому. Фок дивився на свої нотатки у цій справі. З’єднував лініями різні деталі, поки схема не перетворилася на заплутане павутиння з багатьма обірваними ниточками. Діставши чистий аркуш, він почав спочатку. Результат був той самий. Фок узяв мобільний і набрав номер.

— Думаю, Еллі Дікон кривдив власний батько, — сказав він, коли Рако відповів.

— Про що це ви? Стривайте.

Голос на тому кінці звучав сонно. Трубку накрили рукою, і долинула приглушена розмова. Рита, здогадався Фок. Зиркнув на годинник. Було пізніше, ніж він гадав.

Спливла хвилина, перш ніж знову почувся голос Рако.

— Ви ще там?

— Вибачте, я не звернув уваги, котра вже година.

— Нічого страшного, ви щось казали про Еллі?

— Просто ми з Гретчен розмовляли… Про те, яка Еллі була нещасна. Не просто нещасна — жалюгідна. І я впевнений, що Мел Дікон її кривдив.

— Фізично? Сексуально?

— Не знаю. Може, і так, і так.

— Ясно, — сказав Рако. Запало мовчання.

— Дікон не має алібі на той вечір, коли вбили Гедлерів.

На тому кінці Рако важко зітхнув.

— Друже, йому за сімдесят, і з головою він не дружить. Він, звісно, покидьок, але ж він — старий маразматик.

— Та ну! Рушницю тримати він ще здатен.

— Та ну, — відтяв Рако, — боюся, ваше ставлення до Дікона дещо упереджене, адже ви люто його ненавидите за те, що сталося з вами двадцять років тому.

Фок не відповів.

— Вибачте, — мовив Рако. Позіхнув. — Я втомився. Поговоримо завтра… Рита переказує вітання, — додав він по паузі.

— І їй переказуйте від мене. І мене теж вибачте. Добраніч.

На тому кінці поклали слухавку.

* * *

Здалося, що минуло всього декілька хвилин, коли готельний телефон збудив Фока різким пластиковим деренчанням. Фок розліпив одне око. Він лежав, затуливши очі ліктем, і вмовляв себе відповісти на дзвінок. Уночі він переглядав свої записи, поки не провалився у в’язкий неспокійний сон, і зараз у голові гупало. Не витримавши деренчання, Фок нарешті зібрався на силі й підняв трубку.

— Господи, нарешті, — почувся голос Макмердо. — Я вас збудив?

— Так.

— Ну що ж, друже мій, так уже й буде. Слухайте, негайно спускайтеся вниз.

— Я не вдягнений…

— Повірте, — мовив Макмердо. — Зустрінемося за рогом. Допоможу вам, чим зможу.

* * *

Фокова машина вся була залита лайном. На фарбі лишилися плями й патьоки, а під двірниками й навколо коліс зібралися калюжі. Ця бридота вже підсохла на ранковому сонечку й добре вкарбувалася в слова, надряпані на боці. «Шкуру злупимо» писалося вже не сріблом, а лайном.

Фок побіг до автівки, але не зміг навіть наблизитися, поки не затулив носа футболкою. Густий сморід, здавалося, відчувається на смак. Мухи шаленіли, і довелося бридливо відганяти їх, щоб не сідали на обличчя й волосся.

У салоні було ще гірше. У крихітну щілину вікна, яку Фок лишив на ніч з боку водія, щоб трохи вистудити машину, вставили чи то лійку, чи то шланг. Гидота залила і кермо, і радіо й зібралася брунатними калюжам на сидіннях і під ногами. Інших машин на стоянці не чіпали. Макмердо стояв осторонь, затискаючи рукою рот і ніс. Він похитав головою.

— Чорт забирай, приятелю, мені страшенно прикро. Я саме виносив порожні пляшки — й побачив оце. Уночі, мабуть, зробили, — сказав він і помовчав. — Ну, хоч тваринного походження. Переважно. Здається.

Досі притискаючи футболку до носа, Фок мовчки обійшов машину. Свою бідолашну машину. Подряпану, а тепер і зовсім зіпсовану. Його накрила хвиля злості. Затамувавши подих, він зазирнув у брудні вікна. Старався занадто не наближатися. Крізь брунатну бридоту побачив усередині ще щось. Він відступив, не в змозі говорити.

На сидіннях були розкидані сотні вимащених лайном листівок із закликом до всіх, хто щось знає, надати інформацію щодо смерті Еллі Дікон.

* * *

Настрій на дільниці панував похмурий.

— Я, звісно, зачитаю Дау і його дядькові закон про захист громадського ладу, — мовив Рако до Фока, перш ніж зняти слухавку. — Вартість машини приблизно знаєте? Можливо, буде якась компенсація.

Фок тільки неуважно стенув плечима: він сидів за столом, тупо витріщаючись на справу Гедлерів. Рако у протилежному кінці кімнати вже повісив трубку й на мить схилив голову на руки.

— Схоже, Дікон вирішив завдати удару на випередження, — гукнув Рако до Фока. — Він подав скаргу. На вас.

— Справді? — Фок, схрестивши руки, визирнув у вікно дільниці. — Але в лайні чомусь моя машина.

— Він каже, ви його переслідуєте. Потривожили могилу його доньки абощо. Він збирається прийти з адвокатом.

— Ясно, — Фок навіть не озирнувся.

— Мушу запитати…

— Я не тривожив, але свідків немає. Тож це його слово проти мого. А я і справді маю на нього зуб, тож… — Фок знизав плечима.

— Вас це зовсім не хвилює? Це все серйозно. Я прийму заяву, але її передадуть незалежній стороні. Це може зіпсувати вам кар’єру.

Фок озирнувся.

— Звісно, це мене хвилює. Але ж Діконові саме цього і треба, правда ж? — Фок говорив так тихо, що Рако довелося нахилитися вперед, щоб розчути. — Де він — там біда й руйнація. Колись він дубасив жінку, а потім, мабуть, так само обходився і з донькою. Він тримав ціле містечко в руках і скористався своїми зв’язками, щоб вигнати нас із татом геть. Один Бог знає, чого такого накоїв його племінник, аж Карен Гедлер записала його ім’я всього за кілька днів до смерті. Це парочка лиходіїв. Але ніхто їм не протистоїть.

— І що ви пропонуєте?

— Не знаю. Я просто кажу, що Дікон заслужив, аби його підвісили за яйця. Впаяти йому вандалізм — це занадто м’яко. Він, безперечно, має за собою значно гірші гріхи. Або Гедлерів, або свою доньку. Щось точно має. Я знаю.

З приймальні долинуло гупання вхідних дверей. Прибув Дікон з адвокатом.

— Послухайте, приятелю, — мовив Рако. — Ви не розумієте. Якщо хтось почує отакі ваші слова за межами дільниці, звинувачення у переслідуванні приліпиться до вас намертво, тому думайте, що кажете. Ніщо не прив’язує Дікона до вбивства Гедлерів, хай як би вам цього хотілося.

— Запитайте його.

— Зашореність дуже небезпечна.

— Просто запитайте.

* * *

Адвокатка була молоденька й палала жагою захистити права свого клієнта. Рако уважно її слухав, ведучи парочку в кімнату для допитів. Фок провів їх очима, а відтак розчаровано відкинувся у кріслі. З-за стійки у приймальні вийшла Дебора і простягнула йому пляшку холодної води.

— Не дуже весело сидіти тут, коли Мел Дікон — там, — сказала вона.

— Ага, — зітхнув Фок. — Правила. Працюють на тебе, поки не починають працювати проти тебе.

— А знаєте що? Поки чекаєте, зробіть щось корисне, — кивнула вона в бік коридору. — Наприклад, приберіть у комірчині.

Фок подивився на неї.

— Не думаю…

Дебора глянула на нього понад окулярами.

— Ходімо.

Вона відчинила двері й завела його в комірчину. Повітря тут було застояне, а всі полиці завалені паперами й канцелярським причандаллям. Дебора приклала палець до вуст, а потім до вуха. З вентиляції понад полицями линули голоси. Приглушені, але доволі чіткі.

— Під запис: я — сержант Рако, зі мною мій колега — констебль Барнз. Будь ласка, назвіться для протоколу.

— Сесилія Таргус, — увірвався у вентиляцію дзвінкий і бадьорий голос адвокатки.

— Малкольм Дікон.

Фок у комірчині подивився на Дебору.

— Давно треба відремонтувати, — прошепотіла вона й ледь помітно підморгнула.

— Авжеж, але не сьогодні.

Вона вийшла й зачинила двері, а Фок, присівши на ящик, почав слухати.

Адвокатка Дікона кинулася з місця в кар’єр.

— Мій клієнт… — почала вона — й зупинилася.

Фок уявив, як Рако підніс руку, просячи її помовчати.

— Ви передали нам письмову копію скарги на федерального агента Фока, дякую, — влетів у вентиляцію голос Рако. — Як вам відомо, зараз він не на службі й не входить у команду нашої дільниці, отож скарга буде спрямована відповідній особі в його підрозділі.

— Мій клієнт хотів би отримати обіцянку, що йому дадуть спокій…

— Боюся, таку обіцянку я дати не можу.

— Чому це?

— Тому що ваш клієнт проживає ближче за всіх до будинку, троє мешканців якого були застрелені, й не має алібі, — сказав Рако. — Крім того, він підозрюється у вандалізмі, вчиненому вчора вночі. До цього ми ще дійдемо.

Запала тиша.

— Щодо смерті трьох членів родини Гедлерів містер Дікон не має що додати… — почала адвокатка, але цього разу її перебив сам Дікон.

— Не маю я в біса нічого спільного з тою стріляниною, так собі й запишіть, — утрутився він.

— Містере Дікон, — почувся високий голос Сесилії Таргус, — я вам раджу…

— Та стули пельку, любцю, добре? — Дікон не приховував презирства. — Ти навіть не уявляєш, як тут усе працює. Ці чуваки повісять усе на мене за найменшої нагоди, тож не тре’ тут мене затикати.

— Усе одно, ваш небіж просив мене порадити вам…

— У чому справа? Ти не тільки думаєш, а й слухаєш цицьками?

Запала довга мовчанка. Фок, сидячи на самоті, не зміг стримати посмішки. Старе добре жінконенависництво заважає послухатися доброї поради. Що ж, Дікон не зможе сказати, що його не попереджали.

— Може, розповісте нам про той день ще раз, Меле? Будь ласка, — спокійно, але твердо сказав Рако. А на сержанта чекає чудова кар’єра, подумав Фок, якщо тільки ця справа не згасить весь його ентузіазм ще до її початку.

— Нема чого розповідати. Я був біля будинку, лагодив паркан, коли на дорозі показався пікап Люка Гедлера.

Дікон говорив жваво, як ніколи, але слова звучали так співучо, наче він переказував вивчену напам’ять історію, а не пригадував реальні події.

— Гедлер вічно то їде, то вертається, тож я не звернув уваги, — провадив Дікон. — А тоді з їхньої ферми лунає постріл. Я повернувся в будинок. За деякий час — знову постріл.

— Ви нічого не зробили?

— А що я мав робити? Це ж клята ферма. Там щодня стріляють. ’Відки мені було знати, що це стріляли в жінку і малого?

Фок уявив, як Дікон знизує плечима.

— І взагалі, я ж вам казав уже: я не звернув уваги, ясно? Бо я розмовляв по телефону.

Запала шокована мовчанка.

— Що?

Фок відчував саме таке збентеження, яке прозвучало в голосі Рако. У Діконових свідченнях телефонна розмова не згадувалася. Фок це точно знав. Він прочитав їх неодноразово.

— Що? — перепитав Дікон, схоже, нічого не зрозумівши.

— Вам подзвонили? Під час стрілянини?

— Ага, — підтвердив Дікон, — я ж казав.

Одначе голос його змінився. Звучав уже не так упевнено.

— Ні, не казали, — мовив Рако. — Ви сказали, що повернулися в будинок і вже там почули другий постріл.

— Ага, я повернувся в будинок, тому що задзвонив телефон, — сказав Дікон, вагаючись. Голос його звучав повільніше, і на останньому слові він затнувся. — Це пташечка з аптеки дзвонила сказати, що мої ліки готові.

— Отже, ви розмовляли по телефону з аптекаркою, коли почули другий постріл? — перепитав Рако, явно не вірячи власним вухам.

— Ага, — підтвердив Дікон, але не дуже впевнено. — Розмовляв. Здається. Бо вона запитала, що там за гуркіт, і я сказав: ніч о’, це на фермі.

— Ви говорили по мобільному?

— Ні, по дротовому. Там у нас мобільний майже не ловить.

Знову повисло мовчання.

— Чому ж ви не розповіли цього раніше? — запитав Рако.

Мовчання тривало дуже довго. Нарешті Дікон відповів тоном маленького хлопчика:

— Не знаю чому.

Але Фок знав. Деменція. Він прихилився чолом до холодної стіни комірчини. Внутрішньо він просто верещав од відчаю. З вентиляції почулося слабеньке покашлювання. Коли заговорила адвокатка, голос її звучав задоволено:

— Думаю, ми закінчили.

Розділ тридцять перший

Рако протримав Дікона в кімнаті для допитів ще двадцять хвилин, розпитуючи про Фокову зіпсовану машину, але тут усе було безнадійно. Зрештою, зробивши йому попередження, відпустив старого.

Узявши ключі від поліційної машини, Фок почекав за рогом дільниці, поки Дікон поїде. Вичекавши ще п’ять хвилин, він повільно рушив на Діконову ферму. Знак пожежної небезпеки на дорозі й досі попереджав, що рівень дуже високий.

Біля вицвілої таблички з претензійною назвою «Володіння Діконів» він звернув і поторохтів гравійною під’їзною доріжкою. Кілька обшарпаних овець, побачивши його, з надією підвели голови.

Маєток містився на пагорбі, з якого відкривався такий краєвид, аж подих перехоплювало. Праворуч удалині, за неглибокою долиною, Фок ясно бачив домівку Гедлерів. Мотузки для білизни сплелися, як павутиння, а кілька садових лавочок нагадували лялькові меблі. Двадцять років тому, зрідка навідуючи Еллі, він обожнював цей краєвид. А зараз просто не міг на це все дивитися.

Фок зупинився під перехнябленим сараєм, коли Дікон саме намагався замкнути машину. Руки в старого трусилися, і він впустив ключі в куряву. Схрестивши руки, Фок спостерігав, як старий повільно згинається, щоб їх підняти. Діконів пес підбіг до господаря й загарчав у бік Фока. Старий звів погляд. Агресія на обличчі вперше поступилася чомусь іншому. Виснаженню і збентеженню.

— Я щойно з поліції, — сказав Дікон не дуже впевнено.

— Ага. Ще б пак.

— То чо’ тобі треба? — Дікон випростався, наскільки це було можливо. — Зібрався натовкти пику літній людині, поки ніхто не бачить? Ти — боягуз.

— Не збираюся я марнувати на вас гарний хук, який покладе край моїй кар’єрі, — сказав Фок.

— Тоді чо’ тобі?

Гарне питання. Фок подивився на Дікона. Два десятиліття цей чоловік затьмарював його життя. Він був для нього бабаєм, моторошним привидом, чудовиськом під ліжком. Зараз, стоячи навпроти нього, Фок і досі відчував гнів, але до нього домішувалося ще щось. Не жалість, точно не жалість.

І тут Фок збагнув, що почувається обдуреним. Він надто довго відкладав битву з драконом, і за цей час дракон змалів і змарнів, і битва вже не буде чесною. Фок зробив крок уперед, і на мить у Діконових очах майнув переляк. Фока прошив сором. Він відступив. Що він узагалі тут робить?

Він подивився Діконові в очі.

— Я не причетний до смерті вашої доньки.

— Брехло, у тій записці було твоє прізвище. Твоє алібі — казочка…

Знову його слова бриніли глухо, як завчені.

— А вам звідки знати? — перебив Фок. — Діконе? Скажіть-но. Звідки у вас завжди була така упевненість, що ми з Люком не були разом, коли вона загинула? Бо, скажу я вам, виникають підозри, що ви про той день знаєте набагато більше, ніж розповіли.

Коли Мел Дікон повернувся додому, вечерею там і не пахло, тож він спалахнув від роздратування. У вітальні на старому коричневому дивані лежав його племінник, заплющивши очі й поставивши на живіт бляшанку пива. Горлало радіо — передавали крикет. Австралійці добивали Південну Африку.

Дікон скинув з дивана Грантові ноги в черевиках, і небіж розліпив одне око.

— Навіть клятого чаю ще ніхто не поставив? — запитав Дікон.

— Еллі ще не прийшла зі школи.

— А ти сам не міг, лінивий ти виродку? Я цілісінький день прововтузився з тими вівцями.

— Це робота Еллі, — знизав плечима Грант.

Дікон крекнув, але небіж мав рацію. Це робота Еллі. Він узяв собі пиво з коробки у Гранта під боком і пішов у глибину будинку.

У доньчиній кімнаті було стерильно чисто. Вона неначе тихо відгородилася від хаосу, що панував у решті будинку. Зупинившись у дверях, Дікон ковтнув пива. Його очі бігали кімнатою, як жуки, але він не наважувався увійти. Стоячи на порозі цієї бездоганно чистої спальні, він відчував якусь дивну невідповідність. Незакріплена нитка. Тріщина в асфальті. Картинка була ідеальна, але якась неправильна.

Очі його метнулися до білого стовпчика ліжка, й Дікон нахмурився. У дереві була крихітна кругла вм’ятина, і фарба в тому місці тріснула і злущилася. Внизу, на рожевому килимі, виднілося невеличке нерівне коло, добре відмите, але все одно трішки темнішого відтінку. Майже непомітно, але якщо придивитися…

Дікон відчув холодок у животі, неначе там лежав крихітний м’ячик. Дивився на тиху кімнату, на вм’ятину, на пляму, а алкоголь уже розносив його венами перші сплески гніву. Донька вже мала бути вдома, але досі не повернулася. Стиснувши в руці пиво, Дікон чекав, доки його прохолодна вагота подіє заспокійливо.

Згодом він скаже поліції, що саме в цю мить відчув: щось негаразд.

Фок пильно дивився на батька Еллі.

— Може, вам і вдалося всіх переконати, що у справі Гедлерів ваші руки чисті, — сказав Фок, — але вам щось відомо про те, що сталося з вашою донькою.

— Стеж за своїми словами, — озвався Дікон голосом тихим і напруженим, як стиснена пружина.

— Це тому вам завжди так кортіло повісити смерть Еллі на мене? Якщо під рукою не буде підозрюваного, люди почнуть його шукати. І хтозна, що вони розкопають, якщо серйозніше візьмуться за вас. Недбальство? Насильство?

Старий кинувся на Фока з несподіваною силою і, заскочивши його зненацька, збив на землю. Брудна Діконова рука втиснулася йому в обличчя. Пес намотував кола, шалено гавкаючи.

— Я ти’ тельбухи випущу, — горлав Дікон. — Ще одне таке слово — і я ти’ випатраю, як тварину. Я її любив. Чув мене? Я любив ту дівчину.

У Люка Гедлера калатало серце. Уже поклавши руку на радіо, він завмер: Південна Африка мало не забила у ворітця. Але відбивайло впорався, паніка минула, і Люк вимкнув радіо.

Рясно побризкавши голі груди одеколоном, він відчинив шафу. Автоматично потягнувся до сірої сорочки, яку вона колись похвалила. Подивившись на себе у дзеркало, він усміхнувся і почав застібати ґудзики. Йому сподобалося побачене, але з досвіду він знав, що це ще нічого не означає. Ніколи не здогадаєшся, що там робиться в головах дівчат.

От, наприклад, сьогодні. Перед очима виринув образ Еллі, яка притиснула гарячі маленькі вуста до Аарона в класі, й віддзеркалення спохмурніло. Цікаво, це було вперше? Чомусь Люк був певен, що ні. Він відчув гарячу хвилю, дуже схожу на ревнощі, й різко мотнув головою. Чи йому не байдуже? Та йому до дупи. Але ж, Господи, іноді Еллі Дікон поводиться, як справжнє стерво. Ігнорує його, а тоді біжить до Аарона. Ні, йому все одно, але ж, Божечки, одного погляду досить, щоб зрозуміти: у когось серйозні проблеми.

Довгі Діконові пальці боляче втиснулися Фокові у щоку, й Фок ухопив старого за зап’яток, щоб відштовхнути. Перекинув Дікона горічерева й, підвівшись, відійшов. Усе закінчилося за декілька секунд, але вони обоє засапалися: в крові грав адреналін. Дікон дивився на Фока знизу вгору, в кутиках його рота зібралася біла піна.

Фок нахилився над ним, не звертаючи уваги на пса, який вищирив зуби. Постояв так над хворим старим, який лежав на землі. Згодом він себе за це ненавидітиме. Але тої миті йому було байдуже.

Заки Аарон дістався додому, в нього вже руки боліли від ваги ящика з рослинами, але на обличчі й досі грала усмішка. Гарний настрій псувало тільки слабеньке відчуття жалю. Може, слід було піти за Еллі? Люк би вчинив саме так, подумалося йому. Підтримував би розмову й урешті-решт переконав сходити випити з ним «коли».

Нахмурившись, він опустив ящик на ганок. Виходячи з класу, Еллі точно всміхнулася Люкові. Останнім часом вони практично не розмовляють, але в неї для нього знайшлася усмішка?

Потому як Еллі пішла, Аарон уже приготувався, що друг, вишкірившись, не втримається від шпички, одначе Люк лише звів брови.

— Ти обережніше з цією, — тільки й сказав він.

Аарон запропонував піти на центральну вулицю потусуватися, але Люк похитав головою.

— Вибач, чувак, мені треба в одне місце.

Еллі також сказала, що зайнята. Чим? — стало цікаво Аарону. Якби їй треба було на роботу, вона б так і сказала, правильно? Він постарався не думати про те, що роблять двоє його друзів без нього.

Натомість, щоб чимось себе зайняти, він дістав вудки. Пішов на річку. Угору по річці, де краще клює. А можна піти до камінного дерева, подумалося йому зненацька, раптом Еллі там? Він повагався. Якби вона хотіла з ним побачитися, так би й сказала. Але її так важко зрозуміти! Може, якби вони провели більше часу наодинці, вона б зрозуміла. Їй буде добре з ним. Якщо він не в змозі навіть у цьому її переконати, у когось серйозні проблеми.

— Гадаєте, це я того дня убив вашу доньку? — мовив Фок, дивлячись на Дікона згори вниз. — Гадаєте, тримав її під водою, поки вона не втопилася, а потім стільки років брехав усім, навіть власному татові?

— Не знаю я, що сталося того дня.

— А я думаю, знаєте.

— Я її любив.

— Коли це, — промовив Фок, — любов заважала кривдити?

* * *

— То в біса просвітіть мене. На шкалі від нуля до в’язниці, наскільки ви в лайні? — горлав Рако на тому кінці лінії. Фок збагнув, що жодного разу не бачив його сердитим.

— Ні наскільки. Послухайте, все нормально. Облиште, — сказав Фок. Він сидів у поліційній автівці за кілометр від Діконової ферми. На телефоні було вісім неприйнятих дзвінків від Рако.

— Ні наскільки? — перепитав Рако. — Гадаєте, я вчора на світ народився, приятелю? Проти вас подали скаргу. Думаєте, я не здогадуюся, де ви зараз? Думаєте, я тупий селюк, який два плюс два скласти не може?

— Що? — вигукнув Фок. — Ні, Рако, друже, звісно, ні.

Його самого приголомшила власна неспроможність тримати себе в руках. Відчуття було неприємне, наче він одягнув чужу машкару.

— Ви зриваєтеся з місця, щойно закінчується допит (до речі, я знаю, що ви підслуховували), і я з вашого голосу чую, що ви поїхали до Дікона. На поліційній машині. І це не нормально, ясно? Наскільки пам’ятаю, поки що тут керую я, і якщо ви залякували людину, яка і так уже подала скаргу, Боже правий, ви в халепі, приятелю.

Запала довга мовчанка. Фок уявив, як Рако міряє кроками дільницю, а Дебора й Барнз дослухаються до розмови. Фок зробив кілька глибоких вдихів. Серце й досі калатало, але до нього вже почав повертатися здоровий глузд.

— Ніякої халепи, — сказав Фок. — Вибачте. Я просто на якусь хвилю зламався. Раптом що — беру все на себе, на вас це не окошиться. Обіцяю.

У трубці так довго стояла тиша, що Фок уже й не був упевнений, чи Рако досі там.

— Послухайте, друже, — сказав Рако тихіше. — Боюся, для вас це занадто. Зважаючи на ваше тут минуле.

Фок похитав головою, хоча його ніхто й не міг побачити.

— Ні. Я ж вам кажу. Це було секундне божевілля. Але нічого страшного не сталося. Принаймні нічого страшнішого.

— Слухайте, ви й так зробили все, що від вас вимагалося. Навіть більше, — провадив Рако. — Ми дуже просунулися — мені б самому такого в житті не вдалося. І я це чудово розумію, приятелю. Але, можливо, час закінчувати. Підключити Клайд. Це я винен — мав би давним-давно це зробити. Це ж не ваша сфера відповідальності. Ніколи не була.

— Рако, друже…

— І ви одержимі Діконом і Дау. Мрієте їх підловити. Неначе вам потрібно повісити на них Гедлерів у помсту за те, що сталося з Еллі…

— Справа не в цьому! Карен записала ім’я Гранта!

— Знаю, але жодних інших доказів немає! І в них є алібі. Тепер уже в обох, — зітхнув Рако на тому кінці. — Дзвінок, який отримав Дікон саме в той час, коли застрелили Гедлерів, дуже схожий на правду. Барнз перевіряє реєстрацію дзвінків, але аптекарка вже це підтвердила. Вона пам’ятає ту розмову.

— Чорт, — вилаявся Фок і провів долонею по голові. — Чому вона раніше цього не згадала?

— Її про це не питали.

Запала пауза.

— Дікон цього не робив, — мовив Рако. — Не вбивав Гедлерів. Розплющте очі, і швиденько. Ви так пильно вдивляється в минуле, що воно вас сліпить.

Розділ тридцять другий

Коли Гретчен налила третій келих вина, Фок нарешті відчув, як з плечей потихеньку звалюється тягар. Тиск, який він так довго відчував у грудях, що вже й припинив помічати, аж ось почав зменшуватися. Фок відчував, як розслабляються м’язи шиї. Зробивши ковток вина, він насолоджувався відчуттям у голові: безлад у ній поступався місцем значно приємнішому туману.

В кухні вже стемніло, зі столу прибрали залишки вечері. Печені з ягнятини. Все своє, пояснила Гретчен. Не рецепт, а ягня. Посуд помили разом: у неї руки були в милі, його руки тримали рушник. Працювали в тандемі, ніяково насолоджуючись таким родинним затишком.

Згодом перейшли до вітальні, де Фок, ситий і задоволений, опустився з келихом у руці на стару м’яку канапу. Спостерігав, як Гретчен повільно ходить кімнатою, вмикаючи на тумбочках слабенькі лампи, створюючи приглушене золоте сяйво. Гретчен натиснула невидиму кнопку — і кімнату наповнив тихий джаз. Щось м’яке й невиразне. Бордові штори були розсунуті й виляскували на нічному вітру. За вікнами стояла тиша.

Перед вечерею Гретчен забрала Фока з пабу на своїй машині. «А що сталося з твоєю?» — поцікавилася вона.

Він розповів їй про вандалізм. Вона схотіла побачити на власні очі, тож вони пішли на стоянку, й там Гретчен обережно підняла брезент. Машину вже помили, але всередині все було зіпсовано. Гретчен поспівчувала й, лагідно сміючись, погладила Фока по плечу. І зразу здалося, що все не так погано.

Поки їхали сільськими путівцями, Гретчен сказала, що сьогодні Лакі ночує в няні. Більше нічого не пояснювала, її біляве волосся сяяло у місячному світлі.

А зараз вона приєдналася до Фока на канапі. На тій самій канапі, тільки у протилежному кінці. Йому доведеться подолати цю віддаль. Це йому завжди давалося нелегко. Відчитати знаки. Обрати правильну мить. Почнеш зарано — образиш, занадто зволікатимеш — те саме. Гретчен усміхнулася. Може, сьогодні ввечері все буде не так і складно.

— Отже, тобі й досі вдається опиратися поклику Мельбурна, — сказала вона. Зробила ковток. Вино було такого самого кольору, що і її вуста.

— Іноді це нелегко, — озвався Фок. Усміхнувся у відповідь. Відчував, як тепло розквітає у грудях, у животі. В низу живота.

— До фінішу ще далеко?

— Якщо по щирості, важко сказати, — туманно відповів Фок. Йому не хотілося говорити про справу. Гретчен кивнула, і запала затишна мовчанка. Меланхолійні джазові нотки поглинула запальна музика.

— Гей, — мовила Гретчен, — хочу щось тобі показати.

Розвернувшись, вона дотягнулася до книжкових полиць позаду канапи. Від цього руху опинилася дуже близько, і на спині оголилася смужка гладенької шкіри. Гретчен знову відкинулася на спинку канапи, тримаючи в руках два фотоальбоми. Великі, у товстих палітурках. Гретчен розгорнула перший альбом, але він виявився не тим, що потрібно, й вона його відклала. Розгорнула другий. Підсунулася ближче до Фока.

Відстань подолано. Вже. А він ще й не допив свій келих.

— Днями натрапила на це, — сказала Гретчен.

Фок глянув на альбом. Шкірою відчував дотик голої руки Гретчен. Це нагадало йому день, коли він уперше побачив її після розлуки. На похороні… Ні. Йому не хотілося зараз про це думати. Тільки не про Гедлерів. Не про Люка.

Фок зазирнув у розгорнутий альбом. На клейкій сторінці трималося по три-чотири світлини, накриті прозорою плівкою. На перших кількох була маленька Гретчен — ідеально-яскраві червоні й жовті барви родом з фотостудії. Гретчен погортала сторінки.

— Де ж воно… ага. Ось. Дивися, — мовила вона, розвертаючи альбом до нього та вказуючи на світлину. Фок нахилився ближче. Це був він сам. І вона. Цього фото він раніше не бачив. Тридцять років тому, він — з голими ногами, в коротких сірих шортах, вона — у завеликій шкільній формі. Сидять пліч-о-пліч серед дітлахів у формах. Решта дітей усміхається, але і він, і Гретчен підозріливо мружаться в об’єктив. По-дитячому біляве волосся: у неї — золотисте, у нього — біле. Позують під вказівки фотографа, здогадався Фок, судячи зі свого бунтівного виразу обличчя.

— Думаю, перший раз у перший клас, — звела брову Гретчен, скоса поглядаючи на Фока. — Отак. Виходить, ми з тобою подружилися раніше за інших.

Розсміявшись, він трішки присунувся, а Гретчен провела пальцем по картинці з минулого. Звела очі на Фока теперішнього, її червоні вуста розтягнулися в усмішці, показавши білі зуби, — й ось вони вже цілуються. Обійнявши Гретчен, Фок присунув її ближче, її вуста здавалися гарячими, його ніс торкався її щоки, другу руку він занурив їй у волосся. Її груди м’яко впиралися в нього, й він гостро відчував доторк її джинсової спідниці до його стегна.

Нарешті розімкнули вуста; ніяковий сміх, глибоке зітхання. У слабенькому світлі її очі здавалися темно-синіми. Фок відкинув з її чола пасмо волосся, а вона вже знову підсунулася ближче, цілуючи його, і з кожним подихом він відчував аромат її шампуню і смак червоного вина.

Фок і не почув, як задзвонив мобільний. Лише коли Гретчен завмерла, він звернув увагу на те, що відбувається поза ними двома. Фок хотів проігнорувати дзвінок, але Гретчен притисла пальця йому до вуст. Фок поцілував його.

— Ш-ш-ш, — захихотіла вона. — Це твій чи… Ні, це мій. Вибач.

— Облиш, — сказав Фок, але вона вже вставала — геть з канапи, геть від нього.

— Не можу, вибач, можливо, це няня, — усміхнулася вона чаклунською усмішкою, від якої у нього заспівала шкіра в тих місцях, де притулялася Гретчен. Він і досі відчував її. Вона зазирнула в телефон. — Це вона і є, зараз повернуся. Будь як удома.

І вона підморгнула. Грайливий, іронічний натяк на те, що очікує попереду. Фок вишкірився, коли Гретчен уже виходила.

— Привіт, Андреє, усе гаразд? — долинули її слова.

Фок надув щоки, потер очі кісточками пальців. Похитав головою, хильнув вина, рівніше сів на канапі. Трохи прокинувшись, але не до кінця — не хотів зруйнувати чари, він чекав на повернення Гретчен.

З іншої кімнати долинало її приглушене бурмотіння. Фок, відкинувши голову на спинку канапи, дослухався до нерозбірливих звуків. Чув заспокійливі хвилі голосу. Так, раптом зринула непрохана думка. Можливо, йому вдалося б до такого призвичаїтися. Не в Ківарі, але деінде. Де трави, вільний простір і дощить. Він не боїться вільного простору. Від Мельбурна і теперішнього життя Фока відділяло п’ять годин їзди і, здавалося, мільйони миль. Місто, може, і в’їлося йому під шкіру, але вперше він замислився про те, що ж ховається глибоко насподі.

Він змінив позу, й рука ковзнула прохолодною палітуркою фотоальбому. Голос Гретчен глухо звучав з сусідньої кімнати. У ньому не відчувалося хвилювання — вона терпляче щось пояснювала. Фок поклав альбом собі на коліна й неуважно розгорнув його, а очі злипалися від випитого вина.

Він шукав ту світлину, де вони з Гретчен, але швидко збагнув, що це не той альбом. На першій сторінці замість фото з раннього дитинства була вже старша Гретчен — років дев’ятнадцять-двадцять. Фок уже хотів згорнути альбом, але зупинився. З цікавістю задивися на світлини. Він же ніколи не бачив Гретчен у такому віці. Знав її молодшу, а тепер знає старшу. А посередині не бачив. Вона й досі трішки підозріливо дивилася в камеру, але вже не так неохоче позувала. Спідниця була коротша, а вираз не такий сором’язливий.

Перегорнувши сторінку, Фок здригнувся, зустрівшись віч-на-віч з Гретчен і Люком, які застигли в часі на блискучому кольоровому знімку. Обом трішки за двадцять, у їхньому сміху відчувається інтимність: голови торкаються, усмішки однакові. Як вона сказала?

«Ми ще рік-два зустрічалися. Дитяче кохання. Але нічого не вийшло, звісна річ».

На двох розворотах була ціла низка схожих світлин. Вихідні, відпустка на пляжі, різдвяна вечірка. І раптом усе різко закінчилося. Люкове обличчя з двадцятилітнього й хлоп’ячого перетворювалося на тридцятилітнє й чоловіче. Приблизно в той час, коли Люк познайомився з Карен, він зник з альбому Гретчен. І це нормально, сказав собі Фок. Це природно. Нічого дивного.

Фок гортав останні сторінки, а з сусідньої кімнати долинав приглушений голос Гретчен. Фок уже збирався згорнути альбом, коли його рука завмерла.

На останній сторінці, під пожовклою захисною плівкою, була світлина Люка Гедлера. Він дивився вниз, не в об’єктив, на обличчі сяяла спокійна усмішка. Фото, зроблене зблизька: здається, Люк у лікарняній палаті сидить на краєчку ліжка. На руках тримає новонароджене немовлятко.

Крихітне рожеве личко, темне волоссячко й коротенька ручка, яка вистромлюється зі згорток блакитної ковдрочки. Люк пригортає дитину впевнено і спокійно. По-батьківському.

Біллі, автоматично подумав Фок. Він бачив тисячу схожих знімків вдома у Гедлерів. Але сюди це ім’я зовсім не ліпилося. Фок схилився над альбомом Гретчен і потер очі, цілком прокидаючись. Фото було не дуже якісне, зроблене в погано освітленій палаті, зі спалахом. Але фокус був наведений добре. Фок підсунув альбом під лампу, в світлі якої знімок став чіткішим. Серед блакитної ковдрочки, на пухкому зап’ястку немовляти, виднівся білий пластиковий браслет. Охайними великими літерами на ньому було виведене ім’я дитини.

«ЛАКЛАН ШОНЕР».

Розділ тридцять третій

Фок дивився, як у чорних вікнах викривлюється й міниться його власне віддзеркалення. Коридором плив голос Гретчен. Зненацька він став звучати зовсім по-іншому. Фок ухопив другий альбом і почав гортати. На фото Гретчен була сама, Гретчен з матір’ю, Гретчен на вихідних у Сиднеї зі старшою сестрою.

Люка не було. Аж поки… Фок мало не проґавив цю світлину. Перегорнув одну сторінку назад. Черговий знімок поганої якості, навряд чи вартий того, щоб поміщати його в альбом. Зроблений на якомусь сільському святі. Гретчен на задньому плані. Поряд з нею — Карен Гедлер. А поряд з Карен — Люк.

Понад головою дружини Люк дивиться прямо на Гретчен. Вона поглядає на нього з такою самою легенькою чаклунською усмішкою, якою щойно обдарувала Фока. Фок повернувся до світлини з лікарні: Люк, Гретчен і її новонароджений синок. Синок, який, з його темною чуприною, карими очима й гостреньким носом, росте зовсім не схожим на маму.

Коли позаду почувся голос Гретчен, Фок аж підстрибнув.

— Дрібне питання, — сказала вона. Фок різко розвернувся. Усміхнувшись, вона відклала мобільний і взяла свій келих. — Лакі просто закортіло почути мій голос…

Але її усмішка зів’яла, щойно Гретчен побачила вираз на його обличчі, а потім — розгорнутий альбом у руках. Вона знову перевела погляд на Фока; її лице перетворилося на непроникну маску.

— А Джері й Барб Гедлери знають? — Фок відчув різкість у власному голосі, яка йому не сподобалася. — А Карен знала?

Гретчен миттєво наїжачилася, захищаючись.

— Нема чого знати.

— Гретчен…

— Я тобі сказала. Тато Лакі далеко. Люк був старим другом. Тому й навідував мене. Час до часу проводив з Лакі годинку-другу. І що тут такого? Що в цьому поганого? Чоловік, з якого дитині можна брати приклад. Нічого особливого, — пробелькотіла Гретчен. Замовкла. Глибоко зітхнула. Подивилася на Фока. — Люк йому не батько.

Фок нічого не сказав.

— Не батько, — огризнулася вона.

— А що пишеться у свідоцтві про народження Лакі?

— Нічого, порожнє місце. І це не твоя справа.

— А є в тебе бодай одна світлина тата Лакі? Не покажеш мені хоч одненьке фото?

На це питання вона відповіла мовчанкою.

— Ні?

— Я нічого не зобов’язана тобі показувати.

— Нелегко тобі, мабуть, було. Коли Люк познайомився з Карен.

Фок не впізнавав власного голосу — далекого й холодного.

— Заради Бога, Аароне, він не батько Лакі.

Обличчя й шия Гретчен почервоніли. Вона зробила ковток вина. У голос прокралася благальна нотка:

— Та ми не спали з ним уже… Господи, та вже сто років.

— Що сталося? Люк не хотів заспокоїтися на тобі, одним оком завжди поглядав наліво? А тоді зустрів Карен і…

— Ага, і що? — урвала вона. Вино в келиху хлюпнуло об стінку. Гретчен кліпнула, проганяючи сльози, і з голосу зникла колишня ніжність. — О’кей, гаразд, я засмутилася, коли він обрав її. Я образилася. Люк мене образив. Але таке життя, еге ж? Таке кохання.

Вона замовкла. Прикусила зубами язика.

— А я все думав, чому тобі не подобалася Карен, — мовив Фок. — Але це все пояснює, правда ж?

— І що? Мені зовсім не обов’язково ставати її найкращою подругою…

— Вона отримала все, чого хотіла ти. Люка, безпеку, гроші — хай скільки їх там було. А ти лишилася сама. Тато твоєї дитини покинув вас. Начебто виїхав з міста. А може, жив отам, далі по трасі, граючи роль татуся й чоловіка в іншій родині?

Гретчен розвернулася до нього, з її очей уже котилися сльози.

— Як ти смієш мене про таке питати? Чи мала я зв’язок з Люком після його шлюбу? Чи це він — батько мого сина?

Фок дивився на неї. Вона завжди була прегарна. Майже неземна. А потім йому пригадалася пляма в кімнаті Біллі Гедлера. Пригадалося, як Гретчен націлює рушницю і стріляє кролів.

— Я питаю тому, що мушу.

— Господи, та що з тобою таке? — її обличчя набуло жорсткого виразу. Зуби потемніли від вина. — Ти ревнуєш? Що я тоді обрала Люка, а він обрав мене? Це, мабуть, одна з причин, чому ти зараз тут? Подумав, мабуть, що зможеш нарешті взяти реванш, коли його вже немає?

— Не дурій, — мовив Фок.

— Це я дурію? Боже, та ти на себе подивися, — крикнула вона гучніше. — В дитинстві ти за ним бігав, як собачка. І зараз, навіть зараз, ти стирчиш у місті, яке ненавидиш, саме через нього. Це жалюгідно. Що за владу він має над тобою? Ти наче одержимий.

Фок почувався так, наче очі покійного друга спостерігають за ними з альбому.

— Господи, Гретчен, я тут, бо загинуло троє людей. Ясно? Отож я заради твого сина дуже сподіваюся, що твоя брехня щодо стосунків з Люком — найгірша кривда, якої ти завдала тій родині.

Вона підскочила з канапи, дорогою скинувши зі столу Фоків келих. Винна пляма розлилася на килимі, як кров. Гретчен розчахнула вхідні двері, і з поривом гарячого вітру в будинок влетіла жменя листя.

— Забирайся.

Її очі здавалися темними проваллями. Обличчя бридко розчервонілося. Стоячи на порозі, вона набрала в груди повітря, наче хотіла щось сказати, але втрималася. Вуста розтягнулися в легеньку холодну посмішку.

— Аароне, стривай. Поки ти не накоїв дурниць… хочу тобі дещо сказати, — заговорила вона майже пошепки. — Я знаю.

— Знаєш що?

Вона губами майже торкнулася його вуха. Фок відчув винний перегар у її віддиху.

— Я знаю, що твоє алібі на той день, коли вбили Еллі, нічого не варте. Бо я знаю, де тоді був Люк. І був він зовсім не з тобою.

— Стривай, Гретчен…

Вона його підштовхнула.

— Схоже, у всіх нас є свої таємниці, Аароне.

Двері захряснулися.

Розділ тридцять четвертий

Пішки вертатися в місто — неблизький шлях. Фок відчував, як кожен крок віддається гупанням у голові. Думки вирували, наче мухи. Він пригадував усі розмови з Гретчен, роздивлявся їх у цьому новому яскравому світлі, вишукував у них пробіли. Подзвонив сержантові Рако. Той не відповів. Мабуть, досі сердиться. Фок залишив повідомлення — просив передзвонити.

Коли нарешті дістався «Руна», паб уже майже зачинявся. На сходах стояв Скотт Вітлем, застібаючи велосипедний шолом. Ушкоджений ніс мав уже кращий вигляд. Вітлем кинув на Фокове обличчя один погляд — і зупинився.

— З вами все гаразд, приятелю?

— Складний вечір.

— Схоже на це, — мовив Вітлем, скидаючи шолома. — Ходімо, швиденько пригощу вас.

Фокові хотілося одного: доповзти сходами до свого ліжка, але він не мав сили сперечатися. Він рушив за Вітлемом усередину. Паб майже спорожнів, і Макмердо витирав шинквас. Коли вони двоє увійшли, він зупинився, а відтак без жодного слова дістав дві пивні склянки. Вітлем поклав на шинквас свого шолома.

— Я плачу. Запишеш на мене, приятелю? — звернувся від до Макмердо.

Бармен спохмурнів.

— Я більше не записую.

— Та ну! Як для постійного відвідувача?

— Не змушуй мене повторювати, друже.

— О’кей. Гаразд, — Вітлем дістав портмоне й перевірив його. — Трохи може не… мабуть, доведеться заплатити карткою…

— Я заплачу, — перебив його Фок і, відмахнувшись від Вітлемових протестів, поклав на стільницю двадцятку. — Усе добре, заспокойтеся. Будьмо!

Фок зробив великий ковток. Що швидше він вип’є, то швидше піде спати.

— То що трапилося? — запитав Вітлем.

— Нічого. Мене вже просто нудить від цього місця.

«Я образилася. Люк мене образив».

— Розслідування просувається?

На одну божевільну мить Фокові закортіло все йому розповісти. Макмердо припинив терти шинквас і слухав. Отож зрештою Фок знизав плечима.

— Просто не можу дочекатися, коли вже поїду.

Хай там що, а в понеділок він має бути в Мельбурні. А якщо Рако зробить усе по-своєму, Фок там опиниться ще швидше.

— Щастить вам. Хоча… — він підняв руку і схрестив пальці. — Можливо, я поїду слідом за вами раніше, ніж гадав.

— Їдете геть з Ківари?

— Сподіваюся. З Сандрою треба щось робити. Вона вже тут не витримує. Я шукав інше місце — можливо, школу десь на півночі. Для переміни.

— На півночі спекотніше.

— Але там хоч дощі бувають, — сказав Вітлем. — Тут усе лихо від браку води. Місто божеволіє.

— Я за це вип’ю, — мовив Фок, перехиляючи склянку до дна. Голова стала важкою. Вино, пиво, емоції.

Вітлем, зрозумівши натяк, вчинив так само.

— Гаразд, треба бігти. Зрештою, я ж після роботи, — мовив Вітлем і простягнув руку. — Сподіваюся ще побачитися до вашого від’їзду, але якщо ні — щасти вам.

Фок потиснув йому руку.

— Дякую, вам також. На півночі.

Весело помахавши, Вітлем пішов, і Фок передав порожні склянки Макмердо.

— Я правильно зрозумів: ви скоро їдете?

— Напевно, — відповів Фок.

— Що ж, вірте чи ні, а мене ваш від’їзд засмутить, — сказав Макмердо. — Ви єдиний завжди платите. До речі, поки не забув… — відчинивши касу, він повернув Фокові двадцятку. — Я записав випивку на ваш номер. Подумав, може, так вам буде легше списати гроші як службові витрати, чи як там ви, копи, це оформлюєте.

Фок здивовано взяв двадцятку.

— А, добре. Дякую. Але ж ви сказали, що нічого не записуєте.

— Я це сказав Вітлемові. Вам можна.

— А Вітлемові ні? — нахмурився Фок. — Ви ж його, певно, добре знаєте.

Макмердо коротко розсміявся.

— Ще б пак. Занадто добре. І тому я знаю, де всі його грошики, — кивнув він на покерні автомати, які миготіли в глибині приміщення.

— Вітлем грає на автоматах? — спитав Фок.

Макмердо кивнув.

— І не тільки. Ставить на кінні й собачі перегони. Одним оком завжди дивиться канал з перегонами, а другим зазирає в телефон, де в нього те саме.

— Ви жартуєте, — приголомшено зронив Фок, але водночас він не був здивований. Йому пригадалися всі оті спортивні видання у Вітлема вдома. По роботі йому частенько доводилося стикатися з гравцями. Якогось одного типажу не існує. Але всі вони мають дещо спільне: самообман і злидні.

— Він поводиться обережно, але з-за шинквасу багато видно, — провадив Макмердо. — Особливо коли потім не вистачає розплатитися за випивку. Але мені здається, що насправді він покерних автоматів не любить.

— Ні?

— Нє-а, у мене враження, що для нього це дрібнувато. І все одно це не заважає йому в кожен прихід згодовувати їм мішки золотих монет. Саме цим він і займався того вечора, коли випадково отримав по пиці. Коли побилися Джеймі та Грант.

— Справді?

— Атож, але даремно я ношу сміття під чужу хату, — мовив Макмердо. — Нічого незаконного в тому, щоб спускати свої грошики. Дякувати Богу. В іншому разі на чому б я заробляв?

— І не тільки ви, — вичавив усмішку Фок.

— Одначе ці гравці — ще ті пройдисвіти. Вічно шукають якісь лазівки, якісь виграшні стратегії. Але зрештою спрацьовує тільки одне: поставити на правильного коня.

* * *

Ніколи ще Фоків номер так не нагадував в’язничну камеру. Не вмикаючи світла, Фок почистив зуби і звалився в ліжко. Попри хаос у голові, його накрило виснаження. А за мить накриє сон.

Десь на вулиці прокотилася бляшанка, металево загуркотівши в тиші. Крізь дрімоту цей звук нагадав Фокові штучний брязкіт покерних автоматів. Він заплющив очі. Макмердо має рацію щодо азартних ігор. Як-от у цій справі. Іноді жодні стратегії на світі не здатні допомогти.

«Спрацьовує тільки одне: поставити на правильного коня».

Десь у глибинах Фокової підсвідомості прокрутилася шестірня. Ліниво так, немов була стара й іржава. Прикипіла й не хотіла рухатися. Зрушила на одну поділку й клацнула, увійшовши в паз.

Фок повільно розплющив очі. В темряві нічого не бачив, але витріщився в чорнильну пітьму, міркуючи.

Уявив тривимірне зображення Ківари. Уявив себе: ось він, скажімо, піднімається до урвища, і краєвид унизу з кожним кроком маліє. Потім з вершини дивиться униз. На містечко, на цю сухоту, на Гедлерів. І вперше помічає, наскільки все бачиться по-іншому, якщо поглянути під інакшим кутом.

Розплющеними очима задивившись у порожнечу, Фок думав про це декілька довгих хвилин. Сіпав шестірню — чи добре ввійшла в паз. Потім сів, цілковито прокинувшись. Натягнув футболку і взув кросівки. Узяв ліхтарик і стару газету й, потихеньку спустившись, вийшов на стоянку.

Машина стояла там, де він її й залишив. Від смороду лайна аж очі засльозилися, але Фок не звернув уваги. Знявши брезент, він загорнув руку в газету й відчинив багажник. Від салону його відділяло заднє сидіння, тож і лайном його не залило.

Увімкнувши ліхтарик, Фок освітив порожній багажник. Постояв так довгу хвилину. А потім дістав мобільний і зробив фото.

Коли він повернувся до себе в номер, довго не міг заснути. А на світанку, прокинувшись рано, одягнувся й почав нетерпляче чекати. Щойно стрілка перемістилася на дев’яту годину, Фок зняв трубку і зробив один-єдиний дзвінок.

Долоні Люка Гедлера пітніли на кермі. Кондиціонер працював на повну всю дорогу від ферми Джеймі Саллівана, але не дуже це допомагало. Горло пересохло, і Люк мріяв про пляшку води. Він змусив себе зосередитися на дорозі. Він уже майже вдома. Треба тільки доїхати.

Він уже повернув на останній відтинок дороги, коли побачив попереду постать. На узбіччі хтось стояв сам-один. Махав рукою.

Розділ тридцять п'ятий

На дільницю Фок влетів засапаний. Повісивши трубку, він усю дорогу від пабу біг.

— Це все димова завіса.

Рако звів погляд від столу. Очі в нього почервоніли, а один кутик закис після сну.

— Про що ви?

— Про все, приятелю. Люк у цій справі взагалі ні до чого.

— Чудово, — буркнув Люк, наближаючись до постаті: він уже впізнав того, хто голосує на дорозі, й у нього опустилося серце. Навіть подумав був, чи не проїхати повз, але сьогодні так палить! Уже, мабуть, перевалило за сорок, подумав він.

Ще мить повагавшись, він натиснув на гальмо і зупинив пікап. Опустивши вікно, висунувся з машини.

Тремтячими пальцями Фок розгорнув справу Гедлерів, відчуваючи водночас збудження й розчарування самим собою.

— Ми голову зламали, шукаючи зв’язку з Люком: що він приховував, хто зичив йому смерті? І що в результаті?

Нічого. Ну, нічого особливого. Маса дрібних мотивів, але цього недостатньо. І ви мали рацію.

— Я?

— Я справді був зашорений. Ми обидва. Ми весь цей час ставили не на того коня.

— Бачу, у вас біда? — висунувся Люк з машини. Кивнув на річ, яка лежала в подорожнього під ногами.

— Дякую. Здається. У вас є набір інструментів?

Вимкнувши мотор, Люк виліз із машини. Нахилився, щоб краще роздивитися.

— А що сталося?

Це були останні слова Люка Гедлера: на потилицю йому опустилося щось важке. Почулося «гуп» — і знагла запала мертва тиша: птахи на деревах сполохано замовкли.

Стоячи над обм’якли тілом Люка Гедлера й уривчасто дихаючи, Скотт Вітлем дивився на справу рук своїх.

Фок погортав течку й дістав ксерокс бібліотечної квитанції Карен Гедлер. Над Фоковим номером телефону було записане одне слово — «Грант??». Фок через стіл підсунув сержантові аркуш і постукав по ньому пальцем.

— Грант. Боже правий! Ніяке це в біса не ім’я.

Карен зачинила двері в кабінет директора, приглушивши пообідній середовий гамір. Вона була вдягнена в червону сукню в білі яблучка й мала стривожений вигляд. Обравши стілець, найближчий до столу Скотта Вітлема, вона сіла, випроставши спину й чемно схрестивши гомілки.

— Скотте, — почала вона. — Я не була певна, чи йти до тебе з цим. Але є одна проблема. І я не можу заплющувати на неї очі.

Вона гойднулася вперед — обережно, навіть сором’язливо — і простягнула аркуш паперу. На білому тлі вирізнялася шапка офіційного листа: логотип Освітнього трасту Крослі. Карен зиркнула з-під білявої чілки, вираз її очей свідчив, що вона шукає одного — заспокоєння.

Десь у глибинах підсвідомості Скотта Вітлема, де вирішується питання «битися чи миритися», зненацька прочинилися таємні двері — і він яскраво побачив, наскільки далеко здатен зайти, щоб зупинити Карен.

— Грант, — мовив Фок, указуючи на записку, — відомий ще як спонсорські кошти, фінансова допомога, пожертва, гроші з неба. Як отой грант Освітнього трасту Крослі, на який подавала Ківарська початкова школа, але заявку відхилили. Тільки насправді знаєте, що сталося?

Рако недовірливо кліпнув.

— Ви жартуєте.

— Ні. Сьогодні я дзвонив голові трасту: цьогоріч Ківарській початковій школі надали грант на п’ятдесят тисяч доларів.

Озираючись назад, Вітлем міг точно назвати мить, коли він усе зіпсував. Він узяв аркуш з тим зрадницьким логотипом і проглянув його. Це була стандартна анкета, яку автоматично розсилають усім одержувачам грантів, щоб зібрати їхні відгуки про зручність процесу подачі заявок.

Таким нікого не притиснеш, тож, здогадався він, мають бути й інші папери, які Карен поки що притримала. Вона давала йому шанс усе пояснити або зізнатися. Вітлем це бачив з виразу її блакитних очей, які молили про стерпне пояснення.

Він мав би сказати: «Так, дивно, я перевірю. Може, нам і справді пощастило». Боже, та він мав їй подякувати. Ось як він мав учинити. А він натомість запанікував. Відсунув листа, навіть уважно не прочитавши.

І так виграти в цій грі було б нелегко, а тої миті він усе продув. Програшна ставка. Гасіть світло.

— Це якась дурниця, — сказав Вітлем, припечатавши цими словами свою долю. — Це помилка. Не звертай уваги.

Але насправді помилку скоїв він. Одразу це зрозумів з того, як Карен напружила спину й опустила очі. Відгородилася. Якщо, заходячи в кабінет, вона ще не була певна, то вийде вже з твердим переконанням.

Прощання Карен Гедлер було сухе, як навколишні лани.

— Скотт Вітлем, — мовив Рако. — Чорт. Чорт! І все сходиться?

— Так. Сходиться. Вчора ввечері я дізнався, що він має слабкість до азартних ігор… — Фок переповів йому те, що почув від Макмердо. — Ось що мене й наштовхнуло на думку. Після слів Макмердо я збагнув, що весь цей час ми не там шукали.

— То про що йдеться? Присвоєння шкільних фондів з якою метою? Погасити борги? — спитав Рако.

— Цілком можливо. Минулого року Вітлем переїздить сюди з великого міста. З цими краями його нічого не пов’язує. Він тут затримується, хоча йому тут зовсім не подобається. Мені він розповів якусь байку про пограбування, під час якого зарізали випадкового перехожого. Не здивуюся, якщо там усе було не так просто.

Якусь мить вони мовчали.

— Господи, бідолашна Карен, — нарешті зронив Рако.

— Ми ідіоти, — сказав Фок. — Занадто швидко скинули її з рахунків. І її, і Біллі. Подумали, що вони — супутні жертви. Головним гравцем завжди був Люк — він привертав загальну увагу. З самого малечку. І це було ідеальне прикриття. Хто взагалі згадає про його сіреньку дружину, коли є Люк?

— Господи, — заплющив очі Рако, прокручуючи нову інформацію по справі. А коли всі деталі стали на місце, похитав головою. — Грант Дау не переслідував Карен. Вона не боялася свого чоловіка.

— Люк, мабуть, хвилювався через те, що вона розкопала в школі.

— Думаєте, вона йому сказала?

— Думаю, сказала, — мовив Фок. — В іншому разі навіщо їй мій номер телефону?

З кабінету Вітлема Карен пішла прямо в дівчачий туалет. Замкнулася в кабінці й, притулившись чолом до дверей, випустила на волю гнівні сльози. До цієї розмови ще лишався проблиск надії. Вона сподівалася, що Вітлем, побачивши листа, розсміється. «А, я зрозумів, що сталося», — скаже він і все пояснить.

Вона так чекала від нього цих слів, але він їх не сказав. Тремтячою рукою Карен витерла очі. Що тепер? Вона ще й досі не могла до кінця повірити, що Скотт украв гроші, хоча вже знала це напевне. Вона давно вже здогадалася, тільки не хотіла визнати. Сама перевірила всю звітність.

Помилки туди закралися не з її провини, а з його. Слід з хлібних крихт, який привів до підлогу. До крадіжки. Карен промовила це слово вголос. Воно звучало геть неправильно.

Карен вважала, що підозри — це одне, а докази — зовсім інше, але її чоловік бачив цей світ тільки у чорно-білих кольорах.

«Мала, якщо гадаєш, що цей покидьок поцупив гроші, подзвони копам і скажи. Або я можу подзвонити, якщо ти не хочеш», — сказав їй Люк два дні тому.

Карен сиділа в ліжку з розгорнутою бібліотечкою книжкою на колінах, але не могла зосередитися на читанні. Вона перевела погляд на чоловіка, який роздягнувся і скинув речі купою на стілець. Стоячи голяка, він потягнувся, вигнувши широку спину, і позіхнув. Сонно всміхнувся до дружини, і її вразило, який він гарний у приглушеному світлі. Розмовляли пошепки, щоб не збудити дітей.

«Ні, Люку, — сказала Карен, — не втручайся. Будь ласка. Я сама можу це зробити, просто хочу впевнитися. А тоді повідомлю, куди треба».

Вона розуміла, що виявляє надмірну обачність. Але директор школи — один зі стовпів, на яких тримається громада. Карен уявляла, як на це зреагують батьки. Всі на такій межі, що вона реально боялася, щоб люди чогось не заподіяли Скоттові. Тому вона не могла висувати таке серйозне звинувачення без солідних доказів. У Ківарі й так усе тримається на чесному слові. Все слід зробити правильно. І ще ж не варто забувати про роботу. Як щось піде не так, Карен її миттю втратить.

«Слід мені спершу побалакати зі Скоттом, — сказала Карен, коли чоловік ліг поряд з нею і поклав їй на стегно теплу руку. — Дати йому шанс усе пояснити».

«Радше дати йому шанс усе підчистити. Карен, мала, нехай цим займаються копи».

Вона вперто мовчала. Люк зітхнув.

«Гаразд. Якщо не хочеш звертатися в поліцію, принаймні можеш отримати пораду, як тобі зібрати потрібні докази, — перевернувся Люк на другий бік і потягнувся до мобільного. Прокрутив список контактів, доки не знайшов потрібний, і передав телефон Карен. — Ось цьому хлопцю подзвони. Це мій друг, він коп. Працює на федералів у Мельбурні — щось пов’язане з грошима. Він класний чувак. Реально розумний. І він мені наче винен. Йому можна довіряти. Він допоможе».

Карен Гедлер нічого не відповіла. Вона вже сказала Люкові, що сама все вирішить, і вона вирішить. Але було вже пізно й не хотілося сперечатися. Серед мотлоху на тумбочці вона відшукала ручку й узяла перший-ліпший аркуш паперу — бібліотечну квитанцію, яку використовувала як закладку. Підійде. Перевернувши її, Карен на звороті написала одне-єдине слово як нагадування, а під ним — номер Аарона Фока. А потім, оскільки чоловік спостерігав за нею, охайно сховала аркуш у книжку, яку читала, й поклала біля ліжка.

«Щоб не загубився», — сказала вона, вимикаючи світло й відкидаючись на подушку.

«Подзвони йому, — мовив Люк, у нічній тиші обіймаючи дружину. — Аарон підкаже, як діяти».

Розділ тридцять шостий

За дев’яносто хвилин Фок і Рако роздивлялися школу з передніх сидінь поліційної машини без розпізнавальних знаків. Вони припаркувалися на узвозі, тож з висоти добре бачили і центральну будівлю, і ігровий майданчик.

Відчинилися задні дверцята машини, й у салон пірнув констебль Барнз. На узвіз він піднявся бігом, тож засапався. Нахилившись між двох передніх крісел, він простягнув долоню, гордовито показуючи два новенькі набої «ремінгтон».

Рако, узявши набій, роздивився його. Кивнув. Набій був тої ж марки, що й кулі, знайдені в тілах Люка, Карен і Біллі Гедлерів. Криміналісти це зможуть підтвердити документально, але поки що й цього досить.

— Набої були замкнені в підсобці двірника, як ви й казали, — мало не стрибав на сидінні Барнз.

— Нескладно було проникнути? — поцікавився Фок.

Барнз спробував зробити скромне обличчя, але йому не вдалося.

— Я пішов просто до двірника. Сказав, що це «стандартна перевірка». Ліцензія, техніка безпеки. Він одразу мене впустив. Отак просто. Я там знайшов стільки порушень, що він нікому й словом не обмовиться. Я сказав, що заплющу на це очі, якщо він усе владнає до наступної перевірки. Він мовчатиме.

— Молодчина, — похвалив Рако. — Досить буде, якщо він декілька годин не казатиме Вітлему. Підтримка з Клайда буде тут за сорок хвилин.

— Не розумію, чому не можна просто зайти і схопити покидька, — пробуркотів Барнз із заднього сидіння. — Клайд нічого не зробив — і отримає всі лаври.

Рако озирнувся.

— Ми свої лаври теж отримаємо, приятелю, не хвилюйся, — сказав він. — А їм багато слави не дістанеться за те, що зроблять трус у нього вдома й арештують усі його банківські виписки.

— Тоді не можу дочекатися, — мовив Барнз.

— Ага, я теж, — озвався Фок.

Усі троє знову втупилися в будівлю вдалині. Пролунав дзвоник, відчинилися двері. Випірнула зграйка дітлахів, розбіглася гурточками, насолоджуючись тимчасовою свободою. Позаду дітей Фок угледів постать, яка прихилися до одвірка. На голові капелюх, у руці горнятко кави, на тлі сорочки видніється червона смужка краватки. Скотт Вітлем. Фок відчув, як на задньому сидінні совається Барнз.

— П’ятдесят тисяч. Невже за таке можна вбити трьох людей? — зронив Барнз.

— Справа тут не стільки у грошах, не думай, — озвався Фок. — Над гравцями на взір нього завжди щось тяжіє. Скільки разів я бачив, як швидко вони стають безрозсудними! Кожна наступна ставка для них — другий шанс. Питання в тому, що тяжіє над Вітлемом.

— Та байдуже що. Такого нічим не виправдати, — сказав Барнз.

— Не виправдати, але з грошима завжди так, — мовив Фок. — Вони провокують на жахливі вчинки.

* * *

Вітлем стояв на порозі школи, обіруч стискаючи горнятко. Знову здійнявся вітер. Вітлем відчував, як до спітнілої шкіри липне курява. Перед ним на ігровому майданчику верещали й бігали дітлахи, а він міркував, чи можна вже зітхнути з полегшею. Ще кілька днів — і Фок поїде, а якщо пощастить, то й швидше. Зітхне тоді, вирішив Вітлем. Не раніше.

Ще кілька місяців. Не висовуватися, сподіватися на удачу — і можна буде зникнути на новій роботі на півночі. Він не міг до кінця повірити, що стільки протримався. Він мало не дістав інфаркт, коли Рако сказав, що є записи камери з ферми Гедлерів. Вітлем гадки не мав, що в маєтку Гедлерів була камера, отож обливався холодним потом, сидячи між двох копів і вважаючи, що його от-от викриють.

Слід забиратися звідси. Треба переконати Сандру дати йому останній шанс. Він ще раз усе почне з нуля — і цього разу покине грати. Він пообіцяв. Сказав їй про це вчора ввечері, крізь сльози відчуваючи, що вперше каже це всерйоз. Вона мовчки дивилася на нього. Вона вже чула це й раніше. Але цього разу треба, щоб вона повірила. Ба більше, сказав він собі, треба дотримати слова. Зупинитися. Адже на цей раз на кону стоїть стільки, що він просто не може програти.

На саму думку про це у нього замлоїло в животі. Сандра так хвилюється, але вона й гадки не має, який дамоклів меч насправді навис над ними. Для неї головна проблема — те, що банківський рахунок завжди в мінусі. Що соромно щотижня купувати харчі в кредит. Що доводиться замилювати людям очі за допомогою орендованих будинків і куплених на виплат кавоварок. Сандра бачить щоденні проблеми, але не знає повної картини. Не відає про цілий хвіст боргів, який тягнеться з самого Мельбурна. Гадки не має, яке жахіття уготоване їй і доньці в тому разі, якщо Вітлем не розплатиться.

Він мало не всміхнувся — мало не вишкірився божевільно на думку про те, чи не розповісти їй правду. Та якщо вона дізнається бодай про цвяхомет, тікатиме на північ на всі лопатки.

Повідомлення доставили йому додому. Тут, у Ківарі. Двоє мельбурнських качків на стероїдах особисто припхалися на його охайний сільський ґанок, щоб повідомити: босові уривається терпець. Плати. Цвяхомет принесли з собою для наочності. Вітлема паралізувало від страху. Сандра і Данієль були в будинку. З кухні линула лінива розмова дружини й доньки, коли двоє чоловіків тихими голосами детально розписували, що саме вони зроблять з ними, якщо Вітлем не з’явиться з грошима. Це був мов якийсь моторошний саундтрек.

Повідомлення про грант від Освітнього трасту Крослі надійшло за два дні. Лист був адресований особисто Вітлемові, а до листа додавався бланк на отримання гранту. Конверт прийшов у вихідний Карен, тож ліг Вітлемові на стіл нерозпечатаний.

Рішення Вітлем прийняв миттєво. Траст роздає мільйони. Для цих багатеньких покидьків п’ятдесят тисяч — крапля в морі. Вітлем спише гроші на які-небудь туманні послуги, які важко полічити: якісь курси підвищення кваліфікації, мабуть, або програми підтримки. Вони собі поставлять галочку. На якийсь час. А йому більше й не треба. Якийсь час. Він позичить ці гроші, щоб розплатитися з Мельбурном, а потім віддасть… ну, пізніше. Якось. Цього не вистане, щоб покрити всі його борги, навіть близько не вистане, але цього достатньо, щоб перевести подих.

Забираючи гроші, він старався про це поменше думати. Просто вписав замість шкільного рахунку свій особистий. Той, про який не знає Сандра. На бланку він вказав назву школи. Банки не дивляться на назву — тільки на цифри. Він знав, що ніхто не перевірятиме, чи збігаються цифри з назвою. Нормальний план, сказав собі Вітлем. Не чудовий, навіть не добрий, але задовільний. А потім одного пообіддя до нього в кабінет постукала Карен Гедлер, тримаючи анкету від Освітнього трасту Крослі.

Вітлем пригадав вираз її очей і, стиснувши кулака, почав крадькома гатити ним об стіну, поки не розбив кісточки до крові.

Вітлем провів Карен поглядом. Коли за нею зачинилися двері кабінету, він розвернувся разом з кріслом і беззвучно виблював у сміттєвий кошик. Йому не можна у в’язницю. З в’язниці він не зможе сплатити борг, а людям, яким він винен, байдуже до цього. Плати — або заплатить твоя родина. Ось яка угода. Скріплена підписом і печаткою. Вітлем бачив цвяхомет. Вони навіть примусили його помацати. Відчути в руці свинцеву вагу. Плати — або твоя… Ні. Альтернативи немає. Він заплатить. Звісно, він заплатить.

Сидячи самотою в кабінеті, він змушував себе думати. Карен знає. А це означає, що вона, швидше за все, розповість чоловікові — якщо вже не розповіла. Як швидко вона підніме ґвалт? Вона — жінка обережна. У багатьох речах навіть занадто ретельна. Це її сповільнює. Карен Гедлер спершу захоче переконатися на сто відсотків, а тоді вже почне діяти. А от Люк — це зовсім інша історія.

Часу небагато. Вітлем не може допустити, щоб це випливло. Не може допустити, щоб це випливло. Альтернативи немає.

Учбовий день закінчився, а відповіді так і не було. Вітлем тримався, скільки міг, а потім зробив те, що завжди робив у хвилини стресу. Він узяв усю готівку, яку мав, і навіть трішки більше, й пішов у паб до покерних автоматів. Саме там, коли він купався у світлі й металевому дзвоні, до нього прийшов перший натяк на рішення. Як це частенько бувало.

Сидячи сам-один, схований від очей серед покерних автоматів, Вітлем почув голос Люка Гедлера з-за столика за рогом. Він завмер, боячись дихнути й чекаючи, що Гедлер розповість Джеймі Саллівану про шкільні гроші. Був певен, що це ось-ось станеться, але таємниця лишилася нерозкритою. Натомість ці двоє теревенили про кроликів: планували наступного дня поїхати постріляти їх на полях Саллівана. Домовилися про час. Люк візьме свою рушницю. Як цікаво, подумав Вітлем. Можливо, гра ще не закінчена. Ще ні.

Заки в автомат провалилося ще сто доларів золотими монетками, в нього вже визрів приблизний план. Вітлем прокручував і прокручував його у голові, поки той не обріс м’ясом. План був нормальний. Не ідеальний. Не певний. Але п’ятдесят на п’ятдесят. А з такими шансами Вітлем згоден ризикувати хоч щодня.

Вітлем дивився, як унизу, на ігровому майданчику, пробігла зграйка дрібних дітлахів, серед них — і його власна донька. На мить йому здалося, що він побачив Біллі Гедлера — уже не вперше. У Вітлема несамохіть сіпнулася голова — неначе зсудомило шию. Йому досі ставало зле на думку про хлопчика. Хоча що вже вдієш.

Біллі не мав там бути взагалі. Вітлем рушив назад у кабінет, стискаючи в розбитому кулаці горнятко. Хлопчика не мало бути вдома. Усе було домовлено. Вітлем сам усе підлаштував. Навмисно відкопав набір для бадмінтону. Після такого досить було крихітної підказки, щоб Сандра подзвонила й в останню мить домовилася, що Біллі прийде до них гратися. Якби дурна хлопчикова мати не скасувала все, не зіпсувала план, Біллі б не постраждав. Вона сама винна.

А Вітлем намагався врятувати хлопчика. Ніхто цього не зможе заперечити. Він зробив ковток кави — і скривився, обпікшись. Відчув, як кава полилася у глотку, наповнюючи все всередині гіркотою.

У Вітлема млоїло в животі, коли він вийшов з пабу, а потім він провів безсонну ніч, шукаючи слабкі місця в своєму плані. Наступного дня він сидів у себе в кабінеті в ступорі, порожніми очима витріщаючись на двері й чекаючи на неминучий стукіт. Карен уже все розповіла. Це точно. Хтось обов’язково з’явиться, тільки поки що не відомо хто. Поліція? Голова шкільної ради? Може, знову сама Карен? Він водночас боявся цього стукоту й жадав його.

Стукіт означатиме, що Карен усе розповіла. Означатиме, що вже запізно. І більше не треба робити те, що Вітлем спланував.

Йому не довелося запитувати себе, чи він це витримає. Він знав, що витримає. Він це довів з тим чуваком у провулку у Футскреї. Чувак не розрахував сили, а він же начебто був професіоналом.

Вітлем уже якось у нього позичав. А потім кредитор затиснув його на парковці, відібрав портмоне й разок дав йому по нирках, щоб краще затямив. У Футскреї, мабуть, він розраховував на той самий ефект. Але розізлився, почав розмахувати ножем і вимагати більше, ніж було домовлено. Усе швидко полетіло шкереберть.

Чувак ледве стояв на ногах — безперечно, був під кайфом. Він почув слово «вчитель» — і недооцінив Вітлемову спортивну підготовку. Погано розрахована атака наразилася на вдалий регбійський блок — і вони двоє з гуркотом повалилися на бетон.

У світлі вуличних ліхтарів зблиснув жовтогарячим ніж, і Вітлем відчув, як його кінчик черконув йому по животу, лишаючи теплий червоний розтин. Накачаний адреналіном і страхом, Вітлем схопив чоловіка за руку з ножем. Викрутив її, наліг усією вагою, націливши лезо на тіло нападника. Чоловік не хотів кидати ножа. Так досі і тримав його, коли лезо ввійшло у його власне тіло. Він слиняво крекнув Вітлемові в обличчя, а той, учитель, так і притискав його до землі, відчуваючи, як кров дедалі повільніше хлюпає на дорогу. Вітлем дочекався, поки кредитор припинить дихати, а потім вичекав ще цілу хвилину.

В очах Вітлема стояли сльози. Тіло тремтіло, і він боявся знепритомніти. Але десь у глибинах нутра ховалася крихітна цятка спокою. Його загнали в кут — і він зреагував. Зробив те, що потрібно. Вітлем, який уже звик до нудотного, запаморочливого відчуття, котре затоплювало його щоразу, як він діставав портмоне, зараз уперше контролював ситуацію.

Тремтячими пальцями він помацав власний живіт. Поріз був неглибокий. Жахливий тільки на вигляд. Нахилившись над своїм нападником, Вітлем двічі ретельно провів реанімаційні заходи, щоб його змазані криваві відбитки засвідчили, що він виконав свій громадянський обов’язок. Відшукавши на сусідній вулиці будинок, у якому горіло світло, він, просячи повідомити в поліцію про пограбування, дав вихід досі стримуваним емоціям. Нападники вже втекли, але будь ласка, приїздіть швидше, людина небезпечно поранена.

Згадуючи про ту приключку (а згадував Вітлем її частіше, ніж очікував), він знав, що то був самозахист. Нова загроза чекає на нього не в провулку, а в кабінеті, зброєю будуть документи, а не ніж, але в глибині душі він відчував, що відмінність невелика. Чоловіку провулку. Карен навпроти за столом. Вони самі його підштовхують. Спонукають діяти. Тут або вони, або він. Вітлем обрав себе.

Закінчився учбовий день. Спорожніли класи та ігровий майданчик. Ніхто не постукав у двері кабінету. Карен ще не повідомила. Він ще може врятувати ситуацію. Зараз або ніколи. Він поглянув на годинник.

Зараз.

Розділ тридцять сьомий

— Як Вітлем дістався на ферму Гедлерів? — запитав Барнз, нахиляючи уперед між двох сидінь. — Ми всі очі видивилися, переглядаючи записи зі шкільних камер, і його машина, здається, весь день зі стоянки не виїздила.

Фок розшукав світлини Люкового тіла в кузові його пікапа. Дістав збільшений знімок чотирьох горизонтальних рисок на стінці кузова. Передав Барнзу це фото і свій телефон, на якому був учорашній знімок його власного багажника. На оббивці багажника лишилися дві довгі риски.

Барнз переводив погляд з одного знімка на інший.

— Сліди однакові, — мовив він. — Що це?

— Відбитки з мого багажника свіжі, — сказав Фок. — Це від шин. Він доїхав на клятому велосипеді.

У школі він не сказав нікому, що їде. Непомітно вислизнув через пожежний вихід, залишивши піджак на стільці, а комп’ютер увімкненим: усім одразу зрозуміло, що «я на роботі, повернуся за хвилинку».

Вітлем прокрався до комірчини, уникаючи обох камер, які охоплювали небагато. Слава Богу за недофінансування, зловив він себе на думці й мало не розсміявся. За хвильку він уже відімкнув сейф з боєприпасами і поклав у кишеню жменю набоїв. Школа має одну рушницю для відстрілу кролів, і Вітлем поклав її у спортивну сумку й повісив на плече. Це на крайній випадок. У Люка Гедлера рушниця буде з собою, сподівався Вітлем. Він же поїхав до Саллівана постріляти. А от набої? Хтозна.

Вітлем побіг до велосипедного гаража. Рано-вранці він приїхав машиною і припаркувався на тихій вуличці неподалік школи. Діставши з багажника велосипед, решту дороги подолав на ньому. Пристебнув велосипед у гаражі, де незабаром його оточать інші. Сховок на видноті. Далі Вітлем пішки повернувся до машини й під’їхав нею на шкільну стоянку, обравши найкраще місце просто під камерою.

А зараз він відстебнув велосипед і за хвильку вже їхав порожніми сільськими путівцями в бік маєтку Гедлерів. Це було недалеко, тож доїхав швидко. Зупинився за кілометр від ферми, обравши зарості неподалік узбіччя. Сховавшись у кущах, він чекав, беззвучно й гарячково молячись, щоб не помилитися з часом.

За двадцять п’ять хвилин він уже весь обливався потом, переконаний, що проґавив свій шанс. Повз не проїхало жодної машини. Спливло ще вісім хвилин, дев’ять. Вітлем уже скоса поглядав на цівку рушниці, міркуючи: може, є інший вихід? — коли почувся звук.

Удалині загуркотів мотор пікапа. Вітлем визирнув. Саме та машина, яка й потрібна. Беззвучно возсилаючи вдячну молитву, він відчував запаморочення. Вийшовши на узбіччя, поклав велосипед на землю. Став поряд і замахав руками, широко й відчайдушно, як потопельник.

На одну жахливу мить здалося, що пікап не зупиниться. Але, наблизившись, він пригальмував і нарешті став біля Вітлема. Опустилося вікно з боку водія.

— Бачу, у вас біда? — вистромився з вікна Люк Гедлер.

* * *

У Вітлема аж рука заболіла од віддачі, коли натоптана камінням шкарпетка опустилася на Люкову голову. Вона з хрускотом врізалася в потилицю, і Люк гримнувся долілиць на землю й нерухомо застиг.

Вітлем дістав гумові рукавички, які поцупив у шкільній лабораторії, і відчинив кузов пікапа. Зі спринтерською швидкістю він схопив Люка попід пахви й незграбно запхав у багажник.

Дослухався. Люк дихав слабко й уривчасто. Вітлем ще двічі опустив йому на голову шкарпетку. Череп тріснув. З’явилася кров. Вітлем не зважав. Накривши Люка брезентом, який знайшовся в кузові, згори поклав велосипед. Брудні колеса вперлися в бічну стінку.

Люкова рушниця була на пасажирському сидінні. Від полегшення у Вітлема аж у голові запаморочилося, і він цілу хвилину пролежав головою на кермі, поки це минулося. Рушниця була незаряджена. Ну й гаразд. Вітлем дістав з кишені набої «ремінгтон» і зарядив Люкову рушницю.

Ставка зроблена.

Розділ тридцять восьмий

Ранкова перерва закінчилася півгодини тому, й усе затихло. Ігровий майданчик удалині спорожнів, і Фок крадькома позіхав, коли в нього задзвонив мобільний. Коли він голосно заспівав у тиші машини, Рако й Барнз аж здригнулися.

— Федеральний агент Фок? — почувся голос, коли він відповів. — Це Пітер Данн, директор Освітнього трасту Крослі. Ми вранці розмовляли…

— Так, — сказав Фок, сідаючи трішки рівніше. — Що сталося?

— Послухайте, ситуація трохи неприємна, але ота заявка, про яку ви розпитували — від Ківарської початкової школи…

— Так, — сказав Фок, мріючи, щоб чоловік перейшов нарешті до справи.

— Знаю, ви сказали тримати все в таємниці, але я довідався, що моя помічниця… вона новенька, не знає всіх тонкощів… схоже, вона передала справу іншій людині, яка не до кінця усвідомлювала, що все має бути конфіденційно, і…

— І що?

— І вона, схоже, двадцять хвилин тому зв’язалася зі школою, щоб перевірити…

— Ні.

Фок пристебнувся й квапливо помахав Рако і Барнзу, щоб зробили те саме.

— Так, знаю. Перепро…

— З ким вона розмовляла?

— Оскільки сума велика, вона звернулася на саму гору. До директора, містера Вітлема.

Фок повісив трубку.

— У школу. Негайно.

Рако натиснув на газ.

Поки Вітлем долав коротку відстань до ферми Гедлерів, Люкове тіло трусилося під брезентом. Відірвавши очі від дзеркальця заднього огляду, Вітлем міцно стиснув кермо спітнілими руками в гумових рукавичках. На фермі він зупинився й вискочив з Люкового пікапа, навіть не встигнувши подумати, що далі. Лише під вхідними дверима він завагався.

Вітлем не знав добре маєтку Гедлерів. Розшукати тут Карен він не зможе. Приголомшений божевіллям усього, що відбувається, він побачив, як його рука тягнеться до дзвінка і тисне. Так Карен сама вийде. Рушниця зручно висіла на плечі, торкаючись стегна.

Карен Гедлер відчинила двері й, упізнавши гостя, кліпнула від подиву. Набрала в груди повітря, і язик уже торкнувся зубів, щоб вимовити свистяче «с», а в горлі вже формувалося тверде «к», але так і не склала Вітлемового імені, бо він блискавичним рухом націлив рушницю і натиснув на гачок. Стріляючи, він заплющив очі, а коли знову їх розплющив, вона вже падала навзнак з червоною дірою в животі. Вітлем здригнувся, коли її лікоть гучно хруснув, ударившись об кахлі, а голова відкинулася. Її повіки моторошно затріпотіли, і з глибини грудей вихопився довгий альтовий стогін.

У Вітлема дзвеніло у вухах, нічого не було чути.

— Мамо?

Ні. Ні. Нічого не чути.

— Мамо?

Нічого, крім дихання у власних грудях і дзвону у вухах, але ніякого пташиного крику Біллі, який тінню стоїть у коридорі з іграшкою в руці й роззявленим від жаху ротом.

— Мамо?

Вітлем не вірив очам, не вірив очам. Хлопчак був удома. Хлопчак був удома! Якого біса, чому він не в гостях, не в безпеці на іншому кінці міста, не грається у Вітлемовому власному дворі? Натомість він був тут. І він усе бачив, і тепер Вітлемові треба зробити так, наче він нічого не бачив, а тут є тільки один спосіб, і він просто не міг про це думати й заверещав: «Ну що, щаслива, ти, пронозлива суко?» — а Біллі розвернувся й помчав коридором, переляканий настільки, що не міг навіть кричати, а лише химерно посапував, немов зітхав.

У Вітлема з’явилося відчуття, наче він вийшов з власного тіла. Кинувшись слідом, він майже сліпо увірвався в спальню Біллі, розчахнув дверцята шафи, зірвав з ліжка покривало. Де він? Де він? Вітлем кипів і лютував через те, що змушений зробити. З кошика для білизни долинув звук; Вітлем і не пам’ятає, як відсунув його вбік, але ж точно відсунув, бо ось він, Біллі. Біллі, який притиснувся до стіни, затуливши личко долонями. Зате Вітлем пам'ятає, як натиснув на гачок. Так. Це він пам’ятає дуже добре.

І знову у вухах стояв жахливий дзвін, і знову — о Господи милий, тільки не це! — ще якийсь звук. На якусь моторошну мить здалося, що це верещить Біллі, в якого були розтрощені голова і груди. Потім Вітлемові подумалося: чи не сам він видає ці звуки? Та коли він приставив долоню до рота, той був стулений.

Вітлем майже з цікавістю пішов на звук, перетнув коридор. Дитина була у дитячій — лементувала, стоячи у своєму ліжечку. Вітлем зупинився на порозі, здавалося, його зараз знудить.

Він приставив цівку рушниці до власного підборіддя й тримав так, відчуваючи, як від металу поширюється тепло, поки не минувся порив. Потім повільно розвернув рушницю. Вона затрусилася, націлена на жовтий дитячий комбінезончик. Вітлем вдихнув. У голові вирував оглушливий хаос, але серед усього цього шуму пробився слабенький голос розуму. Поглянь! Він змусив себе зупинитися. Кліпнув. Поглянь, скільки їй років. І послухай. Вона агукає. Агукає, бо ще не розмовляє. Жодного слова. Вона не вміє розмовляти, тож не зможе розповісти.

Він сам злякався, що все одно на мить відчув спокусу.

— Бах! — прошепотів він сам до себе. Почувся переляканий смішок, та коли Вітлем роззирнувся, ніде нікого не було.

Розвернувшись, він побіг геть. Перестрибнувши тіло Карен, заліз у Люків пікап, усівся за кермо і, заревівши мотором, вирулив на сільську дорогу. Ніхто йому не трапився, і він гнав, поки його не почало трусити так, що він уже не міг тримати кермо. Звернув на першому-ліпшому повороті. Жалюгідний путівець, який веде до крихітної галявини.

Вистрибнувши з машини, Вітлем, цокотячи зубами, витягнув з кузова велосипед. Тремтячими руками відкинув брезент, затуливши чотири горизонтальні риски, що їх залишили на фарбі шини велосипеда, який дорогою їздив і совався.

Взявши себе в руки, Вітлем нахилився над тілом. Воно не ворушилося. Він зблизька дивився Люкові в обличчя — бачив навіть поріз від гоління. Ані найменшого руху повітря. Люк уже не дихав.

Вітлем натягнув нові рукавички і поліетиленовий дощовик, потім пересунув тіло на край кузова. З великими складнощами напівусадовив. Рушницю поставити між колін, пальці притиснути до зброї, цівку вкласти між зубів.

Вітлем боявся, що тіло зараз висковзне, впаде, і зринула химерна думка, що спершу слід було потренуватися. А потім він заплющив очі й натиснув на гачок. Люкове обличчя зникло, а тіло впало навзнак. Старих ударів на розтрощеній потилиці вже неможливо буде розрізнити. Все скінчено. Вітлем згорнув рукавички, дощовик і брезент і сховав у пакет, щоб згодом спалити. Потім зробив три глибокі вдихи й вивів велосипед на дорогу.

Коли він від’їздив, мухи вже почали кружляти над тілом.

Розділ тридцять дев'ятий

Кабінет Вітлема виявився порожнім. Піджак так і висів на спинці крісла, але в кишенях не було ні портмоне, ні ключів, ні телефону.

— Мабуть, кудись вискочив на хвильку, — сказала нервова секретарка. — Машина його досі тут.

— Не на хвильку, — сказав Фок. — Барнзе, ви йдіть до нього додому. Якщо його дружина там, затримайте її.

Він мить повагався. Знов обернувся до секретарки.

— Вітлемова донька ще на уроках?

— Так, здається, во…

— Ведіть мене. Мерщій.

Секретарці довелося бігти коридором, щоб не відставати від Фока й Рако.

— Ось, — сказала вона засапано перед дверима в клас. — Вона тут.

— Котра? — запитав Фок, крізь маленьке віконечко шукаючи дитину, яку бачив на родинному фото у Вітлемів.

— Ось, — тицьнула секретарка. — Білява дівчинка в другому ряду.

Фок обернувся до Рако.

— Він поїде з міста без дитини?

— Важко сказати. Але не думаю. Хіба що в нього не буде іншого виходу.

— Згоден. Думаю, він десь поряд, — сказав Фок і помовчав. — Дзвоніть у Клайд. Група підтримки має бути вже десь тут. Ставте блокпости, а потім зберіть усіх місцевих, які мають досвід пошукових робіт.

Рако простежив за поглядом Фока, який дивився у вікно. Одразу за школою простягався буш, густий і великий. Здавалося, він мерехтить від спеки. Нічого неможливо було роздивитися.

— Ще те буде полювання, — мовив Рако, прикладаючи телефон до вуха. — Там же найкраща схованка на світі.

* * *

Пошукові команди вишикувалися плечем до плеча — розсип жовтогарячих жилетів підвищеної видимості вздовж стежки в буші. Над головою на вітру шурхотіли й порипували евкаліпти. Пориви вітру носили куряву й пісок, від чого людям доводилося мружитись і затуляти очі долонями. Позаду розкинулася Ківара — трепетала в гарячому мареві, тиснучись до землі.

Фок зайняв своє місце в шерезі. Була середина дня, Фок відчував, як під світловідбивним жилетом збирається піт. Поряд стояв похмурий Рако.

— Рацій не вимикати, леді та джентльмени, — гукнув у мегафон керівник пошукової команди. — І тут водиться тигрова змія, тож дивіться під ноги.

У небі розганяв гаряче повітря гвинтокрил. Керівник дав команду, й жовтогаряча шерега майже одностайно рушила вперед. Буш миттю проковтнув людей. Пошуковців, які заглиблювалися в гущавину, розділяли високі евкаліпти й густі чагарники, тож Фок бачив тільки Рако ліворуч од себе та ще один жовтогарячий жилет оддалік праворуч.

Прочісуємо місцевість методом зондування, з явною ноткою нетерплячки пояснив Фокові керівник групи. Метод спеціально для густих заростів бушу. Пошуковці шикуються й заходять у буш, прочісуючи місцевість, поки не впруться так, що далі неможливо йти.

«Теоретично, якщо не можемо пройти ми, то не зможе й ваш директор. Щойно впретеся, розвертайтеся й виходьте назад на стежку, — сказав керівник, вручаючи Фокові жилет. — Але стережіться. Тут може бути небезпечно».

Фок пробивався вперед. Було на диво тихо, якщо не рахувати потріскування сухих гілочок під ногами й вітру у вітті. Високо стояло біле сонце, пробиваючись крізь поодинокі просвіти в кронах, наче проміння ліхтариків. Приглушеним здавався навіть гуркіт гвинтокрила, який завис високо в небі, як хижий птах.

Фок ступав обережно, бо сонячні відблиски підступно спотворювали картину. Він точно не знав, чого шукати, і його нудило на саму думку, що він проґавить якийсь знак. З самого навчання в школі поліції він не брав участі в повноцінній пошуковій операції в буші. Але він достатньо часу провів серед цих дерев, щоб знати: зайти тут значно легше, ніж вийти.

Велика й пекуча крапля поту заповзла в кутик ока, й Фок нетерпляче її витер. Хвилини спливали. З кожним кроком дерева обступали його дедалі тісніше, і Фок, продираючись крізь густу траву, змушений був вище задирати ноги. Попереду виднілися густі зарості. Навіть зоддалік ця плутанина гілля здавалася непрохідною. Фок майже дійшов до межі. Вітлема не знайшов.

Скинувши капелюха, він провів рукою по голові. З шереги пошуковців не долинало переможних криків. Рація на поясі мовчала. Невже проґавили Вітлема? Перед очима виринув образ Люка, який лежить горілиць у пікапі. Фок знову одягнув капелюха й рушив далі, торуючи стежку в траві в напрямку заростів. Просувався повільно й здолав усього кілька метрів, коли в жилет йому вдарився прутик.

Фок здивовано звів погляд. Ліворуч, за кілька кроків позаду, зупинився Рако й розвернувся до Фока. Він притискав палець до вуст.

— Вітлем? — самими вустами запитав Фок.

— Можливо, — так само відповів Рако, невпевнено піднімаючи одну руку. Другою рукою він підніс до вуст рацію й забурмотів у неї.

Фок роззирнувся, шукаючи інші жовтогарячі плями. Найближчий пошуковець здавався далекою цяткою за завісою дерев. Фок почав скрадатися до Рако, здригаючись від того, як гучно хрускотіли під ногами гілочки.

Поглянув туди, куди вказував товариш. Перед заростями упало дерево, створюючи такий собі заслін. І звідти, майже невидиме, але таке чужорідне серед навколишнього пейзажу, визирало щось тілесно-рожеве. Кінчики пальців. Рако дістав табельний пістолет.

— Не варто, — почувся з-за колоди голос Вітлема. Він звучав на диво спокійно.

— Скотте, приятелю, це ми, — постарався Фок озватися таким самим тоном. — Час здаватися. Вас зараз шукає півсотні людей. Вихід лише один.

З-за колоди долинув сміх.

— Завжди є інший вихід, — сказав Вітлем. — Господи, вам, копам, бракує уяви. Скажіть своєму другові, щоб заховав зброю. А потім хай бере рацію і говорить усім, щоб відходили.

— Цього не буде, — мовив Рако. Пістолет у твердих руках націлений був на колоду.

— Буде, — зненацька підвівся Вітлем. Він був брудний і пітний, з цілим павутинням фіолетових подряпин на червоній щоці. — Приготуйтеся, — сказав він, — вас знімають.

Вітлем тицьнув пальцем угору, де на тлі безхмарного неба майорів поліційний гвинтокрил. Розвертаючись по широкому колу, він то з’являвся у просвітах крон, то знову зникав. Фок не був певен, що на гвинтокрилі їх бачать. Будемо сподіватися.

Зненацька Вітлем викинув руку вперед, немов у нацистському вітанні, та зробив крок геть від колоди. У кулаці він щось стикав.

— Не підходьте, — мовив він, покрутивши рукою. Фок помітив блиск металу, й у мозку вигулькнуло слово «пістолет», але глибоко в підсвідомості ще йшла божевільна робота — намагання вгадати, що ж він бачить. Поряд з ним напружився Рако. Палець по пальцю Вітлем розтиснув кулака, й Фокові забило дух. Почувся довгий грудний стогін Рако. Це було в тисячу разів гірше за пістолет.

Це була запальничка.

Розділ сороковий

Вітлем відкинув накривку запальнички — і на сіренькому тлі бушу затанцювало сліпучо-біле полум’я. Мить з нічного кошмару — не розкривається парашут, на швидкісному шосе не спрацьовують гальма. Це була зловісна осторога, і Фок відчув, як зсередини його затопив страх, аж почало поколювати шкіру.

— Скотте… — почав Фок, але Вітлем застережно підніс палець. Запальничка була з дорогих, які не гаснуть, поки не опустити накривку. Полум’я затремтіло й затанцювало на вітру.

Одним рухом Вітлем витягнув з кишені маленьку фляжку. Відкрутив кришечку й зробив ковток. Не відриваючи очей від поліції, він перевернув фляжку й полив брунатною рідиною землю навколо себе. За мить до Фока долинув запах віскі.

— Вважайте це страховкою, — крикнув Вітлем. Його витягнута рука затрусилася, і вилетіла іскра.

— Скотте, — крикнув Рако, — ти, дурний покидьку! Ми всі згоримо. З тобою включно.

— Тоді пристрельте мене, якщо хочете. Але я все одно її кину.

Фок переступив з ноги на ногу, захрустівши листям і гілочками. Два роки без нормального дощу, а тепер земля ще й полита спиртним. Це як коробка сірників. Позаду, невидимі звідси, але поєднані з бушем неперервним ланцюгом евкаліптів і трав, лишилися школа й містечко. Вогонь пробіжить цим ланцюгом з надзвуковою швидкістю, розумів Фок. Вогонь котиться, стрибає, пожирає все на шляху. Мчить як звір. Спустошує все навколо з нелюдською силою…

Рако тремтячими руками націлив пістолет на Вітлема. Трішки обернув голову до Фока.

— Десь там Рита, — тихо зронив він крізь зціплені зуби. — Я його пристрелю, але не дам усе тут підпалити.

Фок пригадав життєрадісну вагітну дружину Рако, й голосно заговорив:

— Скотте! У вас немає шансів звідси вибратися, якщо полум’я впаде на землю. Самі знаєте. Ви згорите живцем.

Від такого припущення у Скотта судомно сіпнулася голова, й запальничка стрибнула в руці. Фок хапнув ротом повітря, а Рако, позадкувавши на півкроку, вилаявся.

— Господи, ти обережніше там з цією штукою! — крикнув Рако.

— Не підходьте, — озвався Вітлем, беручи себе в руки. — Опусти зброю.

— Ні.

— Все одно не встигнеш. Я кину запальничку.

— Тоді спочатку закрий її.

— Ти перший. Опусти зброю.

Рако вагався, тримаючи побілілого пальця на гачку. Глянув на Фока, а тоді неохоче нахилився й поклав пістолет на землю. Фок не міг йому дорікнути. Він бачив, що таке пожежа в буші. Якось улітку один сусіда втратив будинок і сорок овець, коли планове випалювання вийшло з-під контролю. Полуденне небо стало чорно-червоним, Фок з батьком, зав’язавши обличчя хустками, озброїлися відрами і шлангами. Вівці мекали, а потім затихли. Полум’я сичало і ревіло, як банші.[3] Це було моторошно. Образ із пекла. А нині земля сухіша, ніж була тоді. Повільно розгорятися вогонь не буде.

Вітлем, граючись, то відкидав, то опускав накривку запальнички. Рако, стиснувши кулаки, спостерігав за цим з якимсь зачарованим жахом. Гвинтокрил завис рівно у них над головами, а краєм ока Фок бачив жменьку жовтогарячих жилетів — цятки серед дерев. Пошуковців, без сумніву, попередили, щоб трималися оддалік.

— То ви все рознюхали? — запитав Вітлем не так сердито, як з цікавістю. — Про гроші з трасту?

Знову відкинув накривку запальнички й цього разу лишив її горіти. У Фока впало серце. Він намагався не дивитися на полум’я.

— Так, — відповів він. — Я мав би здогадатися раніше. Але ви добре приховували свою любов до азартних ігор.

Вітлем пирхнув, і вітер підхопив цей дивний лиховісний звук.

— Маю великий досвід. Сандра мене попереджала. Казала, що одного дня доведеться заплатити. Гей… — Вітлем тицьнув у них запальничкою, і в Рако вихопився якийсь горловий хрип. — Слухайте. Сандра не має з цим нічого спільного, ясно? Вона знає, що я граю, але гадки не має, наскільки все погано. Ні про що взагалі не здогадується. Ви зрозуміли? Вона нічого не знала. Ні про шкільний грант. Ні про Гедлерів.

На цьому прізвищі він затнувся й різко вдихнув.

— І мені дуже прикро через хлопчика. Через Біллі, — здригнувся Вітлем, вимовляючи це ім’я. Опустивши погляд, він закрив запальничку. Фок побачив перший проблиск надії. — Я не думав, що Біллі постраждає. Його ж не мало бути вдома. Повірте мені! Я намагався вберегти його. Хочу, щоб Сандра про це знала.

— Скотте, — заговорив Фок, — ходімо з нами, приятелю, розшукаємо Сандру, і ви все їй поясните.

— Так наче вона схоче мене слухати. Після такого, — мовив Вітлем; щоки у нього блищали від сліз і поту. — Слід було відпустити її давним-давно, коли вона вперше хотіла від мене піти. Нехай би забирала Данієль і тікала подалі від мене, де їм нічого не загрожує. Але я не відпустив, а тепер уже запізно.

Він витер долонею обличчя, і Рако спробував скористатися цим шансом, щоб підняти пістолет.

— Ой!

Не встиг Рако торкнутися зброї, як Вітлем уже знову запалив вогник.

— У нас же була домовленість.

— Гаразд, — мовив Фок. — Тільки заспокойтеся, Скотте. Він просто хвилюється за свою родину. Так само, як і ви.

Рако, який застиг з простягнутою рукою і з сумішшю страху й сказу на обличчі, повільно випростався.

— Скотте, вона вагітна, — мовив він, дивлячись прямо на Вітлема. Голос у нього тріснув. — Моїй дружині через чотири тижні народжувати. Будь ласка. Будь ласка, заберіть запальничку.

У Вітлема затрусилася рука.

— Стули пельку.

— Ще можна все переграти, Скотте, — гукнув Фок.

— Не можна. Все не так просто. Ви не розумієте.

— Будь ласка, — мовив Рако, — подумайте про Сандру й Данієль. Закрийте запальничку й ходіть з нами. Не хочете зробити це заради себе — зробіть заради неї. І заради своєї донечки.

У Вітлема скривилося й потемніло обличчя, і подряпини на щоці набули неприємного відтінку. Він спробував глибоко вдихнути, але груди ходили ходором.

— Я про них і думав! — заверещав він. — Усе це… Уся ця каша — заради них! Я хотів їх захистити. А що мені лишалося робити? Я бачив цвяхомет на власні очі. Мене навіть примусили його помацати. Який у мене був вибір?

Фок точно не знав, про що це Вітлем каже, але здогадувався. Попри паніку, він почувався на диво незворушним. Вітлем може виправдовувати свої дії перед собою, скільки заманеться, але його жахливі вчинки — породження звіра, якого він сам і випустив на волю.

— Ми про них подбаємо, Скотте. Подбаємо про Сандру й Данієль, — Фок вимовив обидва імені чітко й голосно. — Ходімо з нами, розповісте все, що знаєте. І ми потурбуємося про їхню безпеку.

— Ви не зможете! Не зможете захищати їх вічно. А я взагалі не здатен їх захистити, — почав схлипувати Вітлем. Він дужче стиснув запальничку, полум’я затріпотіло, й Фокові перехопило подих.

Фок спробував угамувати вир у голові й, попри небезпеку, думати тверезо. Ківара причаїлася в долині, повній таємниць і темряви. Школа, худоба, Барб і Джері Гедлери, Гретчен, Рита, Шарлотта, Макмердо… Фок подумки щось божевільно підраховував. Віддаль, кількість будинків, виїзди. Нічого не виходило. Пожежа здатна обігнати машину, поминаючи вже пішохода.

— Скотте, — гукнув він, — будь ласка, не треба. Діти ще в школі. Там ваша донька. Ми самі її бачили. Усе це місце — порохова діжка, ви ж це розумієте.

Вітлем глянув у напрямку міста, й Рако з Фоком зробили крок уперед.

— Гей, — гаркнув Вітлем, розмахуючи запальничкою, — ні! Більше ні кроку, відступіть. Я зараз кину.

— Ваша донька згорить разом з іншими дітлахами, тікаючи від пожежі, — намагався Фок говорити спокійно. — Усе місто… Скотте, послухайте… усе місто з усіма людьми згорить дощенту.

— Мені кляту медаль слід дати, що я звільнив Ківару від страждань. Це місто — гівняна діра.

— Нехай і так, але діти за що мають розплачуватися?

— Дітей урятують — пожежники поїдуть до них у першу чергу.

— Які пожежники, бовдуре? — заверещав Рако. Він указав на жовтогарячі цятки жилетів, розсипані по бушу. — Усі вони тут, шукають тебе. Ми всі загинемо разом з тобою. Якщо кинеш запальничку — нам усім кінець, включно з твоєю дружиною і донькою. Можу тебе запевнити.

Вітлем зігнувся, наче його вдарили в живіт, і полум’я в його руці затріпотіло. Коли він зустрівся поглядом з Фоком, в очах його зблиснув щирий страх, і Вітлем завив, як звір.

— Я так і так їх втратив! Мені їх не врятувати. Ніколи. Ліпше вже так, ніж те, що на нас чекає.

— Ні, Скотте, це не…

— А це місто! Ця гнила руїна, — вереснув Вітлем, підносячи руку з запальничкою. — Ківара хай горить до…

— Зараз, — гаркнув Фок, і разом з Рако вони стрибнули вперед, розкинувши руки в боки й розтягнувши жилети, наче ковдру, й водночас налетіли на Вітлема, який впустив запальничку на землю. Білий язичок полум’я лизнув Фокові груди, коли він приземлився й перекотився, незважаючи на гострий біль у литці та стегні; жилети тріпотіли, черевики здіймали куряву, у Фока в руці опинився жмут Вітлемового волосся, і Фок стискав його до болю в кулаці, поки не висмикнув, і ось уже у зсудомленій долоні з рожевими слідами нігтів нічого немає.

Вони качалися по землі, охоплені полум’ям, тисячу років, поки Фока не схопили за плечі дві долоні в рукавицях і не відтягнули назад. Обпечена шкіра луснула, і Фок вереснув, як тварина.

Його накрило цупке покривало, по голові на обличчя потекла вода, й він, задихаючись, почав давитися. Інша пара рук потягнула його геть. Він рухнув горілиць, біля вуст опинилася пляшка води, але він не міг ковтнути. Фок корчився від болю, але хтось лагідно його притиснув, і тіло прошив такий біль, що він зойкнув. У ніздрях стояв сморід паленого м’яса, Фок кліпав і шморгав: очі сльозилися, а з носа текло.

Він обернув голову, втиснувши мокру щоку в землю. Рако ховався за цілою стіною жилетів, які схилилися над ним. Фок чітко бачив тільки його чоботи. Рако лежав абсолютно нерухомо. Третій гурт жилетів оточив скулену фігуру, яка безнастанно верещала.

— Рако, — спробував вичавити Фок, але хтось знову притиснув йому до вуст пляшку з водою. Він силкувався відвернутися. — Рако, друже. Ти живий?

Відповіді не було.

— Допоможіть йому.

Чому вони так повільно ворушаться?

— Господи, допоможіть йому.

— Ш-ш-ш, — зронила жінка у світловідбивному жилеті, поки Фока пристібали до нош. — Ми робимо все можливе.

Розділ сорок перший

Житиме, сказали лікарі, коли Фок отямився в опіковому відділенні в лікарні Клайда. Але моделлю вже не стане. Коли йому дозволили поглянути на ушкодження, власне тіло викликало в нього водночас зачарування й огиду. На місці молочно-білої шкіри наросла блискуча рожева тканина, з якої ще сочилося. Потім руку й ногу знову забинтували, і Фок більше не дивився.

Лежачи в ліжку, він приймав відвідувачів. Джері й Барб приходили з Шарлоттою, Макмердо нишком проносив пиво, а Барнз подовгу сидів біля нього, нічого не кажучи. Гретчен не заходила. Фок не ображався. Коли йому дозволили вставати, він переважно сидів біля ліжка Рако, якого присипляли заспокійливими препаратами, поки в нього гоїтимуться серйозні опіки грудей і спини.

Він також житиме, сказали лікарі. Але про нього вони не жартували, як про Фока.

Рита Рако, одну руку поклавши на живіт, а другою тримаючи Фока за неушкоджену долоню, мовчки сиділа біля ліжка чоловіка. Фок розповів їй, яку сміливість виявив Рако. Вона лише кивнула і знову запитала в лікаря, коли він отямиться. Один по одному приїжджали брати Рако з іншого району. Вони здавалися копіями однієї і тієї самої людини. Вони тиснули Фокові руку й суворим голосом наказували непритомному братові негайно підводитися з ліжка, але видно було, що вони нажахані.

Зрештою Рако розплющив очі, й лікарі вигнали Фока на цілий день. Лишаються тільки рідні. Коли йому дозволили повернутися, з-під бинтів сержанта світилася слабенька, але знайома усмішка.

— Справжнє хрещення вогнем, ага?

Фок вичавив смішок.

— Типу того. Ти молодець.

— Мені треба було Риту рятувати. Але скажи мені по правді, — жестом поманив його Рако. — Після всього, що тобі зробили в Ківарі, ти не відчував легенької такої спокуси спалити її до біса?

Фок усміхнувся — цього разу широко.

— Я не міг собі цього дозволити, друже. У мене в пабі залишилися ключі від квартири.

Вітлема перевели в Альфредівську лікарню в Мельбурні, де він лежав під арештом за кількома обвинуваченнями, включаючи вбивство Люка, Карен і Біллі Гедлерів.

Його майже неможливо впізнати, казали Фокові. Вогонь перекинувся на його волосся. Йому взагалі пощастило, що він вижив. Не дуже й пощастило, про себе подумав Фок. У в’язниці йому буде нелегко.

Коли Фока випустили з лікарні, то відіслали доліковуватися під наглядом вдячних Гедлерів. Барб квоктала над ним, а Джері не міг пройти повз, щоб не потиснути йому руку. Вони наполягали, щоб Фок побільше часу проводив з Шарлоттою. Сказали дівчинці, що він дуже допоміг її таткові. Повернув з небуття її справжнього татка — гарну людину й відданого чоловіка.

Це не могло воскресити сина Барб і Джері, але їм стало якось легше. Вони знову сміливо дивилися людям в очі, помітив Фок. Він пішов разом з ними на цвинтар. Тепер Люкової могили було й не видно під горою свіжих квітів.

Коли Барб показувала Шарлотті листівки й букети, Джері відвів Фока вбік.

— Дякувати Богу, це не мало ніякого стосунку до Діконової малої, — сказав Джері. — Хочу, щоб ти знав: у мене ніколи й думки не було… ну, я маю на увазі, Люк би ніколи…

— Я знаю, Джері. Не хвилюйтеся.

— Маєш думки, що з нею сталося насправді?

Фок щось нерозбірливо мугикнув, і тут підійшла Барб.

* * *

Трохи набравшись сили, Фок пішки дійшов до маєтку Гретчен. Вона знову стріляла в полі, й коли він підходив, розвернулася й націлила на нього рушницю, протримавши так на хвильку довше, ніж потрібно.

— Гретчен, вибач, — гукнув Фок через поле. Простягнув руки. — Оце і все, що я хотів сказати.

Поглянувши на його бинти, вона опустила рушницю. Зітхнула й підійшла ближче.

— Я не прийшла тебе провідати.

— Атож.

— Я хотіла, але…

— Та все гаразд. Ти як?

Вона знизала плечима, і вони трохи постояли мовчки, слухаючи крики какаду на деревах. Гретчен не дивилася на Фока.

— Люк кохав Карен, — зрештою заговорила вона. — Справді кохав. А перед нею — Еллі, — задивилася вона в поле вологими від сліз очима. — Боюся, я ніколи не була у нього на першому місці.

Фокові хотілося запевнити її, що вона помиляється, але він розумів, що така розумна жінка не повірить.

— А що було в день смерті Еллі? — запитав він.

Обличчя Гретчен скривилося.

— Я завжди знала, що Люк збрехав заради тебе, — сказала вона здавленим голосом, і сльози нарешті пролилися. — Бо він був зі мною.

— Чуєш? — Гретчен розплющила очі та примружилася на сонячне проміння, яке пробивалося крізь дерева. Колюча трава лоскотала спину.

— Чую що? — спитав Люк, обдавши щоку Гретчен своїм подихом. Люк і не ворухнувся. Чуприна в нього й досі була мокра, а голос — сонний і глухий. Гретчен спробувала сісти, але її притискали до землі його голі груди. Одяг неохайною купою валявся під стовбуром дерева.

Перш ніж пірнути у прохолодну річку, роздяглися до білизни. Гретчен крізь воду відчувала жар Люкового тіла, коли він поцілував її і притиснув до берега. Білизну теж довелося зняти, і тепер вона сохла на пласкому камені.

Рівень води був високий, і річка булькотала і хлюпотіла, стрибаючи через каміння. Попри це, Гретчен знову почула якийсь звук. Десь між дерев тріснула гілочка. Гретчен завмерла. Знову тріск.

— От чорт, — прошепотіла вона. — Здається, хтось іде.

Вона відштовхнула Люка, і той сів, хмурячись і кліпаючи.

— Бігом, — кинула вона йому джинси, а сама заходилася застібати бюстгальтер, у поспіху плутаючи гачки. — Ворушися.

Люк широко позіхнув — і розреготався, побачивши її вираз обличчя.

— Гаразд, я вдягаюся.

Перевіривши, що вдягає боксерки правильно, він натягнув їх на себе. Стежка була далеченько, ховалася за густими деревами, але кроки лунали дедалі гучніше.

— Будь ласка, вдягай уже штани, — сказала Гретчен, через мокру голову натягаючи футболку. — Треба йти. Це може бути хто завгодно. Може, навіть мій тато.

— Навряд чи це твій тато, — озвався Люк, але джинси вдягнув. Накинув сорочку, взувся, і вони з Гретчен завмерли пліч-о-пліч у тиші, крізь густе гілля поглядаючи на стежку.

Гретчен мало не розсміялася, коли з-за дерев показалася худенька постать.

— Господи, це ж просто Еллі. Я через неї мало серцевий напад не отримала.

Вона зловила себе на тому, що досі шепоче.

Дівчина йшла швидко, похиливши голову. Біля ріки вона зупинилася. Якусь хвильку дивилася на її повні води, притиснувши долоню до рота, а потім відвернулася.

— Вона тут що — сама? — зронила Гретчен, і її слова проковтнув хлюпіт річки. На мить їй здалося, що знову лунає хрускіт, але на стежку більше ніхто не вийшов.

— Яка різниця, — шепнув Люк. — Твоя правда. Треба забиратися.

Він поклав руку їй на плечі.

— Чого? Ходімо привітаємося.

— Нема мені чого робити. Вона останнім часом трохи дивна. Крім того, я весь мокрий.

Гретчен опустила очі. Плями від мокрого бюстгальтера проступили на футболці.

— То й що? Я теж.

— Просто ходімо звідси.

Гретчен подивилася на Люка. Вода змила запах сексу, але вираз на його обличчі був безпомильний.

— І чого це ти не хочеш, щоб вона побачила нас? — поцікавилася Гретчен.

— Та мені байдуже, побачить вона нас чи ні, Гретч, — озвався Люк, однак і досі пошепки. — Вона справжнє стерво. А я сьогодні не маю на це сили.

Розвернувшись, він тихо попростував крізь дерева, геть від Еллі. Не скориставшись стежкою, якою вона прийшла, він натомість рушив у протилежний бік вузьким путівцем, який вів до ферми батьків Гретчен. Гретчен зробила крок йому вслід, але знов озирнулася на Еллі. Та зігнулася біля якогось дивного на вигляд дерева, спираючись рукою на валун.

— Що вона робить? — запитала Гретчен, але Люк уже пішов.

— Коли я дізналася, що вона камінням натовкла кишені, я три ночі не спала, — висякалася Гретчен у серветку. — Я ж бачила, як вона його збирає. Якби підійшла, могла б її зупинити. Але я не підійшла, — її слова майже губилися у схлипах. — Я просто пішла. Ну звісно. Побігла за Люком.

Незабаром Гретчен наздогнала його на путівці.

— Гей, — смикнула вона його за руку. — Що відбувається?

— Нічого, мала, — узяв він її за долоню, але не зупинився. — Просто мені час повертатися.

Гретчен висмикнула руку.

— Їй відомо, що ми з тобою разом, сам знаєш. Я про Еллі. Це ж не таємниця.

— Так, мала, звісно, я знаю.

— То чого ти не хотів, щоб вона нас бачила? Що тут такого, якщо люди дізнаються, що у нас тепер усе серйозно?

— Нічого такого. Облиш, — мовив Люк, але нарешті зупинився й обернувся до Гретчен. Нахилився поцілувати. — Слухай, тут нічого такого. Але те, що сталося, це так класно. Я просто хочу, щоб воно й далі лишалося чимось особливим. Тільки між нами.

Гретчен відсунулася від нього.

— Ага, ну звісно. А справжня причина? Думаєш, тобі ще може підвернутися хтось кращий?

— Гретч, припини.

— Так і є? Бо якщо так, Еллі отам тільки й чекає…

Пирхнувши, Люк рушив далі.

— І навколо повно хлопців, які…

— Не будь такою, — через плече долинув його голос. Гретчен подивилася Люкові вслід. Вона обожнювала ці плечі.

— А що тоді?

Він не відповів.

Путівець вивів їх на пасовище батькової ферми, й вони мовчки рушили до будинку. Гретчен знала, що ні мами, ні сестри вдома ще немає. Чути було, як батько чимось стукотить у дальній клуні.

Люк забрав свій велосипед з-під дерева, де його залишив, і заліз на нього. Простягнув руку, і за хвильку Гретчен взяла її.

— Є речі, які я хотів би залишити між нами, — сказав він, дивлячись їй в очі. — Але не знаю, чи воно того варте, якщо ти щоразу корчитимеш із себе принцесу.

Він нахилився її поцілувати, але вона відвернулася. Якусь мить він дивився на неї, а потім знизав плечима. І поїхав, а вона розплакалася.

Гретчен дозволила сльозам текти її вродливим личком рівно стільки часу, скільки знадобилося, щоб зрозуміти: Люк не повернеться. Її накрила хвиля гніву, і, витерши щоки, Гретчен побігла в порожній будинок. Схопила ключі від пікапа. Вона ще не здала на права, але полями їздила вже кілька років.

Стрибнувши за кермо, вона рушила за Люком. Як він сміє так з нею обходитися? Попереду, за перехрестям, вона помітила його велосипед. Трішки пригальмувала, тримаючи дистанцію, сама не знаючи, що скаже, коли наздожене Люка. Попереду на перехресті навперейми їй проїхала машина, і Гретчен натиснула на гальма. А за мить вона у білому пікапі пролетіла перехрестя.

Люк Гедлер не сміє з нею так розмовляти, сказала вона собі. Вона заслуговує на краще. Зненацька Люк звернув ліворуч, і на якусь жахливу мить Гретчен здалося, що він вертається до річки, до Еллі. Якщо він так учинить, Господи, вона його просто вб’є. Затамувавши подих, вона їхала за ним, тримаючи дистанцію. Але в останній момент він уповільнив рух і звернув до себе додому.

Гретчен зупинилася оддалік, спостерігаючи, як Люк відчинив двері й зайшов у будинок. У дворі вона бачила силует його матері, яка розвішувала білизну.

Гретчен розвернула пікап і проплакала всю дорогу назад.

— А коли я почула, що Еллі не повернулася додому, я сама пішла до річки перевірити. В душі я очікувала, що вона втекла від батька, взяла спальник і десь там заховалася. Але там не було її і сліду, — Гретчен гризла ніготь на великому пальці. — Ми з Люком сперечалися, чи варто комусь розповісти. Але на ту мить ми навіть не хвилювалися, розумієш? Вона ж на той час постійно була занурена в себе, і я щиро вважала, що вона перебіситься й повернеться.

Довгу мить вона мовчала.

— Я навіть уявити не могла, що її знайдуть у річці.

Вона обернулася до Фока.

— Коли сказали, що вона втопилася, я не могла собі пробачити. Що як ми залишилися б і заговорили до неї? Я бачила, що з нею негаразд, але просто відвернулася. Мені було так соромно! І я просто зламалася. Змусила Люка пообіцяти, що він нікому не скаже, як ми бачили Еллі. Я не хотіла, щоб хтось дізнався, як жахливо ми її підвели.

Гретчен витерла очі.

— А коли я гадала, що гірше не буває, усі почали валити провину на тебе. Навіть Люк перелякався. Якщо люди звинувачують тебе, що вони скажуть, дізнавшись, що ми там були? І Люк вигадав план. Він скаже, що був з тобою. Це допоможе і тобі, і нам. А я можу до кінця життя вдавати, що мене там не було. Що я не побігла за Люком, коли мала піти до Еллі.

Фок дістав з кишені чистий носовичок і вручив Гретчен. Вона взяла його зі слабкою усмішкою.

— Ти не винна в тому, що сталося з Еллі Дікон.

— Можливо. Але я могла щось зробити, — стенувши плечима, вона висякала носа. — Я не знаю, що за біда була з Люком. Він був непоганий, але мені з ним точно було погано.

Деякий час вони стояли поруч, задивившись у поля: бачили те, що давним-давно минуло. Нарешті Фок зітхнув.

— Послухай, Гретчен, це не моя справа, але Джері й Барб, і Шарлотта, вони…

— Люк не батько Лакі.

— Але якщо…

— Аароне. Будь ласка. Просто припини.

Її блакитні очі зустрілися з ним поглядом, але тільки на мить.

— Гаразд, — кивнув Фок. Він зробив спробу. І досить. — Усе о’кей, Гретчен. Але вони — чудові люди. І вони багато втратили. Так само, як і ти. І якщо є бодай крихітний шанс урятувати щось у цій жахливій ситуації, гріх ним не скористатися.

Нічого не кажучи, вона дивилася на нього з непроникним обличчям. Нарешті Фок простягнув непопечену руку. Гретчен подивилася на неї, а потім, на його подив, швидко його обійняла. Не кокетливо, навіть не дружньо, а, мабуть, примирливо.

— Побачимося ще за двадцять років, — сказала Гретчен.

І цього разу Фок подумав, що вона, певно, не помиляється.

Розділ сорок другий

Рідний будинок Фока нині здавався навіть меншим, ніж він пам’ятав. І з дитинства, і з відвідин кілька тижнів тому. Проминувши його, Фок рушив до річки, огинаючи маєток по краю. Цього разу він уже не боявся зустрітися з власниками.

У лікарні Макмердо, закочуючи очі, розповів, як люди швиденько змінили платівку. Раптом усі почали засуджувати оті листівки. На бога, що було, те загуло двадцять років тому. Спливло за водою і все таке.

Фок простував через лани, в голові прояснилося. Що було, те загуло двадцять років тому, але є речі, які не можна просто змести й забути. Еллі Дікон. Вона як ніхто стала жертвою цього містечка. Його таємниць, його брехні та страху. Їй хтось був потрібен. Можливо, саме він, Фок, але він її підвів. У всьому цьому хаосі про Еллі можуть геть забути. Як мало не забули про Карен. І про Біллі.

Але не сьогодні, подумав Фок. Сьогодні він згадає Еллі в тому місці, яке вона точно любила. До камінного дерева він дійшов, коли сонце вже котилося на захід. Був майже квітень. Спека потроху відступала. Казали, цьогоріч посуха має нарешті припинитися. Фок дуже сподівався, що на цей раз синоптики не помиляються. Річка так і лишалася пересохлою. Він сподівався, що одного дня вона повернеться.

Сівши на камінь, Фок дістав складаний ножик, який приніс із собою. Знайшов місце, де відкривався таємний отвір, й почав вирізьблювати крихітні літери — Е-Л-Л… Ножик був тупий, тож справа просувалася повільно, але Фок доробив її до кінця. Нарешті, відкинувшись на камені, він витер чоло. Провів великим пальцем по літерах, милуючись роботою. Попечена нога горіла вогнем після того, як він постояв навколішках.

Біль підказав йому одну думку. Крекнувши, Фок розвернувся й запхав руку в щілину, намагаючись намацати запальничку, яку минулого разу залишив. Ностальгія — це дуже добре, але після нещодавніх подій він не хотів, щоб хтось знайшов її і спокусився.

Фок пам’ятав, що запхав її далеченько, тож попервах його здорова рука мацала по землі, але траплялося тільки листя. Він потягнувся глибше, випростуючи пальці. Торкнувся металу — і раптом великий палець зачепився за щось велике, але м’яке. Фок здригнувся, збивши запальничку. Роздратовано запхав руку назад в отвір; вона діткнулася того самого предмета, а Фок завмер. Це було щось пружне й величеньке. Штучне.

Він зазирнув у діру. Нічого не було видно, і він завагався. А потім йому пригадалися Люк, Вітлем, Еллі й усі люди, які постраждали через поховані таємниці. Годі.

Фок застромив руку глибше й довго примірявся, поки нарешті не зміг добре вхопитися. Смикнув — і предмет рвучко вискочив. Фок аж упав навзнак, предмет — згори на нього, й у грудях запекло від болю. Скосивши очі, Фок охнув, побачивши, що це таке. Фіолетовий наплічник.

Він був увесь у павутинні й землі, але Фок його миттєво впізнав. Та навіть якби й ні, все одно здогадався б, кому він належить. Лише одна людина, окрім нього, знала про діру під камінним деревом, і вона забрала це знання з собою в річку.

Фок розкрив наплічник. Почав розкладати речі на землі: джинси, дві футболки, джемпер, панамка, білизна, маленька косметичка. Пластиковий гаманець, у якому знайшлося посвідчення дівчини, трохи схожої на Еллі Дікон. Шарна Макдональд, дев’ятнадцять років. Гроші: десятки, двадцятки, навіть подеколи п’ятдесятки. Зекономлені, назбирані.

На самому дні наплічника знайшлася ще одна річ, двадцять років тому для надійності загорнута у дощовик руками Еллі, яка пакувала наплічник. Фок витягнув цю річ і довго тримав у руках. Уся пошарпана, краї позагиналися, але під твердою палітуркою чорним по білому писалося: «Щоденник Еллі Дікон».

Коли тато уперше її вдарив, то назвав маминим іменем. Вона бачила в його затуманених очах, що слово просто висковзнуло, слизьке як олія, коли його кулак врізався їй у плече. Він був п’яний, їй було чотирнадцять — перехідний період від дитини до жінки. Мамину світлину давно прибрали з коминка, але з кожним днем характерні риси жінки дедалі більше проступали на обличчі Еллі Дікон, яка дорослішала й наче повертала материну присутність у будинок.

Батько ударив її раз, а за деякий час це трапилося знову. І знову. Ізнову. Вона спробувала розводити його віскі. Батько з першого ковтка про все здогадався, тож більше вона такої помилки не робила. Вдома вона вдягала майки, щоб добре видно було синці, але двоюрідний брат Грант, вмикаючи телевізор, сказав їй припинити заводити старого. У школі справи погіршилися. Якщо вчителі це й помічали, то переважно сварили її за те, що неуважна на уроках. Але ніколи не питали чому.

Еллі почала менше говорити, зате більше розуміти, чому її батьки так любили підносити до рота пляшку. Дівчата, яких вона вважала подругами, кидали на неї дивні погляди, а позаочі шепотілися, думаючи, що вона не чує. У них було достатньо своїх проблем — прищі, вага, хлопці, — щоб ще й Еллі псувала їм репутацію. Кілька підліткових тактичних маневрів — і Еллі виявила, що лишилася сама-одна.

Одного суботнього вечора вона самотою гуляла в Столітньому парку з пляшкою в наплічнику, бо їй більше не було куди податися, аж тут побачила на лавці дві знайомі постаті й почула сміх. Аарон і Люк. Еллі Дікон відчула трепет, ніби знайшла щось давно загублене, але дуже дороге.

Спочатку трохи довелося притиратися. Хлопці дивилися на неї новими очима. Їй це подобалося. Те, що в її житті з’явилося двоє людей, які роблять так, як каже вона, а не попихають нею, її цілком влаштовувало.

В дитинстві Еллі віддавала перевагу Люковій веселості й браваді, але зараз її більше почало тягнути до Ааронової витонченої задумливості. Люк зовсім був не схожий на її батька і двоюрідного брата, вона це розуміла, але не могла відігнати відчуття, що глибоко в душі він має з ними дещо спільне. Яке було полегшення, коли Гретчен, непереборна як сирена, бодай частково відвернула його увагу.

Деякий час усе було добре. Більше часу з друзями — менше часу вдома. Еллі знайшла підробіток і, набивши кілька ґуль, навчилася ховати гроші від батька й брата, які вічно сиділи на мілині.

Вона почувалася щасливішою, і тому втратила пильність і почала задиратися з батьком. І в результаті одного дня її шістнадцятирічне обличчя з надто говірливим ротиком, таким схожим на материн, опинилося втиснутим у диванну подушку, ще й так, що Еллі мало не зомліла.

За місяць батько затиснув їй рота й носа брудним кухонним рушником, а вона силкувалася відірвати його руки. Коли він нарешті її відпустив, з першим судомним вдихом вона втягнула перегар з його рота. Того дня Еллі Дікон кинула пити. Бо саме того дня вона вирішила тікати. Не зразу, не з вогню у полум’я. Але скоро. А для цього їй потрібна ясна голова. Поки ще не пізно.

Каталізатором стала одна темна ніч, коли Еллі прокинулася під вагою батькового тіла, повсюди відчуваючи його тверді пальці. Гострий біль — і батьків п’яний голос, що белькоче материне ім’я їй на вухо. Нарешті, на щастя, вона спромоглася його зіпхнути, а він на прощання так їй зацідив, що голова з тріском врізалася в стовпчик ліжка. Вранці Еллі провела пальцем по вм’ятині на дереві, а потім заходилася кволо відмивати криваву пляму з рожевого килима. Голова розколювалася. На очі накотилися сльози. Вона не знала, де у неї болить більше.

Коли наступного дня Аарон знайшов діру під камінним деревом, то був неначе знак згори. Тікай. Місце було таємне, невидиме, і туди влізе наплічник. Ідеально. Запалившись слабкою іскрою надії, Еллі поглянула Ааронові в обличчя й уперше зрозуміла, наскільки їй бракуватиме його.

Коли вони поцілувалися, вона й не думала, що буде так добре, — допоки його долоня не торкнулася рани в неї на голові. Еллі сіпнулася від болю. Звівши очі, побачила переляк на Аароновому обличчі — й тієї миті вона ненавиділа батька більше, ніж доти.

їй так кортіло розповісти все Ааронові! Неодноразово. Але з усіх емоцій, які охоплювали Еллі, найсильнішою був страх.

Вона знала, що не вона єдина боїться свого батька. За будь-яку кривду, реальну чи надуману, він відплачував швидко і жорстоко. Вона була свідком, як він не тільки кидав погрози, а й утілював їх. Йому всі були чимось зобов’язані, а він труїв лани й збивав на дорозі собак. У містечку, де люди ледве зводять кінці з кінцями, хто схоче починати з ним війну? Погляньмо правді у вічі: Еллі Дікон чудово усвідомлювала, що в Ківарі немає жодної людини, яка наважиться піти проти її батька.

Отож вона розробила план. Дістала зібрані гроші й потихеньку спакувалася. Сховала наплічник біля річки — у місці, де його точно не знайдуть. Нехай чекає там, поки вона буде готова. У третьому містечку звідси анонімно забронювала номер у мотелі. Її попросили назвати прізвище, на кого записати броню, і вона вимовила те єдине, яке давало їй відчуття безпеки. Фок.

На аркушику з записника вона занотувала його прізвище й дату, яку обрала для втечі, а потім заховала в кишеню джинсів. Талісман на щастя. Нагадування, що відступати не можна. Тікати треба обов’язково, але у неї буде тільки один шанс. Якщо тато дізнається, він її уб’є.

Це були останні слова, які вона записала у щоденнику.

* * *

Коли Мел Дікон повернувся додому, в хаті й не пахло вечерею; його накрила гаряча хвиля роздратування. Він скинув ноги Гранта з канапи, і племінник розплющив одне око.

— Навіть клятого чаю ще ніхто не поставив?

— Еллі ще не прийшла зі школи.

Дікон узяв собі пиво з коробки у Гранта під боком і пішов у глибину будинку. Зупинившись під доччиними дверима, зробив ковток з бляшанки. Сьогодні це було вже не перше пиво. І навіть не друге.

Очі метнулися на білий стовпчик ліжка, де на дереві лишилася вм’ятина, а потім на пляму на рожевому килимі, й Дікон нахмурився. Відчув у грудях холодок — наче там застряг маленький м’ячик. Тут сталося щось жахливе. Він утупився у вм’ятину, а потворний спогад готовий був от-от сплисти в голові. Дікон жадібно почав пити пиво, поки спогад не пірнув назад, у туманні глибини. Натомість Дікон дозволив алкоголю рознести по венах перші сплески гніву.

Донька вже мала бути вдома, а її немає. Вона мусить бути тут, з ним. Може, просто запізнюється, прошепотів раціональний голос, але Дікон пригадав, як вона останнім часом на нього дивиться. Він зразу упізнав цей погляд. Такий самий Дікон уже бачив п’ять років тому. У цьому погляді читалося: «З мене годі. Прощавай».

Його накрила ядуча хвиля, і Дікон раптом розчахнув дверцята гардеробу. На звичному місці не було наплічника. На полицях, серед охайно складених речей, було кілька прогалин. Знайомі ознаки. Донька все робила крадькома. Завела таємниці. Колись він уже проґавив ці ознаки, але не цього разу. Висмикуючи шухлядки комоду, він повивертав їх на підлогу, розливаючи пиво на килим, і почав ритися у пошуках підказок. Зненацька він закам’янів. Його огорнула холодна впевненість: він знав, де донька. Там само, куди постійно бігала її клята матір.

Мала сучка, мала сучка.

Нетвердою ходою він повернувся до вітальні, стягнув з канапи Гранта, якому зовсім не хотілося вставати, і кинув йому ключі від пікапа.

— Ми їдемо по Еллі. Ти за кермом.

Мала сучка, мала сучка.

В дорогу прихопили ще пару бляшанок. Сонце вже змінило колір на жовтогарячий, коли вони, здіймаючи куряву, помчали путівцем до маєтку Фоків. Їй не вдасться втекти. Не цього разу.

Дікон саме думав, що робитиме, якщо вже запізнився, коли щось привернуло його погляд — і серце мало не вистрибнуло з грудей. Один-єдиний проблиск — і вже світла футболка та знайомі довгі коси зникли за деревами ген за маєтком Фоків.

— Он вона, — вказав Дікон. — Іде до річки.

— Я нічого не бачив, — нахмурився Грант, але зупинив машину.

Дікон вистрибнув і, залишивши племінника наздоганяти, перебіг поле й пірнув у тінь дерев. Коли він, спотикаючись, дибав стежкою, перед очима пливли червоні кола.

Дікон спіймав Еллі, коли вона схилилася біля якогось дивного дерева. Вона запізно почула шум і звела погляд, і її рот роззявився для крику, формою нагадуючи ідеальну літеру «о», а Дікон схопив її за волосся.

Мала сучка, мала сучка.

їй не втекти. Цього разу їй у біса не втекти. Але крізь туман він відчував, як вона викручується, і втримати її було нелегко. Отож він долонею ляснув її по голові. Заточившись, вона упала навзнак, з тихим стогоном приземлившись на березі; волосся і плечі опинилися в чорних водах річки. Очі дивилися на нього знайомим поглядом, і тоді Дікон поклав руку їй на підборіддя й натиснув, поки каламутна вода не накрила її з головою.

Збагнувши, що відбувається, Еллі почала пручатися. Втупившись у власні очі, які дивилися на нього з поверхні темної ріки, Дікон притиснув дужче.

* * *

Збираючи у присмерку каміння на тягар, щоб тіло Еллі пішло на дно, Дікон змушений був пообіцяти відписати ферму Грантові. Просто не мав вибору. Особливо після того, як племінник знайшов у кишені Еллі записку з прізвищем Фока. Сказав, що не завадить покласти це в кімнаті Еллі. Нишпорили до самої темряви, але наплічник так і не знайшли.

І тільки набагато пізніше, залишившись на самоті тої першої ночі, за якою буде ще багато таких ночей, Мел Дікон запитав себе, чи справді так уже потрібно було утримувати доньку з такою силою.

* * *

«Якщо тато дізнається, він мене уб’є».

Дочитавши щоденник Еллі, Фок довго сидів, витріщаючись на порожнє річище. Нарешті він згорнув зошит і разом з рештою речей сховав назад у наплічник. Підвівшись, закинув його на плече.

Сонце закотилося і запала ніч, тільки зараз помітив Фок. Над евкаліптами ясно світили зорі. Він не хвилювався. Добре знав дорогу. Коли він повертався у Ківару, повіяв прохолодний вітер.

Подяки

Я навіть не уявляла, скільки людей залучено в процес народження книжки, і я щиро вдячна всім, хто мені допомагав у роботі.

Перш за все, хочу дуже подякувати своїм редакторам — Кейт Патерсон з «Пан-Макміллана», Крістін Копраш і Емі Айнгорн з «Флатірон Букс», а також Клер Сміт з «Літтл Брауна», які покращили роман своїми мудрими зауваженнями, підказками й порадами. Дякую за те, що дали мені, дебютантці, такий чудовий шанс.

Також я дуже вдячна всім, хто тяжко працював, щоб книжка опинилася на полицях, включаючи цілу низку талановитих коректорів, дизайнерів, маркетологів і продавців.

Щодня я відчуваю радість і вдячність за постійну підтримку й невтомну працю моїх агентів — Клер Форстер з «Кертис Браун Австралія», Еліс Лютьєнс та Іви Папастратис з «Кертис Браун СК», Данієлю Лазару з «Райтерз Гаузу» та Джері Калагана з «Інтелекчуал Проперті Групи». Вони на кожному кроці перевершували самі себе.

Дякую Центру Вілерів у Мельбурні, а також суддям, організаторам і спонсорам літературної премії «Вікторіанська прем’єра» за неопублікований манускрипт. Ця нагорода — безцінна можливість для невідомих письменників, і перемога в конкурсі 2015 року вручила мені ключ, який відімкнув для мене тисячі дверей.

Але щоб опублікувати книжку, я спершу мала її написати, і за це я завжди буду почуватися зобов’язаною своїм друзям-письменникам з онлайн-курсу літературної майстерності «Кертис Браун Кріейтів 2014». Дякую вам за колективну мудрість і талант; без вас ця книжка була б зовсім не такою. Особлива подяка нашому наставнику Лісі О’Доннел, моєму другові Едвард Гемліну й голові курсу Анні Дейвіс.

А ще моя подяка і любов, звісна річ, моїй родині — Майку, Гелен, Майклу й Еллі Гарперам — саме завдяки вам книжки посіли в моєму житті таке важливе місце. І дякую своєму чудовому чоловіку Пітерові Стречену, який завжди вірив у цей роман.

Примітки

1

Молочним баром в Австралії називають невеличкий сільський гастроном, який включає і кав’ярню. — Тут і далі прим. пер.

2

Передмістя Мельбурна.

3

Персонаж ірландського фольклору — примара, яка віщує смерть.

Content

Джейн Гарпер
Посуха

Пролог

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п'ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

Розділ дев'ятий

Розділ десятий

Розділ одинадцятий

Розділ дванадцятий

Розділ тринадцятий

Розділ чотирнадцятий

Розділ п'ятнадцятий

Розділ шістнадцятий

Розділ сімнадцятий

Розділ вісімнадцятий

Розділ дев'ятнадцятий

Розділ двадцятий

Розділ двадцять перший

Розділ двадцять другий

Розділ двадцять третій

Розділ двадцять четвертий

Розділ двадцять п'ятий

Розділ двадцять шостий

Розділ двадцять сьомий

Розділ двадцять восьмий

Розділ двадцять дев'ятий

Розділ тридцятий

Розділ тридцять перший

Розділ тридцять другий

Розділ тридцять третій

Розділ тридцять четвертий

Розділ тридцять п'ятий

Розділ тридцять шостий

Розділ тридцять сьомий

Розділ тридцять восьмий

Розділ тридцять дев'ятий

Розділ сороковий

Розділ сорок перший

Розділ сорок другий

Подяки

Примітки