Джесіка Дей Джордж

Сонце і місяць, сніг і лід

Частина перша

Наймолодша дроворубова донька

Розділ 1

Давним-давно, далеко звідси, у королівстві снігу та льоду настав день, коли здалося, що зима ніколи не закінчиться. Навіть улітку земля не знала перепочинку — лише дощ і холод. А зима завжди була сніжною і дуже холодною. Люди подейкували, що цей мороз триває уже сотню років, і побоювалися, що він триватиме ще стільки ж. То не була звичайна зима, але ніхто й гадки не мав, яка зла відьма чи троль зачаклували вітри і наказали їм вити так люто.

Довгими вечорами люди нудилися, не знаючи, що робити. Вони тулилися одне до одного біля вогнища і мріяли про тепло. Здавалося, сонце ніколи не зійде і день не настане. Тому дітей народжувалося все більше, а їжі ставало дедалі менше. Людей охопив відчай.

Найпохмурішим місцем з-поміж усіх, напевне, був дім дроворуба Ярла Оскарсона. Ярл був людиною доброю: він усього себе присвятив сім’ї. Йому та його дружині, Фріді, дуже пощастило, а може, навпаки, зовсім не пощастило (залежить, як на це подивитися) мати дев’ятьох дітей. П’ятеро з них були хлопчиками — а отже, помічниками, а четверо — дівчатками, і це дуже засмучувало Фріду. Бо, — якщо вірити Фріді, котра сяде часом погрітися біля вогню та й нарікає на дочок, — нібито від них жодної користі. Дівчата були пустоголовими. Ба більше, у майбутньому їхня убога сім’я буде змушена віддавати останні гроші на їхній посаг. І ніхто не насмілювався сказати Фріді, що четверо дівчат, які готували їсти, мили посуд, прали, прибирали і штопали дірки, дарували їй удосталь вільного часу.

Побачивши, що її останні пологи завершилися народженням ще однієї, нікому не потрібної дівчинки, Фріда була дуже розчарована. Вона кинула крикливе немовля на руки своєї найстаршої доньки, Йорун, і відмовилася давати йому ім’я. Оскільки право вибрати ім’я доньці належало матері, дев’ята донька Ярла Оскарсона зосталася безіменною. Вони кликали її піка, що мовою Півночі означає «дівчинка».

Ярл хвилювався через безіменність своєї наймолодшої доньки. Адже дитину без імені не похрестиш, а нехрещених дітей часто крали тролі. Попри свою бідність, Ярл любив усіх своїх синів і доньок, тому він завше задобрював тролів, залишаючи їм гостинці: сир, підсолоджене медом молоко, мигдалеві пиріжки та інші ласощі, які їхня сім’я лише зрідка бачила на своєму столі. Фріда вважала це марнотратством, бо не вірила у тролів. Однак Ярл на те не зважав, бо часто бував у лісі й не раз ставав свідком моторошних подій. Коли їжа зникала, Ярл радів і казав, що тепер у нього є докази існування тролів. Але Фріда лише бубоніла собі під ніс, що значно ймовірнішим поясненням зникнення їжі є сусідський пес, який нахабно зжирає усі ці ласощі, доки вона пухне з голоду.

Коли дівчинці виповнилося дев’ять, найстарший син, Ганс Пітер, повернувся додому із далекого плавання. Це був високий та красивий блакитноокий легінь… Принаймні колись, ще до того, як вирушив у мандри. Зараз, після п’яти років плавання на борту купецького корабля «Морський дракон», зі стрункого хлопця він перетворився на сутулого дядька; його золоте волосся стало срібним, а блакитні очі сповнилися страхом і тривогою. Він розповідав, що під час тих далеких подорожей милувався настільки прекрасними краєвидами, що годі й описати, але бачив також речі настільки жахливі, що язик не повертається про них говорити. Далеко на півночі, там, де сонце і місяць майже торкаються одне одного, коли зустрічаються в небі, його поранили… Саме тому тепер він буде змушений зостатися вдома.

Ця новина вельми роздратувала Фріду. Вона завжди прагнула відправити свого найстаршого сина у світи, бо тоді треба було б годувати менше ротів, та сподівалася, що він присилатиме додому частину своєї зарплатні. Однак… Тепер Ганс Пітер цілими днями сидів у їхній хатині, вирізав чудернацькі візерунки на великих поліняках, щоб уже за хвилю жбурнути їх у вогонь. Рана його, швидше за все, загоїлася ще там, на кораблі, а можливо, як твердив Ярл, вона була зовсім не на тілі. Хай там що, а рани тієї ніхто ніколи не бачив. Проте глибока меланхолія не давала хлопцеві спокою.

Дівчинка, не зважаючи на все, обожнювала свого найстаршого брата. Для неї він був найкрасивішим хлопцем, попри те, що усі довкола давно віддали титул місцевого красеня середульшому братові — Торсту (як не крути, усі дроворубові діти були дуже гарні). Торст полюбляв торсати наймолодшу дівчинку за коси і кепкувати з неї, натомість Ганс Пітер був м’яким і добрим. Під час своїх плавань він трохи вивчив мову англійців, тому кликав наймолодшу сестру «дівчатком» або «дівчинкою», що англійською звучало як «ласс» і здавалося йому красивішим, ніж «піка».

— Ну, дівчатко, — казав він, показуючи їй одне з полін, на котрому виднілися дивні несиметричні засічки. — Оце «ведмідь». А ось це, отут, — він показував на інше поліно. — Це «кит».

Опісля він кидав різьблені поліна у грубку. Дівчинка чемно кивала головою і сідала ближче до нього, щоб послухати одну з його незвичайних оповідок про життя мореплавців.

Найстарша сестра Йорун, в обов’язки якої входило навчати молодших дітей читати та писати, брала на кпини дівчинку, яка говорила про подібність між різьбленими малюнками Ганса Пітера та якоюсь мовою.

— Запевняю тебе: це не мова Англії, — відрубувала вона, жбурляючи чергову різьблену дровиняку у вогонь та використовуючи вуглинку і стару пошкрябану дошку, щоб іще раз написати їй алфавіт. — Священик каже, що усі християни користуються однаковими літерами. А священик ходив до школи у Християнії.

Ці слова багато важили: Християнія була столицею, а священик — єдиною особою на сотні кілометрів, хто там побував.

Ганс Пітер продовжував показувати своїй маленькій сестричці чудернацькі візерунки, а вона й далі з подивом їх вивчала.

З усіх дітей лише в неї були темно-карі очі, а от волосся було скоріш руде, ніж золоте, хоча для їхньої родини це вважалося звичним. Ярл, ще до того, як посивів, також був рудим. Окрім того, руду чуприну успадкували четверо інших дітей.

Коли дівчинці виповнилося одинадцять, Йорун одружилася з сином селянина, котрий був надто бідний, щоб сподіватися на великий посаг. Сестра перебралася жити до нього, бо в хаті селянина була вільна кімната. Того ж року Гансові Пітерові вдалося продати кілька своїх дерев’яних виробів ремісникові зі Сходу. Завдяки цьому вдалося зробити запас борошна та солі й пережити ще одну зиму. Йому не надто подобалося різьбити дерев’яні миски і ложки. Водночас зображення риб та птахів, котрі він вирізав на зовнішньому обідочку мисок, змушували дівчинку захоплено плескати в долоні.

Фріда трохи втихомирилася, Ярлу теж стало спокійніше. Дівча росло, а Ганс Пітер різьбив. Зима тривала, весна ж ніяк не наставала.

Розділ 2

На Півночі кажуть, що третьому сину завжди таланить. Адже саме йому на роду написано вирушити у далеку подорож і спізнати чарів. Скажімо, третій син короля Олафа Соколоносого приборкав північний вітер і повернувся додому з перемогою та зі скринею золота. До того ж він одружився із заморською принцесою. У казках третього сина називають Аскеляданом, що в перекладі нашою мовою звучить як Попелюшок. Цьому розумнику завжди щастить.

Сподіваючись, що і її третього сина спіткає така ж щаслива доля, Фріда назвала його Аскеляданом. Дроворубова дружина мріяла про те, як одного чудового дня вона заживе по-королівськи, адже її власний Попелюшко знайде в дуплі золото і побудує для неї палац, а потім врятує зачаровану принцесу і приведе її до їхнього палацу, щоб вона жила там разом із ним та його люблячою матір’ю.

Проте Аскелядан, син Ярла, не був ані легендарним, ані казковим героєм, й усі, окрім його матері, про це знали. Він полюбляв пити міцний гірський ель, сидіти на шиї у батьків й уникати роботи усіма правдами й неправдами. А ще, як він сам сказав своїй наймолодшій сестрі, підморгуючи та штурхаючи її ліктем, жваві селяночки подобалися йому значно більше, аніж крижані принцеси.

Одного разу, сидячи на лавці перед грубкою, Ганс Пітер посунувся вбік, щоб дівчинці було якнайтепліше. Зазвичай він сидів навпроти вогню, бо там було світліше, та й кидати у вогонь дерев’яні друзки зручніше. До тепла йому було байдуже. Здавалося, на відміну від усіх інших членів сім’ї, Ганс Пітер був стійким до морозу. Сам він розповідав, що холод більше не проймає його до кісток, адже йому довелося пережити такий лютий мороз, після якого жоден холод не видаватиметься сильним.

— Ось, дівчатко, — брат тримав у своїх руках шматок дерева. — То що це?

У свої дванадцять дівчинка вже вміла розпізнавати чимало дивних знаків.

— Олень, — швидко відповіла вона.

— Лишень не показуй цього матері. Її б це розлютило, — Ганс Пітер підморгнув їй значно привітніше, аніж Аскель. — Не хвилюйся! Перш ніж ти встигнеш насупити свого гарненького носика, ця поліняка перетвориться на ложку, прикрашену квітковим орнаментом.

У цю хвилю двері їхньої хатини рвучко розчинилися і досередини вбіг п’ятнадцятилітній Ейнар. Він так поспішав, що забув зачинити двері, тому до хатини слідом за ним влетіли сніг і вітер. Якийсь час він стояв посеред кімнати, поклавши долоні собі на коліна та відсапуючись. Решта родини, принаймні ті, хто на той час були удома, здивовано гапилися на нього. Минуло кілька хвилин перш ніж шістнадцятирічна Карла похопилася і кинулася зачиняти двері. Замкнувши їх на заслін, вона знову забігала по кімнаті, здивовано витріщаючись на Ейнара.

— У-у-у се-селі, — видихнув він, — Єнс Пітерсон казав, що бачив…

— Що бачив? — Аскель визирнув із кутка, де саме до блиску натирав свої старі чоботи.

— Господи помилуй і врятуй мене від недоумкуватих дітей, — пробурмотіла Фріда собі під ніс і щільніше закуталася у стару потріпану хустку. А потім продовжила в’язати, не звертаючи на Ейнара жодної уваги.

— Б-б-б… — затинався Ейнар.

— Б-б-б, — передражнив брата Аскель і заходився знову чистити свої чоботи.

— Білого оленя, — врешті вимовив Ейнар, змусивши свою сім’ю завмерти від подиву.

Річ у тім, що історії про білого оленя були наскільки ж популярними, як і оповідки про третього сина. Ні для кого не було таємницею: якщо тобі пощастить знайти білого оленя — він тобі щось подарує. І то неабищо! Яких тільки дарів не отримували від нього люди: казкові посаги для бідних рибальських доньок, мішки із золотом, нові хати, чарівні горщики, по вінця наповнені стравами, яких лишень забажаєш, семимилеві чоботи, золоті кораблі… і це ще не всі чарівні подарунки.

Отож після тих слів усі зірвалися на рівні ноги та пороззявляли роти. Усі, крім Ганса Пітера. Він лишень похитав головою і продовжив різьбити. Перетнувши кімнату двома стрибками, Аскелядан схопив Ейнара за барки і добряче трусонув.

— Ти впевнений? Невже справді хтось побачив білого оленя?

Ейнар кивнув. Брат потрусив його вдруге:

— Де?

— Н-на сході, неподалік хутора Карла Генриксона. Біля трьох водоспадів.

Аскель відпустив брата і схопив свої свіжонапастовані чоботи. Взуваючись у них, він потягнувся по одну з латаних свиток, що висіли на гачках біля дверей. Тоді узяв лижі та дві довгі жердини.

— Мамо, не чекайте мене, — сказав він радісно і зник між сніговими заметами.

Інші діти, котрі до цього моменту не промовили жодного слова, і собі заходилися збиратися в дорогу. Фріда навіть бровою не повела, коли усі вони, окрім Ганса Пітера та дівчинки, поділили між собою лижі та теплий одяг і пішли до холодного лісу. Коли її останнє дитя зникло за дверима, вона невдоволено зиркнула на Ганса Пітера з дівчинкою.

— Отакої! Ваші брати й сестри готові на все, щоб принести своїй сім’ї добробут, а ви, я так бачу, ні, — дорікнула вона, а тоді нишком підійшла ближче до вогню і схопила ложку, якою Карла помішувала суп.

— Моя маленька сестричка ще надто юна для того, щоб гасати по лісі у пошуках променів місяця, — відказав Ганс Пітер. — До того ж безіменним дітям нічого блукати лісами.

— А що ти скажеш на своє виправдання, дорослий чолов’яго? Так і сидітимеш біля вогню, немов стара баба, і грітимеш свої ліниві кістки?

— Дівчинка ще надто юна, а я вже надто старий, — лагідно відповів Ганс Пітер. — Я шукав місячні промені у далеких краях на «Морському драконі» і завжди жалкуватиму про це.

Дівчинка переводила погляд із набурмосеної матері на сумовитого брата і не знала, що ж їй робити. Мабуть, могла б залишитися вдома. Якщо вірити Гансу Пітеру, вона була надто молода, щоб десь блукати такої холодної пори, до того ж уже вечоріло. Однак якби їй пощастило впіймати білого оленя, це було б так чудово — міркувала дівчинка. Адже тоді можна було б попросити його, щоб Ганс Пітер знову став щасливим.

— Я піду, — сказала вона і підвелася з теплої лавки.

Їй було трохи лячно, але вона подумала, що якщо зустріне тролів, назветься ім’ям своєї сестри Аніфрід.

— Що? — Ганс Пітер немов закляк. Він випустив з рук поліняку, котру саме різьбив, і взяв її рученя у свої долоні. — Моя маленька дівчинко, не варто цього робити.

— Зі мною все буде гаразд, — відказала вона, намагаючись зібратися з духом.

— У хаті не зосталося свиток, — зауважив Ганс Пітер.

— Я візьму плед, — відповіла дівчинка по хвилі роздумів.

Вона твердо вирішила знайти того оленя і повернути Гансові Пітерові його втрачене щастя, тому тепер ніщо не могло стати їй на заваді.

— Ти замерзнеш на бурульку, — сказала їй мама. — Якщо тобі так хотілося йти на пошуки оленя, треба було швидше рухатися, щоб узяти свитку. Ходи сюди! Помішуватимеш суп. Мені ще треба залатати панчохи.

— Ні, — дівчинка гордо розправила плечі. — Я знайду білого оленя.

— Тоді одягни мою свиту, — сказав Ганс Пітер і піднявся на горище. Було чутно, як він порпається у своїй подорожній скрині. Хлопець не часто її відкривав. Невдоволено заскрипіли завіси, не бажаючи зачиняти ляду скрині. Ганс Пітер спустився вниз драбиною, тримаючи в руках свитку та чоботи:

— Вони берегтимуть тебе від морозу та від усякого лиха.

— Але я не можу… — вражена красою тих речей, вона обхопила обличчя руками.

Чобітки та свитка були підбиті найчудовішим, найбілішим хутром, яке вона коли-небудь бачила. А зовні — вкриті м’якою вовною, білішою за сніг, та оздоблені криваво-червоною і лазуритово-блакитною вишивкою. Гострі обриси вишитих візерунків нагадували різьблення Ганса Пітера, однак дівчинці не вдалося розпізнати жодного з тих знаків.

— Можеш і візьмеш, — сказав він. — Певна річ, мої чоботи на тебе завеликі, проте, якщо одягнеш їх на свої старенькі чобітки, то буде саме те, що треба. Прив’яжи до них снігоступи[1] і зможеш ходити, немов ведмідь. Ця свитка вкутає тебе з голови до п’ят, — це стане в нагоді у такий мороз.

— Для неї ці речі надто гарні, — гаркнула мати, перевіряючи їхню якість та з блиском в очах оглядаючи кожен шов. — Ми могли би продати їх за добрі грошенята купцеві, котрий проходитиме повз нашу хатину. Правду кажу, — вона склала руки на грудях. — Чому ти раніше не сказав, що маєш такі розкішні речі на продаж? Тоді як твоя сім’я от‑от піде по світу з торбами!

— Я не продам їх ні заради любові, ні заради грошей, — сказав Ганс Пітер.

Той мертвий погляд, з яким він повернувся з мандрів і який лише недавно почав зникати, знову з’явився у його очах.

— Але, — почала Фріда.

— Я не продам їх ні заради любові, ні заради грошей, — повторив її найстарший син. — Я здобув їх власною кров’ю, і ніщо, окрім смерті, не розлучить нас. Дівчинка одягне їх лише сьогодні. А потім вони знову повернуться до скрині.

Не бажаючи сперечатися з братом (та ще й у такому дивному та шаленому настрої), дівчинка взяла запропоноване вбрання й одягла його. Свитка сягала їй аж до колін. Так само й чоботи. А що дівчинка взула під низ свої подерті чобітки, чоботи Ганса Пітера стали потрібного розміру. Рукави свитки, щоправда, довелося підкотити.

— Мені ще зроду не було так тепло, — сказала вона здивовано. Бо досі ніколи не відчувала такого приємного тепла по всьому тілу водночас. То було таке тепло, котре огортає твої щоки і руки, коли грієшся біля багаття.

Брат відгорнув їй каптур й заховав волосся під свитку, а тоді потягнув за шнурочки на комірі і зав’язав їх, аби каптур щільніше приліг до обличчя.

— Боже милостивий, настане день, коли тобі весь час буде так само тепло, як зараз, — сказав він їй, і його хрипкий голос здригнувся.

Він відкотив рукави. Тим часом дівчинка одягла свої рукавиці і вирушила на пошуки білого оленя.

Розділ 3

Невдовзі дівчинці вдалося відшукати сліди інших шукачів. Сніг був настільки втоптаний та багнистий, що годі було й сподіватися упіймати оленя — усі його сліди давно мали б загубитися. Навіть крізь товсту, підбиту хутром, свитку Ганса Пітера дівчинка чула гавкіт собак та голосні прокльони людей. На саму думку про людську дурість вона закотила очі. Кожна тварина завиграшки могла почути весь цей галас. Тим паче — білий олень. Бо ж це була не звичайна тварина, а магічне створіння з розумом людини. Скоріш за все, він давно вже накивав звідси п’ятами.

Шукачі впритул наблизилися до підніжжя гори. Дівчинка бачила, як вони намагаються продертися крізь щільно порослі сосни. Тому вона обминула гору з іншого боку, йдучи до джерела, що брало свій початок поміж деревами. Його краї скрижаніли, однак посередині усе ще бігла вода.

Дівчинка настільки захопилася відчуттям тепла та чудовою прогулянкою вздовж потічка, що й незчулася, як обігнула валун і натрапила на білого оленя! У безпросвітних хащах за валуном заплуталось це чарівне створіння, оповите легендами.

Воно було біле, немов сніг, що лежав довкола, а може, й біліше. Біле, мов свитка, в яку вона була вбрана, а може, навіть біліше. Біле-біле, а все одно біліше за все, що вона коли-небудь бачила. Його величні оленячі роги полискували, немов начищене до блиску чорне дерево, а круглі очиці були чорніші за сажу.

— Бідняточко! — дівчинка наблизилася до оленя, щоб побачити, чим може зарадити. — Ти в пастці.

Судячи зі слідів на снігу, олень спускався з гори, але послизнувся й опинився у зарослях ожини. Коли дівчинка почала наближатися, тварина засопіла і спробувала вдарити її рогами. Але вона лишень гмикнула.

— Я можу тебе звільнити, лишень постій хвильку, не рухайся, — сказала вона заспокійливо.

Усі її думки про те, щоб тримати тварину, аж поки та не виконає її бажання, раптово кудись зникли: у дівчинки було добре серце, і вона нізащо не дозволила б, щоб тварина страждала.

Ожина жахливо подерла оленеві боки, і червоні краплі крові залишили плями на його сніжно-білій шубі. З його рота виривалися клубки пари, а з-під копит викрешувалися іскри і розсипалися по камінні, що визирало з-поміж снігових заметів.

— Тихенько! Заспокійся! Все гаразд! — утішала його дівчинка. — Я тебе звільню.

Вона повільно й обережно підійшла до переляканої тварини й схопила ожинову гілку, що кілька разів обплуталася навколо оленячих рогів. Молоді ожинові галузки, ще повні соку, були для оленя важким випробуванням — вирватися з них йому було не під силу. Але коли дівчина відпустила гілку, та відпружинила назад до куща і вколола її в руку — навіть рукавиця не врятувала. А далі пройшлася по оленевій щоці. Від різкого болю олень відсахнувся вбік, з його грудей вирвався важкий стогін — галуззя боляче вп’ялося йому в ліву щоку.

— Постій спокійно, — мовила дівчинка. — Ти все лише ускладнюєш!

Зрозумівши, що іншого шляху для порятунку немає, вона розкрила свитку, і вийняла маленький кишеньковий ножик, який завжди носила на поясі. Крижане повітря швидко шугонуло попід свитку, і на мить здалося, що всього один глибокий вдих розтрощить її ребра.

Краєм ока помітивши у руках дівчинки ножа, білий олень знову почав кидатися з боку на бік та ревіти, однак втекти не мав змоги — занадто сильно заплутався в колючому галуззі ожинових заростей.

— Тихенько, — сказала дівчинка. — Ніж мені потрібен, щоб справитися з ожиною, а не вбивати тебе.

Продиратися крізь густі зарослі було справою тяжкою і невдячною. Та й рукавиці подерті вщент. Вона зняла їх, однак дуже швидко відчула, як її пальці задубіли від холоду і перестали її слухати. Дівчинка похукала на свої змерзлі долоньки й знову одягла зіпсовані рукавиці, щоб хоч трохи зігрітися. Увесь цей час вона тихенько наспівувала колискову, котру чула від Йорун, ще коли була маленькою. Той спів заспокоїв оленя, він перестав смикатися, і дівчинці стало значно легше вивільняти його роги від гілок ожини. Вона намагалася відрізати щонайменше галузок, бо розуміла, що кожна понівечена гілка — це втрачена жменя ягід через кілька місяців. Однак найважливішим завданням було все ж звільнити оленя з пастки.

І от, коли остання галузка, яка обплутувала роги тварини нарешті була відрізана, олень знову зміг підняти голову догори. В очах дівчинки засяяла радість. Білий олень неспішно вийшов зі своєї ожинової пастки і повернув голову до дівчинки.

— Дякую тобі! — сказав він.

У дівчинки від здивування відвисла щелепа. Вона так перейнялася звільненням оленя, що й забула: цей олень не простий, а чарівний… і може виконати будь-яке її бажання.

— Будь ласка… — почала було вона, та знітилась: ні‑ні, вона ж його не впіймала! А якщо гарненько попросити?.. Дівчинка простягнула до оленя руку. Може, у неї все ще є шанс спіймати його за роги? Однак зробити це вона так і не наважилася.

— Я виконаю одне твоє прохання, — сказав олень.

Його голос був хрипким, однак мелодійним. На той звук краси і смутку серце її завмирало, немов розуміючи, що більше ніколи не почує настільки прекрасної мелодії.

— Це було б чудово! Будь ласочка! — зраділа вона і сплеснула у долоні. І щойно тоді помітила, що все ще тримає у руках ніж, тому швидко сховала його до однієї з кишень.

— Чого ти хочеш?

— Я прошу зцілення для свого брата — Ганса Пітера, — сказала дівчинка і затамувала подих, сподіваючись на диво.

— Він нездужає?

— Коли брат повернувся з далеких мандрів, то дуже змінився. Він став не таким, яким був до подорожі. Посивів. Змарнів. Посмутнів.

Важко було виокремити, що саме у ньому змінилося, а проте дівчина відчувала, що щось із ним не так.

— Гм, таємниця, — сказав білий олень. Він відскочив у тінь. Дівчинка також зрушила з місця. Тепер, коли олень знову був вільним, він здавався набагато більшим і вищим. Його крислаті роги височіли над дівчинкою і здавалися значно ширшими, аніж її розкриті обійми.

— Що це? — різко запитав олень, перевівши погляд на рукав свитки Ганса Пітера. Дівчинка й собі глянула вниз. У молочному сяйві місяця червона вишивка на білосніжній свитці виглядала, немов краплі крові на хутрі білого оленя. Дівчинка здивовано підняла брови. Деякі символи здавалися їй дуже знайомими, тому вона спробувала відгадати значення вишитих на манжетці:

— Мандрівка? Сніг і лід?

— Це мова тролів, — задкуючи, сказав олень. І раптом відсахнувся. — Тебе прокляли тролі!

— Ні, ні! Не мене, — заперечила дівчинка. — Це свитка мого брата. Та й ці чоботи — також. Він привіз їх із далеких мандрів. Будь ласка, допоможи йому!

Вона благально простягла свої руки до оленя.

— Я нічим не можу зарадити, — сказав олень і затремтів. Краплини крові впали на білий сніг біля їхніх ніг. — Якщо те, що написано на цій свитці, — правда, я безсилий супроти того, що сталося із твоїм братом.

Дівчинка зайшлася гірким плачем. Невже Ганса Пітера прокляли? Якщо так, тоді ніхто й ніколи не зможе його врятувати. Він назавжди залишиться тут: своїм докірливим поглядом його цькуватиме матір, а злі сили щохвилі чатуватимуть на нього. Вона опустилася на коліна.

— Ну-ну, маленька, — лагідно мовив олень і легенько торкнувся її плеча своїми м’якими губами. — Напевне, є щось таке, чого б ти хотіла для себе? Гарну сукню? Посаг? Зазвичай молоді дівчата просять мене саме про це. Хочеш вродливого нареченого?

Дівчинка ледь чутно засміялася і витерла сльози.

— Мабуть, мені не потрібен посаг. Та й сумніваюся я, що знайдеться такий наречений, якого вистачить на довгі залицяння, — сказала вона оленю. — Я — небажана четверта донька. У мене навіть імені немає.

— Тоді я дам тобі ім’я, — сказав їй білий олень. — Така щедра істота, як ти, повинна мати своє власне ім’я. Інакше злі тролі можуть тебе викрасти і використати твої надзвичайні сили для темної магії.

Олень нахилив свою оксамитову морду близько- близько до вуха дівчинки і подарував їй ім’я мовою величних лісових та гірських звірів, і морів, і рівнин, і спеки пустель, тією правдивою мовою, яку розуміє усе живе.

Дівчинка, яка відтепер могла берегти у серці своє справжнє ім’я, звела на білого оленя сповнений вдячності сяючий погляд.

— Дякую! Дякую тобі! Величезне дякую тобі!

Раптом вона почула крики людей та гавкіт собак, що долинав з іншого боку пагорба. Схоже, вони були зовсім поруч.

— Поквапся, — сказала вона білому оленю.

Величний звір опустив голову і притис свій чорний ніс до її чола, а тоді обернувся і зник у темряві. Дівчинка так і залишилася стояти навколішки біля потічка. Саме там знайшли її мисливці на білого оленя.

— Дівчинко, що ти тут робиш? — Аскелядан вхопив сестру за руку і підвів з колін. — Ти не бачила, куди побіг білий олень?

Вона закліпала очима, швидко метикуючи, що відповісти. У цей час інші мисливці теж наблизилися до потічка і спрямували свої факели вгору. Деякі чоловіки навіть були озброєні списами. Так, наче думали, що краще вже поранити або вбити оленя, аніж дозволити йому втекти.

— Що ти верзеш? — дівчинка оглянула пагорб своїм безневинним поглядом. — Аскелю, чого ти сюди прийшов? — вона глипнула на протоптану у снігу стежку, що зникала вдалині. — Я думала, ти шукаєш білого оленя.

— Ну так, дурне ти дівчисько! — закричав Аскель. — Ти його бачила?

— Ні. То був не білий олень, а звичайний, коричневий. Він заплутався в ожині, і я його звільнила, — вона висмикнула свою руку з міцної хватки брата. — Я думала, що він — один із наших. Але то виявився дикий олень. Він утік.

— Коричневий олень? — Аскель схилився, на його обличчі витанцьовувала тінь недовіри. — Я бачив його, коли був на вершині пагорба! Я можу заприсягтися, що бачив білого оленя!

— У нього на загривку було багато снігу, — мовила дівчинка.

— Ну от, Аскелю, ти дарма затіяв цей похід, — з огидою вигукнув один із чоловіків. Інші також нарікали. Кілька мисливців рушили в іншому напрямку, намагаючись вполювати здобич.

— Ух! — Аскель роздратовано обхопив обличчя руками, а тоді й собі почав нарікати. — Звісно, нам нізащо не знайти його у такій темряві, навіть якщо світитиме місяць, — фиркнув він і повернувся обличчям до сестри. — Тобі краще повернутися додому, дівчинко. Тут небезпечно, ти ж знаєш. — Раптом він помітив, у що вона була вбрана. Йому аж подих перехопило, а зіниці звузилися. — Звідки у тебе ця свитка? — Його власна накидка була зшита з різних шматків вовни та старих шкурок, до того ж латана-перелатана.

— Вона належить Гансові Пітеру, — мовила дівчинка, відступивши кілька кроків назад. Вона намагалася опинитися якнайдалі від нього та його жадібного погляду. — Ганс Пітер сказав, що я можу позичити її, але лише на сьогодні.

— То он що він ховав у тій своїй старій скрині! — вигукнув її брат, і обличчя його скривилося. — Цікаво, що ще він привіз із тої подорожі.

— Нічого твого, — відказала дівчинка, але Аскелядан уже її не слухав. Він дивився ніби крізь потічок, а на його обличчі з’явилася корислива посмішка… — Я йду додому, — сказала вона, однак відповіді брата так і не дочекалася, тому розвернулася і попрямувала уздовж потічка до підніжжя гори, де стояла їхня маленька хатка.

— Ну що? — сердито запитала мама, яка грілася біля вогню.

— Я знайшла коричневого оленя, — сказала дівчинка, знімаючи з себе красиву свитку та віддаючи її Гансові Пітеру.

— Від коричневого оленя нам користі мало, — пробурчала мама. — У нашому хліві вдосталь коричневих оленів. Хіба ти не знала? — з тими словами вона знову повернулася до казана з юшкою.

Ганс Пітер узяв свитку та допоміг дівчинці роззутися. Вона торкнулася його плеча, а коли він підвів очі вгору, кивнула головою на драбину, що вела на горище.

Він з розумінням кивнув.

— Допоможеш мені занести усе це до скрині? — запитав він у дівчинки так, щоб мама їх почула.

Дівчинка взяла правий чобіт, він — лівий, і вони удвох піднялися на горище. Щоб не відкривати свою заморську скриню, поки дівчинка була тут, Ганс Пітер опустив чобіт на підлогу й сів на ляду скрині. Сестра поставила його правий чобіт поряд із лівим. Тоді й собі сіла на краєчок лежака, щоб можна було говорити з братом пошепки.

— Аскель бачив мене у цьому одязі, — сказала вона, почуваючись осоромленою, так, немов зрадила чиюсь таємницю. — Він цікавився твоєю скринею і тим, що в ній лежить.

— Він і раніше мене цим діймав, особливо, коли я тільки-но повернувся, — сказав Ганс Пітер, хитаючи головою. — Ну що ж, схоже, мене чекає ще одна хвиля надокучань, — він поглянув на її засмучене обличчя й усміхнувся. — Не хвилюйся, моє дівчатко. Аскель — наполегливий, однак я теж впертюх. Він не знайде більше, ніж я йому дозволю, — Ганс Пітер швидко потер руки, немов хотів струсити цю розмову геть. — раще поговоримо про білого оленя. Напевне, тобі таки не вдалося його помітити, чи не так?

Спершу дівчинка хотіла розповісти йому ту саму байку, котру розповіла Аскелю та матері, однак її вираз обличчя був занадто красномовним. Та й не могла вона брехати Гансові Пітерові, адже він завжди був дуже добрий до неї і саме він дав їй ці чудові чоботи та свитку.

— Ти таки його бачила, — видихнув Ганс Пітер. — Він справді був такий величний?

— Так, — підтвердила вона, засовавшись на лежаку при самій згадці про нього.

— Наскільки близько тобі вдалося підійти?

— Дуже близько, — вона стиха засміялася. — Дуже.

Він подивився на неї зачудованим поглядом:

— Тобі вдалося піймати білого оленя?

— Ожинові кущі зробили це за мене, — прошепотіла вона, нахиляючись до брата. — Мені стало дуже шкода оленя, тому я його звільнила. В той момент мені було байдуже, білий він чи коричневий. І тому він… — дівчинка спинилася на півслові. Білий олень виконав її прохання, можливо, не те, про яке прохала його спочатку, але все одно його подарунок був безцінний.

— Він виконав твоє бажання? — Ганс Пітер чекав, що вона кивне головою на знак згоди. — Я впевнений, що ти не просила його ні про новий будинок, ні про те, щоб вечеря більше ніколи не пригорала, — сказав він і засміявся.

Дівчинка заплющила очі, почуваючи себе незграбою. Звісно ж, треба було попросити новий будинок! Або казан юшки, котрий ніколи не спорожніє. Або мішок золота.

— А він таки пропонував мені розкішний посаг, — пробурмотіла дівчинка.

— Але ж ти його не взяла. Ти занадто мудра, щоб так вчинити, — сказав він, плескаючи сестру по руці. — Твоя мудрість не дозволила б тобі прийняти подарунок для невдячних, що прагнуть жити у золотому палаці.

— Треба було б…

— А от і ні, — запевнив він її. — Будь ласка, скажи мені, ти попросила щось для себе?

— Так, — вона почервоніла й опустила голову.

— Що саме, якщо не секрет?

— Ім’я.

Запанувала тиша. Якийсь час брат із сестрою сиділи поруч, не ворушачись. Згодом Ганс Пітер випустив її долоньку зі своєї і міцно обійняв сестру.

— О, моє маленьке дівчатко, — врешті промовив він. — Це неоціненний скарб для тебе, безіменної.

— Хочеш… Хочеш його почути? — завагалася дівчинка. Вона навіть не замислилася, як дивно буде після стількох років безіменності сказати своїм батькам, що у неї є ім’я. А якщо вони запитають, звідки воно у неї? То було чудове ім’я, однак будь-хто, хто б його почув, одразу здогадався б, що воно нетутешнє.

— Ні, — прошепотів Ганс Пітер. — Бережи його; бережи його глибоко в серці. Є краї, де бути безіменним — це щастя, це рятунок, — його погляд линув кудись удалечінь, проникаючи крізь стіни хатинки.

Побачивши спохмурніле обличчя брата, дівчинка аж зіщулилася:

— Але навіщо мені ім’я, якщо ніхто його не знатиме? — прошепотіла вона.

— Настане день, і твоє ім’я тобі знадобиться, — сказав він їй. — А до тих пір буде краще, якщо усі кликатимуть тебе дівчинкою.

— Твоїм дівчатком.

— Так, ти — моє дівчатко, — погодився він, перебираючи пасма її волосся.

Вони почули, як унизу відчинилися двері і Аскель щось закричав. Ганс Пітер закотив очі, а його наймолодша сестричка засміялася, і вони разом спустилися по драбині, щоб зустріти свого брата.

Розділ 4

Минуло трохи часу, перш ніж дівчинка помітила: щось у ній змінилося. Котів у них удома не було, оленями опікувався її брат Ейнар, а тих кількох курок, які в них жили, важко було назвати щебетушками, тому навіть якби дівчинка помітила, що вона їх розуміє, то швидко би про це забула.

Та одного разу до них у гості завітали Йорун зі своїм чоловіком Нільсом. Вони привели зі собою мале цуценя. Ось тоді дівчинка відчула в собі ці зміни. Щеня було довгоногим та привітним, любило грітися біля вогню, сидячи поруч із Гансом Пітером, котрий, як завжди, вирізав там дерев’яні фігурки. Коли хтось проходив повз них, цуценя било хвостиком об підлогу, а на його мордочці можна було побачити щось схоже на усмішку.

У другу ніч сестриного гостювання дівчинка смажила перепічки лефсе[2]. Тільки-но вона взяла плескату паличку й перевернула перепічку на інший бік, як почула чийсь голос:

— Як це смачно виглядає!

Вона усміхнулася братові, адже була впевнена, що це сказав Ганс Пітер:

— Дякую! Хочеш шматочок?

— Що? — Ганс Пітер перевів погляд з дерев’яної фігурки на сестру. — Ти щось сказала?

— Я запитала, чи ти хочеш шматочок лефсе?

— Не дуже, — він скривився. — Без присмачок вони мені не смакують.

— То навіщо було казати, що вони смачно виглядають? — вона перекинула щойно спечене плескате кружальце зі сковороди на тарілку, що стояла на столі.

— Я цього не казав, — він подивився на неї з подивом.

Дівчинка роззирнулася. Більше нікого поруч із ними не було. Лише цуценя, що метляло хвостиком. Дівчинка глянула на нього згори вниз, і у відповідь воно подивилося на неї:

— А можна мені шматочок, якщо він не хоче?

Дівчинка уважно подивилася на щеня.

— Ти чув? — вона тицьнула дерев’яною паличкою, котрою щойно перевертала перепічки, у цуценя, хоча й запитувала Ганса Пітера.

— Що саме?

— Цуценя щойно попросило шматок лефсе.

— Ні, я нічого не чув.

— Саме так, — сказало цуценя і опустило вуха. — Але якщо не хочеш мені його давати, то не мусиш.

— Гансе Пітере, — сказала вона, стишуючи голос так, щоб інші її не почули. — Цуценя зі мною розмовляє.

— Розумію, — він відклав убік нову дерев’яну фігурку і обережно засунув ніж у футляр. Тоді підійшов до сестри і поклав руку їй на плече. — Тебе болить голова?

— Ні.

— Ти сьогодні щось їла?

— Так, — вона роздратовано скинула братову руку зі свого плеча. — Цуценя розмовляє зі мною. Я не хвора і не божевільна, і мені це не сниться, — вона знову націлила дерев’яну паличку у бік цуценяти. — Скажи щось.

— Можна мені шматочок ще до того, як лефсе геть вихолоне?

— Ну ось, знову! — вона глянула на Ганса Пітера переможним поглядом. — Чув?

— Ні, — він заперечно похитав головою, однак погляд у нього став якийсь замислений. — Хоча я чув, як цуценя гавкало та скавуліло, і робило це по-собачому.

— Але я виразно чула його слова, — вона спантеличено опустила паличку. Помітивши, що мама пильно за нею спостерігає, дівчинка швидко поклала на сковороду порцію тіста і дерев’яною паличкою розплескала наступну перепічку лефсе. Доки та смажилася, дівчинка перевела погляд на цуценя. — Ти знав, що мій брат тебе не розуміє? — тихенько запитала вона.

— Ніхто мене не розуміє, — промовило цуценя. — Я говорю увесь час, але ти перша, хто зміг мене зрозуміти, — воно підняло задню лапу і почухало себе за вухом. — Твоя сестра дуже мила людина, однак, як би я її не благав, вона ніколи не дає мені нічого смачненького, — його карі оченята раз по раз кидали тужливі погляди на тарілку з перепічками. — Будь ласка! Лише однісінький шматочок…

Дівчинка відірвала від перепічки одненьку смужку, скрутила її валиком і дала щеняті. Воно швидко піймало той шматок зубами, опустило голову і почало наминати. Коли дожувало, то глянуло на дівчинку і зітхнуло.

— Ця перепічка однаково добра: як на вигляд, так і на смак.

— Дякую, — збентежено відказала дівчинка.

— Усе ще балакаєш з цуценям? — запитав Ганс Пітер.

Його вираз обличчя із враженого тепер став зацікавленим.

— Так, і воно мені відповідає, — сказала дівчина.

— А раніше ти чула, як звірі розмовляють?

— Ні, я… Стривай! — вона закусила губу. — Можу заприсягтися, що сьогодні вранці, коли відкривала курник, одна курка сказала: «Знову прийшла сюди». Але я не звернула на це увагу, бо Ейнар та Анна також були на подвір’ї.

— Гм, — Ганс Пітер присів навпочіпки біля щеняти. — А зі мною, малий, ти теж розмовлятимеш?

Цуценя якусь мить вивчало його поглядом, а тоді сказало:

— Можна спробувати.

Ганс Пітер звів погляд догори:

— Звучить, як звичайне виття.

— Він сказав, що варто спробувати, — відповіла дівчинка.

— Про що це ви тут шепочетеся? — запитала радісна та рожевощока Йорун, підходячи до вогнища. — Намагаєтеся навчити Нільсового пса якихось трюків? — її довгі пальці з гордістю спочивали на вагітному животі.

Ганс Пітер і його наймолодша сестричка перезирнулися. Він відкашлявся.

— Ми спробували навчити цього песика розмовляти, але схоже, нічого не вийшло.

— Ну що ж? Нільс каже, що цей пес не надто кмітливий.

Дівчинка обурено виструнчила спину. Цей пес видавався їй доволі розумним.

— Я думаю, цуценя багато тямить. Давай спробуємо ще раз, — вона підморгнула псові і тицьнула в ньогопальцем: — Голос, малюче!

Пес сів і загавкав.

— Розумничок! — дівчинка дала йому шматочок перепічки. — А тепер — лежати.

Цуценя чемно лягло на потріпаний килимок. Ще один шматочок перепічки полетів до нього.

— Боком!

Цуценя перевернулося з живота на бік.

— Ось так! — дівчинка взяла останній шматок перепічки і дала його псові.

На той час довкола них уже встигли зібратися інші сестри. Усі вони з подивом споглядали цей вишкіл.

— Годі згодовувати псові нашу вечерю, дівчинко, — просопіла мама, поклавши край веселощам.

— Так, матінко, — дівчинка знову взялася до роботи. Йорун та Ганс Пітер поглянули на неї співчутливо.

— Нільсе! — гукнула Йорун своєму чоловікові, коли той разом з іншими чоловіками увійшов до хати. — Лише поглянь, моя маленька сестричка навчила наше цуценя кільком новим трюкам.

Нільс засміявся і підійшов ближче. Пес чемно виконав усі ті ж викрутаси, що й раніше. Упевнившись, що мама не дивиться в їхній бік, Йорун відірвала шматок жовтого оленячого сиру, що лежав на столі, і дала його псові.

— От якби ви могли з такою ж легкістю упоратися з оленями, як із цуценям, — мовив Ейнар за вечерею. — Останнім часом з нашою найстаршою оленицею щось не те.

— Що трапилося? — запитав Ярл, що сидів на чільному місці. — Невже вона не дає стільки молока, як зазвичай?

— Вона взагалі не дає молока, — спохмурнів Ейнар. — Пручається і кусається, коли я до неї підходжу. А якщо мені все-таки вдається її зв’язати і я намагаюся її подоїти, вона взагалі не дає молока.

— Це погано, — мовив Ярл у задумі, загортаючи в’ялену рибу у перепічку та неспішно усе це пережовуючи. — Ця білолиця олениця завжди була однією з найкращих.

— Якщо вона більше не дає молока, тоді їй саме час завітати до казана з юшкою, — сказала Фріда. — Заріжте її завтра. Торсте, у тебе це добре виходить.

Ярл похитав головою, а чоловік Йорун майстерно перевів розмову на щось приємніше. Дівчинці хотілося і далі балакати з цуценям, однак на час вечері його вигнали до хліва. Та й на ніч до хати також на пустили. Дівчинці довелося спати на одному ліжку з мамою та сестрами. У неї було достатньо часу, щоб подумати про те, чи то вона зійшла з розуму, чи то Бог у такий дивний спосіб винагороджує таку непримітну дівчинку, як вона.

Наступного ранку дівчинка пішла до хліва, щоб подивитися, як там Ейнар. Вона трохи послухала курей. Звісно, вони вміли розмовляти, але їхні розмови були геть не цікаві. Значно більше турбувала її доля олениці — адже дівчинці, як і її татові, не хотілося, щоб блідолицю красуню пустили на м’ясо. Зазвичай дівчинка не надто цікавилася оленями, однак ця олениця була найкрасивішою у їхньому маленькому стаді.

Думки про оленів змусили її різко зупинитися посеред хліва. Вона ж розмовляла з білим оленем! Може, це саме завдяки йому вона тепер розуміє тварин? Згадався поцілунок, який він їй подарував, дотик його пухнастого носа на її чолі та тепло його подиху. Впевненість щомиті росла у її грудях: то не був Божий дар, то був подарунок прадавніх духів землі.

— То ти мені допоможеш чи ні? — озвався Ейнар з дальнього закутка хліва.

В одній руці він тримав відро, в іншій — ослінчик, створюючи ними перегородку між собою та оленицею. Вона жалібно мукала, а її карі очі раз по раз закочувалися.

— Мені боляче, боляче, боляче, — стогнала вона.

— Ейнаре, припини, — дівчинка підійшла до свого брата і легенько штурхнула його. — Їй боляче.

— Вона лише вперта, — пробурмотів Ейнар, махаючи ослінчиком перед очима олениці.

Майже гавкаючи, зазвичай спокійна тварина рвонула головою униз, а потім вгору, нападаючи на Ейнара. Дівчинка стала між ними і схопила оленицю за ошийник саме в той момент, коли та намагалася стрибнути на її брата. Сильна олениця потягнула її за собою на кілька кроків, а тоді зупинилася. Тим часом Ейнар встиг застрибнути на купу тирси та моху, котру вони використовували для вистилання підлоги у хліві.

— Ну, годі тобі. Ну-ну, годі, — заспокоювала дівчинка тварину. — Не звертай увагу на того дурника, краще розкажи мені, що з тобою трапилося.

— Мені боляче, — задихаючись, крикнула олениця і відхилилася назад. Вона тремтіла, а на її коричневому хутрі виступив піт.

— Що тебе болить? — ніжно запитала дівчинка.

— Вим’я, — відповіла олениця і знову затремтіла.

Ейнар стояв осторонь, гаплячись на свою сестру:

— Невже вона справді з тобою розмовляє?

— Так, — коротко відповіла дівчинка і стала навколішки перед оленем. — Будь ласка, дозволь мені подивитися. Обіцяю, я тебе не скривджу, — мовила.

Олениця затремтіла, але кивнула на знак згоди.

Дівчинка нахилилася ще нижче. Вим’я олениці було вкрите хутром, тому непросто було хоч щось там розгледіти. Мабуть, тому Ейнар нічого й не помітив. Дівчинка зауважила, що вим’я напухло. Біля одного з сосків виднівся слід укусу, і, схоже, рана загноїлася.

— Її вкусила лисиця, — сказала дівчинка братові. — Ось, поглянь!

Ейнар і собі нахилився, а коли побачив поранене вим’я, тихенько присвиснув і сказав:

— А хай тобі… Я цього не помічав! — він поплескав оленицю по боці. — Вибач, мала! Я знайду якусь шматину і промию тобі рану.

— Минулого року тато приносив ліки, коли Анна порізала руку, — сказала дівчинка, випростуючись і ніжно гладячи оленицю. — Там, у коричневому глечику на креденсі ще трохи залишилося.

Ейнар кивнув головою і пішов по ліки та шматину. Дівчинка зосталася у хліві і гладила ніс олениці.

— Мені дуже шкода, що ми завдавали тобі болю, але це було ненавмисне, — м’яко сказала вона. — Відтепер я пильнуватиму, щоб жодна лисиця тебе не скривдила.

І вона дотримала слова. Бо яка ж лисиця наважиться не слухатися її — вона ж бо так уважно прислухалася до їхнього виття…

Невдовзі чутки про те, що наймолодша дочка Ярла Оскарсона розуміє тварин, розлетілися по всіх усюдах. Її просили приборкати норовливого коня чи пояснити дурноголовому цуцикові, як треба поводитися. А от лисиці та вовки оминали Ярлові хліви десятою дорогою. Коли хтось пошепки говорив про це в присутності Фріди, вона фиркала і відверталася. Однак Ярла переповнювала гордість за наймолодшу доньку. Він помічав, що вона стає щораз милішою дівчиною, і жалкував, що його дружина так і не дала їй імені.

Розділ 5

Коли дівчинці виповнилося шістнадцять, з усіх її братів та сестер вдома зосталися лише Ганс Пітер та Ейнар. Інші повиходили заміж або ж, як у випадку Торста та Аскеля, вирушили на заробітки до Християнії. Попри погоду, то були чудові часи: хоча й далі було холодно і не вистачало їжі, а проте доводилося годувати менше ротів.

З практичних міркувань дівчина навіть змогла зрозуміти материне прохолодне ставлення до дітей та її сумну радість, коли вони покидали дім. Їй було приємно мати більше вільного місця у ліжку і більше ковдр, щоб у них закутуватися. Було приємно їсти стільки, скільки заманеться, а ще приємніше — усвідомлювати, що на завтра зостанеться ще якась їжа.

Чутки про те, що дівчина розуміє тварин, ширилися швидко і навіть почали приносити сім’ї користь. Люди охоче давали дюжину яєць від однієї курки, щоб дізнатися, що трапилося з іншою, або ж в’язку качок, якщо дівчина дресирувала їхнього пса. Їй подобалося слухати балачки тварин, однак, окрім Ганса Пітера, вона ніколи й нікому не розповідала, звідки у неї цей дар.

У свої шістнадцять дівчина мала би зустрічатися з кимось із сусідських хлопців, однак тварини цікавили її значно більше, ніж сусідські залицяльники. Їй не хотілося стати такою ж, як її матір: озлобленою та самотньою жінкою з дев’ятьма дітьми на шиї. Дівчині подобалися діти, вона навіть хотіла б мати одного-двох у далекому майбутньому, але не зараз. Спершу треба побачити світ. Їй хотілося подорожувати і знайомитися з новими людьми, та врешті-решт розгадати таємницю сумних очей Ганса Пітера. Лише тоді вона могла б повернутися додому, до їхньої долини, та вийти заміж за котрогось із селянських синів.

Одного літнього дня, який можна було назвати літнім тільки тому, що сонця у ньому було трішки більше, ніж зазвичай, дівчина набирала воду з джерела й розмірковувала. Сир, який Ярл залишав у подарунок тролям, вона уже забрала (вона забирала й приносила додому усі батькові подарунки для тролів, відтоді, як білий олень подарував їй ім’я). Аби батько не здогадався, що це його подарунки, вона різала сир на шматки чи збивала масло зі сметани. Фріда вирішила, що у її дитини з’явився здоровий глузд, а Ярл і далі ні про що не здогадувався і вважав, що своїми дарами задовольняє тролів.

Щоб набрати води, зазвичай доводилося бити відром об крижану кірку.

Та того дня було доволі тепло: дівчина одягнула лише кілька вовняних светрів та рукавиці. Навіть свитки не взяла. Набираючи воду, вона думала про те, чи не піти б їй після обіду по ягоди.

Раптом почула дивний плач і з несподіванки випустила відро з рук. Половина води вихлюпнулася. Дівчина озирнулася на плач.

— Вибач, дівчино, — промовив до неї дружній голос. — Я не думав, що ти так замріялася.

Дівчина підвела погляд і побачила веселі очі та бородате обличчя Йоруниного свекра — Рольфа Сімонсона. Це був дужий чоловік, схожий на ведмедя, з темним волоссям і вицвілими, але радісними очима. У руках він тримав потріпане покривало, в якому щось вовтузилося. То ось звідки долинав той плач, який вона почула!

— У мене для тебе щось є, — пробурчав він, підносячи вгору згорток. — Знайшов його сьогодні зранку і відразу ж сказав Нільсові: Йоруниній сестрі ця абищиця має сподобатися. Віднесу її їй.

Він засміявся від душі.

Дівчинка витріщилася на нього. Заради всіх святих, навіщо він приніс їй дитину? Бо ж оцей згорточок, що плакав та вовтузився, не міг бути нічим іншим, аніж дитиною.

— Підійди й візьми його, дівчино! Не бійся, воно не вкусить. Хоча може й вкусити, але зубчики у нього ще зовсім крихітні, тому болю воно тобі не завдасть.

Він знову підніс згорток до неї.

— Що це?

— Це — осиротіле цуценя, — Рольф Сімонсон засміявся. — Я подумав, що ти стрибатимеш від радості, отримавши власного песика.

Дівчина відступила кілька кроків до джерела.

— Я думала, то дитина, — сказала вона впівголоса.

Йорунин свекор вибухнув гучним сміхом, і від цього цуценя ще більше завовтузилося та заплакало.

— Дитина? Ти що подумала, що я відібрав у твоєї сестри її наймолодшеньке маля? Дитина!

Оті сміх та плач змусили Фріду та й Ганса Пітера вийти з хати. Вони стояли на подвір’ї, переводячи погляд з Рольфа Сімонсона на дівчинку. Ганс Пітер усміхався своєю напівусмішкою, а Фрідине обличчя було незвично дружнім.

— Сусіде Сімонсоне, — сказала вона. — Зайдете до нас на кухоль елю?

— Певна річ, пані Фрідо, — відповів він. — Але спершу ваша наймолодша дочка мусить забрати у мене оце цуценя, доки я його не випустив з рук.

І справді, хоча звірятко й далі було добре замотане у стару ковдру, воно вовтузилося, мов скажене. Ще мить, і воно б вирвалося із міцних селянських рук і впало на кам’янисто-багнисту землю їхнього подвір’я. Дівчина вхопила його дуже вчасно.

Маленька пухнаста голова виглянула з ковдри і запищала до неї. Очі цуценяти все ще були закритими. Воно мало темно-сірий окрас із білими плямами. Уже на руках дівчини знову заквилило і обхопило її палець своїми маленькими зубками.

— Ай-ай, припини! — вона вивільнила свій палець і легенько вдарила нечемнюха по носі. А згодом, не зводячи погляду з цуценяти, пішла до хати за Рольфом Сімонсоном та мамою. Ганс Пітер йшов останнім.

— Йому лише кілька днів, — міркував уголос Ганс Пітер, коли вони з дівчиною знову вмостилися біля вогнища і пильно роздивлялися цуценя.

— Навіть менше, — сказав Рольф Сімонсон. — Я знайшов його сьогодні вранці у хліві. Мабуть, його мати приблудила з лісу і народила його у високих травах за моїм хлівом. А тоді, певне, подалася деінде і забула взяти з собою ось цього.

— Дякую за пса, сусіде Сімонсоне, — Фріда зиркнула на свою наймолодшу дочку, а потім набрала йому кухоль пива з діжечки в кутку і посадила за гладенько витесаний стіл.

Дівчина опустила очі, паленіючи від сорому.

— Дякую дуже, сусіде Сімонсоне. Це так мило, що ви про мене згадали.

— Нема за що, дівчино, — відмахнувся він від її подяки, узяв кухоль елю і протяжно сьорбнув. — Дівчині з твоїм даром необхідно мати власне звіря.

Він засміявся і знову ковтнув елю.

Дівчинка бачила, що мама була дуже невдоволена новим мешканцем. Однак, якби раптом Фріда надумала комусь віддати цуценя, Рольф Сімонсон про це неодмінно дізнався б, тому вона була змушена дозволити доньці залишити пса. Дівчину переповнювала радість.

— Гм-гм, — кашлянув Ганс Пітер, привертаючи увагу дівчини. — Дівчино!

Дівчина наблизилася до вогнища і взяла щеня на руки. Воно почало голосно ссати її великий палець.

— Дівчино, — Ганс Пітер поторсав її за рукав.

— Що? — вона роздратовано подивилася на брата, адже саме збиралася принести цуценяті трохи оленячого молока, а також думала дати стару рукавицю, з котрої він міг би те молоко смоктати.

Ганс Пітер зачекав, поки його мати та Рольф Сімонсон занурилися у пліткування, а тоді нахилився до дівчини і прошепотів їй на вухо:

— Придивися до цього… цуценяти.

Вона глянула на мале створіння, яке все ще смоктало її палець. Його м’яке хутро стирчало увсебіч, а хвостик виписував у повітрі майже ідеальні кола. Дівчина перевела погляд на Ганса Пітера, запитально піднявши брови догори. Він майже пошепки сказав:

— Невже ти не бачиш?

Вона, все ще спантеличена, заперечно похитала головою.

— Може, його мати й була собакою, хоча я в цьому сумніваюся… Але батько його — не пес.

Цуценя випустило з рота палець дівчини та повернуло мордочку зі все ще закритими очима в бік Ганса Пітера. Тоді вискнуло ще вище, ніж зазвичай, і вдарило руку Ганса Пітера своєю лапою.

— О! — тепер дівчинка це також помітила. Ганс Пітер мав рацію: може, один з його батьків і був собакою, та й те навряд чи. Скоріш за все, це був чистокровний вовк.

Дівчина подивилася на свого брата, тоді в бік столу, де теревенили їхня мати та сусід, взяла вовченя на руки і встала. Усі подивилися на неї. Її мати була дуже незадоволена тим, що її перебили. Рольф Сімонсон підморгнув їй. Ганс Пітер також підвівся.

Дівчина відкашлялася:

— Сусіде Сімонсоне, якщо не заперечуєте, я назву цуценя Роло на вашу честь.

Він підніс кухоль з елем догори:

— За молодого Роло, мого тезку!

Фріда фиркнула, а Ганс Пітер роззявив рота, немов хотів щось сказати. Дівчина зухвало глянула на них обох і відвернулася.

— Я поріжу оту стару шкіряну рукавицю, що не має пари, — повідомила вона. — Його потрібно зараз же нагодувати.

Ось так у наймолодшої Ярлової доньки з’явився домашній улюбленець. Чутки про її дар розуміти тварин і далі розліталися по всіх усюдах. А тим часом Роло швидко ріс.

Розділ 6

Дівчинці дуже подобалося розмовляти з тваринами, хоча вона розуміла, що цей дар може принести їй і нещастя. Єдиною радістю було те, що той холодний зимовий день не настав, аж доки їй не виповнилося сімнадцять.

На той час Роло став сильним звіром з могутніми грудьми, довгими лапами і густою м’якою шубою сірого кольору. На животі в нього виднілися білі плями, однак показував він їх лише дівчинці і час від часу, якщо йому дуже вже хотілося, щоб його почухали, Гансові Пітерові. Уздовж загривка та на плечах у нього проглядалися чорні плями.

— Поглянь на нього!

Ганс Пітер стояв біля дерев’яної дошки і дивився на вовка.

Роло зазвичай гаяв час на задвірку їхнього подвір’я, поблизу купи сіна, що виднілася з-під снігу. У тому сіні жило сімейство мишей. Роло це добре знав. Попри заборону своєї господині, йому неабияк кортіло спіймати хоча б одну. Як-не-як вони були на його території.

— Роло, не можна, — лагідно сказала дівчина, сидячи на купі дров й читаючи лист від своєї сестри Катли, котра жила на березі моря зі своїм чоловіком-рибаком.

Не знімаючи рукавиць, дівчина незграбно вклала лист назад до конверта і сховала його до кишені, а тоді щільніше закуталася у свою стару свитку.

— Ех, швидше б мама закінчила лиття тих свічок, — сказала вона.

— Чому ти чхаєш, коли вона робить свічки?

— Це все через оту всяку всячину, яку вона туди додає, — дівчинка скривилася. — Сушені трави та квіти. Якби ж то мама робила звичайні свічки!

Вона глянула на Роло і підвелася:

— Ох, він таки полює на неї. Бешкетник!

Вона насварила на Роло пальцем. Він стояв напружений, готовий до стрибка. Одне вухо із чорним пушком на кінчику стирчало догори.

Вгодована сіра миша випірнула із купи сіна і завзято нюшила носом повітря довкола. Роло сидів не ворушачись. Миша прокралася уперед ще на кілька кроків. Роло навіть не моргнув. Миша завмерла і знову поворушила носом, а тоді шмигнула вперед і перестрибнула через праву передню лапу вовка. Він і бровою не повів.

Та щойно миша-товстунка віддалилася від Роло на якісь півкроку, він раптом скочив вгору та вперед, випроставши передні лапи. А коли приземлився, миша зникла у його лапах. Роло висолопив язика, нахилив морду додолу і принюхався до своєї здобичі.

Ганс Пітер так реготав, аж плескав себе по колінах, тим часом співчутлива дівчина поспішила на допомогу миші.

— Годі, Роло, годі, — наказала вона. — Ти її вже налякав. А тепер відпусти!

Роло благально подивився на свою господиню.

— Навіть і не думай, вовченя! Зі мною це не пройде! — сказала вона, і в її голосі вчувся осуд. — У тебе ж вдосталь їжі. Тобі не потрібно їсти ще й мишей.

— Але ж це шкідник! — нагадав їй Роло. — Якщо вона залізе до будинку, то прогризе дірки у кожному мішку і з’їсть нашу їжу.

— Ну знаєш, зараз вона не в будинку. Вона надворі. Це її домівка, — дівчина стала руки в боки і тупнула ногою. — Роло!

Роло широко позіхнув і розсунув лапи. Мишка хутко помчала геть. Її носик ворушився навдивовижу швидко, щокілька кроків вона зупинялася і хиталася, так, немов от‑от зомліє. Зжалившись, дівчина нахилилася і взяла її в руки, а тоді опустила перед ніркою, що була входом до її домівки.

Знову позіхнувши, Роло підвівся, струсив із себе рештки войовничості і спокійно підійшов до гори дров, щоб обнюхати хмиз, який там складав Ганс Пітер.

— Багато деревини, — прокоментував він.

— Він сказав, що тут багато деревини, — переказала дівчина.

Ганс Пітер помахав галузкою у бік вовка:

— А хіба не ти сказав дівчині, що наближається хуртовина?

Роло неголосно вискнув. Це означало: «Так». Їм із дівчиною вдалося випрацювати певні знаки для Ганса Пітера, щоб він також міг розуміти вовка. Ярл вважав, що його донька дуже мудро придумала. Він і сам частенько намагався розмовляти з вовком і старався зрозуміти, що саме той йому відповідає. Для Фріди то було б чимось нечуваним, тому Ганс Пітер з дівчиною вирішили, що біля неї варто поводитися із Роло, немов зі звичайним псом. Роло розумів ситуацію і заради Фріди корчив із себе дурника. Він жував старі капці і вив на двері щоразу, коли знадвору чувся шурхіт. Хоча насправді йому не подобався смак капців і він добре знав, що той шурхіт — то лише вітер.

— Це страшенно багато деревини, та ще й надворі, — мовив Роло. Дівчина переклала. — Не думаю, що тобі буде потрібно аж стільки. І взагалі, тримай трохи дров у будинку, щоб завжди мати їх під рукою.

— Гаразд, — Ганс Пітер подивився на купу дров. — Спитай у нього, чи він знає, наскільки високим буде сніг? Як довго триватиме хуртовина?

— Снігу буде багато, хуртовина триватиме довго, — переклала дівчина. — Але наскільки багато і наскільки довго, цього він не знає. Однак йому здається, що заметіль буде не такою лютою, як тоді, коли він уперше з нами зимував.

— Це чудова новина! Хоч щось добре, — зітхнув Ганс Пітер. Він складав дрова на домоткані підстилки, щоб легше було їх носити до хати.

Шість місяців по тому, як Рольф Сімонсон приніс дівчинці цуценя, на їхню долину налетіла жахлива заметіль. Сім’я змушена була просидіти вдома десять діб, молячись, щоб хуртовина втихомирилася. Коли заметіль стихла, снігові замети були вищі, аніж дах їхньої домівки. Отож минув ще один тиждень, перш ніж вони прокопали прохід через подвір’я та дісталися до хліва з оленями. Ярл був дроворубом і зазвичай рубав дерева у далеких лісових хащах. Тому йому довелося чекати цілий місяць, перш ніж він знову зміг взятися до роботи. Вони змушені були вбити трьох своїх оленів, щоб якось залатати дірки у сімейному бюджеті. Ніхто з мешканців долини не міг пригадати такої жахливої хуртовини. Навіть Фріда раз по раз хрестилася та бурмотіла щось про тролів, поки Ярл із синами прокопували стежку до хліва.

Дівчина хутко зв’язала кінці підстилки, наповненої дровами. Однак, на відміну від свого брата, який закинув в’язку дров собі на плечі, вона потягла їх по снігу аж до будинку. Біля порогу обоє визулися з чобіт і ввійшли до хати, струшуючи з себе сніг. Навіть Роло обтрусив лапи, перш ніж ступити на заметену та вимиту Фрідою підлогу.

Вони прийшли дуже вчасно: остання свічка саме застигала на столі, а сушені трави вже були сховані. Дівчина чхнула ще разів зо три і заходилася готувати обід.

Перші сніжинки щойно почали вкривати землю. Сім’я саме сіла до столу, коли двері хатини раптово відчинилися і на порозі постало біле волохате створіння. Фріда вискнула, а дівчина сховалася під лавку. Роло стрибнув уперед, ставши між людьми та страховиськом, оголивши свої гострі ікла.

Регочучи, вкрита хутром істота відгорнула капюшон і показала своє обличчя. То був Аскелядан, який саме повернувся з міста. Він знову засміявся, дивлячись на їхні налякані обличчя, а тоді обтрусив білий сніг зі своєї вовняної сірої свитки.

— Ти засиплеш снігом усю підлогу, — мовила дівчина, оговтавшись.

— Еге ж, дочко, ану швидко бери мітлу та підмети весь цей сніг, доки він не розтанув, — наказала їй мати. — Заходь, сідай з нами, сину, поїж гарячого. Ейнар допомагає Нільсові латати дах, тому маємо вдосталь їжі, — лагідно мовила вона своєму улюбленому синові. — Як добре, що ти прийшов! Я скучила за тобою!

— Та я не тільки в гості, — сказав Аскелядан, скидаючи з себе засніжений верхній одяг та залишаючи його на підлозі, щоб дівчинка все те прибрала. — Я прийшов полювати.

— Полювати? Тут? — Ярл похитав головою. — Тут немає нічого, на що варто було б полювати. Хіба снігові лисиці. Б’юся об заклад, ти міг би знайти їх і біля міста.

— Ні, не на снігових лисиць, — сказав Аскелядан, чарівно посміхаючись. На ізбйорна[3]. На величезного ізбйорна. Кажуть, що проти цієї звірюки білий олень — то звичайнісінька іграшка.

— На ізбйорна? Нема у цих краях такого звіра, — мовила дівчина, підмітаючи підлогу. Вона закотила очі, сподіваючись, що Ганс Пітер це побачить, однак він на неї не дивився. Поглядом він втупився в Аскеля, і його обличчя посіріло.

— Той ведмідь з’явився у наших краях, — сказав Аскель. — Чимало мисливців його бачили: велетенська тварюка, біліша за сніг, — Аскелеві руки виписували у повітрі величезне коло, немов показуючи велич звіра, а його очі сяяли. — Королівський кравець з Християнії пропонує п’ятсот золотих крон тому, хто принесе йому цю здобич, — при згадці про гроші його очі засяяли ще яскравіше. Фрідині теж. — Король хоче свитку з ведмежої шкури, — додав він. І я збираюся йому її принести. Лишень уявіть: якщо мені пощастить стати тим, хто принесе королеві ведмежу шкуру… сам король захоче зі мною зустрітися!

— Це твій шанс, синку, — сказала Фріда, обіймаючи Аскеля за широкі плечі. — Це полювання принесе тобі достаток. Я це нутром чую, — вона поцілувала його в щоку.

— З тобою все гаразд, Гансе Пітере? — дівчина підійшла до свого улюбленого брата і поклала руку йому на плече. Він виглядав так, немов його от‑от знудить. Раптом випустив із рук ложку, на якій ще був шматок моркви, і та впала на стіл поруч із його тарілкою. Його руки повільно сповзли на стегна.

— Не полюй на ізбйорна, — сказав Ганс Пітер дивним приглушеним голосом. — То не творіння природи.

Голос Аскеля зазвучав дуже глузливо:

— Звідкіля тобі знати хоч що-небудь про цю тварюку? Адже ніхто з вас досі навіть не чув про його існування.

— Ведмеді тут не водяться, — сказав Ганс Пітер. — Ні білі, ні бурі. А щоб ізбйорн забрів аж так далеко на південь… — його голос урвався. — Не полюй на цього ведмедя, Аскелядане, — тіло Ганса Пітера затремтіло, і дівчина ще міцніше стисла його плече. — Я знаю про ізбйорна більше, ніж хотів би. З цієї затії не вийде нічого доброго.

— Що за дурниці? — вискнула Фріда. — Що ти можеш знати про ведмедів? Та ти ж сидиш удома, немов той каліка, замість того, щоб заробляти на життя, як справжній чоловік, — вона насварила на Ганса Пітера вказівним пальцем. — Аскелядан розбагатіє. Я не дозволю твоїм заздрощам усе зруйнувати.

— Жінко, — почав було Ярл. Він потягнувся через півстолу, щоб поплескати її по руці, однак вона відсмикнула свою долоню — на його лиці з’явилася гримаса невдоволення. — Ганс Пітер виконує усі свої обов’язки, допомагаючи нам на полі та різьблячи дерев’яні речі. І не забуваймо, що він колись плавав по північних морях на купецькому кораблі.

Фріда повернулася спиною до чоловіка та найстаршого сина, усім своїм виглядом демонструючи, що їй цього мало. Усередині дівчини наростала лють. Мати відштовхувала її від себе, відколи народила, вважала її за ніщо — та до цього дівчина вже звикла. Але так ставитися до Ганса Пітера… то було щось геть інше. Дівчина розсердилась, думаючи про те, що Фріда може бути такою непривітною до свого найстаршого сина. Це правда, Аскелядан був третім, щасливим сином, але чого він досяг за все своє життя? Піймав у пастки кілька лисиць, застрелив кількох диких оленів, позалицявся до кількох простодушних селянок — оце і все.

— Брате, якщо тобі хочеться сидіти біля вогнища, немов якась бабка, то це твій вибір, — сказав Аскелядан зі зневагою. — Але я обрав інший шлях. Він принесе мені славу і багатство.

— Тобі це належиться. Ти ж наш третій син, — мовила Фріда.

— Немає нічого поганого в тому, щоб задивлятися на кришталеві хороми та золоті трони, — тихо сказав Ганс Пітер. — Однак тобі варто було б спершу побачити пастки, які ховаються усередині цих хоромів, і те, що сидить на тих тронах. Кожна будівля потребує фундаменту. Добре придивися, чи твоя не стоїть на людських кістках.

З цими словами Ганс Пітер підвівся, кожен його рух був повільним та незграбним, немов рухи старого дідугана. Уся сім’я мовчки дивилася, поки він добрів до драбини, викарабкався нагору і зник у темряві горища.

— Він з глузду з’їхав, — за якусь хвилю тихо сказав Аскелядан.

— Йому боляче, — зі злістю в голосі сказала дівчина. — Йому боляче, а вам начхати.

Вона все ще стояла, міцно стиснувши кулаки. Роло стояв поруч, тулячись їй до ніг, не знаючи, що зробити, щоб втішити свою господиню.

— Дівча, дівча, — м’яко сказав Ярл. — Мені не байдуже. Але ми тут нічим не зарадимо, — він сумно усміхнувся своїй наймолодшій доньці. Опісля повернувся до Аскеля, і його усмішка згасла. — Я ніколи не чув, щоб твій брат говорив дурниці.

— До сьогодні!

Ярл жестом наказав Аскеляданові замовкнути:

— Я ніколи не чув, щоб Ганс Пітер говорив дурниці. Його поради завжди сповнені здорового глузду, і він знає про цей світ значно більше, аніж я. Тобі варто прислухатися до його поради.

— Ярле, годі дурниці верзти, — Фріда стукнула по столу своїм кістлявим кулаком. — Ганс Пітер ні на що не годиться, а от мій Аскелядан — сильний та хоробрий чоловік. Він чудовий мисливець. Якщо сказав, що вполює ізбйорна, то він це зробить!

— Дякую, матінко, — гордо мовив Аскелядан. — Думаю, сьогодні я заночую тут, почекаю, поки не вщухне хуртовина. А тоді вже вирушу полювати на ведмедя.

— Чудовий план, синку! — сказала Фріда. — Ось візьми ще рагу і ще он сиру та хліба. Тобі потрібно берегти сили. А завтра, перед тим, як вирушиш на полювання, я спакую тобі добрий пайок: дам вдосталь в’яленого м’яса, сиру та хліба.

— Ти про це пожалкуєш, — сказала дівчина.

Вона сказала це, звертаючись до свого брата, хоча й не була певна, що він її почув. Її погляд прикипів до маленького віконця поруч із дверима. Коли Аскель увійшов, кватирка відчинилася, і в дівчинки дотепер не було часу, щоб її зачинити. Змащена оленячим жиром шибка ледь помітно впустила до хати сонячне проміння, однак воно швидко згасло і перетворилося на сніг. Здавалося, на снігу почали з’являтися різні форми: ізбйорн і колючий троль.

— Ти про це пошкодуєш, — повторила вона пошепки. — Усі ми пошкодуємо.

Розділ 7

Коли Аскелядана не було вдома аж три дні, навіть Фріда почала хвилюватися. Почалося усе, коли за вікном лютувала хуртовина. Та щойно на небі трохи розвиднілося і білосніжний сніг знову виглядав привітно, Аскель випробував свої лижі і зрозумів, що завдяки холодній погоді сніг став ідеальним для їзди. Він напакував свій наплічник їжею, взяв із собою лук і стріли, а також ножі, та радісно помахав матінці рукою на прощання.

Ганс Пітер так і сидів біля грубки. Він не промовив ані слова. Навіть не звернув уваги на прохання дівчини поїсти. Їв неохоче і перестав вирізати фігурки з дерева. Роло сидів поруч із Гансом Пітером, поклавши свою мордочку йому на коліна. Мовчанка гнітила всю сім’ю, і від цього напружена ситуація ставала ще дивнішою.

Ярл щоранку йшов на роботу до лісу і повертався додому, тягнучи повні сани дров. Дівчина з Фрідою доїли олениць та варили сир. Якось дівчина знайшла сховок білочки із горішками, забрала їх і змолола до їжі. Однак усе це відбувалося в тиші. Фріду і дотепер важко було назвати балакучою, швидше гострою на язик жінкою. Вона полюбляла закинути слівце до чоловіка та покерувати дітьми, які все ще жили з нею під одним дахом, проте впродовж тих трьох днів і вона майже весь час мовчала. Дівчина не співала, Ганс Пітер не розповідав історії, а Ярл не ділився тим, що трапилося з ним упродовж дня.

І тоді почалася ще одна завірюха.

Попід вікнами хатини здійнявся вітрище. Не було навіть часу, щоб як слід утеплити хліви. Ярл намагався добратися до оленів, однак сніг швидко перетворився на льодяні голки, і, не ступивши навіть двох кроків, він змушений був повернутися додому. Шкіра довкола очей була єдиною частиною тіла, незахищеною одягом, і від того короткого перебування на дворі стала червоною, немов рана.

— Ніяких шансів забрати курей до будинку, — видихнув він, коли дівчина допомагала йому скинути з себе обліплену снігом свитку. — Можливо, усі вони загинуть. Але інша худоба мала би витримати: хлів захищений; у них є вода й сіно.

— Я заглядала до курей напередодні, — мовила дівчина, намагаючись втішити батька, який був сумний, як ніколи. — Вони в безпеці.

— Ти хороша дитина, — мовив він, неуважно гладячи її по голові; вона була лише на долоню нижча за нього.

— Хто подбає про мого Попелюшка? — голосила Фріда. — Де ж він ховається від завірюхи?

— Не знаю, жінко, — Ярл важко опустився на стілець біля столу. — Єдине, що нам залишається, це — молитися.

— Хіба він не третій син? Хіба не щасливчик? — озвався Ганс Пітер, уперше відтоді, як попередив Аскелядана. — Чи ж він не Попелюшок? Адже так ти його величаєш. Без сумніву, він знайде собі чудову схованку від завірюхи і повернеться додому в ореолі слави з принцесою та скринею золота.

Його слова звучали б образливо, якби не його голос, в якому не було жодних емоцій.

— Так і буде, — мовила Фріда, невдоволено зиркаючи на їхнього найстаршого сина. — Він найкращий і найрозумніший з-поміж усіх моїх дітей, мій третій син, мій щасливчик! Він повернеться в ореолі слави, як ти й кажеш.

Дівчина нічого не сказала. Їй хотілося, щоб мамині слова справдилися… не ті, звісно, про золото та принцесу, хоча то було б мило. Ні, вона хотіла, щоб її брат повернувся цілим і неушкодженим. Аскель подобався їй значно менше, ніж Ганс Пітер, але як‑не-як він був її братом, і дівчина завмирала лише на саму думку про те, щоб втратити бодай когось із сім’ї.

Оповиті сумними думками, всі аж підстрибнули з несподіванки, коли Роло скочив на всі чотири лапи і кинувся до дверей. Він стояв там, вишкіривши ікла, і виповнював тишу невдоволеним гарчанням. Ганс Пітер також підвівся і, прихопивши свій гострий ніж, підійшов до дверей. Його молодша сестра вже була там.

— Роло? Що відбувається? — дівчині було начхати, чи мама чує, що вона розмовляє з вовком.

Раптом її тіло вкрилося гусячою шкірою: крізь маленьке віконце знадвору виднілася якась фігура. Це не був ані вітер, ані сніг.

Роло завив ще завзятіше і ступив уперед саме тоді, коли двері різко розчахнулися. Велике, біле, вкрите хутром створіння заледве протиснулося в двері, відкинувши Роло вбік, немов то було якесь цуценя. Фріда засміялася і хотіла щось сказати: вона ж бо думала, що то її любий Аскелядан повернувся додому.

Однак то не був загорнутий у хутро та обліплений снігом Аскелядан. То не була людина. То був ізбйорн — величний, білий, як сніг, північний ведмідь. Він стояв посеред їхньої хатини, втупившись у дівчину.

— Роло, не смій, — шикнула вона.

Вовк, більше здивований, ніж покалічений, звівся на ноги і був готовий до нового стрибка. Він не зважав, що ця істота була у кільканадцять разів важча за нього, бо, коли йшлося про безпеку його господині, Роло ставав безстрашним.

— Роло, ану припини. Йди-но сюди, — наполягла дівчина, поплескуючи себе по стегну.

Не бажаючи показувати ведмедеві, що він його боїться, Роло позадкував і став біля дівчини. Ніхто з мешканців хатини не ворухнувся. Фріда завмерла з черпаком в одній руці і казанком юшки в іншій. Ярл стояв біля столу, однією рукою схопившись за ніж, іншу затиснувши в кулак. Ганс Пітер — усе ще біля сестри та матері, з гострим ножем напоготові. Однак його рука сильно тремтіла. Скидалося на те, що він от‑от випустить з рук ножа. Його обличчя було блідо-біле, немов замерзле молоко.

— Чого тобі треба? — скрикнула дівчина. — Забирайся звідси!

Ведмідь захитався, кліпаючи чорними очима. Крізь відчинені двері вітер задував до хатини пригорщі снігу, вони осідали на величезних ведмедячих лапах, і дівчина чітко побачила, що ведмеже хутро і справді біліше за сніг. Його лискуча шуба нагадала їй місячне сяйво, промені сонця і білосніжне хутро білого оленя, який подарував їй ім’я.

— Забирайся звідси! — вказала йому на двері.

— Ти мене розумієш? — запитав ізбйорн глибоким протяжним голосом, розтягуючи слова, немов давно відвик від розмов. Фріда вискнула, Ярл замахнувся ножем, бо ж для них ті слова звучали, як жахне виття.

— Так, — коротко відказала дівчина.

Ведмідь заплющив очі і ступив кілька кроків вглиб хатини. Уся сім’я згуртувалася біля столу, Ярл та Ганс Пітер тримали ножі напоготові, однак ведмедеві, схоже, було на те начхати. Він знову розплющив свої чорні очі.

— Ходімо зі мною, — засопів ведмідь.

— Що? — дівчина відчула, як від переляку її шкіра стягується.

— Тобі кажу. Ходімо зі мною.

— Що воно каже? — прошепотів Ганс Пітер.

— Що воно каже? — Фрідин голос прозвучав значно різкіше, але не набагато голосніше. — Це ведмідь. Вбийте його!

— Він хоче, щоб я пішла з ним, — сказала дівчина.

Вона не посміла перейти на шепіт, хоча й голос її здригнувся. Судячи з тембру голосу ведмідь був чоловічого роду. А по очах було видно, що він не збирався нікого кривдити.

— Навіщо? — звернулася вона до ведмедя.

Ізбйорн знову похитнувся. З його грудей вирвалося важке зітхання.

— Не можу сказати, — він повів бровами і ще раз зітхнув. — Але. Потрібна ти. Ходімо.

— Він каже, що я повинна йти за ним, — сказала дівчина здивованим голосом.

— Ні, — обличчя Ганса Пітера зблідло. Він помахав ножем у ведмедя перед носом, не погрожуючи, а скоріш показуючи свою незгоду. — Ні! Залиш її в спокої!

Ведмідь похитав головою:

— Ти мені потрібна. Будь ласка. Ходімо зі мною!

— Навіщо я тобі здалася? — не вгавала дівчинка. — Куди йти?

— Житимеш зі мною у палаці. Лише один рік.

Здавалося, що кожне наступне слово дається йому все важче й важче.

— Він хоче, щоб я жила з ним у палаці упродовж одного року, — повідомила дівчина своїй отетерілій сім’ї.

— Ні, — Ганс Пітер випустив з рук ніж, і той голосно дзенькнув, вдарившись об підлогу. Схопивши дівчину за плечі обома руками, старший брат легенько її трусонув. — Не роби цього. Благаю, не роби цього. Ти собі навіть не уявляєш, яким жорстоким може бути світ.

— То ти, то воно живе у палаці? — Фрідин погляд швидко перебігав з ведмедя на доньку і виглядав тепер більше зацікавлено, аніж налякано. Вона облизала губи. — Та це ж зачарований ведмідь! Як король Вальдемон зі старих легенд, еге ж?

— Не мели дурниць, жінко, — пробурчав Ярл. Він і досі тримав у руках ножа. — Забирайся звідси! — сказав він ведмедеві, погрожуючи йому більш ворожо, ніж це робив Ганс Пітер.

— Ніхто… не постраждає, — сказав ведмідь.

Ярл, котрий почув тільки гарчання, підступив на крок ближче.

— Зачекай, чоловіче, — мовила Фріда. — Може, це і є те щастя, котре Аскелядан нам приніс.

— Щоб якийсь там ізбйорн забирав мою наймолодшу дочку! Хіба це щастя? Зовсім ні! — сказав Ярл. — І я сумніваюся, що Аскель до цього причетний.

— Та це ж той ведмідь, на якого він полював. Я в цьому впевнений, — сказав Ганс Пітер. — Як я і думав, це не принесло нам нічого хорошого.

— Воно хоче, щоб дівчина жила в палаці, — Фріда склала руки на поясі, усім своїм виглядом показуючи, що не відступить.

— Мамо, — промовив Ганс Пітер здавленим голосом, — ти не думаєш, що кажеш. Це ненормально. Ти сама щойно сказала, що перед нами зачарований ведмідь. Не може бути, щоб ти бажала такого нашій дівчині!

Дівчина делікатно вивільнилася з братових обіймів і стала навпроти ведмедя, дивлячись йому просто — у вічі. Ведмідь і собі подивився на неї. У його чорних очах були ті самі біль та образа, які вона бачила в очах у Ганса Пітера.

— Ти мене не скривдиш? — запитала вона.

— Ні, — Ганс Пітер обхопив її долоню обома руками. — Ні!

— Та йой, будь чоловіком, — рявкнула на нього Фріда. — Твоїй сестрі випала чудова нагода. Більшість людей тільки мріють про…

— …про те, щоб пізнати жахіття, котре ти навіть уявити не здатна, — закінчив за неї Ганс Пітер зболеним голосом.

— …про те, щоб жити в палаці, — закінчила свою думку Фріда.

Навіть ізбйорн завмер від тих слів, усі погляди були тепер на матері дівчини. Вона дивилася у відчинені двері, крізь білого ведмедя кудись вдалечінь, туди, де кружляв сніг і світло відмежовувалося від темряви. — У палаці, — повторила вона.

— Володарю ізбйорне, — сказала дівчина і затнулася. — Це, звісно, дуже добре, що я цілий рік житиму у палаці, але що буде з моєю сім’єю? Якщо ти такий багатий, то чи не поділишся ти з ними своїми статками?

— Дочко, — у голосі Ярла чулися біль та розпач. — Ні!

— Сестричко, благаю, — розпачливо просив Ганс Пітер. — Не роби цього! — він повернувся до ведмедя. — Чому ти сюди прийшов? Це вона тебе прислала?

Ведмідь погойдався вперед-назад, окидаючи поглядом усіх членів родини.

— Цей Аскелядан… Він полював на мене?

— Так.

— Третій син? Щасливчик? — звернувся до них ведмідь.

— Схоже на те, — обережно відповіла дівчина. — Хоча дотепер від нього не було жодної користі, — вона кинула швидкий погляд на маму, щоб побачити, чи ці слова її засмутили, однак мама все ще дивилася у засніжену далечінь, ні на кого не звертаючи уваги.

Ведмідь кивнув:

— Аскель вполює ведмедя. Іншого ведмедя. Слава та багатство усій його сім’ї! — з його пащеки вирвався на диво оленячий звук. — Підеш зі мною?

Дівчина завагалася. Але лише на мить. Кров пульсувала в жилах, серце калатало так швидко, немов от‑от збиралося вирватися з грудей.

— Аскель знайде іншого ведмедя, — повідомила вона. — Він стане відомим, а ви розбагатієте.

— Воно того не варте, — мовив Ганс Пітер.

— Направду, не варте, — погодився Ярл.

— Ти йдеш? — в очах у ведмедя була тривога. — Все гаразд. Ти в безпеці. Сім’я багата. Ти йдеш?

— Зачекай хвильку, я візьму свої речі, — відповіла вона.

З грудей Ганса Пітера вирвався дивний звук. Він підійшов до дівчини і поклав руку їй на плече. Дівчина обернулася і подивилася братові у вічі:

— Я піду. Напевно, я мушу піти. Але не хвилюйся — я обов’язково повернусь, — вона піднялася навшпиньки і поцілувала брата в щоку.

Ганс Пітер заплющив очі й міцно її обійняв. У світлі вогнища його сиве волосся виглядало немов ореол місяця, а по щоках бігли сльози.

— Я принесу тобі свою білу свитку та чоботи. Тобі вони знадобляться.

— Це якась маячня, — напівпошепки промовив Ярл, опускаючись на стілець. — Маячня.

— Ні, тату, — дівчина підійшла до нього та поклала руки йому на плечі. — Так має бути. Глибоко в душі я це відчуваю.

Він підняв руку догори і долонею стиснув доньчину руку. Його пальці були крижані.

— Ех, сердешне ти дівчатко! Якщо комусь і під силу така пригода, то лише тобі.

Роло підбіг до дівчини і ліг перед нею.

— Я тебе захищатиму, — мовив він, непривітно глянувши в бік ведмедя.

Дівчина нервово засміялася.

— До того ж мене захищатиме Роло, — сказала вона батькові.

— Ні, — заперечив ведмідь. — Ніяких вовків.

Дівчина примружилася і опустила свою вільну руку на голову Роло:

— Якщо Роло не піде зі мною, то я також нікуди не йду.

Ведмідь захитався і неголосно заревів. Але той рев не звучав, як погроза, радше, як задума. Потому він важко зітхнув і сказав:

— Нехай іде.

Отож дівчина спакувала свої скромні пожитки: гребінь, дерев’яну фігурку оленя, котру вирізьбив Ганс Пітер, кілька зношених суконь, які вона успадкувала від сестер, — зав’язала це все у вузлик, а зверху почепила старі панталони, які колись належали Торстові, а згодом Ейнарові (тепер їх низ цілком зносився і вони на кілька сантиметрів покоротшали). Також вона прихопила кілька вовняних светрів та рукавиці.

Ганс Пітер загорнув дівчину у свою свитку і вже не вперше взув у свої чоботи поверх її зношеного коричневого взуття. Батько дав їй хустину, в яку попередньо загорнув перепічки лефсе та сир. Її брат склав усе це до шкіряного наплічника, котрого брав із собою у свої заморські мандри, й подав дівчині. Та закинула наплічник собі на спину, тоді поцілувала брата, тата й маму. Мама на прощання лише ледь помітно кивнула головою.

— Залазь мені на спину, — сказав ізбйорн.

Ганс Пітер, немов вловивши, про що йдеться, підсадив сестру і допоміг їй вилізти на широку ведмедячу спину.

У супроводі Роло ізбйорн розчинився в хуртовині, неначе мав крила. Дівчина міцно трималася за його м’яке біле хутро і молилася.

Розділ 8

Лише коли дівчина почала звикати до дивного ведмедячого галопу, звір зупинився. Вони стояли на вершині кручі. Унизу виднілась улоговина з вузеньким потічком, біля якого дівчина колись зустріла білого оленя. Снігопад стишився, місяць наважився показати світові своє обличчя, тому чорну смужку води можна було розгледіти без особливих труднощів. Поруч із валуном, що нависав над потічком, стояв Аскелядан.

Він опустив високий комір своєї свитки, і кожен його подих швидко перетворювався на пару. Навіть з такої висоти дівчина могла помітити, що він сердиться, адже його обличчя почервоніло так сильно не лише від холоду. Він безперестанку товк правою рукою, складеною в кулак, по лівій руці, вбраній в рукавицю, та з неприхованою люттю копав валун. Аж попід кручею лунали його прокльони.

— Злізай, — сказав ізбйорн.

Дівчина з’їхала з його спини, а Роло став поруч із нею. Раптом її охопив жах. А може, то все була брехня? Може, ведмідь збирається з’їсти її, Роло та Аскелядана? Або ж він передумав і вирішив залишити її тут саму. Добре, що на ній була біла свитка! Принаймні їй було тепло…

— Чекай тут, — сказав ведмідь.

Він обійшов улоговину і підняв голову догори, втягуючи носом повітря, а тоді видав дивний депресивно-душогубний звук, який, немов батіг, вдарив слух дівчини. Вітер підхопив той звук і поніс кудись у далечінь. Кілька ударів серця, і хтось відгукнувся на той звук. З півдня долинули подібні звуки.

Зачарований ведмідь звівся на задні лапи — дівчина раптом усвідомила, що він удвічі вищий за Ганса Пітера. Ізбйорн оголив свої довгі білі зуби і заричав. Там унизу, в улоговині, Аскелядан був надто зайнятий своїми прокльонами, аби хоч що-небудь помітити чи почути. Ведмідь розкрив пащеку і знову заревів так, що аж сніг із гілок дерев посипався на землю.

Дівчина гепнулася на снігову кучугуру, роззявивши рота. Кататися на спині ведмедя було весело, і вона вже було почала мріяти про життя в палаці, однак зараз раптом збагнула, що перебуває під владою величезного та дикого звіра. І не має значення — зачарований він чи ні.

Сидячи на купі снігу поряд з Роло, котрий тулився до неї, вона більше не могла бачити, що відбувається в улоговині, однак добре чула крик Аскелядана. Почувся свист тятиви, стріла влучила в дерево, зовсім близько від ведмежої голови. Ведмідь опустився на чотири лапи і побіг понад краєм улоговини, але рухався у протилежному від дівчини керунку.

— Ходімо, — звернулася вона до Роло та відсунула його вбік, щоб легше було звестися на рівні ноги.

— Але він сказав чекати тут, — заперечив вовк.

— Ти й справді надумав слухатися ведмедя?

Сказавши це, вона рушила вперед, не залишивши своєму домашньому улюбленцю іншого виходу, аніж іти слідом за нею. Вона намагалася йти якомога ближче до дерев, щоб брат її не помітив. У цій білій свитці та чоботах він легко міг сплутати її з маленьким білим ведмедиком і випустити в неї стрілу. Відчувши на дотик хутро ізбйорна, дівчина була переконана в тому, що свитку Ганса Пітера зробили з такого ж хутра. Вона вкотре замислилася над тим, звідки у її брата ця свитка та що означають вигаптувані на ній літери.

Ведмежі сліди подекуди трохи відходили від стежки. Дівчина подумала, що ведмідь вчинив дуже мудро. Адже неможливо було точно визначити, чи земля під сніговим покривом не провалиться, та й взагалі, чи під тим покривом є хоч якась земля. Для крихітної та обережної людини завжди була можливість пересуватися від одного скрижанілого виступу скелі до іншого. Однак для когось такого великого, як зачарований ведмідь, триматися тієї стежки було б самогубством.

Дерев ставало все менше, і крок за кроком дівчина дісталася до галявини, на якій стояв ізбйорн. Ні, два ізбйорни. Другий був не такий великий і не настільки білий, але все ж величний. Ведмеді стояли дуже близько один від одного, майже торкаючись носами та дихаючи один на одного.

Ще мить, і менший ведмідь заскавулів та позадкував. Більший ведмідь пішов у наступ, у його ричанні почулися владні нотки. Дівчина відгорнула капюшон, щоб хоч краєм вуха почути, про що вони розмовляють.

— Ні, благаю, брате, — просив менший ізбйорн.

— Я тобі не брат, — відгаркнув зачарований ведмідь. — Давай. Вже.

— Ні, благаю, мій повелителю! — заскавулів інший ведмідь.

Більший ізбйорн, її ізбйорн, заспокоївся і, схоже, пожалів іншого ведмедя.

— Пробач. У мене немає іншого виходу. А тепер іди. Прошу. У винагороду за твою жертву твій дух злетить до зірок.

Інший ведмідь скрикнув дивно і зворушливо. Він і далі задкував, однак не міг вивільнитися від могутнього погляду зачарованого ізбйорна. Менший ведмідь розвернувся і побіг по краю кручі, над самою прірвою. Дівчина скрикнула. Вона знала, що снігова кірка у тих місцях дуже тонка і не витримає такої ваги. Ведмідь зупинився у найнебезпечнішому місці, звівся на задні лапи і заревів, повторюючи рев ізбйорна. Так, як і першого разу, почувся звук відпущеної тятиви лука, зблиснула стріла.

Однак тепер вона влучила не в дерево. Стріла поцілила у самісіньке серце меншого ізбйорна. Звір безрушно впав на сніг.

— Ні! — дівчина кинулася до нього, однак зачарований ведмідь став на її шляху.

— Залазь мені на спину, — рявкнув він.

— Ми повинні йому допомогти.

— Він помер. Давай, хутко! — сказав ведмідь, і далі заступаючи собою шлях. Помітивши, що вона сумнівається, він повернув голову вбік, оголив зуби і сказав: — Ти хотіла багатства для сім’ї. Ну!

Дівчина опустилася на землю. Вона чула, як її брат Аскелядан видряпується нагору, щоб дістатися кручі. Тепер він зможе повернутися до Християнії і продати шкіру вбитого ведмедя королівському кравцеві. Аскелядан розбагатіє та прославиться, саме так, як мріяла Фріда. Саме так, як просила дівчина.

— Обережніше з бажаннями, — сказав ізбйорн, здогадуючись, про що вона зараз думає.

Дівчина підкорилася і залізла йому на спину. Ізбйорн побіг. Він рухався у протилежному від улоговини керунку, все швидше та швидше. Дівчина дивилася праворуч: поруч із ними біг Роло. Їй не вірилося, що ведмідь — огрядний, величезний ведмідь — може бігти так швидко. Її любий вовк ледве встигав за ними. Холодний вітер зривав з очей дівчини сльози, вони летіли за капюшон та спинялися у волоссі. Чорні дерева почали розпливатися, і тоді вона збагнула, що Роло зостався позаду.

— Зачекай! Зупинися! — закричала дівчина і поторсала ведмедя за плече. — Роло не встигає.

Ведмідь загальмував і проїхався по снігу ще кілька метрів, перш ніж остаточно зупинитися.

— Нам треба бігти ще швидше, — сказав він їй. Вони чекали десь хвилину, доки Роло їх наздогнав. Порівнявшись з ними, вовк впав на снігову кучугуру, важко дихаючи.

— Його треба також взяти на спину, — сказала ведмедю дівчина.

— Не можу. Не вдасться, — заперечував ізбйорн. — Залишімо його тут.

— У жодному разі! Я тобі сказала, якщо Роло не піде, то і я не йду, — дівчина невдоволено склала руки на грудях, хоч ведмідь цього й не міг бачити. — Біжи повільніше.

Ізбйорн зітхнув. Від того зітхання дівчина майже повністю з’їхала вниз. Роло звівся на лапи, усім своїм виглядом показуючи, що він побіжить вперед навіть попри те, що похитувався від утоми, а дихання його було надміру швидким та утрудненим.

Зачарований ведмідь розвернувся і майже ніс в ніс зіштовхнувся з вовком. Дівчина напружилася. Ця ситуація нагадала їй, як ізбйорн отак само стояв і дивився згори вниз на меншого білого ведмедя, на того ведмедя, який за кілька хвилин потому поклав своє життя заради того, щоб її сім’я розбагатіла.

Однак цього разу ведмідь мовчав. Його чорні очі дивилися в золоті очі вовка. З горлянки ведмедя долинав неголосний спів. Роло настовбурчив вуха й оголив ікла. Тоді ведмідь подивися вбік, і вовк, висолопивши язика, стрепенувся. Його дихання стало спокійним.

— Тепер я можу бігти хоч цілу ніч, — сказав він. — Почуваюся чудово! — він потягнувся і вигнув спину, як кіт.

— Добре. Ходімо.

Ізбйорн знову помчав по снігу, здавалося б, навіть швидше, ніж доти. Дівчина міцно трималася за його загривок, обхопивши ногами його грудну клітку. Роло біг поруч із зачарованим звіром так легко, немов полював за кроликом на подвір’ї. Лише раз дівчина наважилася подивитися на вовка, бо навіть трішечки відхиливши обличчя від ведмежої спини, вона відчувала, що крижаний вітер от‑от зірве їй голову або ж відкине її далеко назад. Тому вона ховала обличчя у ведмеже хутро і мріяла щасливо пережити всі ці миті шалених верхогонів над пагорбами і улоговинами, оминаючи дерева і навіть перестрибуючи річку.

Вони рухалися усе швидше і швидше; пагорби перетворювалися на гори. Ведмідь завиграшки підіймався на неприступні кручі, так, немов біг по рівнині. Роло біг слідом за ним. Сонце зайшло і знову зійшло. Вони потрапили до такого дрімучого лісу, що годі було сказати, день чи ніч панує зараз надворі. Однак ні ведмідь, ні вовк не сповільнювалися. Дівчина заснула і спала, як їй здавалося, кілька годин. Проте, скоріш за все, минуло не кілька годин, а кілька днів, перш ніж дівчина прокинулася і помітила, що ведмідь стишив біг.

Коли ведмідь сповільнився настільки, що дівчина знову могла відхилити голову та роззирнутися довкола, вона й гадки не мала, де вони зараз. Різкі вершини гір та дрімучі ліси, які вона звикла бачити, зникли. На заході було видно скелю. А на її вершині, немов корона на голові велетня, поблискувала зелено-біла споруда.

— Тепер це твій дім, — сказав ізбйорн.

— Ходімо, — вигукнув Роло і побіг уздовж засніженої рівнини із запалом щеняти.

З ведмежої пащеки вирвалося щось схоже на сміх, і він побіг слідом за вовком. Дівчина знову заховала обличчя від вітру.

«Принаймні Роло виглядає задоволеним», — подумала вона. І її сім’я тепер розбагатіє. Вона не хотіла собі зізнаватися, але новизна відчуттів, яка досі переповнювала її на думку про життя у палаці зачарованого ведмедя, почала зникати.

Їй було страшно.

Частина друга

Пані крижаного палацу

Розділ 9

Дівчинці здавалося, що вони доберуться до замку на скелі значно швидше (вони вже й так мандрували казна-скільки днів). Проте до підніжжя тієї скелі вони підійшли, коли на дворі геть звечоріло. Біла рівнина була настільки гладкою й безликою, що її розміри з легкістю можна було недооцінити. Роло наздогнав ведмедя і, відхекуючись, став під горою. Попереду виднілась звивиста стежка, що обкручувала гору довкола, немов серпантин.

— Ходімо, я покажу дорогу, — мовив ведмідь до Роло. Він почав ставитися до вовка приязніше. Схоже, довга мандрівка засніженою рівниною їх обох зблизила.

Ведмідь ішов. Дівчинка сиділа у нього на спині й роззиралася довкола. Стежка була такою вузькою, що він ледве на ній поміщався, і наскільки гладенькою, що дівчина могла бачити їхнє відображення. На цій стежці не було ані сніжинки.

Замок стояв на вершечку скелі. Дівчина здогадалася, що скеля ця була не з каменю, а з льоду — гладкого зеленого льоду, ледь-ледь притрушеного снігом. Форма скелі була настільки правильною, та й стежка на диво рівною, що в дівчини почали закрадатися різні думки. Невже цю скелю хтось створив? Але хто? Хто був настільки могутнім, щоб створити скелю з льоду?

Останню думку дівчина мимоволі сказала вголос.

— Вона, — відповів їй ведмідь, важко переставляючи лапи на крутому підйомі. Стежка бігла догори. Дивлячись униз, дівчина бачила лишень простору засніжену рівнину, що, здавалося, не мала ні кінця, ні краю. — Вона дуже могутня.

— Хто?

Однак ведмідь їй не відповів.

На дворі була уже глупа ніч, коли вони піднялися на вершечок скелі. На небі зійшов місяць. Замок був трохи вужчим, аніж вершина скелі, тому його стіни оточувала лише вузенька стежка. Дівчина аж рота роззявила від подиву, коли помітила, що замок також збудований із зеленого льоду. Хоча масивні ворота були карбовані із золота й оздоблені діамантами та рубінами розміром з гусяче яйце.

Ізбйорн підійшов до воріт і заричав. Ворота широко розчинилися. Вони ввійшли до розкішної зали, на стінах якої висіли гобелени із геральдичними орнаментами на гербових щитах: перламутрово-білий ізбйорн на блакитному тлі, із золотим сонцем праворуч та місяцем ліворуч. Під зображенням ведмедя був якийсь дивний символ, витканий нитками чорного кольору, схожий чи то на пилу, чи, може, на зубчастий ніж.

Дівчину здивувало, що замок, хоч і побудований з льоду, усередині був доволі теплим. Вона з’їхала зі спини ведмедя на долівку, відгорнула капюшон і роззирнулася. Стелю підпирали стрункі льодяні колони, на яких були вирізьблені зубчасто-рублені орнаменти. Її погляд спинився на одній із колон, вона підійшла ближче і торкнулася її. Колона була гладенькою й твердою на дотик, але водночас теплою і сухою. Дівчина оглянула різьблення, що покривало колону.

— Я впізнаю ці знаки, — вигукнула. — Ось ці розповідають щось про китів, про безліч китів, які наближаються до берега, — вона глянула на ведмедя. — Ці різьблення нагадують мені ті, котрі різьбив мій брат — Ганс Пітер. Він навчив мене розпізнавати деякі з них.

Дівчина провела рукою по різьблених орнаментах, відчуваючи легкий сум за домом: вона ще довго не побачить Ганса Пітера.

— Твій?.. Брат? — ведмідь підійшов ближче, примружив праве око і глянув на вирізьблені у кризі знаки. — Ти можеш прочитати, що тут написано?

— Так, — відповіла вона. — Але не все. Я намагаюся прочитати, та коли складаю усі слова докупи, речення втрачає зміст, — кивком голови вона вказала на свою свитку. — Це ті ж знаки, правда?

Ведмідь знову примружився. Він уважно оглянув червону й синю вишивку на рукавах та на крайці свитки. Аж раптом очі його стали широкі-широкі, він заревів і звівся на задні лапи. Дівчина притиснулася спиною до колони, Роло став між нею та ведмедем і приготувався захищати господиню.

— Звідки вона в тебе? — у голосі ведмедя було якесь сильне почуття, але дівчина не могла зрозуміти, — гнів чи страх. — Звідки?

— Це свитка мого брата, — відказала вона з тремтінням у голосі. — Ганса Пітера. Пам’ятаєш, ти з ним балакав? Він дав її мені. Ти ж сам це бачив.

Ведмідь опустився на чотири лапи і все ще тремтячим голосом сказав:

— Так, я пам’ятаю, — тоді нахилився вперед і ще більше примружився. — Звідки вона у нього?

— Не знаю, — відповіла дівчина майже пошепки. — Він вирушив у далеке плавання, коли я була ще дитиною, а коли повернувся, то вона вже у нього була. З ним щось трапилося, і це його засмутило.

Ведмідь якось дивно загарчав. Дівчина ковзнула вбік і спробувала сховатися за колоною, та раптом зрозуміла, що ведмідь так сміється, і спинилася. То було не гарчання, а глухий і гіркий сміх.

— Засмутило? — його голос враз став насмішкуватим. — Хотів би я, щоб це було найгірше з того, що мені дошкуляє.

— А що тобі дошкуляє? — запитала дівчинка, визираючи з-за колони.

Ізбйорн на мить завмер, а тоді почав ходити вперед-назад, точнісінько так, як робив це у неї вдома.

— Не можу… сказати, — врешті видусив із себе. Ще хвилину тому він говорив вільно, як ніколи досі, але зараз його мова знову стала скутою і скупою. — Не можу! — слова переросли у сердите гарчання. Ведмідь розвернувся до дверей і побіг геть, зникаючи у глибині зали.

— Ну от, — звернулася дівчина до Роло, все ще здивована дивною поведінкою ведмедя. — Гадаю, ми з тобою лишилися тепер одні. Ходімо, оглянемо палац.

Усередині замку було так тепло, що дівчині довелося зняти свитку й чоботи та нести їх в руках. Вона з Роло неспішно крокували палацом, милуючись різьбленнями на колонах та велетенським каміном вглибині просторої зали. Камін був викладений кригою ззовні та зсередини, але вогонь, що палахкотів у ньому, нічого не розтоплював. Перед каміном лежав прегарний хідник і стояло крісло, оббите матерією, яка, мабуть, називалася оксамитом — дівчина не була в цьому впевнена, бо ніколи раніше оксамиту не бачила й не відчувала його на дотик. Крісло ідеально пасувало до її зросту, вона це зрозуміла, коли на нього сіла. Окрім того, біля крісла стояв маленький ослінчик, оббитий тканиною, на який було дуже зручно класти ноги. Усі елементи крісла й ослінчика, окрім оксамитової оббивки, були вирізані з льоду.

— Вони не для нашого ізбйорна, — сказала дівчина Роло, випростовуючи ноги до каміна.

— Ні, вони для вас, моя панно, — сказав голос позаду крісла.

Дівчина підскочила з несподіванки й обома колінами впала на хідник. Роло вигнув спину дугою й випнув груди. Його шерсть на загривку наїжачилася.

— Ой лишенько, — пробурмотів голос. Маленька постать, що зростом заледве сягала дівчині плеча, обійшла крісло довкола і зупинилася перед нею.

То була не людина. Але й не тварина. В будь-якому разі, дівчині ніколи раніше не доводилося бачити тварин, які б так виглядали. Верхня частина його тіла нагадувала людину: голий м’язистий торс, дві людські руки і людиноподібне обличчя. А ще у нього була борода й кучеряве волосся рудого кольору. Однак на голові росли ріжки, а очі були золоті з подовгастими зіницями, немов у кози. Від талії і далі він виглядав дуже по-козячому. Його ноги вкривала шерсть такого ж рудого кольору, як і волосся з бородою. Ба більше, у нього були копита. Єдиним убранням, яке він на собі мав, була стрічка, сплетена із синього та червоного шовку. Стрічка висіла на його шиї. Її візерунок трохи нагадував візерунок на свитці Ганса Пітера.

— Що ти таке? — видихнула дівчинка.

— Мене звати Еразмус, — сказав він. — Ой, — він підняв брови догори. — Ти запитала: «що я?» Я — фавн, — пояснив він так, немов у цьому не було нічого незвичайного.

Насправді, існування фавнів для дівчини було чимось дуже незвичайним, навіть дивнішим за існування зачарованого ізбйорна. Зачаровані істоти, як‑от олені та ведмеді, які траплялися в місцях, звідки дівчина була родом, часто ставали героями історій, які вона чула, сидячи біля вогнища. Про чоловіків, котрі були наполовину козлами, вона не знала.

— Дозвольте вам допомогти, — сказав фавн, ґречно схиляючись над дівчиною.

Почуваючись трохи по-дурному, стоячи навколішки з роззявленим ротом, дівчина відмахнулася від фавнової простягнутої руки й підвелася. Тоді погладила Роло по голові, даючи йому знак, що час припинити гарчати. Він послухався, однак залишився стояти між своєю господинею і незнайомцем.

— Моя панно, я служитиму вам стільки, скільки ви житимете з нами у палаці, — сказав фавн. Зараз вони обоє стояли одне навпроти одного. І хоча зростом фавн сягав їй лише до плечей, а у його волоссі не було сивини, зморшки під очима свідчили про те, що він був значно старший за неї. — Бажаєте оглянути свої покої? Чи, може, хочете поїсти?

— Е-е-е… — дівчина глянула на себе. Під час довгої подорожі вона спітніла, забруднилася і страшенно втомилася. А ще їй неабияк хотілося їсти. Упродовж мандрівки у неї так і не знайшлося часу, щоб з’їсти перепічку лефсе й сир, котрі батько дав їй з собою.

— Ходімо зі мною, я покажу вам ваші апартаменти, — сказав Еразмус. — Там ви зможете прийняти ванну й перевдягтися. Опісля я принесу у вашу вітальню тацю з їжею і залишу її там.

— Це було б чудово, — мовила дівчина, а сама подумала: «О, то в мене є вітальня!».

Вона пішла слідом за фавном довгим коридором, котрий вів до великої зали. Роло йшов за нею по п’ятах. Закрученими сходами вони піднялися нагору, минули ще один коридор і зупинилися навпроти дверей із розкішним бронзовим барельєфом.

— Ось ваші апартаменти, моя панно, — сказав Еразмус, відчиняючи двері. — Мушу визнати: те, що ви мене розумієте, неабияк полегшує мені життя.

Дівчина застигла з подиву: кімната, до якої вона увійшла, була більшою, аніж уся хатина її сім’ї. Холодну підлогу вкривав товстий зелено-блакитний килим, при одній зі стін був камін, в якому палахкотів вогонь, а ще в цій кімнаті то там, то тут стояли крісла та дивани, оббиті атласом. Більшість стін вкривали гобелени, а стіни навпроти дверей були тонкі, аж прозорі: крізь них вона могла бачити нічне небо, забарвлене зеленкавим відтінком льодяної шиби.

— Ця кімната для мене занадто розкішна, — сказала вона фавнові. — Може, для мене знайдеться щось простіше?

— Ні, моя панно, — він заперечно похитав головою. — Ще є кімнати для слуг, але ви не слуга.

Він перетнув кімнату і праворуч відкрив ще одні двері, які вели до спальні. За розміром вона нічим не поступалася вітальні. Камін був таким високим, що дівчина могла б у ньому поміститися, якби не палахкотіння вогню, а ліжко таке широке, що у ньому завиграшки могло би спати десятеро людей. Воно також було вирізане із криги, з тонкими підпорами з чотирьох сторін, котрі тримали на собі балдахін із білого шовку. Шкурка вбитого ізбйорна лежала перед ліжком, як хідничок, а менша шкура бурого ведмедя слугувала килимком перед каміном.

Еразмус увійшов до кімнати слідом за нею, а тоді перейшов до трохи меншої кімнати, заставленої шафами. У цій кімнатці не було каміну. Але там були величезне дзеркало і маленький столик, на якому стояли незліченні скляні флакончики та пляшечки.

— Це ваша вбиральня, моя панно, — сказав їй фавн. Він відкрив одну із шаф, вирізьблених із льоду, і витягнув звідти атласну сукню персикового кольору. — Тут є чимало суконь, та здається, їх усіх доведеться вшивати.

— Але ж я можу вбиратися у власний одяг, чи не так? — запитала дівчина, захищаючи свій протертий до дір светр і зношені штани та чоботи.

— Певна річ, моя панно, але ви залишаєтеся тут не на день і не на два, тому, якщо забажаєте вбрати щось інше, — знайте, що ви можете брати звідси все, що завгодно, — помахом руки він вказав на шафи з одягом.

— Дякую, — сказала лагідніше дівчина. А тоді кинула оком на сукню, яку фавн тримав у своїх лапах. — Мені ніколи не доводилося бачити таких високих жінок!

Фавн випростав лапки і підняв сукню догори. Та навіть тоді сукня все ще волочилася по килиму. Дивлячись на неї, ставало зрозумілим, що сукню пошили для когось, хто був на голову вищий за дівчину, хоча й вона була доволі висока. А ще, та, котрій належала ця сукня, мала би мати вражаюче тонку талію.

— То була не жінка, — сказав фавн і повісив сукню назад до шафи.

— То був фавн?.. маю на увазі, то була якась висока фавн…а?

— Ні, — сумно відказав він. — Більшість представниць мого роду були нижчими за мене, однак вже минули роки, відколи я бачив хоч одну.

— Тобі заборонено покидати палац?

— Таки-так, — фавн похитав кучерявою головою. — Я не виходив за межі палацу, відколи вперше сюди потрапив.

— Ти також зачарований? Як і ведмідь?

— Двері позаду дзеркала ведуть до ванни, моя панно, — лише й вимовив він. — Я вас залишу. Коли зголоднієте, подзвоніть у дзвіночок біля одного з камінів, і я принесу вам поїсти.

Він поспішив до виходу, а пухкий килим приглушив цокіт його копит.

— Щось тут не те, — відзначила вона, коли він зник.

Роло, який саме стояв біля маленького столика й уважно обнюхував все, що було на ньому, уважно глянув на свою господиню.

— Ми гостюємо у великого ізбйорна, котрий живе у палаці з льоду, — нагадав він їй.

— Так, думаю ти маєш рацію, — сказала дівчина.

Вона обійшла дзеркало й увійшла до невеличкої кімнати, котру називали «лазничкою». Там стояли оздоблена орнаментами раковина, велика ванна і нічний горщик — усе із зеленого льоду. Горщик був доволі високий і до половини наповнений водою.

Роло з дівчиною якусь мить гапилися на нічний горщик.

— А може, це зовсім не нічний горщик, — насторожено почав Роло. — Може, це вода мені для пиття.

— Та ні, виглядає на горщик, — заперечила дівчина.

— А це що за штука? — Роло тицьнув своїм носом у золоту кнопку, схожу на шишку, котра розташовувалася на бачку, позаду цього може-горщика.

Дівчина спробувала ту кнопку покрутити, але нічого не трапилося. Тоді вона потягнула її на себе — знову нічого. Однак, коли вона натиснула на кнопку, вода в горщику закрутилася і витекла кудись вниз.

— Це чудово! — сказала дівчина. — Поглянь! Гі…, тобто… вміст нічного горщика, кудись сам собою зник.

— А я все одно переконаний, що це вода, яку я можу пити.

— Ну знаєш, мені потрібен нічник, — відказала вона. — Тому я збираюся його випробувати. Іди, ляж біля каміна.

— Котрого з них?

— Мені байдуже. Йди вже.

Вовк дістав від дівчини легенького копняка, і двері лазнички зачинилися за його спиною. Коли дівчинка випробувала дивний нічник, то збагнула, що кнопка у формі шишки не лише відповідає за те, щоб стара вода зникала, але й за те, щоб нова з’являлася як у горщику, так і в бачку. Над бачком висіла поличка, на якій стояли скляні флакончики, наповнені рідиною, що пахла квітами. Окрім того, неподалік висіли вішаки із м’якими білими рушниками на них.

— Ех, — сказала дівчина, скинула з себе одяг і занурилася у ванну, наповнену водою ідеальної теплоти. Вперше в житті вона була першою, хто приймав купіль. Дівчина так розімліла, що мало не задрімала. Проте Роло безупину шкрябав двері з іншої сторони, нагадуючи, що він увесь день нічого не їв і що сама ідея занурити все своє тіло у гарячу воду була для нього неприродною.

— Ех, — видихнула дівчина після кільканадцяти хвилин купелі і вилізла з ванни.

Вона витерла себе рушником й накинула довгий шовковий халат, оторочений хутром, котрий волочився по землі, коли вона йшла, і спадав їй з плечей, якщо вона занадто сильно розмахувала руками.

Вони з Роло вечеряли у вітальні. Еразмус подав на стіл.

— Я завиграшки могла б звикнути до життя у палаці, — мовила дівчина з усмішкою, роззирнувшись довкола. — Тим паче, що я переконана: дуже скоро моя сім’я розбагатіє.

Вона розклала сніжно-білу серветку на колінах і відламала шматок найбільшого хліба, який їй коли-небудь доводилося бачити.

Роло на мить відірвався від м’яса, котре наминав за обидві щоки, і подивився на неї.

— Ми зостанемося тут лише на один рік, — нагадав він їй. — І взагалі, тут щось не те, як не крути.

— Я знаю. Але дай мені потішитися усім цим хоча б одну ніч, — відповіла вона.

— Гаразд, але будь обережна, — по цих словах він знову почав жадібно наминати м’ясо.

— Лише одну ніч… — прошепотіла дівчина. — Після цього я сповна спізнаю зворотний бік цих чарів. Усіх цих чарів.

Розділ 10

Наступного ранку, одразу після сніданку, дівчина зійшла до зали із колонами, що вела до золотих вхідних дверей. Разом із Роло вона почала вивчати колони, починаючи з тієї, що була найближче до входу.

Людина. Олень. Корабель. Щось незрозуміле. Корабель. Щось незрозуміле. Людина.

— Це якась нісенітниця, — підсумував Роло. — На усіх цих колонах.

— Можливо, Роло, — мовила дівчинка і зітхнула, підперши стегна руками. — Але, розумієш, річ у тім, що Ганс Пітер ніколи не вирізьблював таких слів, як «бігти», чи «йти в море», чи «полювати». Єдині слова, які він різьбив, то були: «олень», «людина», «корабель». Тому я знаю, що на цих колонах йдеться про людину й оленя, у котрих є корабель. Але я не розумію, що вони роблять, — вона притулилася чолом до гладенького льоду. Минуло вже кілька годин, відколи вона взялася розшифровувати знаки на колонах. — Дурня, — мовила вона.

— Чи з вами все гаразд, моя панно?

Дівчина підскочила й озирнулася. Еразмус стояв позаду неї. У нього був дивний вираз обличчя.

— А, так, зі мною все гаразд. Я лише… — вона вказала на колону.

— Моя панно, ви лише?.. — він глянув на неї якось насторожено.

Вона раптом зрозуміла, що їй майже нічого не відомо про це дивне створіння. Минулої ночі, коли вони розмовляли, він розповідав їй про своє життя у палаці так сумно і жалісно. Однак він міг усе це вигадати. Чи могла вона йому довіряти? Вона також вирішила поводитися обережно:

— Я заблукала, — збрехала вона. — Я шукала… ізбйорна.

Еразмус закліпав очима так, немов не був певний, чи може їй довіряти. У відповідь дівчина усміхнулася безвинною усмішкою. Дивний вираз фавнових очей згас.

— Мій пан послав мене до вас, щоб супроводжувати до полудневої трапези, — мовив він.

Дівчина пішла слідом за ним. Покинувши залу із колонами, вони, попрямували до їдальні вздовж широкого коридору із нішами у стінах. В одній із ніш стояв кошик, сплетений із лози. В іншій ніші були шпиці для в’язання із недов’язаною рукавицею та клубком ниток.

— Еразмусе!

— Так, моя панно!

— Чому тут розкидані клубки ниток, недов’язані рукавиці та кошики?

В очах фавна знову з’явився той дивний вираз:

— Я не можу відповісти вам на це питання, моя панно!

Ізбйорн чекав на них у вузькій залі із довжелезним столом, розташованим посередині. Дівчина нарахувала дюжину стільців, однак на столі стояла лише одна золота тарілка та один срібний столовий набір. Ізбйорн стояв позаду одного зі стільців, чекаючи на неї.

Відчуваючи, як мороз йде по спині, дівчина сіла на місце, яке завчасу приготували для неї. Її трохи лякало те, що ведмідь сів поруч із нею. Хоча він і виглядав цілком спокійно, її не покидала думка, що цей ведмедисько — то дикий хижак, котрий, якби захотів, запросто міг би проковтнути і її, і Роло.

— Чи тобі добре спалося? — запитав ведмідь. У його голосі звучала щира цікавість.

— Е… так, дякую!

— Це добре.

— Так.

Еразмус взяв із таці кільканадцять тарілок, накритих високими покришками, і розставив їх півколом до золотої тарілки. Одну за одною він заходився знімати покришки із тарілок, і перед нею з’явилися: приправлена риба, печена курка, м’які білі булочки, цукати, мариновані овочі. Багато цих страв вона бачила вперше в житті. Навіть ті продукти, які вона могла впізнати (риба, курка, картопля), були зготовані в якийсь незвичайний спосіб. У неї з рота потекла слина, а живіт забурчав.

Сміючись, ведмідь запропонував їй починати їсти.

— Але ж я снідала лише кілька годин тому, — сказала вона. — І то був величезний сніданок… Фрукти, булочки, вівсянка… Ніколи в житті мені не доводилося стільки їсти!

Ведмідь закліпав:

— Але… Невже там так погано? Там, де ти виросла?

— Там, де я виросла, зима триває уже цілу вічність, — сказала дівчина. Їй не хотілося, щоб ведмідь подумав, що Ярл погано піклувався про свою сім’ю. — Там ні в кого немає достатку. Проте в моїй сім’ї не було голодних.

Ведмідь знову закліпав очима:

— Певна річ, не було.

— А ти не їстимеш? — запитала дівчина і поклала собі на тарілку шматок соковитої риби та велику порцію курки.

— Ні.

Щось у його голосі підказало їй, що не варто розпитувати про його харчовий раціон. Вона відділила рибу від кісток і хотіла було віддати хребет Роло, однак помітила, що Еразмус відклав на бік ще одну покришку, — перед ними з’явився шматок сирого м’яса. Фавн поставив цю тарілку перед каміном, поруч з вовком.

— Дякую, Еразмусе, — сказала дівчина.

Він вклонився і пішов.

Наївшись донесхочу, дівчина неспішно почовгала до своїх апартаментів. І лише на півдорозі туди збагнула, що забула запитати ізбйорна про оті дивні предмети в нішах. Однак було пізно, ведмідь також пішов кудись із їдальні. Мабуть, вирішив і собі щось поїсти на самоті.

Він чимало говорив, поки вона їла. Пояснював, що вона може гуляти по палаці усюди, де їй заманеться, однак попереджав, щоб не заходила до підземелля, бо там живуть слуги і своїм приходом вона може їх потривожити. Він розпитував у неї про її сім’ю, про те, де зараз живуть її брати та сестри і ким вони стали. Вона розповіла усе, що знала, намагаючись при цьому виглядати так, немов вона знає, як правильно користуватися усіма тими срібними столовими приборами та смакувати ту незвичну їжу.

Зараз вона йшла коридором до вхідної зали з колонами, бо хотіла ще раз подивитися на ті різьблення. Але сама думка про те, що потрібно буде спускатися сходами донизу, доводила її до розпачу. Тому дівчина змінила маршрут і замість зали з колонами вони з Роло пішли до її покоїв трохи відпочити.

Прокинулися вони, коли настав час вечеряти, й Еразмус прийшов, щоб супроводжувати їх до їдальні. Цього разу він повів їх іншою дорогою. Клубків ниток і шпиць у нішах тут було значно менше. А ще той шлях був далеко від вхідної зали, тому побачити колони із дивними написами було неможливо. Дівчина подумала, що, мабуть, її зацікавленість усім довкола діяла фавнові на нерви. Але чи розповів він про це ізбйорнові? Чи це його засмучувало?

Після ситного полуденку вона ще не відчувала голоду і тому, окинувши оком розкішний стіл, заставлений стравами, почала розпитувати ведмедя. Чи палац був його місцем народження? Чи знає він, що означають написи на колонах? Чому по коридорах валялося приладдя для рукоділля?

На цей шквал запитань ізбйорн відповів:

— Чи ти вже куштувала телятину? Пахне чудово! А може, морквочки? Чи полуничок? Б’юсь об заклад, що на вечерю ти вибереш полуничковий десерт.

— А ти хотів би його спробувати? — запитала дівчина, зрозумівши, що нічого від нього не дізнається. Вона здогадалася, що чари не дозволяють йому говорити.

— Так, можливо, я спробую шматочок, — відповів ведмідь і ні сіло ні впало почав говорити про катання на лижах. Те, що дівчина вміла на них кататися, він сприймав як належне, однак розпитував, чи вона вміє на них стрибати та робити якісь викрутаси.

Так, нещодавно брат Ейнар навчив її стрибати на лижах. Раніше, ще до того, як у неї з’явилося ім’я, вона боялась далеко відходити від дому.

Намагаючись відповісти якомога точніше на усі запитання ведмедя, вона з’їла більше, ніж їй би того хотілося. Тому, щоб трохи струсити сальце, попрямувала до вхідної зали, однак заблукала.

— А я тебе попереджав, щоб ти не нишпорила… — сказав Роло.

— Ага, — дівчина закотила очі. — Погоджуюся. То що, допоможеш мені відшукати дорогу назад? Ти ж можеш винюхати шлях до вхідної зали або до наших апартаментів, еге ж?

— Ні, — відповів Роло, похитав головою і чхнув. — Лід майже не пахне. А ще цей м’ясний запах дуже перебиває усі інші запахи.

— М’ясний запах? — дівчина не була певна, чи він має на увазі м’ясо, котре їв на вечерю, тому вирішила перепитати.

— Ну знаєш, цей запах! Адже тут усе пахне м’ясом.

— Не розумію, про що ти, — сказала вона, відкриваючи якісь двері, сподіваючись знайти за ними сходи, що ведуть до вхідної зали.

Але замість опинитися у вхідній залі, вона потрапила до довгої зали із високим склепінням. Зала була освітлена лише сяйвом місяця, що проникало крізь віконні шиби, та наповнена темними фігурами. Дівчина ввійшла досередини й через щось перечепилася. Її розбирала цікавість, однак вона більше не хотіла зашпортуватися, тому повернулася назад до коридору і взяла ліхтар. Лише тоді знову зайшла до тієї зали і підняла світильник над головою, дозволяючи золотому мерехтінню розлетітися довкола. Роло аж сів із несподіванки.

— Ткацькі верстати?

— Еге ж, ткацькі верстати, — погодилася дівчина.

Зала, в чотири рази більша, ніж хатина, у котрій мешкала сім’я дівчинки, була повністю заставлена ткацькими верстатами. Тут стояли верстати найрізноманітніших розмірів та форм, виготовлені з різних матеріалів. Розкішний верстат із китової кості, вкритий різьбленими орнаментами, стояв поруч із понищеним сосновим верстатиком, на котрому все ще висів шматок сірого незавершеного плетива. На іншому грубо-тесаному верстаті, котрий мав під ніжками кілька камінців для рівноваги, висів гобелен небаченої краси. Поруч із ним була тумба, вкрита чорним оксамитом, на якій красувалися кілька кишенькових верстатиків для ткання поясів.

— Як це все дивно, — сказала дівчина по хвилі мовчання.

— Саме так, — сказав він. — Ходімо звідси.

Дівчина глянула на Роло і зі здивуванням побачила, що його морда опущена донизу, зад піднятий догори і він усім тілом помалу задкує із зали у коридор.

— Що це з тобою? — запитала вона.

— Тут смердить смертю і ще дужчий м’ясний запах.

— Гаразд, ходімо, — сказала дівчина і принюхалася, однак не змогла відчути нічого іншого, окрім запаху старих меблів та вовни. Та вона добре розуміла, що нюх та інтуїція в Роло значно сильніші, ніж у неї, тому дозволила йому вивести себе з кімнати. Пройшовши коридором трохи далі, вони знайшли двері, що вели на сходи, котрі вони шукали, й врешті вийшли до вхідної зали.

— Чортівня! — сказала дівчина.

Вона все ще тримала в руці ліхтар, котрий прихопила в одному з коридорів, і тепер то було єдине джерело світла у цілій залі, позаяк факели на ніч гасили. Від ліхтаря було мало користі, бо він міг освітити лише маленький клаптик простору. Дівчина спробувала ще щось прочитати на колонах, однак, щоб побачити хоча б один напис, доводилося мало не тулитися до колони носом і підносити ліхтар над головою. Від цього швидко втомилися руки й розболілася голова, і вона дозволила Роло провести її до їхніх покоїв. Роло обережно схопив зубами поли її светра і потягнув дівчину за собою сходами догори.

Марнота взяла верх над простотою: дівчина витягла з шафи одну з розкішних шовкових сорочок й одягла її до сну. Вона була занадто довга і дещо спадала з її плечей, однак довкола не було жодної душі, тому дівчина вирішила на те не зважати.

Вона заснула, і їй наснився Ганс Пітер. Він сидів на купі зі шкур ізбйорнів і гірко плакав. Раптом її розбудив шум. То відчинилися двері її спальні.

— Еразмусе, це ти? — запитала вона.

Проте ніхто не відповів. У темряві вона спробувала намацати ліхтар, але його ніде не було. Почала шукати свічку з сірниками в тумбі біля ліжка, бо могла заприсягтися, що ще вчора їх там бачила. Проте зараз усі шухляди були порожніми.

До неї долинали тихі кроки. Хтось наближався до її ліжка. Дівчина заховалася під ковдрою і прошепотіла:

— Роло…

Але вовк не відгукнувся, адже спав біля каміна в іншій кімнаті. Хто б це не був, а цей хтось пройшов повз Роло. Дівчина всім серцем сподівалася, що з її вовком усе гаразд.

Незнайомець відкинув покривало з протилежного боку ліжка і заліз під ковдру. Потім було зітхання. Хтось зручненько вмостився на матрасі. На тому все й закінчилося.

Дівчина заціпеніла від страху. У кімнаті було настільки темно, що їй нізащо не вдалося б розгледіти, хто біля неї лежить.

— Хто ти такий? — врешті запитала вона здушеним голосом, а коли не почула жодної відповіді, повторила трохи голосніше. — Хто ти?

Непроханий гість щось невдоволено пробурчав і з головою накрився ковдрою. За якусь мить звідти почулося хропіння.

Дівчина подумала, що, мабуть, ізбйорн привіз до палацу ще одну людину, щоб їй не було нудно. Хай там як, а вона не хотіла з цим миритися. Вона встала з ліжка і попрямувала до вітальні. Але двері були замкнуті. Або ж їх заклинило, бо клямка взагалі не рухалася. Дівчина постукала в двері і погукала Роло, однак він не відгукнувся. Тоді навпомацки дісталася до каміна і подзвонила у дзвіночок, у відповідь — знову тиша. Згодом вирішила покласти до ванни кілька рушників і спати на них, але лазничка виявилася замкнутою. А ще, вона була впевненою, що раніше бачила у цій спальні достобіса свічок та ламп, однак зараз не могла знайти жодної.

Врешті, вона стягнула з ліжка одне з покривал, закуталася в нього і примостилася на диванчику навпроти каміна. Вогонь давно згас, і в кімнаті тепер було темно і холодно. Незважаючи на думки, що снувалися у її голові, дівчині все ж вдалося заснути.

Зранку вона прокинулася, коли Еразмус саме поставив тацю зі сніданком поруч із диванчиком, на якому вона спала.

— Хтось був у моїй кімнаті вчора вночі, — повідомила дівчина й обурено глянула на Еразмуса. Вона помітила на тумбочці поруч із ліжком свічку та коробку з сірниками, котрих раніше там точно не було.

Еразмус лише натягнуто всміхнувся і повідомив, що обід буде подано опівдні.

Роло увійшов до спальні, потягнувся і заходився випрошувати булочки. Він нічого не знав про те, що трапилося вночі, й лише здивовано кліпав очима, коли дівчина питала його, де він з біса був? А від непроханого гостя не зосталося ні сліду, ні духу.

Розділ 11

Дівчина була рішуче налаштована дізнатися, чому зачарований ведмідь та щось, що зветься фавном, мешкають у палаці з льоду та навіщо вона їм. Проте, на жаль, ці двоє явно були налаштовані на те, щоб збити її з пантелику. Хоча при вході до зали стояло людське крісло, їй ніяк не вдавалося провести у ньому вдосталь часу. Бо як тільки вона затримувалася у цій залі трохи довше, відразу, немов з-під землі, вистрибував фавн і починав її відволікати або ж з’являвся ведмідь. А от в інших залах палацу вони її не займали. Тому вона вирішила більше часу проводити десь-інде.

Кожна кімната була переходом до іншої кімнати і так без кінця! Усі покої, що розташовувалися вздовж коридору, де вона мешкала, виглядали майже так само. Відрізнялися лише кольори стін, однак усюди були ті самі спальня, вбиральня, вітальня та лазничка. У всіх тих кімнатах було порожньо; у камінах не горів вогонь. А ще, на відміну від її кімнати, у шафах не було одягу такого великого розміру.

Блукаючи коридорами, дівчина натрапляла на кімнати з музичними інструментами та дивними науковими винаходами. Але найбільше кімнат все ж були вщент забиті предметами домашнього вжитку. Вона знову знайшла кімнату з ткацькими верстатами. А неподалік ще одну — з маслоробками. Були тут також кімнати з дошками для прання та прасками, кувалдами та молотками, голками для шиття та веретенами. Один із поверхів був цілковито присвячений книжкам: у кожній кімнаті були книги іншою мовою. Єдина мова, котрою дівчина вміла читати, була старонорвезька, тому вибір книг для неї був дещо обмежений.

Щонайменше двічі на день вона бачила ізбйорна. Він обідав та вечеряв разом із нею у довгій їдальні. Хоча ні, то вона обідала і вечеряла, а він лише сидів поруч, на підлозі, та розмовляв з нею. Він питав її, чим вона займалася увесь день, і хотів, щоб розповіла йому якісь цікаві історії зі свого дитинства.

Спершу дівчина подумала, що ведмедя цікавлять ті казки, які Ярл розповідав їм біля вогнища. Проте той слухав їх швидше із ввічливості. Насправді його цікавили справжні історії. Йому хотілося почути, як вони прокидалися вдосвіта й попри страшний мороз ішли збирати яйця. Йому хотілося дізнатися про білолицю оленицю, яку вони мало не зарізали, коли її вкусила лисиця. Ведмідь жадав історій із повсякденного життя дроворубової родини. Дівчина корилася, попри те, що таке бажання видавалося їй чудернацьким.

Будь-які запитання, котрі стосувалися ведмедевих звичок чи його минулого, він зустрічав мертвою тишею. Раз чи два їй здалося, ніби він от‑от заговорить, проте кінець кінцем він похитав головою і покинув залу, залишивши її доїдати вечерю на самоті. Вона не наполягала, щоб ведмідь їй що-небудь розповідав, бо розуміла, що він не міг отак знічев’я сказати їй, як саме його зачарували. Вона мусила самотужки про все дізнатися.

А ще, їй самій потрібно було довідатися, ким був той незнайомець, котрий щоночі приходив до її покоїв. Після другої ночі, котру вона провела в палаці, незнайомець став її незмінним сусідом у ліжку. Перші два рази незнайомець залазив до ліжка, коли вона там лежала, і тоді вона вставала і йшла спати на диван. Однак на третю ніч, вмостившись на дивані, вона прокинулася від того, що хтось її підняв. Не сказавши ані слова, незнайомець заніс її до ліжка і поклав під ковдру. А тоді обійшов його довкола й собі туди заліз; потім повернувся до неї спиною і заснув.

Дівчина зрозуміла, що тут нічого не вдієш. Коли вона запитала Еразмуса, чи можна зробити так, щоб або її, або цього нічного гостя переселили до іншої кімнати, то отримала лише ввічливе перепитування, чи смакує їй гірчиця. Та й від незручного спання на дивані її боліли боки. Тому дівчина й далі спала в ліжку із незнайомцем.

Вона знала, що це чоловік, адже третьої ночі, після того, як він переніс її з дивана на ліжко, наважилася до нього торкнутися. Вона торкалася пальцями його обличчя згори донизу: у нього були високі вилиці і гострий ніс, довге, пряме й жорстке волосся, що сягало коміра його піжами (знання того, що він спить одягнений, принесло їй неабияке полегшення). На його підборідді росла щетина. Він дихав спокійно та рівномірно. Та навіть обмацавши усе його обличчя та плечі немов сліпа, вона не була впевнена — чи він насправді спав, а чи вдавав із себе сплячого.

Роло не вірив в існування незнайомця, а от Еразмус з ізбйорном відверто ігнорували будь-яку згадку про нього. Тому вона могла покладатися тільки на себе. Звичайно, це міг бути лише сон, якби не вм’ятина на сусідній подушці, яку вона бачила кожного ранку, коли прокидалася. Одного разу дівчина навіть знайшла на кутику тієї подушки чорну волосину.

Коли з’являвся незнайомець, вовка ніколи не було поруч. Вона допитувалася його, чому він не спинив непроханого гостя, та Роло казав, що жодного разу не чув і не бачив, щоб хтось заходив до її кімнати. Він погоджувався, що зранку ліжко пахло чоловіком, але не міг зрозуміти, як цей чоловік міг прокрастися повз нього непоміченим.

Іншою тривогою дівчини було її вбрання. Їй не надто подобалося шиття. І лише думка про те, щоб підшити оті безглуздо орнаментовані сорочки, змушувала її здригатися. Однак по двох тижнях ласування їжі з білосніжного фарфорового посуду та спання на шовкових подушках, вбрана й далі у зношений светр та залатану спідницю, вона раптом почала перейматися своїм виглядом.

Як на те пішло, то окрім неї і того нічного незнайомця ніхто у палаці не носив одягу. Тому вона розуміла, що усім іншим байдуже, у що вона вбрана. Але все ж, вперше в її житті марнолюбство взяло гору. Адже вона була красивою молодою дівчиною, котра все своє життя доношувала лахміття за вісьмома своїми братами та сестрами! Так, ці шовкові сорочки були не нові, але вони виглядали так, немов їх одягали лише раз. До того ж вони були виготовлені із таких ніжних та розкішних тканин, що їй було боязко навіть торкатися до них своїми спрацьованими руками.

Увесь наступний тиждень дівчина провела, вшиваючи сукні та відрізаючи зайву тканину великими ножицями. Коли вона робила це вперше, їй аж у голові запаморочилося: одна така сукня могла би прогодувати її сім’ю упродовж цілого року! А вона ото сиділа тут, на купі дорогих суконь, ріжучи їх заради власної примхи та підшиваючи їхні розкішні краї своїми кривими стібками.

Часто доводилося відрізати мереживо або ж коштовні перли, що оторочували нічні сорочки, щоб укоротити їх до потрібної довжини. Відтяті мережева та низки перлів дівчина делікатно складала у пахучу дерев’яну скриньку, котра стояла у неї в спальні. Вона вирішила не пришивати їх назад до сорочок, бо хотіла, щоб її одяг виглядав простіше. Проте у неї були деякі плани на все це добро: наступного року, коли прийде час повертатися додому, вона планувала прихопити ту скриньку зі собою. Бо хоча ведмідь і обіцяв її сім’ї багатство — вона на власні очі бачила його жертвоприношення — а проте їй хотілося певності. Дівчина знала, наскільки лінивим та нерозважливим був Аскелядан. Її б не здивувало, якби вона дізналася, що його слава здрібніла і він розтринцяв усе те багатство за кілька років. Тому, якби їй вдалося забрати з собою усі ці перлини та інші коштовності, вона б могла їх продати і цим допомогти своїй сім’ї.

Згодом, хвилюючись, що їй нічого не дозволять з собою взяти, коли повертатиметься додому, вона пошила собі пояс із таємною кишенею. Для цього довелось порізати на шматки одну потворну нічну сорочку із темно-багряного шовку. Дівчина поклала до кишені перли, золоті коралі та рубіни, котрі вона повідрізала від розкішної бальної сукні. Напхавши кишені до верху, вона наглухо їх зашила і носила на собі цей пояс удень і вночі, знімаючи його лише, щоб прийняти ванну, бо хотіла бути певною, що, попри все, у неї залишиться хоч якесь багатство.

Впоравшись з одягом та оглянувши верхні зали палацу, вона почала досліджувати покої, що знаходилися внизу. Їй ще ніколи не доводилося заходити на кухню, де готували всі ті вишукані страви, якими вона ласувала, або ж бачити службові приміщення, про які згадував Еразмус. Вона якось запитала, чи їжу, яку вона їсть, створено за допомогою магії, адже Еразмус був єдиним слугою, якого вона бачила. Однак фавн, який на той час уже звик до дівчини та її запитань, пояснив, що їжу готують слуги.

— Хто вони? Ці слуги також фавни? — запитала дівчина.

Проте фавн нічого на те не відповів. Дівчині пригадалося його сумне лице, коли він розповідав їй, що минули роки з того часу, коли він востаннє бачив леді-фавна. Безперечно, ті слуги не були ані фавнами, ні людьми. Бо якби вони були людьми, навіщо було б їх ховати?

Дівчину переповнювала цікавість. Ким були ті слуги? Ізбйорнами? Драконами? Якимись іншими створіннями, приміром, як фавн, про існування яких вона навіть не підозрювала?

Фавн був непохитним і говорив, що службові приміщення — то не місце для панни. Вона намагалася заперечити й пояснити йому, що ніяка вона не панна, а звичайнісінька дроворубова донька, однак він лише хитав своєю рогатою головою.

— Панно, можливо, ви й не народилися в палаці, але зараз у ньому живете, тому ви — панна. На кухні вам не місце.

— Але я вмію готувати перепічки лефсе, — невгавала вона. — А також вмію пекти фруктові пиріжки. Мені доводилось побувати на багатьох кухнях.

Щодо останнього твердження — дівчина дещо перебільшувала. Насправді, окрім своєї власної кухні, їй вдалося побувати лише на кухні своєї сестри, Йорун.

— Перепрошую, моя панно, але на кухні вам не місце, — ввічливо, однак наполегливо сказав фавн.

Тому дівчині не залишалося нічого іншого, окрім як іти за фавном назирці. Роло відмовився її супроводжувати, пояснивши, що невиховано переслідувати особу, якщо не збираєшся її їсти. Тому він зостався на своєму улюбленому місці, біля вогнища у вітальні.

Тим часом дівчина дочекалася, доки Еразмус прибере тацю з рештками сніданку, порахувала до десяти, вийшла в коридор і пішла слідом за фавном. Стежити за кимось у палаці було завиграшки! Через кожні кілька років у стінах виринали ніші з молотками та ключками для крикету. Тільки-но Еразмус сповільнював ходу або зупинявся й оглядався, дівчина застрибувала в нішу, скручувалася калачиком, тоді рахувала до п’яти і знову продовжувала йти за фавном.

Отак вони спустилися на шість поверхів донизу й опинилися в крижаному підземеллі палацу. Тут було холодно. Однак не набагато холодніше, ніж у будь-якому іншому льосі. Коридори освітлювалися факелами з льоду і мали вигляд людських рук. Дівчина раптом усвідомила, що кожного разу, коли вона дзвонила у дзвіночок, фавн мусив подолати чималий шлях, щоб до неї дістатися.

Вирішивши, що відтепер дзвонитиме у дзвіночок якомога рідше, щоб врятувати фавна від цих довгих подорожей палацом, дівчина повернула за ріг і заклякла. Перед нею, попід величним склепінням, простягалася кухня розміром з вхідну залу, що знаходилася трьома поверхами вище. Однак не це змусило її завмерти.

Схоже, в Еразмуса таки були помічники, які разом із ним займалися хатніми клопотами. Щойно її очі призвичаїлися до химерного видовища перед собою, вона збагнула, що зроду не бачила нічого подібного: чоловік з цапиними копитами був чи не найлюдянішою істотою з-поміж усіх тих створінь. Дівчина не стрималася і крикнула. У кухні здійнявся галас і переполох: слуги заґелґотали, загорлали, загули й зашипіли. Півдюжини химерних створінь кинулося до дверей і завмерли там, не знаючи, що робити далі. Еразмус підійшов до них, і вони заспокоїлися. Невдоволено хитаючи головою та раз по раз кидаючи погляд на дівчину, він розвернувся обличчям до інших слуг.

— Перед вами наша нова панна, — урочисто повідомив він їм. Після цього він звернувся до дівчини. — Моя панно, дозвольте відрекомендувати вам наших працівників.

Він плеснув у долоні, й слуги вишикувалися в ряд. Еразмус підійшов до краю, де три помаранчеві ящірки стояли на власних хвостах, висолопивши язики та розмахуючи всіма своїми чотирма лапами.

— Це кухарі: За-а, Ш-ш та С-сф, — мовив фавн, вказуючи на кожну з ящірок. Побачивши запитання на обличчі дівчини, він додав: — Це — саламандри, які живуть у вогні.

— Звісно, — сказала дівчина й усміхнулася трьом ящіркам, намагаючись вдати, що то не вона верещала, коли побачила, як вони стрибають довкола печі. — Ви дуже смачно готуєте! — щиро мовила вона. Ящірки так зніяковіли, що аж напекли раків — з голови до п’ят почервоніли!

— Кухарчуки: Гарф, Кеп та Нилипа. Гарф — мінотавр, Кеп — брауні, Нилипа — фея піксі.

Гарф з Кепом вклонилися, а Нилипа зробила реверанс. Власне, через Гарфа дівчина й закричала, коли зайшла на кухню. У нього було міцне двометрове тіло, що нагадувало стіну, вкриту хутром. Хутро слугувало йому за вбрання та шкіру водночас… А ще він мав голову бика, величезні чорні роги та сережку в носі. Кеп та Нилипа виглядали зовсім не так страшно. Кеп був заввишки приблизно метр і нагадував маленького чоловічка, порослого корою. Нилипа була втричі нижча. На спині у неї було два крила, достоту як у метелика.

— Моє шанування, — сказала дівчина.

— О панно, — прошепотіли всі троє.

— Покоївка — Фіона, — продовжив Еразмус і зупинився біля високої жінки, яку дівчина спершу не помітила. Вона була білолицьою красунею з довгими темними кучерями, що спадали їй аж до талії. Її великі карі очі спалахнули, коли вона вклонилася дівчині, тримаючи одну руку на своїй шиї та притримуючи хутряну накидку.

— Я така рада з вами познайомитися, — сказала дівчина, дивуючись, як же вона раніше не зауважила, що серед слуг є люди.

— Фіона — це шовкі[4]. Вона не розмовляє, — пояснив Еразмус, розвертаючись до потворної молодиці з посірілим обличчям та кажанячими крилами за спиною. На цій була довжелезна чорна сукня та бездоганно накрохмалений білий фартух. Здавалося, її витесали з каменю.

— Це пані Ґрей — наша домоправителька. Гаргуйля[5].

— Моє шанування!

Дівчина не мала жодного уявлення про те, хто такі шовкі та гаргуйля, але обоє виглядали достатньо привітними. Ну гаразд, шовкі Фіона виглядала дещо відлюдькувато, але принаймні вона не була загрозливою, як‑от мінотавр.

— Раді прислужитися, — відповіла гаргуйля, і її голос зазвучав так, немов два камінці почали тертися один об інший. — Лишень скажіть, і ми все для вас зробимо!

— Дякую! Ви вже робите… дуже багато всього, — незграбно відповіла дівчина. У неї ніколи раніше не було слуг, і тепер, коли перший переляк, спричинений їхнім виглядом, розвіявся, вона й гадки не мала, як їй з ними поводитися. Водночас вона оговталася настільки, щоб помітити гаптовану стрічку, пов’язану довкола шиї кожного з них.

— Гадаю, буде краще, якщо ви повернетеся нагору, моя панно, — запропонував Еразмус.

Відчувши полегшення, дівчина всміхнулася, кивнула на знак згоди й послухалася його поради. Піднявшись до вхідної зали, з її великим каміном та зручним кріслом, дівчина сіла й задумалася. Тут коїлися незвичайніші дива, аніж ті, про які їй доводилося чути.

Найперше вона згадала зачарованого ведмедя, ізбйорна, який жив у палаці з льоду. Вперше за довгий час вона запитала в себе: чому це так? Чому ізбйорн живе у палаці з льоду? І навіщо вона йому здалася? Чому на один рік? Підозрювала, що він прийшов по неї, бо лише вона могла його зрозуміти. Проте він не надто поспішав щось їй пояснювати, — або ж не міг сказати, в чому справа.

Потім вона подумала про слуг. Фавн, саламандри, гаргуйля, і… всі інші химерні створіння. Звідкіля вони? І чому вони тут? Еразмус також не хотів відповісти їй на ці запитання. Вона могла б запитати в слуг, але передчувала, що їхні відповіді будуть такими ж туманними.

Все сходилося на білому ведмеді. Слуги були в палаці через нього. Вона також перебувала тут через нього. Схоже, навіть палац стояв тут через нього. Але чому? Що вирізняло цього ведмедя з-поміж інших? І чому йому було не до смаку життя у палаці в оточенні слуг? Чи знайшовся би ще хоч хтось, кому б це не сподобалося?

— Хто ж їх зачарував? Ось, корінь проблеми! — сказала дівчина вголос. — Якщо мені вдасться знайти відповідь на це запитання, тоді я зрозумію, чому і як їх зачарували.

— З ким ти розмовляєш? — ізбйорн вайлувато підійшов до каміна.

— Зі собою, — на щоках дівчини з’явився рум’янець.

— О! Чи не стану я на заваді?

— М-м-м, ні. Думаю, я можу порозмовляти з собою в будь-який інший час… — дівчина ще більше почервоніла.

Він опустився на задні лапи поруч із її кріслом. Виглядав дещо стурбованим.

— Еразмус розповів мені, що ти познайомилася з іншими слугами, — мовив він по хвилі мовчання.

— О, так! Вони такі милі! — і, не знаючи, що ще сказати, вона запитала: — Чому шовкі не може говорити? Хто вона, ця шовкі?

Ведмідь засміявся.

— Це тюлень, здатний набувати людської подоби. Вона може розмовляти і частенько це робить, однак їй заборонено розмовляти з тобою.

— Чому це раптом?

Дівчина образилася. Жінка-тюлень найдужче з усіх нагадувала їй людину, і вона шукала можливості поспілкуватися з нею, адже вони могли б подружитися!

— Бо людина, яка почує голос шовкі, відразу ж втратить голову від її чарів, — пояснив ведмідь. — Не встигнеш і бровою повести, як будеш готова стрибнути за нею в крижану ополонку.

Дівчина знизала плечима.

— Це така ж нісенітниця, як і те, що вона була б готова стрибнути слідом за мною в ополонку. Я ж лишень донька дроворуба!

— Так, але повір, ти — набагато добріша господиня, ніж шовкі!

— Та невже? — дівчина звела брови.

Ведмідь засміявся своїм громово-гуркітливим реготом:

— Її посестри співають пісень мореплавцям, аж доки ті не розіб’ються об скелі.

Дівчина знову знизала плечима.

— Розумію, — ідея подружитися з Фіоною постала перед дівчиною зовсім по-іншому. — Тебе зачарувала та ж сама особа, яка привела сюди слуг?

Дівчина вимовила це дуже швидко, намагаючись піймати його зненацька. Ведмідь відсахнувся. Його величезна лапа замахала у повітрі.

— Що?

— Тебе зачарувала та ж сама особа, яка привела сюди слуг? — повторила дівчина на одному подихові.

— Так, — це слово прозвучало так, немов його витягли з ведмедя.

Якийсь час вони сиділи мовчки.

— Тобі тут подобається? — мало не прокричав ведмідь.

— Що? — його питання її здивувало. Здавалося, він намагається використати її ж тактику. Однак замість того, щоб швидко видихнути їй в лице своє запитання, як це зробила вона, він повторив його повільніше та виразніше:

— Тобі тут подобається? Чи почуваєшся щасливою у палаці?

— Ну, так! Тут усе красиве, і мені ніколи раніше не доводилося їсти такої смачної їжі, — вона рукою вказала на свою персикову сорочку, гаптовану золотом, по-дивацьки підрізану та підшиту. — І я зроду не вдягалася так вишукано!

— Сумуєш за сім’єю?

Дівчина завмерла. Її рука все ще трималася за шовкову сорочку. Перші кілька днів, які вона провела у палаці, видавалися їй каторгою: без Ганса Пітера і без батька почувалася хворою. Безліч разів повторювала собі, що з ними все гаразд, що вони в безпеці і заможні! Ізбйорн їй обіцяв, що так буде! Але згодом усю її увагу заполонив прекрасний крижаний палац із безліччю невідомих закапелків та примірка красивих сорочок. Хоча вона все ще тужила за сім’єю та їхньою маленькою хатинкою, гострий біль змінився на приглушене відчуття тривоги, на яке вона майже не звертала уваги.

— Сумуєш? — не відступав ведмідь.

— Так, — невпевнено відповіла. Її сповнило відчуття провини за те, що цілий день вона не згадувала про Ганса Пітера. З очей покотилися сльози. — Найдужче я сумую за моїм братом, Гансом Пітером.

— Мені шкода, — зітхнув ведмідь. — Я подумаю, чи можна якось зарадити твоєму смутку.

— Зарадити смутку? — на якусь мить дівоче серце розквіло надією. Може, він зможе привезти сюди Ганса Пітера, щоб той зостався до кінця року?

— Я спробую організувати листування між тобою та ними, — пояснив ведмідь.

— Ох, — її радість швидко розвіялася. Однак вона сказала собі, що можливість листуватися із сім’єю — це краще, ніж нічого. До того ж від часу її появи у палаці минув уже цілий місяць, а це означало, що залишилося всього одинадцять місяців.

Ведмідь вайлувато попрямував до виходу:

— Побачимося за вечерею, — мовив він, навіть не обертаючись до неї.

Набурмосена дівчина і собі підвелася, взяла до рук кочергу і заходилася ворушити розжарені вуглини в каміні. Штрикаючи напівзгорілі поліняки, вона сперлася на стіну. Стіна каміна нагадувала її сукню: гладенька та прохолодна. В той момент у її пам’яті виринув якийсь забутий спогад: їй здалося, що вона водночас перебуває і в палаці, і в маленькій хатині. Рука заніміла, і коцюба з дзенькотом впала на підлогу. Їй запаморочилося в голові. Вона відсахнулася, боячись, що сукня от‑от займеться від іскор, що полетіли із каміна і опустилася у крісло. Раптом у голові проясніло. Дівчина закрила лице долонями і потерла очі, а потім знову подивилася на камін.

Камін у палаці виглядав достоту як камін у неї вдома. Вона підвелася і підійшла ближче, вдивляючись у вирізьблені зелено-білі візерунки. Це були ті ж самі візерунки, що оздоблювали колони у вхідній залі та її білу свитку.

— Ці візерунки не лише схожі на ті, що я бачила вдома, — у задумі мовила дівчина. Вона стояла впритул до крижаної стіни каміна, і з її рота виходила пара. — Це точна копія домашнього… Чи радше камін у мене вдома — це копія цього каміна.

Два роки тому Ганс Пітер заявив, що йому хочеться змін, і зробив для них новий камін. Він працював не покладаючи рук: доштуковував нові шматки дерева до старих, змінював форму старого каміна і врешті різьбив на його стінах усі ті візерунки, які зачарували його наймолодшу сестру одразу, як вона їх побачила.

— Ці візерунки щось означають? — запитала вона тоді, водячи пальцем по щойно вирізьблених знаках.

— Це історія, — пояснив Ганс Пітер і заходився втирати суміш якихось олій у деревину.

— Історія?

— Так, чарівна історія! — сказав він і спохмурнів. — Чарівна історія про принцесу, краса якої затьмарює сонце. Вона живе у палаці і мріє про вродливого хлопця, який міг би її покохати.

— Дурня якась, — сказала вона, бо на той час була в такому віці, коли хотілося насміхатися над усім тим, що було аж надто «дівчачим».

— Насправді це жахлива історія, — відказав їй Ганс Пітер. Голос його звучав немов з того світу. — Тому що це чистісінька брехня.

Після цього він ніколи не згадував ані про різьблення на каміні, ні про цю дивну історію.

— Присягаюся, мені вдасться зрозуміти що й до чого, — мовила дівчина й наморщила чоло, а тоді наблизилася до лівої сторони каміна. — Любов, — вона провела пальцем по знайомому символу. — Брехун, чоловік, печаль, самотній, вежа, — вона ще дужче примружилася, передчуваючи, що от‑от почне все розуміти, й перейшла до правої половини каміна. — Символи тепер повторюються навпаки, — вдоволено мовила вона, впізнаючи слова «давно», «принцеса» і «прекрасна». — Це мова! Мова навпаки! І я її знаю!

Вона переможно здійняла руки догори. Аж раптом ще одна думка прийшла їй до голови, й руки опустилися додолу.

Я можу прочитати цей текст, тому що Ганс Пітер навчив мене цієї мови. Він знає цю історію. Він тут був.

Розділ 12

Після того, як дівчина переклала історію, написану на каміні, незнайома мова стала їй більш зрозумілою. Вона все ще не розуміла окремих її нюансів і не знала всіх слів, однак могла побачити загальну картину. Дівчина прочитала тексти на двох колонах і вигадливий текст-візерунок, вирізьблений над золотими дверима. Усюди йшлося про прекрасну принцесу та її безупинні пошуки кохання, однак та казка чомусь видавалася більш загрозливою, аніж романтичною. У дівчини складалося враження, що принцеса наказувала кожному чоловікові, котрий потрапляв їй на очі, кохати її. За цими роздумами вона й не помітила, як настав час вечері. Дівчина обернулася та наштовхнулась на запитальні погляди Еразмуса та Роло, що стояли позаду неї.

— Привіт, — сказала вона й, розуміючи, що все ще водить пальцями по одному з одвірків, опустила руку.

— Що ти тут робиш? — запитав Роло, нахиливши голову вбік. — Ти проґавила обід і підвечірок.

Згідно вовчих уявлень про світ, не могло бути нічого гіршого, ніж пропустити трапезу.

— Чому ж тоді ти не прийшов по мене? — мовила вона.

— Надто вже тепло було біля каміна, — сказав він і потягнувся. — Лише коли Еразмус поскладав на тацю усі неторкані страви, я подумав, що мені б вартувало піти за ним і поглянути, чи ти, бува, не на кухні. Але тебе там не було, тож ми прийшли сюди.

— Я хвилювався, що ти все ще… не відійшла від того, що трапилося, — сказав Еразмус і зашарівся. — Але Роло запевнив мене, що з тобою все буде гаразд. Адже йому, вовкові, нічого не сталося, то й тобі не станеться. Тоді він вмовив саламандр дати йому шматок торта, — по цих словах рум’янець зник з його лиця і він усміхнувся.

— Дуже перепрошую, — вибачилася дівчина. — Перепрошую за всі ці клопоти! — тепер, коли Роло згадав про тацю з неторканою їжею, у неї в животі голосно забурчало. — Вибачте!

— Ти, мабуть, вмираєш з голоду, — сказав фавн і засміявся. — Вечеря готова. Подавати?

— Так, будь ласка! — вона жестом попросила Еразмуса провести їх до їдальні. — Мені так хочеться пити, що я готова лизати стіни!

— У них жахливий смак, — мовив їй Роло. — Я спробував полизати одну з них того ж дня, коли ми прибули. На смак цей лід — немов гниле м’ясо, — він затремтів, а тоді потрусив шерсть на спині, показуючи всім своїм виглядом, як то було несмачно.

— Що? — дівчина спинилася і сперлася рукою на найближчу колону. — Невже? — вона ледь стрималася, аби одразу не лизнути стіну, щоб перевірити, чи Роло правий. Певна річ, лід який не танув і не був холодним на дотик, не міг бути звичайним льодом, однак чому він має смакувати як гниле м’ясо?

— Прошу, моя панно, вечеря холоне, — мовив Еразмус, і його обличчя враз зблідло. — А тобі, вовче, не варто лизати стіни, — мовив він до Роло суворим голосом. — Бо вони… мусите собі затямити, що це… це зовсім не той лід, до якого ви звикли.

— Так, звісно, — безневинно усміхнулася дівчина, постановивши собі, що неодмінно лизне стіну, щойно залишиться наодинці у своїй спальні.

Білий ведмідь уже чекав на них у їдальні. Дівчина привіталася і сіла у своє крісло, що стояло поруч із ведмедевим. Еразмус подав розкішні страви (що вже стало традицією): прозорий бульйон, приправлений незвичним зіллям, овочі, запечені з медом, риба, оздоблена лісовими горіхами та маринованими вишнями. На десерт — торт, перемащений кремом та политий карамельним соусом.

— Будь ласка, подякуй саламандрам, — зітхнула вона по вечері. Дівчина відкинулася на спинку свого крісла й відклала серветку вбік. — Вони чудові кухарі!

— Я перекажу їм ваші слова, моя панно! Вони будуть у захваті!

Лежачи біля каміна, Роло перевернувся на спину й висолопив язик. Йому дістався добрячий кусень м’яса і шматочок торта, який дівчина кинула йому до миски. Ведмідь також скуштував торт. Однак нічого більше. Доки дівчина з Роло їли, він лише мило бесідував з ними: запитав, чи вона вже бачила картини у довгій картинній галереї, чи вони їй сподобалися. Ні, не сподобалися, бо на них були зображені сцени кривавих боїв. Він запитав, чи вона вже читала книги, що знаходилися у бібліотеці. Так, читала, і вони їй неабияк припали до смаку.

— То тобі тут подобається? — запитав ведмідь здушеним голосом.

— Так, звісно! — вона відхилилася вбік і поплескала здоровенну ведмедячу лапу. — І не хвилюйся, я зніму закляття.

— Ні! — ведмідь рвучко відхилився назад, оголивши свої зуби та пазурі. Дівчина відсахнулася. Ізбйорн трохи розслабився. — Будь обережна, — прогарчав він. — Було б краще, якби ти почекала.

— Чого саме чекати?

— Доки рік добіжить кінця.

— І тоді ти розповіси мені, хто збудував цей палац?

— Так, — ведмідь похмуро кивнув головою.

— І хто вирізьбив слова-візерунки на каміні у вхідній залі?

Ведмідь закліпав очима і змінив тему.

— Я не знаю.

— То це не ти збудував цей палац? Хто ж тоді це зробив?

Тиша. Ведмідь повільно похитав головою, так, немов ці запитання його розчарували. Однак вона продовжувала запитувати:

— Ти розумієш написи на колонах?

— Іноді.

— Тобто?

— Очі у ведмедя не надто пристосовані до читання, — сказав він. У його голосі вчулося небажання продовжувати розмову. — Вже пізно. Добраніч!

Він підвівся і посунув геть із кімнати.

— Будь ласка, зачекай! Хочеш, я тобі почитаю? — вона рушила слідом за ним; можливо, якщо вони читатимуть разом, то їм вдасться розшифрувати невідомі символи? — Ізбйорне, чи тобі цього також хотілося б?

Однак він лише мовчки йшов уперед, аж доки не зник за великими дверима.

— Люди весь час пхають свого носа куди не слід, — сказав Роло і пішов слідом за господинею до їхніх покоїв.

— Годі тобі, — сказала вона, замислившись. — Якби ти знав, що написано на тих колонах, тебе б також розбирала цікавість.

— А от і ні. Мені не цікаво, чому стіни смердять гниллю. Уся ця справа погано пахне.

— Роло! — дівчину вражала його байдужість. — Невже тобі не цікаво, чому ми тут?

— Цікаво. Але я готовий чекати, аж доки не настане час дізнатися.

Далі вони йшли до спальні мовчки. Роло мовчки спостерігав, як дівчина скидає з себе сукню й одягає нічну сорочку. Вона мовчки розчесала своє блискуче руде волосся і вмилася. Вовк сів поруч із її кріслом, коли вона читала книгу, — історію перших королів Півночі, а коли йшла спати, заскавулів:

— То як?

Однією ногою вона все ще стояла на підлозі, а іншу поставила на м’яке ліжко. Дівчина подивилася на нього:

— Тобі потрібно вийти? Двері відчинені.

— Ні, не потрібно, — у голосі його бриніло роздратування.

— То що тоді?

— Мене почала розбирати цікавість, — невдоволено зізнався він.

— Ти про що?

— Мені цікаво, що написано на колонах, — випалив він так, немов це було очевидно. — Не можна спершу сказати вовкові, що прочитала щось цікаве, і не розповісти йому, що саме.

— І хто тепер пхає носа куди не слід? — дівчина засунула обидві ноги під ковдру і лукаво зиркнула на вовка.

— Ну скажи, — присоромлено прохав він.

— Гаразд. З того, що я зрозуміла, це історія принцеси, яка живе у палаці і мріє про прекрасного принца, який її покохає. Однак чоловік чи радше чоловіки, яких вона зустрічає, кривдять її. Усе це її дуже засмучує або, може, розлючує?

Дівчинка зігнула ноги в колінах й обхопила їх обома руками.

— Пхе, — прокоментував Роло. — Ця історія не така вже й цікава. З людьми постійно щось таке трапляється.

— А хто сказав, що це були люди? — дівчина здивовано звела брови догори.

— А хто ж тоді?

— Я не знаю, ким є та принцеса, бо там сказано лише «принцеса». Та якби вона була людиною, то під словом «принцеса» був би символ, що означає «людина». Так мені Ганс Пітер пояснював. На колоні сказано, що вона шукає вродливого чоловіка. Дуже чітко та ясно. Історії, записані на колонах, розповідають про життя лицарів, принців, панянок, під котрими написані різні символи, тобто усі вони різні істоти. Подібно, як‑от Еразмус і всі інші слуги.

— Про що ті історії?

— Ну, є там одна історія про те, як прекрасна принцеса приходить до лісу і зустрічає там панянок. Мені видається, що це люди. Принцеса їм щось каже, і вони з лементом тікають. Усі, крім однієї. Ця панянка залишається і глузує з принцеси. Тоді жорстоку панну вбивають. Її наречений нападає на принцесу, проте вона виявляє милосердя і не вбиває його. Натомість забирає його до свого палацу, щоб провчити та заодно показати, як виглядають краса й доброта.

— Звучить жахливо, — мовив Роло.

— Справді? — здивувалася дівчина.

Роло кивнув:

— По-перше, чому панянки кинулися врозтіч, коли побачили принцесу? Що вона такого жахливого зробила?

— Я про це навіть не подумала.

— Мені видається, що ця принцеса не така вже й чудова, якщо коханці її зраджують, а дівчата втікають, лиш вона з’являється.

— Ну, може, ця ситуація трохи схожа на нашу вранішню, коли я побачила слуг. Знаєш, усі вони дуже дивні, але щойно ти до них трохи призвичаєшся, вони починають тебе приємно дивувати.

— Можливо, — сказав Роло, але в його голосі звучали нотки сумніву. — Однак мені видається, що принцеса повелася дуже не гарно.

— Забравши нареченого до себе?

— Ти сказала, що вона вирішила його провчити. Його кохана щойно загинула, а ця навіжена принцеса (ким би вона не була) змушує його покинути домівку і забирає в рабство до свого палацу.

— Хіба я щось казала про рабство? Я лише…

За дверима її спальні щось брязнуло. Роло скочив на ноги, дівчина зіщулилася. Однак виявилося, що це всього лиш Еразмус. У нього був якийсь ошелешений погляд. Під ногами-копитами лежали таця і розбите горня. Гарячий шоколад почав в’їдатися у килим.

— Еразмусе, з тобою все гаразд? — дівчина скочила з ліжка і кинулася до фавна.

— Хто? Де? Як? Звідки тобі відомо про цю історію? — випалив він.

На якусь мить дівчина розгнівалася на те, що Еразмус підслуховував під дверима.

— Чому ти питаєш?

— Та… просто так, — запнувся він. — Це звучало… дуже знайомо.

— Я прочитала цю історію на одній із колон у вхідній залі, — сказала вона, і їй трохи відлягло від серця.

Бідний Еразмус аж посірів від хвилювання.

— Ти розумієш мову тро… те, що написано на колонах? — у його погляді були захоплення і страх.

— Так, мій брат навчив мене, — сказала вона насторожено.

— Твій брат? — у фавна був здивований вигляд.

— Еге ж, мій найстарший брат, Ганс Пітер, — уточнила вона. Хоча то видавалося їй зайвим, бо фавн і так не знав, як звати всіх її братів. Він навіть не знав, чи є у неї хоч якісь брати.

— Ганс Пітер, син Ярла? — ледь чутно прошепотів фавн.

Дівчина схопила фавна за барки:

— А ти звідки знаєш?

Еразмус вивільнився:

— Це жахлива помилка. Вона дуже розгнівається.

Його обличчя сполотніло від страху.

— Про що ти? Хто розгнівається?

Фавн здригнувся:

— Сподіваюся, ти ніколи не дізнаєшся, — голос його став крижаним. — Я пришлю Фіону, щоб вона прибрала цей безлад.

Він швидко зник.

За якийсь час увійшла Фіона. Дівчина поскладала уламки горнятка на тацю й поставили її на столику.

Шовкі витерла пляму на килимі мокрою ганчіркою, взяла тацю з черепками й пішла з кімнати, не сказавши ані слова. Дівчина спробувала заговорити з нею, але промовистий погляд Фіониних очей змусив її замовкнути.

Дівчині не спалося. Десь опівночі прийшов її сусід по ліжку. Щойно він заліз під ковдру, вона роздратовано скочила з ліжка, взула капці, стукнула рукою по бильцю дивана і, не тямлячи себе від люті, закричала:

— Годі мені з тобою панькатися! — й опісля просичала. — Одному з нас доведеться спати на дивані, — вона зачекала, але відповіді не було. Звісно ж! — Ну гаразд, це буду я.

Тоді вона зірвала з ліжка велике біле покривало із ведмежої шкури, загорнулася в нього й лягла на дивані.

Не довго думаючи, сусід встав, взяв її на руки й переніс назад на ліжко. Вона спробувала вирватися, але він її міцно притиснув. Лише коли дівчина заспокоїлася, сусід ліг на своїй половині ліжка.

— Якщо це частина закляття, то це дуже тупо, — пробурчала вона.

Правду кажучи, вона почувалася надто стомленою, і їй хотілося як слід обмізкувати події проминулого дня, отож вона залишилася лежати в ліжку. Її сусід позіхнув (їй чомусь згадався Роло) і заснув.

Дівчині не спалося майже до світанку. Вона думала про принцесу, від вигляду якої усі кричали і тікали, і про вираз лиця Еразмуса, коли він почув історію, і про те, що скоріш за все Ганс Пітер також гостював у цьому крижаному палаці.

Розділ 13

Вранці дівчина почувалася невиспаною і роздратованою. Вона потягнулася, щоб вперіщити кулаком подушку свого сусіда. Але її роздратування зникло, коли помітила на його подушці чорну волосину. Вона взяла її до рук і покрутила поміж пальцями. На дотик волосина нагадувала її власне волосся. Дівчина обкрутила її довкола пальця і поклала до скриньки, де вже лежали мережева та перлини.

Того дня вона так і не побачила Еразмуса. Фіона подала сніданок, обід та вечерю, також принесла дівчині її вечірнє горня шоколаду. Наступного дня все повторилося: замість Еразмуса їй прислуговувала похмура шовкі. Ізбйорн пропускав повз вуха всі її запитання про написи на колонах та про місцезнаходження Еразмуса. Інколи їй здавалося, що вона покарана, хоча не була певна, за що саме. Яка різниця, скільки питань вона задала? Адже на жодне з них їй не відповіли!

Минув майже тиждень, перш ніж вона знову побачила фавна. Проходячи вхідною залою, дівчина помітила, як фавн стоїть біля однієї з колон, склавши руки за спиною, і погойдується вперед-назад на своїх чорних копитах. Щоб він її почув, дівчина навмисне зробила кілька голосних кроків у своїх лайкових капцях.

— Ой! — фавн розвернувся до неї. — Моя панно!

— Де ти був?

— Н-ніде.

— Ну, я рада, що ти зі мною знову розмовляєш, — сказала дівчина. — Вибач, якщо я тебе засмутила.

— Це не ваша вина, моя панно! — сказав фавн, відходячи від колони.

Розуміючи, що фавн не вміє читати цією мовою, дівчина вказала на одну з колон обабіч тієї, біля якої стояв фавн.

— Ось та колона, — тихо сказала вона.

— Ох!

Еразмус окинув її поглядом і облизав губи. Він глянув через плече, тоді на дівчину, але окрім них там нікого не було. Роло саме був на ранковій «прогулянці».

Дівчина невпевнено підійшла до тієї колони. Фавн, все ще перебуваючи у полоні сумнівів, теж став біля неї. Його копита голосно цокотіли по льодяній підлозі. Вона прочитала історію вголос, вказуючи пальцем на кожен окремий символ.

— Мені не відомо, що означає цей знак, але оцей над ним означає, що це були молоді дівчата, — сказала вона.

— Фавн, — видихнув він. — Це мусить бути символ для позначення фавнів… цією мовою.

— А може, тобі відомо, що означає цей? — вона показала на знак, розміщений над знаком принцеси. — Я знаю, що цей, — вона вказала на символ, — читається як «принцеса».

— Здогадуюся.

— Що ж він означає?

Фавн на мить завмер, обличчя його побіліло.

— Троль.

Він видихнув це слово, не дивлячись на дівчину, натомість і далі гаплячись на символ, якого вона торкнулася, так, немов той був отруйним.

Дівчина розгубилася.

— Мені здавалося, що всі тролі огидні, — врешті сказала вона. — Але, мабуть, навіть тролівна-королівна мала би бути красивою.

Фавн у відповідь лише здригнувся. Зненацька дівчині прийшла в голову думка, від якої їй аж у животі похололо: «Невже тролі збудували цей палац? Чи не закляття тролів ув’язнили тут ізбйорна?». Фавн знову здригнувся.

— Я забагато розповів, — сказав він навдивовижу зляканим голосом. — Мені треба йти.

Цокотячи копитами, Еразмус вибіг із зали.

— Ні, не йди! Зачекай! Будь ласка, розкажи ще щось!

Дівчина бігла за ним так швидко, наскільки могла, однак він біг швидше. Почувши її слова, лише похитав головою і, не озираючись, побіг далі.

Фавн майже дійшов до кухні. Він збіг сходами вниз і вже був біля дверей, коли раптом зупинився й обернувся. Дівчина й собі зупинилася, все ще простягаючи вперед руку, немов прохаючи її вибачити. А може, благаючи заговорити з нею?

— Дівчину з роду фавнів звали… — йому перехопило подих. — Дівчину, котра кинула виклик тролівні-королівні і поплатилася життям за свій довгий язик…

Дівчина облизала губи, що видушити з себе бодай слово:

— Так?

— Її звали Нарела. Нашою мовою це означає «кмітлива».

Після цих слів він зник у темряві службових приміщень.

— Нарела, — мовила дівчина. Ім’я видавалося їй красивим. Може, тому, що вона сама довго була безіменною, дівчина часто заздрила гарним жіночим іменам. Однак згадавши, що білий олень подарував їй найкрасивіше ім’я, яке їй коли-небудь доводилося чути, вона погамувала власну заздрість. До того ж думка про те, що дівчина на ім’я Нарела — мертва, ще більше стишила її заздрість.

— Білий олень… — прошепотіла дівчина. — Білий олень, — повторила вона вже голосніше. А тоді ляснула себе по чолі, почуваючись дурепою. Від того часу минуло вже багато років, і вона встигла забути, що першим її проханням до білого оленя було зцілити Ганса Пітера. Тоді він подивився на білу свитку і сказав, що Ганса Пітера зачаклували тролі.

— Уже давно треба було зіставити ці факти докупи, — пробурмотіла вона сама до себе, почуваючись дурною й наляканою воднораз.

Пригнічена дівчина повернулася до своїх покоїв. Роло, як завжди, лежав перед каміном. Від розкішних відбивних та всіх тих солодощів, які він їв, його черевце відчутно потовстішало, тому він ледь ворухнувся, коли дівчина увійшла до кімнати. Вона теж вмостилася біля каміна, поклавши ноги вовкові на груди.

— Нарела, — сказала вона.

— На здоров’я! — відповів він.

Вона невдоволено почухала його бік своєю п’яткою:

— Я щойно розмовляла з Еразмусом. Пригадуєш оту історію, у якій пустотливі дівчата зустріли принцесу й кинулися навтьоки? Ту, котра не втекла, котра виявилася гострою на язик, звали Нарела. Вона була фавном, — дівчина глибоко втягнула повітря носом. — Її судженого звали Еразмус. Наш Еразмус — це той, кого вирішили навчити поважати красу та доброту.

Роло виліз з-під її ніг і встав:

— Він сам тобі про це розповів?

— Ні. Тобто так. Я побачила, як він розглядав колони, і показала йому ту, на якій написана ця історія. Він пояснив мені, що той символ, який був розміщений під словом «дівчина» і якого я не могла розгадати, означає «фавн». Тоді я запитала його, що означає символ під словом «принцеса»?

— І що ж він означає?

Роло настовбурчив вуха і підсунувся до неї якомога ближче, впершись у її коліна.

— Троль.

Кажучи це, вона здригнулася. Однак то було ніщо, порівняно з тим, як затремтів Роло. Він випустив пазурі й вишкірився, оголяючи свої білі зуби.

— То цей гнилий сморід — це запах тролятини!

Він увійшов до спальні, а тоді до гардеробу. Дівчина пішла слідом за ним. Роло зупинився посеред кімнати й почав свердлити дівчину поглядом.

— Що ти робиш? — вона зупинилася у дверях і сперлася рукою до одвірка. Почувалася втомленою, спустошеною й приголомшеною. Чари тролів…

— Переодягайся у свій старий одяг, — сказав їй вовк з притиском. — Ми йдемо звідси.

— Але як? Ми не можемо отак просто піти геть.

— Ніхто з нас не погоджувався жити у барлозі тролів, — кожен м’яз на тілі вовка був напружений.

— Роло, я пообіцяла, що житиму тут один рік. Наразі минуло лише два місяці.

— А ведмідь пообіцяв, що тебе ніхто не скривдить.

— Але мене ніхто не займає. Тут ми в безпеці.

— Ми в небезпеці. Яка ж це безпека? Троляча? Тролі! — він нервово затупотів на місці. — Еразмус в полоні, ізбйорн в неволі, Еразмусову кохану вбито — нам треба звідси тікати.

— Не можу. Я пообіцяла.

Вона вхопилася рукою за лискучий одвірок. Страх Роло підживлював її власні побоювання. Коліна почали підгинатися, і здалося, що її от‑от знудить. Цей палац — оселя тролів!

— Нас ошукали! Обіцянка, дана брехунові, нічого не варта, — заперечив Роло.

— Але він не брехав. Він всього лиш нічого не сказав. Він не міг… Бо також у пастці. Ми мусимо йому допомогти!

— Чому? Яке нам до нього діло?

— Та жодного… Але він наш друг! — сказала вона. — І я не залишу його тут страждати у полоні закляття. Якщо мені вдасться визволити його від чарів, то я зможу допомогти й Гансові Пітерові.

Раптом вона відчула трепет у грудях і зрозуміла, що навіть якби зараз не йшлося про порятунок Ганса Пітера, вона б усе одно не покинула ізбйорна. Роло заскавулів і пошкрябав лапою по дверях гардероба, де його господиня тримала свій старий одяг.

— Мені це не подобається. Думаю, нам треба піти геть.

Увага дівчини зосередилася на гардеробі. Усе інше втратило значення. Гардероб… Слова білого оленя… Свитка Ганса Пітера…

— Троляча мова, — пробурмотіла вона.

Роло закляк:

— Що?

— Гаптування на свитці Ганса Пітера створене мовою тролів, — сказала вона, заходячи до гардероба та відчиняючи двері шаф.

Діставши білу свитку, вона опустилася на підлогу. На неї дивилися гаптовані візерунки; завитки та шпичаки почали набувати значення просто у неї на очах. Ці зубчасті символи виглядали ще гостріше й грізніше, ніж ті, що на колонах, тому їх було важче зрозуміти. Вона озирнулася, щоб переконатися, чи ніхто за нею не слідкує, але позаду був лише Роло, що й далі скавулів та ходив туди й сюди.

Гаптування голубими стрічками розповідало про кохання, втрату та дивний палац «по той бік місяця». Червоні стрічки — про любов і втрату, однак у цій історії було ще й багато зради та ненависті. Лише тепер дівчина помітила, що голубі стрічки накладалися на червоні, затуляючи окремі символи. Схоже, червоними й блакитними стрічками вишивали різні руки: голубі візерунки були виконані маленькими акуратними стібочками, червоні — більші, грубші, але й переконливіші.

— Про що тут йдеться? — запитав Роло, підповзаючи впритул і легенько підштовхуючи свитку носом.

— Тут сказано, що володар жив тут, у палаці з льоду, — здушеним голосом заговорила дівчина. — Ні, стривай… Він мусить тут жити рівно один рік і один день… з дівчиною… з нареченою… яка ніколи не бачила його обличчя.

— Так, як ізбйорн, — втрутився Роло. — Лише з тією різницею, що ви належите до різних видів, тому не можете бути парою.

— А ще я бачила його обличчя, — бездумно додала вона, заглибившись у читання. — А ось про що розповідають червоні візерунки: його зрадять, і тоді він муситиме бути з принцесою… і кохати її довіку, — швидко випалила вона.

— Кохати тролівну-королівну?

— Так, — сказала дівчина. — Оту жахливу тролячу принцесу. Маєш рацію, вона не така вже й добра.

— Вона взагалі не добра, вона — троль! — сказав вовк, поставивши всі крапки над «і».

Для дівчини все стало на свої місця: нещасна принцеса, яку ніхто не розумів і яка всього лиш шукала кохання (якщо вірити історіям), насправді була жахливою потворою, яка накладала закляття на безневинних істот. Вона взяла в полон Ганса Пітера, але йому вдалося втекти. Хоча чи вдалося це йому?

— Ганс Пітер все ще в полоні закляття тролів, — сказала дівчина. — Саме тому він такий нещасний, і тому його волосся посивіло так рано.

— Ти звідси не підеш, доки не знімеш закляття, чи не так? Ми ніколи вже не повернемося додому! — застогнав вовк.

— Чому ти такий впевнений, що мені не вдасться?

— Тому що вона — троль! Я не знаю, як перемогти троля. Ніхто з живих не знає, — він здригнувся. — Поглянь на різьблені символи на колонах по всьому палацу. Усі ці історії розповідають про тих, кого ця тролівна-королівна або взяла в полон, або вбила.

— Ну, може, вони всі не знали, з ким мають справу. Але ж ми знаємо, — сказала дівчина.

Слова вовка її образили. Бо якщо навіть вовк не вірив у її сили, то хто тоді повірить?

— Гар-р-р! — сказав Роло і змінив тему. — Про що розповідають блакитні стрічки? — він знов уткнувся носом у свитку.

— А, так-так! — дівчина насупила брови. — Ця історія не така промовиста, як попередня. Тут сказано: «Любитиму тебе довіку, сумуватиму за тобою довіку», — а тоді щось про втечу, день і ніч, про те, як хтось покинув край сонця і місяця, снігу і льоду. І ще: «Ніколи не озирайся, завжди пам’ятай».

Розділ 14

Дівчина настільки занурилася у читання вишитих на свитці історій, що й не помітила, як швидко минув час. Точнісінько як тоді, коли вона намагалася зрозуміти дивні написи на колонах і пропустила обід та підвечірок. Коли їй набридло, що голубі стрічки затуляють собою червоні, вона взяла до рук маленькі ножички і обережно перерізала нитки, котрими голубі стрічки були пришиті до свитки. Нарешті їй вдалося повністю побачити написи на червоних стрічках, і написи ті були страхітливо зловісні.

— Тут щось не так, — сказала вона Роло. — Нічого не розумію. Здається, його ув’язнили без ланців чи кайданів, зробивши прекрасним і страшним, хоча колись він був лише прекрасним. Не знаю, що саме цим хотіли сказати.

З боку дверей почулося гарчання. Злякавшись, дівчина випустила з рук свитку й зірвалася на ноги. Роло і собі загарчав й оголив ікла. Однак коли побачив, хто стоїть біля дверей, розслабився.

— З тобою все гаразд? — ізбйорн стояв у дверях на всіх чотирьох лапах.

— Так, — відповіла дівчина. — Ти… е-е-е… мене налякав.

— Я стукав, — сказав він винуватим голосом. — Але ти не відповіла, і я почав хвилюватися.

— А, он як? Вибач! Я… була зайнята.

Вона схопила свитку і хутко заховала її назад до шафи. Білого ведмедя всі ці розмови про чари завжди виводили з рівноваги, тому вона не бачила сенсу розповідати йому про свої найновіші відкриття.

— У мене щось для тебе є, — сказав ізбйорн. Його гучний та грубий голос прозвучав на диво лагідно.

— Що саме?

— Я залишив його у вітальні, — сказав він їй. — Ходімо — покажу.

Вона пішла слідом за білим ведмедем, а Роло поплентався за ними. Вони проминули спальню й увійшли до вітальні. Ізбйорн підійшов до маленького столика біля каміна й присів навпочіпки. Своїм довгим чорним пазурем він вказав на тоненьку книжечку, що лежала на столику.

Дівчина підійшла ближче й узяла книжку. На шкіряній палітурці помітно виднілися сліди від зубів ізбйорна. Палітурка була проста й невигадлива: коричнева, шкіряна, без візерунків. Вона розгорнула книгу. Усередині були лише порожні сторінки, та й тих не більше десяти.

— Щоденник? — вона подумала, що це дуже мило, але якось дивно.

Він засміявся:

— Не зовсім. Не варто писати тут… своїх секретів… Твоя сім’я отримала такий самий записник. Усе, що ти напишеш у своєму, буде написано у їхньому. Все, що вони напишуть у своєму, — з’явиться тут.

Дівчина подивилася на записник, а тоді на ізбйорна.

— Це чудово! — вона поклала записник на столик й обійняла ведмедя. — Дякую! Але чи вони знатимуть, як цим користуватися? Як тобі вдалося його передати? Чи ти їх бачив? Чи з ними все гаразд?

На весь цей шквал запитань ізбйорн широко всміхнувся:

— Ні, я їх не бачив. Мій посланець передав їм записник із поясненнями. Вони мали б отримати його сьогодні вранці, — брови ведмедя зійшлися докупи. — Я їх попередив, щоб нікому не розповідали про нього. Ти теж нікому не кажи, навіть слугам. Цей записник не належить до речей, які тобі можна мати, однак… Я не хотів, щоб ти сумувала за домом.

— Розумію, — вона вдруге його обійняла. — Дякую! Дякую! Дякую величезне!

Вона перенесла записник з маленького столика біля каміна на письмовий стіл, взяла до рук перо та чорнильницю.

— Зараз я хочу написати Гансові Пітерові.

— Так я і подумав, — сказав ізбйорн з тугою в голосі. — Чи ми побачимося за вечерею?

— Звісно! — неуважно відповіла вона. — Так-так, як завжди.

Вона навіть не почула, коли він покинув її покої.

«Люба родино, — написала вона у маленькій книжечці. — Це я — дівча. Сподіваюся, з вами все гаразд».

Вона не знала про що ще написати. Я живу у палаці з льоду? Кожної ночі у моєму ліжку спить незнайомець? Мені прислуговують чудернацькі істоти? Цей палац побудували тролі? Усі ці речення звучали тривожно та недоречно.

Не знаючи, про що писати далі, вона закрила записник і поклала на нього праву долоню. Порахувала до десяти й знову відкрила. Слова, які вона написала, зникли. Вона погортала записник. Усі його сторінки були порожні.

— Ну, — звернулася вона до Роло. — Що далі?

— Мені це не подобається, — відповів він. — Це майже як тролячі чари.

— Певна річ, це тролячі чари, — відрубала вона. — Але якщо це дозволить мені розмовляти з Гансом Пітером, то мені… Ох!

Записник і далі лежав на столі розгорнутим. На чистій сторінці з’явилося слово:

«Дівчино?»

«Гансе Пітере?» — швидко написала вона.

«З тобою все гаразд?» — запитав він.

«Так! А як ти? Як тато? Як усі?»

Слова з’являлися на папері так швидко, як вона могла їх прочитати.

«Дуже добре! Аскель вполював ізбйорна й продав його королівському кравцеві з Християнії. Король забажав зробити Аскеля своїм придворним мисливцем. Тепер Аскель приносить королеві дичину до столу, а також хутерця для розкішних королівських накидок. Вони з матір’ю живуть у добротному будинку в Християнії. Ейнар — з ними».

Дівчина невесело всміхнулася. Це було саме те, чого її мати завжди хотіла.

«А ти? — написала вона. — А тато?»

«Ми з татом зосталися в хатинці. Однак ти б її тепер не впізнала! У нас новий дах — подарунок Аскеля. А ще татові всміхнулася фортуна, і ми добудували ще одну кімнату та придбали нові меблі».

Дівчина спинилася і прочитала все написане вголос, щоб нетерплячий Роло також міг дізнатися про те, що діється вдома. Від останнього речення їй перехопило подих.

«Татові всміхнулася фортуна?»

«Так, наступного дня по тому, як ти покинула дім, тато пішов до лісу, зрубав дерево і знайшов скарб! Під деревом була закопана скриня із золотими монетами, мабуть, ще тоді, коли дерево було дуже молодим. Воно розрослося й заховало під собою скарб. Але от, тато його знайшов!»

Дівчина дуже зраділа, прочитавши це. Вона знала, що для татової гордості було б важким ударом стати на ноги лише завдяки Аскеляданові. Тепер він міг вихвалятися своїм власним багатством (хоча, мабуть, він цього не робив).

«Ура! Я дуже рада!» — написала вона.

Ганс Пітер запитав:

«А ти як?»

«Боюся, ти знаєш, як тепер виглядає моє життя. Я живу у палаці з льоду».

«Цього я й боявся!»

«Ти теж тут був, правда?»

«Ми прокляті через моє боягузтво. Пробач мені, сестро!»

«Про що ти? Що з тобою трапилося?»

Довгий час сторінка залишалася порожньою. Дівчина подумала, що, мабуть, Ганс Пітер залишив записник на столі і кудись пішов. Або йому стало погано від цих спогадів. Вона міряла кімнату кроками, та кожні п’ять кроків перевіряла, чи не з’явилось у записнику нове повідомлення. Коли воно нарешті з’явилося — прожогом кинулася до столу, але перечепилася через крісло й забила палець на нозі. Вона кілька разів підскочила, проклинаючи все на світі, витерла сльози і заходилася читати:

«Нічого не можу тобі розповісти. Навіть після усіх цих років і миль між нами, нічого не можу тобі розповісти. Вона все ще має наді мною владу. Пробач, сестро, але мусиш блукати у темряві, шукаючи шлях навпомацки, як робила це моя Това».

— Това? — дівчина закліпала очима й подивилася на Роло. — Хто така Това?

— Не знаю, — відповів він, нетерпляче дряпаючи підлогу. — Запитай у нього.

«Това була прекрасною, — написав Ганс Пітер дрижачою рукою. — І доброю. Тобі б вона сподобалася. Але її більше немає. Мене гукає Рольф Сімонсон. Скажу татові, щоб тобі написав, коли ввечері повернеться додому».

І тато таки написав їй увечері. Прохав розповісти, як їй ведеться, та розповідав про домашні справи. Те золото, яке він знайшов під деревом, дало змогу надіслати його заміжнім донькам багатий посаг.

«Таточку, це чудово! — написала дівчина. — Я рада, що у вас усе гаразд».

Було пізно. Вона переодяглася в нічну сорочку.

Під час вечері дівчина розповіла ізбйорнові про свою розмову з Гансом Пітером, оминаючи згадки про Тову та прокляття. Ведмідь дуже втішився, що його подарунок припав їй до душі, але знову нагадав, щоб вона нікому про це не розповідала. Щоразу, коли Фіона подавала на стіл якусь нову страву, ведмідь змінював тему. Еразмуса знову ніде не було.

Тієї ночі дівчина та Ярл писали одне одному, намагаючись здаватися радісними та вдаючи, що вони всього лиш балакають собі за кухонним столом. Ярл пообіцяв, що наступного разу, коли Йорун прийде в гості, він таємно попросить її написати сестрі.

Почуваючись втомленою, але все ще в піднесеному настрої, дівчина закрила маленьку книжечку і вмостилася у своєму величезному ліжку. В голові крутилося стільки різних думок, що вона майже не звернула уваги, коли незнайомець ліг поруч із нею. Коли ж його хропіння стало нестерпним, дівчина штурхнула його під бік, точнісінько так, як штовхала своїх сестер. Він перевернувся на спину, й вони обоє заснули.

Розділ 15

Тепер, коли вона розгадала тролячу мову і здогадалася, що це, власне, мова тролів, дівчина без упину шукала відповідей на свої запитання. Вона ретельно обшукувала палац, сподіваючись знайти більше різьблених орнаментів чи вишивок. Окрім того, вона розпочала пошуки у бібліотеці. Знайшовши порожню книгу, почала записувати туди все, що дізналася про тролівну-королівну, фавнів, про себе і Ганса Пітера.

У старонорвезькому словнику, який також згодом знайшла у бібліотеці, на полях вона записувала відповідники тролячої мови, які знала. І лише тепер зрозуміла, наскільки обмеженим був її словниковий запас мовою тролів. Врешті вона вирішила, що слова «білатеральний» та «багатовалентність» їй однаково не знадобляться.

— Ну, може, якщо мені зустрінеться останній троль на землі, і він однаково добре володітиме обома руками… — пробурмотіла дівчина собі під ніс і хихикнула.

— Перепрошую, моя панно!

Дівчина аж підскочила і швидко закрила словник, відчуваючи провину за те, що писала по книзі. Вона повернулася і побачила пані Ґрей, їхню домоправительку. Гаргуйля стояла біля дверей, тримаючи в рухах пухнастий віничок для витирання порохів. Вона аж ніяк не виглядала стурбованою через те, що дівчина пише в одній із книг. Тому дівчина заспокоїлася.

— Доброго вам дня! — привіталася, про всяк випадок ховаючи книгу за спиною. — Як ваші справи? — їй неабияк захотілося, щоб усі ці створіння припинили за нею шпигувати.

— Усе гаразд! Дякую, моя панно! — сказала пані Ґрей. Вона і далі стояла біля дверей і виглядала якось розгублено. — Можливо, мені піти до іншої кімнати, моя панно?

— Ні, що ви! — дівчина всім своїм виглядом дала зрозуміти, що не треба нікуди йти. — Не хочу заважати вам виконувати вашу роботу.

Дівчина лише зараз зрозуміла, що не розмовляла зі слугами, відколи вперше їх зустріла. Вона перетнула кімнату й сіла у кріслі біля вікна. Крижані вікна були значно чистіші, ніж ті жовтаві пухирчасті вікна, до яких вона звикла. Але, на жаль, єдине, що можна було крізь них побачити, — безкінечні засніжені простори.

Домоправителька спершу ходила по кімнаті якось зніяковіло. Її рухи були трохи показовими. Однак, коли помітила, що дівчина поглинута роботою зі словником, вона наче трохи заспокоїлася: рухи стали скрупульознішими і плечі розслабилися.

— Пані Ґрей, звідкіля ви? — зненацька запитала дівчина.

— Перепрошую? — віничок випав їй з рук.

— Звідки ви родом? — дівчина усміхнулася. — Ви ж не в цьому палаці народилися, чи не так?

— Так, звісно, що не тут, — вона схопила до рук віничок, ніби то був не віник, а меч.

— Тоді де? Я переконана, що на Півночі мені ніколи не доводилося бачити нікого… схожого на вас.

— Я з Півдня, — з притиском відповіла вона.

— Звідки саме? З Данії?

— Ні.

— З Пруссії?

— Ні.

— З Італії?

Домоправителька подивилася на неї й зітхнула.

— Моя панно, якщо це все, що ви хотіли дізнатися, то я — з Франції.

— Справді? — вона відклала словник убік. — А як у Франції? Чи таких, як ви… часто можна зустріти там?

Її очі затуманилися.

— Там зовсім по-іншому, ніж на Півночі. Там цвітуть тюльпани та помаранчі, — сказала вона м’яко. — Таких, як я, там вистачає. Французькі митці звели чимало церков. Ми живемо у церковних барельєфах.

Дівчина уявила собі, як родина сірих крилатих гаргуйль спостерігає за нею, доки вона молиться. Проте швидко відігнала від себе цю тривожну думку.

— Хіба вам не хочеться повернутися додому? — запитала дівчина.

Гаргуйля випросталася і знову взялася до роботи.

— Яке це має значення? — запитала вона. Тоді швидко закінчила мести порохи і пішла геть, не сказавши ані слова.

Дівчина замислилися: яким було б її життя у Франкріке, як казали у них вдома?

— Фра-а-анція, — сказала вона, смакуючи звучання цього слова, немов це пані Ґрей вимовляє його.

«Чи то було б дивно, якби я була з Франції? — подумала вона. — Мабуть, не дивніше, ніж мати сіру шкіру і кажанячі крила».

— Але найдивнішим, напевно, було б, якби тролі наслали на мене свої злі чари. Так я собі думаю, — сказала дівчина Роло, коли вони зустрілися.

Вона знову сиділа посеред гардероба, акуратно пришиваючи голубу стрічку назад до свитки. Її мучило сумління, що вона зіпсувала річ, яка належить її улюбленому братові.

— Ну, принаймні поки що, тролі нас усе ще не прокляли, — похмуро відказав він.

— Звідки ти знаєш?

Дівчині стало цікаво. Вона не почувалася проклятою, але хто ж його знає, як ті прокляті почуваються? Проте голос Роло звучав дуже впевнено.

— Я знаю, тому що я спробував покинути палац, — пояснив Роло. — І пробіг чималу відстань, перш ніж вирішив, що краще мені повернутися назад, — він позіхнув. — Однак я не відчув жодної таємничої сили, яка б манила мене назад. Тому, думаю, ми можемо піти геть, коли нам заманеться.

— Ти — вільний, — сказала дівчина з притиском. — Я ж пообіцяла, що не піду.

— А я пообіцяв твоєму братові, що зостануся з тобою, — заперечив вовк. — Тому я тебе не покину, навіть якщо ти проклята. Хоча не думаю, що це так. Ти не пахнеш, як інші.

— Це тому, що я — людина, — відповіла вона, знизавши плечима, і знову взялася за шиття.

— Ні, це тому, що ти не проклята, — заперечив Роло. — Тут усі пахнуть інакше, це правда. Але окрім їхніх звичайних запахів, усі вони мають отой інший запах. Від них тхне зіпсованим м’ясом, — він зморщив ніс. — А від тебе так не пахне.

— Невже? Від усіх слуг?

— Так, і від ізбйорна.

— Може, вони всього лиш не миються, — сказала вона, але то був радше невдалий жарт. Дівчина вірила Роло, бо у нього був гострий нюх. — То мені не потрібно залишатися у палаці?

— Лише якщо хочеш дотримати слова, — підтвердив Роло. — А це, як ти знаєш, мінлива річ.

— Мінлива річ? — дівчина здивовано подивилася на Роло. — Хто тебе цього навчив?

— Ганс Пітер сказав це мені перед тим, як ми покинули дім, — пояснив Роло. — Він попросив переказати тобі його слова, якщо все піде шкереберть, якщо муситиму переконати тебе, що потрібно йти геть. А якщо ти й далі не погоджуватимешся, він порадив мені вкусити тебе, — при цих словах Роло зніяковів.

Вони обоє сиділи мовчки, мізкуючи над тим, що кожен з них щойно сказав. Бо якщо Ганс Пітер порадив Роло вкусити його любу сестричку, то, мабуть, він передбачав, що все буде жахливо.

— Зрештою, він тут колись був, — зауважила дівчина й скривилася. — Мимоволі замислююся над тим, як йому тут велося, якщо він таке сказав. Щось мені підказує, що він не вдягався в шовкове вбрання і не їв усіх тих чудових страв.

При згадці про їжу в Роло забурчало в животі.

— Увесь день я бігав по засніженій рівнині, — гордо повідомив він. — І тепер саме час вечеряти.

— Твоя правда.

Отож вони приєдналися до ізбйорна, що вже сидів за столом. Розмовляли про п’єсу, яку ізбйорн порадив дівчині напередодні і яку вона вже встигла прочитати. Їй здавалося, що головна героїня занадто пафосна, однак ізбйорн вважав, що, зігравши цю роль належним чином, можна показати її дуже зворушливою. Дівчина поцікавилася, де саме ведмідь бачив цю виставу, але він змінив тему і почав говорити про поезію, яку також полюбляв. Дівчина знала лише кілька старих едд[6], тому ведмідь порадив їй почитати кількох сучасних поетів. Вона пообіцяла, що завтра за обідом прочитає йому одну з тих поезій вголос. На тому вони й попрощалися.

Перед тим, як лягати спати, дівчина знову перевірила, чи не з’явилося у маленькій книжечці нового повідомлення від її сім’ї. Але книга була порожньою. Вона заховала її під подушку, де вже лежали словник та щоденник, і заснула.

Тієї ночі її нічний гість не хропів. У сні дівчина випадково копнула його, прокинулася і спросоння поплескала по плечі, прохаючи тим самим не сердитися на неї. Він лише застогнав, повернувся на інший бік і заснув.

Розділ 16

Минали дні. Усе було як і раніше. Дівчина читала вірші й романи та обговорювала їх з ізбйорном. Писала у щоденнику та робила позначки на полях словника, продовжуючи шукати у палаці хоч якісь підказки. Вона почала заходити до кухні й розмовляти зі слугами. А коли поверталася до своїх покоїв, то зустрічала там похмуру шовкі Фіону.

Дівчина довідалася, що мінотавр походить із маленького острова неподалік Греції, а Еразмус був з іншого грецького острова. Вона дізналася, що пані Ґрей виглядала кам’яною, бо й справді була витесана з каменю, і про те, що час до часу гаргуйля безрушно сиділа на вершечку палацу, не звертаючи жодної уваги на погоду.

Проте всі ці спостереження та відкриття аж ніяк не пояснювали головного: як і чому слуги опинилися у палаці. Одна із саламандр випадково проговорилася, що Фіону погубила її гординя. На відміну від історії Нарели, нареченої Еразмуса, тролі не вважали за потрібне різьбити історії інших слуг на стінах палацу. Тролі або ж Ганс Пітер.

— Я пам’ятаю твого брата, — якось сказала їй саламандра. — Він був дуже високий.

Саламандрі, що була дівчині до колін, напевно, всі здавалися надзвичайно високими. Хоча в цьому випадку вона мала рацію.

— Так, він — високий.

— То він все ще живий? — саламандра виглядала дуже здивованою.

— Так, звісно! — дівчину вразила сама думка, що могло бути по-іншому.

— О, це цікаво!

Саламандра галопом помчала на інший кінець кухні й застрибнула у велике вогнище. Там пошепки провела нараду з двома іншими саламандрами.

— Як цікаво! — врешті сказала, вилазячи з вогню.

— Що ще ти пам’ятаєш про мого брата? — раптом дівчина збагнула, що лише Еразмус знав про те, що Ганс Пітер був її братом. — Звідки тобі було відомо, що він тут був?

Саламандри переглянулися між собою і опустили голови додолу.

— Нам фавн розповів, — сказала інша саламандра, виринаючи з вогню. Дівчина не розрізняла їх, але, схоже, вони на те не зважали. — Але ми нікому про це не казали.

— Ні, це було б надто небезпечно, — погодилася перша саламандра. Тоді роззирнулася довкола, щоб переконатися, що окрім них у кухні нікого не було. — Еразмус знав, що ми нікому не розповімо.

— Це дуже мило з вашого боку. А тепер розкажіть мені, що ви ще пам’ятаєте? Можливо, щось цікаве?

— Щойно у нього з’являлася нагода, він читав або різьбив. Вивчав книги у бібліотеці, а тоді різьбив візерунки на каміні. Не на колонах, ні.

— Хто ж різьбив на колонах?

— Окремі написи були тут споконвіку або принаймні довше, ніж ми, — сказала третя саламандра. У неї був вищий і м’якший голос, тому дівчина подумала, що, мабуть, це дівчинка. — Інші написи викарбували нещасні люди.

Інші дві саламандри зашикали на неї, а тоді всі троє застрибнули до великого каміна. Вони більше нічого не сказали, тому дівчина піднялася до себе.

Кожного ранку, поснідавши, вона писала батькові та Гансові Пітерові, й у відповідь отримувала повідомлення від них. Того ранку, коли вона відкрила книгу, нове повідомлення уже чекало на неї. Цього разу писала Йорун.

«Люба сестро, — було написано у повідомленні. — Не хочу тебе засмучувати, але батько тяжко поранений».

Дівчині перехопило подих, вона піднесла книжечку ближче до очей, так, немов це допомогло б їй читати швидше.

«Вчора він рубав дерево і воно на нього впало. Розтрощило йому праву руку й ногу. Він був неподалік від дому Гарлдсонів; їхній найстарший син його й знайшов. Місцеві лікарі мало чим могли допомогти, тому Ганс Пітер повіз його до Християнії. У батька почалася гарячка. Я хотіла поїхати разом з ними, але у мене от‑от народиться дитина. Тордіс з чоловіком приїхали на санях і приєдналися до них.

Я знаю, що ти не можеш приїхати. Лише хотіла попросити тебе, щоб ти молилася за батька.

З любов’ю

Йорун».

Все ще в заціпенінні, дівчина сперлась на свій розкішний письмовий столик. Врешті Роло прокинувся зі свого ранкового сну, підійшов до неї і запитав, чи є якісь новини. Йому довелося запхати свого мокрого носа у її долоні, щоб вона таки звернула на нього увагу.

— Думаю, батько помирає, — прошепотіла вона. Ковтнула клубок, що став у горлі, закашлялася і заплакала. — Батько при смерті!

Вона вхопила маленьку книжечку і стрімголов помчала коридорами палацу. Проминула бібліотеку, кімнату з веретенами, кімнату з маслоробками, велику залу з мольбертами, живописними полотнами та друкарськими верстатами. Вона бігла і кричала:

— Ізбйорне! Ізбйорне!

Кричала і почувалася дурепою. Раніше її зовсім не дивувало те, що у білого ведмедя немає імені. Зрештою, вона й сама не розповідала, як її звати. Але зараз від думки про те, що вона ніколи не питала його імені, її проймав гострий біль.

— Ізбйорне! Ізбйорне!

— Що трапилося? — він біг їй назустріч довгим коридором, що вів до кімнат, у яких ніхто не жив.

Розпашіла, заплакана, захекана, вона все ще стискала у руках маленьку книжечку і зовсім не переймалась тим, як зараз виглядає.

— Мій батько при смерті, — схлипнула вона.

Ізбйорн краєм ока глянув на Йорунину нерозбірливу писанину і присів на задні лапи. Потім подивився на картину, що висіла на стіні над ними, — на ній стрибали істоти з конячими ногами й людськими тулубами. Тоді перевів погляд униз, на її пом’яту спідницю з блакитного оксамиту.

— Я мушу повернутися додому, — схлипнула вона.

— Ти не можеш.

— Будь ласка, — благала вона. Дівчина підтягнулася на пальчиках й обхопила його шию руками, змушуючи його подивитися на неї. — Будь ласка. Я повернуся. Дозволь побачитися з ним.

Він печально заревів. Той рев був для нього дуже характерним, але водночас звучав, як мукання корови.

— Ти повернешся?

— Так, якщо ти цього хочеш.

— Ти потрібна мені, — відповів він. — Сьогодні ж я завезу тебе додому, але мусиш пообіцяти мені, що повернешся. Ти повинна прожити тут рівно один рік.

— Так, безперечно! — вона витягла з кишені помережану хустинку й втерла нею обличчя. — Дякую тобі дуже! Дякую!

— Мусиш мені ще дещо пообіцяти, — сказав ведмідь похмуро.

— Що завгодно!

— Пообіцяй, що нікому не розповіси про таємниці палацу.

— Що? — дівчина припинила сякатися і витріщилася на нього. Їй і на гадку не спадало, що він знав про її відкриття. — Маєш на увазі про тр…

— Тс-с-с! Нікому не розповідай про наші таємниці.

— Гаразд, — від однієї думки, що невдовзі побачить свою сім’ю, вона почувалася краще, ніж досі. — Піду складу речі.

Після цих слів вона побігла до своїх покоїв. Невдовзі до неї приєднався Роло.

— Де ти була? — запитав він.

— Я говорила з ізбйорном. Де ти був?

З голосним тріскотом вона відірвала нижню частину від потворної жовтої сукні. Тоді поклала кусок жовтої матерії на ліжко і кинула зверху свої нові сукні та сорочки. Її старий наплічник був занадто малий, щоб вмістити все те нове вбрання. Та вона відмовлялася їхати до Християнії у лахмітті.

— Я також шукав ізбйорна, — роздратовано повідомив Роло. — Натомість зустрів пані Ґрей. Потім ведмідь заревів на цілу кухню, що ми їдемо до Християнії, і от я прийшов тобі про це розповісти.

— Я знаю. Я намагаюся спакувати речі, — вона поклала на купу одягу ще кілька пар взуття.

— Ось, моя панно, — сказала пані Ґрей, заходячи до кімнати з великим шкіряним рюкзаком в руках.

— Ох, — дівчина подивилася на порізану сукню. — Дякую, пані Ґрей!

Вона переодяглася у свої старі штани та білу свитку. У той час гаргуйля спакувала її одяг до шкіряного наплічника.

Не минуло й години, як дівчина з ізбйорном уже мчали засніженою рівниною. Роло заледве встигав за ними. Сонце світило на диво яскраво, сніг поблискував під ногами, дівчина натягнула капюшон на очі й заховала обличчя у білому ведмежому хутрі. Коли вони перетнули рівнину й помчали лісом, дівчина задрімала. Ця подорож лякала її значно менше, ніж попередня, тому вона могла спокійно розглядати краєвиди, що траплялися їм на шляху. Вони минали гори та фйорди. Коли вони мчали під гору, западала ніч. А коли дівчина прокинулася, гора була вже далеко позаду. Вона не пам’ятала цього краєвиду з першої подорожі. Сидячи у ведмедя на спині, дівчина спробувала трохи випростатися.

— Де ми? — запитала вона. Довелося кричати, щоб ведмідь її почув.

— На півночі, — гукнув він у відповідь.

— Це не та дорога, якою ми прийшли, — крикнула вона.

— Ми йдемо на південний захід, до Християнії, — сказав він.

Тоді опустив голову, й вони побігли ще швидше. Ведмідь мчав вузькою стежкою, оминаючи дерева та кущі. Роло, не відчуваючи втоми, біг осторонь ведмедя. Дівчина постійно ухилялася від гілок дерев, щоб ті не били її по обличчю.

Так вони і йшли упродовж наступного дня. Спинилися лише, щоб перекусити стравами, які саламандри завбачливо для них запакували. На другий день подорожі, коли уже стемніло, вони дісталися передмістя великого міста Християнії. Тут ізбйорн попрощався з дівчиною та Роло.

— Гадаю, Християнія не найкраще місце для білих ведмедів, — сказала дівчина, намагаючись говорити радісно. Їй дуже хотілося побачити батька, та водночас було боляче навіть від думки про розлуку з ізбйорном.

— Ага, — сказав він. Що далі вони відходили від палацу, то важче йому ставало вимовляти слова. — Пам’ятай про свої обіцянки.

— Звісно! Я побуду з сім’єю лише п’ять днів, а тоді зустрінуся з тобою на цьому ж місці і ми повернемося до палацу, — сказала вона. Видавалося, що цей візит занадто короткий, однак ізбйорн наполягав, щоб вона не затримувалася ані на день довше.

— І?

— І я нікому не розповідатиму про наші таємниці, — додала вона. Тоді вона встала навшпиньки і поклала руку йому на голову, до горла їй підступив клубок. — Бережи себе! Не потрапляй нікому на очі!

— Не потраплю.

Її очі наповнилися слізьми, вона кліпнула й відвернулася.

— Пішли, Роло!

Із гайочку, де вони стояли, дівчина з Роло вийшли на дорогу, що вела до Християнії.

— Через п’ять днів ми повернемося, — гукнула вона ведмедеві на прощання.

Ведмідь заревів у відповідь. Дівчина побачила, як щось біле миготить вдалині — то ведмідь зникав у глибоких хащах лісу.

— Лише п’ять днів, і ми повернемося додому… Я маю на увазі, до крижаного палацу, — сказала вона сама до себе.

— Ти знаєш дорогу до дому Аскелядана? — вовк постукував кігтями по твердій бруківці, яка встеляла шлях.

— Ні, але коли дістанемося до міста, то запитаємо у людей, — сказала дівчина, підтягуючи лямки свого величезного наплічника, щоб той вище сидів у неї на спині. — Хтось мусить знати, де живуть королівські мисливці.

Роло лише скептично пхикнув. Тепер, коли на нього більше не діяли чари ізбйорна, дихання його стало важким, а голова схилилася додолу.

— Аби тільки це було близько, — сказав він.

— Годі нарікати, — сказала вона йому. — За якусь годину ми сидітимемо біля теплого вогнища, поруч із батьком та Гансом Пітером, як у старі добрі часи.

— Будемо сподіватися, — пробурмотів Роло.

Дівчина нічого не відповіла на його саркастичне зауваження. Їй також було не по собі. Це не буде так, як у старі добрі часи. Батько поранений, може, навіть при смерті. Їй тепер відомі таємниці Ганса Пітера. Матеріальні статки її сім’ї разюче змінилися. І все це сталося завдяки ведмедеві.

Розділ 17

Коли вони нарешті знайшли дім Аскелядана, на вулиці займався світанок. Для того, хто ніколи не бачив населених пунктів більших, ніж село з півста хат, вулиці Християнії нагадували лабіринт. На додачу до цього вони шукали помешкання Аскеля посеред ночі і запитати дорогу не було у кого.

Врешті, знайшли шлях до палацу. Широкі стіни були побудовані з каміння тепло-жовтого кольору, тому палац виглядав дуже привітно навіть при нічному освітленні факелів. Дружній вакман-вартовий[7] запитав, у якій вони справі, і дівчина пояснила, що шукає дім Аскелядана Ярлсона.

— А! Королівського мисливця? Чи ти одна з його численних сестер? — чоловік засміявся. — Йди прямо цією дорогою. Це зовсім близько. Он той великий будинок із сірого каменю, — сказав він.

Дівчині трохи запаморочилося в голові. Аскелядан живе у великому будинку з сірого каменю? Зовсім близько від королівського палацу? Вона перезирнулася з Роло. Вовк також мав здивований вигляд.

— Дякую! — сказала вона чоловікові, щойно прийшла до тями.

Увійшовши до будинку, дівчина вирішила, що помилилася дверима. Адже то було величезне приміщення з дахом, перекритим шифером, і з розкішними портьєрами, що закривали вікна. Перед будинком стояло двійко гнідих коней, запряжених у бричку. Лакей, котрий притримував коней за вуздечку, подивився на дівчину з неприхованою цікавістю.

Побачивши, що за нею спостерігають, вона врешті набралася хоробрості і голосно постукала у двері. Та не встигла забрати руки, як двері розчахнулись. Перед нею в яскравому світлі стояв якийсь молодик. На ньому була зелена піжама: кофта недбало заправлена у штани.

— Ти медсестра?

Дівчина вирячилася на нього:

— Ейнар?

— Піко? Дівчинко? — її середульший брат кинувся її обіймати. — Не можу повірити, що ти тут! Я думав, що ізбйорн тебе з’їв, — він ще міцніше її обійняв, а тоді розвернувся до Роло й почухав його по спині. Вовк прийняв цей жест із гідністю.

— Ні-ні, — ледве видусила з себе. — Зі мною все гаразд. Як батько?

Ейнар відступив до стіни, м’язи на його обличчі напружилися. Він знову став схожим на того молодого хлопця, яким вона його знала.

— Йому дуже погано, — сказав їй брат. — Аскель викликав придворного лікаря. Той зараз біля нього. Вся наша сім’я теж, — у його голосі забринів страх. — А ще він викликав медсестру. Коли я побачив тебе, то подумав, що то вона.

— Так, я зрозуміла, — вона спробувала засміятися. — Можна мені його побачити?

— Звісно! З нами Тордіс. І Ганс Пітер. Ми всім надіслали звістку, але не знаю, коли вони її отримають.

Ейнар провів її вздовж коридору з високою стелею до спіралевидних сходів із напастованого дерева. Тоді зупинився.

— Ох, — розчаровано сказав він. — Я ж мушу чекати біля дверей, доки не прийде медсестра.

— Все гаразд. Я не заблуджуся.

— Перші двері справа, відразу біля сходів, — сказав Ейнар.

Він ще раз обійняв її за плечі й знову став біля дверей.

Разом із вовком, що ступав поруч, дівчина піднялася нагору. Серце шалено калатало. Розкішний килим з трояндовими візерунками приглушував їхні кроки. На другому поверсі біля сходів стояв маленький столик, на якому була ваза зі східним орнаментом. Дівчина не була певна, що викликало у неї більше подиву: те, що Аскелядан живе в такому багатому будинку, чи те, що за дверима, які знаходилися біля столика, лежав її тяжко поранений батько.

Зібравши всю відвагу, на котру вона лишень була здатна, дівчина неголосно постукала. Двері були злегка причинені, тому від її стуку вони самі відчинилися. Вона побачила саме те, чого й очікувала: її мама, сестра Тордіс, трійко старших братів — усі стояли над ліжком хворого. Усе його тіло було в пов’язках. Над ним схилився журавлеподібний чоловік у чорному — лікар.

— Привіт, — привіталася дівчина і схопилася за вовчий загривок, шукаючи опори.

Погляди присутніх у кімнаті тепер були спрямовані на неї, навіть затуманений погляд батька. На якусь хвилю всі завмерли. А тоді враз все довкола ожило.

— Дівчинко!

— Сестро!

— Дочко!

— Як ти сюди дісталася?

— Замовкніть, — сказав лікар. — Пан Оскарсон потребує тиші.

Ганс Пітер першим кинувся до дівчини й міцно її обійняв. Тоді Тордіс зробила те саме, за нею — Торст. Аскель її не обійняв. Він стояв, заклавши руки в кишені своїх розкішних штанів.

— Все гаразд, лікарю Олафсоне, це моя наймолодша сестра, — сказав він пихато.

Мати її також не обняла. Вона стояла позаду Аскелядана, перебираючи край своєї шовкової шалі.

— Дочко, — сказав Ярл і простягнув до неї свою неушкоджену руку.

Дівчина повільно наблизилася до нього. Йдучи по кімнаті, вона раптом відчула тепло оселі й на її чолі виступив піт. Вона зняла свитку.

На праву руку Ярла була накладена шина, надійно зафіксована бинтами. Ковдру з цього боку ліжка відгорнули вбік. І було добре видно, що права нога також була зафіксована та забинтована. Окрім того, під його очима виднілися мішки, а на лівій щоці — величезний синець. Дівчина опустилася навколішки біля ліжка й взяла його за ліву руку.

— Таточку, мені так прикро, — мовила вона, схлипуючи.

— Дочко, ти в цьому не винна, — сказав він тихо і легенько стиснув її долоню.

Вона похитала головою. У неї було жахливе відчуття: те, що зараз тут відбувається, було якось із нею пов’язане. Адже недаремно на Півночі нещастя називають «тролячим везінням».

— Ну, гаразд… — лікар відкашлявся, мабуть, почуваючись ніяково. — Я дам медсестрі знеболювальні та жарознижуючі ліки. Вона знатиме, що з ними робити.

— Дякую, лікарю Олафсоне, — сказав Аскелядан. Він ступив кілька кроків назустріч лікареві й потиснув йому руку. — Я проведу вас.

Дівчина не могла стриматися, щоб не витріщитися на свого брата. Він став такий рафінований та накрохмалений, що від одного погляду на нього їй робилося моторошно. Помітивши вираз обличчя сестри, Ганс Пітер розсміявся.

— Як бачиш, Аскель тепер на своєму місці, — сухо сказав він.

— Так, хвала небесам, що так сталося, — невдоволено докинула мама. — Де би зараз був твій нещасний батько, якби Аскелядан не покликав придворного лікаря?

Ганс Пітер схилив голову і нічого не відповів. А мати звернулася до дівчини:

— Ти зламала обіцянку? — хоча її обличчя було незворушним, але дівчині здалося, що вона побачила крихту страху в материних очах.

Дочка зніяковіло закліпала очима, але за якусь мить спохопилася і заперечно похитала головою.

— Ні, ізбйорн приніс мене до міста, щоб я могла побути з батьком. Через кілька днів я повернусь до палацу.

Фріда коротко кивнула головою:

— Дивись мені!

На її наймолодшу доньку раптом зійшло просвітлення: Фріда боялася, що у них відберуть щойно здобуте багатство, якщо дівчина зламає обіцянку, дану ведмедеві.

— То ти зовсім ненадовго? — прошепотів Ярл. Після цих слів він поринув у сон.

Наймолодша донька з острахом спостерігала, як підіймалися та опускалися в ритмі дихання сплячої людини його груди. Тоді вона відпустила його долоню, котру досі стискала, і вкрила батькові плечі ковдрою.

— Лікар дав йому знеболювальне, — сказала Тордіс, ставши поруч. Вона обійняла дівчину за плечі. — А ще лікар попередив, що ці ліки можуть також діяти як снодійне.

— З ним все буде добре, правда?

— Так, звичайно! Все буде добре, — сказав Торст якимось дивно хриплим голосом. Обличчя у нього було таке ж бліде, як і в усіх інших, однак він зміг видусити з себе усмішку. — Йому всього лиш треба відпочити. Так лікар сказав.

Проте Ганс Пітер і далі був насуплений.

— Мусимо дати йому поспати, — коротко сказав він, підхопив свою свитку й рушив до дверей.

Фріда та Торст пішли слідом за ним, а Тордіс з дівчиною залишилися з батьком. Минуло кілька хвилин, і до кімнати діловито ввійшла жінка у довгому фартуху. Навколо її голови були закручені дві сиві коси. Вона привіталась з дівчатами усмішкою і заходилася міряти пульс сплячого батька.

— То ви медсестра? — прошепотіла Тордіс. Жінка схвально кивнула й приставила вказівний палець до вуст. Перезирнувшись, дівчата вийшли.

Все ще заколисані атмосферою кімнати, у котрій щойно були, сестри мовчки спустилися донизу широкими сходами. Тордіс провела їх до вітальні, де вже зібралися інші члени родини. Дівчина сіла на диван поруч із Тордіс. Вона взяла до рук горня з чаєм, а також шматок хліба з сиром. І лише тоді окинула поглядом усю свою сім’ю у розкішно вмебльованій кімнаті. Тордіс майже не змінилася, вона й далі була вбрана у кольорову сукню модного покрою, котру сама собі колись пошила. Ганс Пітер, як і раніше, був одягнений у простий грубий вовняний одяг, однак тепер на ньому більше не було латок та потертих манжетів. Аскель, Торст, Ейнар і Фріда хоч і були вбрані у міський одяг, виглядали якось трохи неохайно.

— З батьком усе буде гаразд?

Цього разу страшне запитання пролунало з вуст Ейнара.

— Безперечно! — мовив Аскелядан з вдаваною легкістю. Він ковтнув занадто багато кави і закашлявся. Торст поплескав його по спині.

— То буде велике диво, якщо твій батько знову зможе ходити, — сказала Фріда. — Рука у нього, звісно, залишиться, але користі з неї буде мало. Хвала небесам, Аскель зможе про нас подбати. Хоча б одна моя дитина народилася не даремно, — пирхнула вона.

— Батько завжди зможе про себе подбати, — сказав Ганс Пітер, все ще стискаючи свитку в руках. Пальцем правої руки він водив по голубій стрічці, що звивалася вздовж рукава свитки. Дівчина задумалася: чи здогадався її брат, що цю стрічку відпороли й пришили знову? — Звісно, довелося пожертвувати нашою наймолодшенькою і віддати її на поталу чарам, щоб отримати те, що маємо зараз. Але я переконаний, воно того вартувало, — в його словах вчувався сарказм.

— Так, воно того вартувало, — дівчина вимовила свої слова твердо й підвела голову догори. — Батько виживе. Його лікуватиме найкращий лікар та доглядатиме досвідчена медсестра. В Аскеля з матір’ю буде затишна домівка…

— У тебе також має бути дім, — перебив її Аскель. — Коли повернешся назавжди, можеш жити з нами.

Дівчина розуміла, яких величезних зусиль коштує її братові бути щедрим, тому у відповідь на його слова всміхнулася й подякувала.

— Якби я не пішла з ізбйорном, — продовжувала вона, — ми б і далі тіснилися у маленькій хатинці, дах якої зяє дірками. І якби з батьком сталося лихо, ми би поклали його перед багаттям і самі про нього піклувалися, — вона договорила, коротко кивнула і допила свій захололий чай.

— Невже ти думаєш, що з батьком трапилося би таке лихо, якби до нас у гості не завітав ізбйорн? — сказав Ганс Пітер, озвучуючи її потаємні побоювання. — Мені треба поспати, — сказавши це, він вийшов з кімнати.

Дівчина поспішила за ним. Коли обоє спускалися сходами донизу, вона схопила його за рукав.

— Гансе Пітере, — тихо сказала вона. — Якщо тобі щось відомо про ці чари, будь ласка, розкажи мені; я б дуже хотіла дізнатися більше.

— Будь обережна. Перечекай один рік і повертайся додому, — сказав він. Тоді вирвав свій рукав з її руки і поспішив донизу, перестрибуючи через дві сходинки за раз. Дівчина сповільнила ходу, чекаючи на Тордіс, котра також спускалася сходами.

На другому поверсі будинку на дівчину чекала власна спальня. Аскелеві слуги постелили чисту постіль та прибрали кімнату до її приходу. Дівчина мимоволі подумала про те, що кімната у неї вдома, чи то пак у крижаному палаці, була більшою за розмірами. Окрім того, у цій кімнаті не було власної лазнички, лише нічний горщик, графин з теплою водою та миска для вмивання. Дівчина вмилася і залізла під ковдру.

Вона переконувала себе, що не може заснути, бо ліжко тут вужче, простирадло — жорсткіше, а ще меблі відкидають зовсім інші тіні. Вона вперто не хотіла визнати, що насправді їй хотілося, щоб знайомий тягар опустився на ліжко поруч із нею. Їй бракувало знайомого подиху на власній щоці. Врешті вона попросила Роло, аби той ліг у ліжко поруч із нею. Роло погодився. Але закінчилося це все тим, що вовк усю ніч хропів та штурхався. Тому, коли нарешті розвиднілося, дівчина здалася, встала і переодяглася у свій буденний одяг.

Розділ 18

Три дні минули немов мить. Більшу частину часу дівчина провела у батьковій кімнаті, тримаючи його за руку та розмовляючи з ним. Вона розповідала йому «вигадки» про саламандр, фавнів та шовкі, котрі мешкали у фантастичному палаці з криги; переповідала історії із книг, котрі читала у бібліотеці крижаного палацу; сказала, що намагалася вивчити нову мову, а коли він запитав, яку саме, швидко відповіла: «Франкську». Вона не хотіла, щоб батько дізнався, що вона вивчає мову тролів.

Дівчина послала Ейнара до найближчої книжкової крамниці і сказала, щоб купив там кілька популярних романів. Вони з Тордіс по черзі читали їх Ярлові і покидали його кімнату лише тоді, коли медсестра перев’язувала йому рани або коли мила його, хоча й тоді розстатися з батьком видавалося дівчині мукою.

Того ж дня, коли дівчина прибула до Християнії, Ганс Пітер запряг у воза оленицю і повернувся до їхньої старої хатини. Усі просили його зостатися, але він відмовився. Сказав, що на нього чекають справи («Ха!» — сказала на те Фріда), і додав, що Йорун хвилюватиметься, якщо не почує звісток від них.

— Як шкода, що я не взяла з собою моєї маленької книжечки. Ми б тоді могли їй написати! — сказала дівчина, погладжуючи морду білолицьої олениці. Тим часом Ганс Пітер поклав на воза маленький клуночок з одягом та великий кошик з їжею. — Тоді ти міг би залишитися з нами.

— Я б усе одно не залишився, — лаконічно відказав він.

— Мені потрібно з тобою поговорити, — наполягала вона. Щиро кажучи, вона наполягала на цьому цілісінький день. Їй хотілося побалакати з Гансом Пітером наодинці й розпитати його про крижаний палац та про чари.

— Ні, у цьому немає потреби, — сказав Ганс Пітер. Тоді зітхнув і сів на воза. — Ну гаразд, моя миленька маленька сестричко, слухай уважно. Так, маєш рацію, — я там був. Я бачив велику засніжену рівнину і палац із криги. Я знайомий з фавном Еразмусом і з саламандрами, які вміють готувати розкішні обіди. Але я також знайомий із володаркою палацу, і мені відомо про дивовижі палацу та про долю всіх його мешканців. І саме тому я тобі кажу: будь обережна, перечекай один рік і повертайся додому.

— Але мені здається я могла би…

— Будь обережна. Перечекай один рік. Тоді повертайся додому, — знову повторив він. Тоді взяв віжки до рук і відпустив гальмо на передньому лівому колесі. — Поки що можеш залишити свитку в себе. Але коли повернешся додому — віддаси її мені.

Він змахнув віжками, присвиснув. Дівчина відскочила вбік. Олениця зірвалася з місця й помчала. Коли вони доїхали до першого повороту, Ганс Пітер повернувся й помахав їй рукою. У променях сонця його волосся виглядало дуже-дуже білим, таким білим, немов то було волосся дідугана.

— Ну що ж? — Фріда вийшла на ґанок і глянула вслід за возом. — Поїхав? От! Навіть не попрощався з власною матір’ю та братом, котрий його прихистив та пригрів.

Дівчину розгнівав материн сварливий тон.

— Ти ж знаєш, Ганс Пітер не з тих, хто прощається. Так само, як і Аскель. Їх обох таке прощання лише б роздратувало, — мама на ті слова лише пхикнула. — Холодніє. Піду назад до будинку.

Дівчина й незчулася, як дні її гостювання добігли кінця. І ось одного ранку вона знову пакувала свій наплічник. Аскель пообіцяв, що відвезе її за місто, коли звечоріє. Там вона зможе зустрітися з ізбйорном.

Зараз, коли Ярл спав і вдома не було нікого, крім них двох, дівчина заходилася спаковувати речі. На ній була красива голуба сукня. Штани, светр та свитку вона відклала, щоб переодягнутися в них, коли покидатиме дім.

Хтось постукав у двері.

— Дівча, це я, — сказала Тордіс, заглядаючи до кімнати. — Хвилюєшся перед від’їздом?

Дівчина взяла до рук гребінець й усміхнулася.

— Ні, — сказала вона. — Мені всього лиш прикро марнувати останні години свого перебування вдома на пакування речей, краще б я провела їх з батьком.

— А хіба ти не можеш зостатися трохи довше?

Дівчина зробила гримасу.

— Я пообіцяла, що вирушу назад сьогодні. Що довше я тут сидітиму, то довше триватиме рік.

Тордіс кинула на неї уважний погляд:

— Що ти маєш на увазі?

— Я мушу бути з ведмедем один рік й один день. А я гостювала тут аж п’ять днів, тож муситиму зостатися в ізбйорновому палаці на п’ять днів довше.

— Чи все… там у тебе… нормально?

Цього разу засміялася дівчина.

— Я живу у палаці з величезним ізбйорном, — нагадала вона сестрі. — Усе настільки «нормально», наскільки це можливо, — вона похитала головою і продовжила пакувати речі. — До того ж я зітхну з полегшенням, коли нарешті попрощаюся з мамою, — пробурмотіла вона швидше сама до себе.

— А знаєш, мама тепер значно щасливіша, — сказала Тордіс.

— О, так! Не сумніваюсь! Однак щастя перетворило її на цікаву Варвару, — відказала дівчина. — Вона цілий тиждень намагалася у мене щось винюхати та випитати: «А що ти там їси? Чи багато там слуг? Чи у ведмедя є придворні?» — останні слова вона вимовила високим голосом, імітуючи Фріду.

Тепер уже Тордіс засміялася.

— Дуже на неї схоже, — сказала сестра. — Але ж тобі немає чого приховувати, — продовжувала вона. Раптом її пильний погляд впав на дівчину, та опустила очі додолу. — Адже так?

— Т-так.

Тордіс обійшла ліжко довкола і обійняла дівчину за стан.

— Сестричко, що тебе тривожить?

— Нічого, — сказала дівчина, то згортаючи, то розгортаючи сорочку. Її власна брехня була очевидною навіть для неї.

— Нічого?

— Лише… — дівчина випросталася.

— Лише що?

У голові дівчини навперейми звучали два голоси. Перший належав ведмедеві. Він попереджав, щоби нікому не розповідала жодних «таємниць». Інший голос був її власним криком про самотність, і він став особливо сильним, коли сестра обійняла її. Їй подобалося проводити час з ведмедем, проте то було зовсім інше, ніж спілкуватися з людиною, особливо якщо йшлося про таку близьку їй людину як власна сестра.

— Лише… — вона все ще вагалася, не знаючи з чого почати. — Гаразд. Тільки не кажи мамі з татом. Кожної ночі у моє ліжко лягає незнайомець, — видихнула вона.

— Хтось лягає з тобою в ліжко?! — брови у Тордіс зійшлися докупи.

— Не знаю, — дівчина стенула плечима. — Коли настає ніч, мені не вдається знайти жодної свічки. Ліжко — величезне… Воно залазить під ковдру, з протилежного від мене боку, і спить собі скраю. А вранці зникає.

— Воно?

— Ну, мабуть. Я ж не бачу…

Не вірячи власним вухам, Тордіс торкнулася рукою власної шиї:

— То, може, це людина?

— Гадаю, що так.

— Звідки ти знаєш?

Дівчина зашарілася:

— Бо я обмацала його голову, — пробурмотіла вона.

— То це чоловік?! — очі у Тордіс перетворилися на дві вузенькі щілини.

Дівчині не довелося нічого пояснювати. Рум’янець на її щоках сказав сам за себе.

— Тобто кожної ночі якийсь незнайомець лягає з тобою в ліжко? Бідна моя дитино! — Тордіс прикусила язика. — Але знаєш, тільки тому, що ти собі вирішила, що це людина, зовсім не означає, що так воно і є.

Дівчина послабила обійми і глянула на Тордіс:

— Про що ти?

— Цей палац — зачарований, — нагадала їй сестра. — А чоловік… з котрим ти ділиш ліжко… також може бути зачарований. Він може виявитися жахливим тролем, котрий вдає із себе людину лише, щоб приспати твою пильність.

— Ні, не думаю, що він троль.

І дівчина справді так не думала. У її нічного гостя було щось таке навдивовижу людське… Супроти мінотавра із кухні, він видавався їй майже нудним.

— А може, оце «щоб-воно-не-було» грає з тобою в ігри? Можливо, воно намагається переконати тебе у своїй безневинності, щоб ти забула про його присутність?

— Але навіщо?

— Знаєш, я багато років прожила у дрімучому лісі, і мені доводилося чути різні жахи, — сказала Тордіс. — Ти й гадки не маєш, на що воно здатне.

— Але я почуваюся в безпеці, — заперечила дівчина.

Тордіс лише головою похитала.

— Це не має значення. Ти мусиш подивитися на цю істоту в доброму світлі, щоб переконатися, що це не жахливе чудовисько.

— Але ж я тобі вже казала: мені ніколи не вдається знайти свічку; та й вогонь у каміні на той час згасає.

Тордіс торкнулася своєї нижньої губи. Тоді підійшла до підсвічника, що стояв на комоді з дзеркалом. Дівчина не запалювала жодної зі свічок у ньому, бо всі вони пахли лікарськими травами, і від того запаху їй крутило в носі і хотілося чхати. Сестра вийняла зі свого фартуха ножиці, відрізала вершечок однієї зі свічок та подала його дівчині. А ще дала дівчині коробку сірників, яку носила в іншій кишені.

— Візьми це й подивися на чудовисько, що спить у твоєму ліжку, — порадила їй Тордіс. — Наш священик каже, що свічка, яку зробили у християнському домі, здатна розвіяти будь-які чари. Це єдиний спосіб переконатися, що ти в безпеці.

— А що, якщо ні? — дівчина відчула, як по її спині біжать мурашки.

— Тоді дивись по ситуації: замкни двері на ніч або тікай з того палацу й повертайся додому, — Тордіс вклала свічку та коробку з сірниками до рук дівчини. — Завжди носи це зі собою. Обіцяєш?

— Гаразд, носитиму, — сказала дівчина скоріш для того, щоб заспокоїти сестру.

Вона взяла свічку та сірники і під пильним поглядом Тордіс заховала їх під сорочкою у себе на грудях. Від запаху лікарських трав їй лоскотало у носі, а там, де свічка торкалася шкіри, почало свербіти. Вона ретельно витерла пальці об одну зі своїх сорочок і закінчила пакувати наплічник.

— Піду подивлюся, чи батько вже прокинувся, — сказала вона, обійшовши ліжко. Зараз вона шкодувала про свою відвертість.

Все ще переймаючись тим, що трапилося, дівчина провела останні години перед від’їздом вдома з батьком. Вона ніяк не могла зосередитися на романі, який вони поспіхом намагалися дочитати. До того ж, коли свічковий віск нагрівався від тепла її тіла, шкіра починала ще більше свербіти. Їдучи від батька та своєї родини, вона спіймала себе на думці, що почувається сердитою і стомленою. Висипка на грудях не давала спокою.

— Швидше б дістатися до палацу! Там я зможу прийняти ванну, — пробурчала вона до Роло, коли вони вдвох чекали у маленькому гайочку за містом. Аскель і Торст привезли їх туди й одразу поїхали геть, бо дівчина наполягла, що ізбйорн не з’явиться, якщо брати залишаться з ними.

— Ти прийшла, — сказав ізбйорн, виходячи з-за дерев, немов приворожений її думками.

Попри висипку на грудях і поганий настрій, побачивши ведмедя, вона відчула радість і усміхнулася.

— Звісно, — сказала вона. — Я ж дала слово! — після цих слів, не чекаючи запрошення, видерлася на спину ведмедя, штурхаючи його під бік та сідлаючи, немов коня. — Поїхали!

Вона почухала висипку у себе на грудях, бажаючи, щоб тому свербінню нарешті прийшов кінець.

Ведмідь проревів щось, що могло бути або сміхом, або невдоволеним лементом і побіг. Роло помчав услід за ними, висолопивши язик. Вони поспішали додому.

Розділ 19

У палаці все було як і раніше. Дівчина, як і перед візитом до батьків, читала книги і намагалася вивчити мову тролів. Вони з ізбйорном і далі зустрічалися за обідом та балакали. Час від часу ізбйорн катав дівчину на спині: вони мчали наввипередки з Роло просторами засніженої рівнини. Щоразу, коли їй здавалося, що слуги втратили пильність, вона намагалася випитати у них що-небудь. Але намарно. Вони вже звикли до її несподіваних запитань і вперто мовчали, коли заходила мова про тролів чи чари.

Хоча не все було так, як раніше. Дівчина знала, що розхвилювала Еразмуса своїми запитаннями, однак сподівалася, що з часом він перестане боятися і знову з нею заговорить, бо Фіону важко було назвати життєрадісним співрозмовником. До того ж Роло бракувало товариства Еразмуса.

— Пані Ґрей, — домоправителька саме складала кухонну скатертину. — Де зараз Еразмус? Минув майже місяць, відколи я повернулася, а ми з ним все ще не зустрілися.

Міцні сірі руки домоправительки ще міцніше стисли серветку, зім’явши її у маленький клубочок. Вона стулила свої кам’яні повіки, її подих став важким, ніздрі роздулися. Обличчя гаргуйлі і до того не виглядало аж надто домашнім, однак тепер воно було направду страхітливим.

Дівчина відсахнулась.

— Пані Ґрей!

Саламандри припинили стрибати біля вогнища. Гарт випустив із лап ножа, котрого саме точив, і, похитуючись та неголосно лаючись, покинув кухню. Кулаки пані Ґрей розтиснулися. Вона глянула на лляну серветку, на котрій залишилися дірки від її нігтів. Розгладила її і ще раз глянула на дірки, а потім жбурнула серветку у вогонь. Саламандри вхопили її, дихнули, і та перетворилася на попіл. Домогосподарка розправила крила, котрі досі завжди тримала згорнутими. А коли крила знову опустилися донизу, вона сказала:

— Еразмуса більше з нами немає.

— А де він?

— Його тут більше немає, — знову повторила пані Ґрей. Вона прокашлялася, і той кашель звучав немов торохтіння каміння. — Можливо, вам не варто проводити стільки часу на кухні зі слугами. Вам це не личить.

Розуміючи, що розмова закінчена, дівчина підвелася і пішла з кухні. Вона піднялася нагору і побачила Роло, котрий саме лежав біля каміна у просторій вхідній залі. Дівчина ще раз оглянула різьблення на стіні каміна, але вже не могла побачити в цій історії нічого нового. Штовхнувши Роло під бік пальцем ноги, вона пішла до своїх покоїв і перевірила, чи ніхто їй нічого не написав у маленькій книжечці. Однак сьогодні вона не отримала жодної звістки. Та й взагалі, після повернення до палацу Ганс Пітер жодного разу їй не написав.

— Ну що ж… Я змушу його написати мені, — пробурмотіла вона.

Сидячи за елегантним столом з льоду, дівчина взяла ручку і заходилася писати. Спершу вона попросила вибачення у Йорун за те, що все написане далі буде адресоване лише Гансу Пітеру. Тоді вона описала свою розмову з пані Ґрей та її раптове хвилювання, мовчання саламандр та те, як мінотавр несподівано зник з кухні.

«Мені відомо, що під час твого перебування тут Еразмус також мешкав у палаці, як і всі інші, — написала вона. — А тепер його немає. Можливо, ти здогадуєшся, куди він міг подітися? Сумніваюся, що він повернувся додому. Але чи міг він утекти? Я хвилююся за нього».

Вона підписала свій лист закрученим підписом і закрила щоденник. Почуваючись значно краще, вона підійшла до гардероба і витягла звідти зелену сукню, яку хотіла перешити. Раніше, не маючи насправді «свого» одягу, вона не надавала великого значення тому, що носила. Але тепер, коли у неї була необмежена кількість красивих суконь, їй раптом почало подобатися хизуватися своїм вбранням. Вона підняла обрану сукню вище, щоб Роло міг її побачити.

— Чи не здається тобі, що власниця цієї сукні мала би бути страхітливо високою?

Вона підняла сукню ще вище, так, щоб її низ не торкався землі. Верх сукні був у неї над головою.

— Страхітливо висока, — знову сказала вона, здригаючись. — Багата і марнославна.

Вона випустила гаптовану золотом сукню з рук, і та впала на Роло. Він зойкнув.

— Навіщо ти це зробила? — гаркнув до дівчини, виплутуючись з-під сукні.

— Ця сукня належала тролям! — вона подивилася на себе у дзеркало і побачила сукню кольору ранкового неба у цілком іншому світлі. — Усі ці сукні колись належали тролям, — вона з докором подивилася на Роло. — Ця сукня також смердить?

— Е… Ну… М-м-м… Проте ці сукні пахнуть також квітами, бо окрім одягу у гардеробі висять ще й маленькі мішечки із сушеними квітами, — сказав він, намагаючись уникнути прямої відповіді, а тоді все ж додав: — З ноткою тухлого м’яса.

— Фу!

Дівчина швидко розшнурувала корсет і скинула з себе сукню. Потім зняла з себе сорочку і побігла до лазнички, наповнила ванну гарячою водою (настільки гарячою, яку лишень могла витерпіти) і залізла до ванни; довго себе мила і шкрябала, а тоді замоталася у рушник і стала посеред кімнати, дивлячись на гардероб. Врешті-решт, зітхаючи, одягла один зі своїх старих потертих светрів і зношену спідницю.

— Тепер ти пахнеш краще, — сказав Роло, облизуючи їй руку, немов намагаючись заспокоїти. — Пахнеш собою, як колись.

— То добре. Але знаєш, мені би дуже хотілося знайти одяг, який не належить тролям. Мусить же бути щось, що належало б шовкі, або фавнові, або хтознакому.

Вона заходилася витягувати сукні з гардеробу і кидати їх на купу посеред кімнати. Своє старе вбрання: свитку та чоботи Ганса Пітера, ще один светр, спідницю, та штани — вона також вийняла з шафи й акуратно поклала осторонь.

А коли виймала одну із тролячих суконь, та об щось зачепилася і почала рватися. Лаючись, дівчина помацала рукою стіну і відчула нерівність у брилі льоду. Придивившись, помітила крижану цеглину, що трохи виступала. Вона витягла її зі стіни і відставила вбік. У щойно утвореній ніші був якийсь клунок, дуже схожий на наплічник, який пані Ґрей дала колись дівчині. Усередині була лляна сорочка з довгими рукавами, гаптованими квітами, темна вовняна спідниця і червона камізелька, а також пара потертих шкіряних черевиків. Одяг був пошитий із м’якої, якісної, проте недорогої тканини. Усі ці речі виглядали ношеними, але в доброму стані. Дівчину налякало те, що все це, вочевидь, належало іншій дівчині такого ж зросту, як вона. Куди зникла власниця цього одягу?

Крім буденного одягу, вона також знайшла те, що її неабияк налякало. На дні наплічника був «бунад»: весільний народний стрій, котрого, схоже, ніхто ніколи не вдягав. Стрій був загорнутий у муслінову тканину. Виглядав чарівно! Він дуже відрізнявся від тролячих суконь. Чорна спідниця, гаптована стрічками червоного, синього, зеленого та жовтого кольорів. Червона камізелька, що защібалася на срібні ґудзики. Біла сорочка була пошита із ніжної, немов серпанок, тканини. Окрім одягу, тут був також набір срібних сережок і кругла брошка зі звисаючими круглими медальйонами. А ще вона знайшла в рюкзаку білі панчохи та чорні погнуті чобітки, котрих, скоріш за все, теж ніхто ніколи не взував — бо були вони на диво тверді.

Дівчина сіла посеред кімнати, ще раз подивилася на ті чорні чоботи і заплакала. Якась інша дівчина приходила сюди, до цього холодного крижаного палацу, сподіваючись на те, що вийде заміж. Але що з нею трапилося? Чи вона померла? Чи намагалася втекти? Чи спробувала перетнути засніжену рівнину? Чи тужила за своєю сім’єю, котру залишила позаду? А може, одного чудового дня вона просто зникла, так само, як Еразмус? Взявши до рук буденну камізельку, дівчина помітила на ній довгу волосину, котра причепилася до вовняної тканини. Вона була настільки світлою, що здавалася білою, однак, коли дівчина піднесла її ближче до світла, то побачила, що це золота волосина. Вона обережно намотала її довкола одного з ґудзиків на весільний камізельці, щоб не загубити, і її ридання переросли у гикавку. Роло злизав сльози з її щік.

— Це лише одяг, — розгублено сказав він.

— Невже ти не розумієш? Якась інша дівчина принесла сюди цей одяг і залишила його тут. Це означає, що вона покинула палац без нього.… що вона… померла… Або щось таке, — вона знову заплакала. — Я думаю… що ці речі належали Тові Ганса Пітера.

Роло понюхав одяг і похитав головою; запах був настільки новим, що пахнув лише вовною, ну і, можливо, трішечки руками, котрі його створили. Роло уважніше понюхав буденний одяг.

— Він належав людині, — повідомив він. — Чистій, дуже чистій людині. Вона любила полуниці і книжки. І Ганса Пітера. І вона не померла у цьому одязі.

— Ти впевнений?

Роло знову понюхав сорочку і кивнув.

— Цей одяг пахне ізбйорном, але не твоїм ізбйорном. А також Гансом Пітером. Ну, принаймні ось це пахне, — він ще раз понюхав сорочку. — Трішечки.

Дівчина взяла до рук сорочку і понюхала її, однак не відчула жодного особливого запаху. Звісно, ця сорочка пахла сушеними квітами із гардероба, а також шкірою, з якої було зроблено наплічник та у якому вона зберігалася, однак дівчина не відчула запаху полуниць, квітів чи Ганса Пітера.

— У тебе не настільки чутливий нюх, — нагадав їй Роло трішки самовдоволено.

— Ці речі належали Тові, — впевнено сказала дівчина. — Коли Ганс Пітер жив у палаці, тут також мешкала вродлива дівчина на ім’я Това, і вони кохали одне одного.

— Навіть я не зміг би винюхати всього цього, — сказав Роло.

— Але я це відчуваю, — наполягала дівчина. — Напевне, саме вона вишила візерунки голубими стрічками на свитці Ганса Пітера. Червоні стрічки — то чари. Това їх змінила. Цікаво, що з нею трапилося? І що трапилося з її ізбйорном? — договорила дівчина, і остання сльоза скотилася з її щоки.

— Із її ізбйорном?

— Ти сказав, що ця сорочка пахне ізбйорном, але не нашим.

— Так, — однак тепер Роло уже не здавався таким впевненим у своїх словах, як раніше. — Справді, ці запахи дуже незрозумілі. Коли нюхаєш вперше, здається, що це ізбйорн, коли нюхаєш вдруге, здається, що це Ганс Пітер. А ще крихта тролячого запаху.

— Справді? — дівчина знову піднесла сорочку до носа, однак нюх її знову підвів. — Що ти маєш на увазі? — руки у неї злегка затремтіли. — Як ця дівчина пов’язана з тролями? Чого ці тролі хочуть від… — вона заледве не сказала «мене», але боячись навіть подумати таке, змінила кінець речення і сказала. — Від мого ізбйорна?

— Не знаю, — відказав Роло. — Але я думаю, ми мусимо дослухатися до поради Ганса Пітера: перечекати, бути обережними і повернутися додому.

— Хіба ти не хочеш допомогти?

— Я не впевнений, чи ми насправді можемо допомогти, — заперечив Роло. — Ще нашкодимо… Тому, коли цей рік нарешті закінчиться, можливо, Ганс Пітер все ж розкаже нам, що трапилося з ним і цією дівчиною, — він понюхав народний стрій. — Напевно, її мама допомогла їй пошити цей одяг, — додав він. Тоді відвернувся і чхнув. — У всякому разі, цю спідницю гаптував хтось, хто любить трояндову воду і свіжозварену картоплю.

Дівчина ще довго сиділа на купі одягу посеред своєї кімнати і з сумом думала над тим, про що вони з Роло щойно дізналися. Коли настав час вечеряти, вона акуратно спакувала речі до рюкзака і поклала його до гардероба разом з іншим одягом. Тролячі сукні залишила там, де їх жбурнула.

Коли ізбйорн побачив дівчину у її старому одязі, то спершу відсахнувся. У мерехтінні свічок, за розкішним вечірнім столом той одяг виглядав ще жалюгідніше, однак ведмідь нічого не сказав. Він намагався здаватися невимушеним і, як завжди, провадив бесіду. Однак дівчина була мовчазною і на всі запитання відповідала коротко. Їй не давали спокою слова Роло про те, що своїм бажанням допомогти вона лише нашкодить, тому намагалася не згадувати про чари у вечірній розмові з ведмедем. Почуваючи себе пригніченою, вона лягла спати раніше.

Коли опівночі хлопець ліг в ліжко поруч із нею, вона пригорнулася до нього, немов то їй снилося, і крадькома понюхала його. Він пахнув милом. Їй раптом захотілося мати такий чутливий ніс, як у Роло, або принаймні щоб Роло хоча б раз не спав, коли її відвідував нічний гість. Але у неї не було ані гострого нюху вовка, і Роло, як завжди, не було у кімнаті, тому вона здалася. Незнайомець не пахнув ані як троль, ані як картопля.

Розділ 20

Наступного дня, коли дівчина сиділа у бібліотеці і конспектувала нові слова зі словника, пані Ґрей зайшла туди повитирати порохи. Пригадуючи собі, як останнього разу їй вдалося розговорити гаргуйлю на тему Франкріке, дівчина вирішила поставити їй ще одне запитання. Але ніяк не могла вирішити, що саме запитати. Намарно було благати Ганса Пітера хоч що-небудь їй розповісти; єдине, що він їй написав, було коротке повідомлення: «Будь обережна, не розпитуй». Вона розповіла ізбйорнові про одяг, який знайшла у ніші гардеробу, й додала, що не знає, кому він належав.

Врешті розтулила рота, щоб запитати про свого нічного гостя, про того нічного гостя, який пахнув милом та льоном, який хропів, але ніколи не говорив. Слуги мусили про нього знати.

— Моя панно!

Від здивування, що пані Ґрей заговорила першою, дівчина завмерла з відкритим ротом.

— Слухаю.

— Еразмус помер.

— Що?

Почувши це, дівчина разом із книжками сповзла на підлогу, ненароком зачепивши ліктем чорнильницю, що стояла на столі. Та перекинулась, розливаючи густе, мов кров, чорне чорнило на квітчастий килим.

— Він надто багато розповів, і тепер його більше немає, — сказала пані Ґрей. Вона покрутила віничок для витирання порохів у руках з такою силою, що пір’я полетіло навсібіч і впало на знищений килим. Її страхітливе лице стало сумним.

— Я не повинна була вам нічого казати, але Еразмус був моїм другом. Не картайте себе. Йому було видніше. До нас ніколи раніше не приходила та, хто могла би нас зрозуміти…

— Але як вона дізналася?

Гаргуйля втягнула носом повітря і заходилася перебирати пальцями стрічку на своїй шиї.

— Прикро, якщо я вас засмутила, моя панно. Але мені хотілося, щоб ви знали, — її крила безпомічно тріпотіли за спиною. — Мені би дуже хотілося оплакати Еразмуса, але такі, як я, не вміють плакати.

Сказавши це, вона швидко пішла з кімнати. Віночок для змітання порохів так і залишився лежати посеред калюжі з чорнила.

Дівчина знову сіла в крісло. Вона спостерігала, як чорнило в’їдається в килим. Словник тролячої мови тепер лежав також майже в калюжі. Хоча ні, правду кажучи, він лежав у калюжі, але дівчині було байдуже. Еразмус помер, бо вона занадто багато розпитувала. І він відповідав. Йому йшов шестисотий рік… Йому могло бути шістсот. Але він помер. Вона його забрала.

— Тролівна-королівна, — сказала дівчина і заплакала.

Почавши плакати, вона вже не могла зупинитися. Коли трохи згодом Роло знайшов її у бібліотеці, вона лежала на підлозі, у калюжі чорного чорнила, зі спухлими очами та зарюмсаним носом, і стискала пальцями подушку.

— З тобою все гаразд? — Роло ліг на підлогу поруч із нею, торкаючись носом її плечей, і намагався не вимазати лапи у чорнилі. — Що трапилося?

— Еразмус помер! Він мертвий, він мертвий, він мертвий! І все тому, що розповів мені ту історію. Вона його вбила!

Дівчина застогнала і вдарила подушку кулаком.

— Але хто його вбив? — вовк оголив ікла.

— Вона. Це зробила вона: ця тролівна, тролівна-королівна… Потвора!

Дівчина підняла з підлоги чорнильницю, яка тепер була майже порожньою, жбурнула нею у вікно, і та розбила лід, залишаючи у ньому тріщини, а тоді з гуркотом знову впала на підлогу.

Роло важко видихнув і вибіг з кімнати. Дівчина подумала, що вона прогнала від себе свого останнього друга, і почала ридати ще голосніше. Ганс Пітер більше з нею не розмовляв, Еразмус помер, Роло її покинув. Хто ж залишився?

Лапи білосніжного ізбйорна були настільки м’якими, що, коли він увійшов до кімнати, не було чутно ні звуку. Він вступив у калюжу з чорнила і поклав свою велику голову на плечі дівчини. Його гучний голос відлунював у неї в скронях.

— Мені прикро.

— Я її уб’ю, — сказала дівчина.

— Кого?

— Ти знаєш кого. Тролівну-королівну. Ту, що вбила Еразмусову Нарелу, а тепер ще й Еразмуса. Я її уб’ю.

Своїми гострими нігтями вона проїхалася вздовж подушки, залишаючи затяжки на делікатній шовковій вишивці. З глибини ведмежого горла вирвався голосний рик. Він сів на підлогу. Дівчина пригорнулася до його теплих пухнастих грудей. Здавалося, що всі сльози вже висохли, але зненацька її знову охопило бажання плакати і вона заридала, заривши носа у м’яке ведмеже хутро.

— Так краще? — він дочекався, доки останні схлипування стихнуть.

Дівчина витягла з кишені хустинку і втерла нею щоки:

— Думаю так. Але я і далі хочу її вбити.

Ведмідь заревів. У дівчини по шкірі пішов мороз. Роло жалісно завив.

— Ти не повинна знати про її існування, — попередив ведмідь. — Більше ніколи про неї не згадуй. Не розпитуй. І не погрожуй їй. Зовсім скоро рік закінчиться.

— Ганс Пітер теж так каже, — відказала дівчина, відштовхуючи ведмедя та вивільняючись із його обіймів. — «Чекай, будь обережна, нічого не роби, лише чекай і тоді повертайся додому». Ну знаєш, я так не можу! Еразмус був дуже добрим до мене, а тепер його більше немає.

— Своїми запитаннями ти його не повернеш, лише все погіршиш, — попередив її ізбйорн.

— Хіба може бути гірше? — розсердилася дівчина. Йдучи вздовж книжкових полиць, вона одну за одною витягувала книжки і жбурляла їх на підлогу. — Життя мого брата зруйноване. Еразмус — мертвий. Вона занапастила всіх слуг, які тут живуть. Твоє життя, моє життя. Життя дівчини, весільне вбрання якої я знайшла. Скоріш за все, та дівчина — також мертва. Мусить бути якийсь спосіб, щоб її перемогти.

— Це неможливо. Можемо лише чекати і сподіватися, — ведмідь схвильовано спостерігав за її діями.

— Що ти маєш на увазі?

— Я не можу цього тобі сказати, — відповів він.

Вона обійшла довкола нього.

— Ти! — своїм тремтячим пальцем вона тицьнула у його широке біле обличчя. — Ти її боїшся!

— Звісно, боюся! — прокричав він, стаючи на задні лапи. — Та ти хоч знаєш, хто вона така?! — його слова враз обірвалися. Він на якусь мить замовк, а тоді роздратовано загарчав. — Я не можу… Якби у тебе була хоч крапля здорового глузду, ти б також її боялася! — він підійшов до дівчини впритул, майже торкаючись своїм носом її носа. Коли отак стояв з нею ніс в ніс на своїх чотирьох лапах, був такого ж зросту, як дівчина, коли стояла на своїх двох. — Повір мені: все може бути значно-значно гірше. Вона може змусити тебе пошкодувати про те, що ти навіть народилася.

Після цих слів він пішов.

Дівчина схопила глобус, інкрустований дорогоцінним камінням, що стояв на столі, і жбурнула його в уже надтріснуте вікно. Крижана шибка з гучним дзенькотом розбилася на друзки, і глобус полетів донизу, немов зірка, що падає, і впав на нерівну поверхню льоду під стінами палацу.

Наступного дня заплакані саламандри розповіли дівчині, що пані Ґрей з ними більше немає. Тієї ночі вона прийшла і забрала її. Дівчина упродовж двох тижнів не виходила зі своїх покоїв.

Розділ 21

Після того, як пані Ґрей не стало, дівчина прислухалася до благань брата та ізбйорна. Вона більше не запитувала. Вона припинила просити Ганса Пітера розповісти їй про все. Колись її власна мати відмовилась від неї після народження, і тому погроза, що вона пожалкує про той день, коли народилася на світ, її не налякала. Водночас їй робилося зле від однієї думки про те, що Еразмус і пані Ґрей постраждали через неї.

Але, попри все, дівчина не могла цілими днями сидіти без діла і вдавати, ніби нічого не сталося. Оскільки більше не вдягала тролячих суконь, то попросила Фіону дати їй тканину, з якої могла би пошити собі одяг. Адже після випадку, коли вона розплакалася, лежачи в калюжі з чорнила, її власна спідниця була зіпсована. Що ж стосується одягу Тови (адже вона вирішила, що цей одяг належав саме Тові), то він їй би пасував, якби вона його трішки вшила. Але сама думка про це видавалася їй варварством. Фіона схвально кивнула, і вже наступного дня у вітальні з’явилися незліченні рулони шовку, оксамиту та тонкого льону, а також шпульки шовкових ниток. Сміючись сама із себе, дівчина пошила собі одяг, до якого звикла, а не той, який досі носила у палаці. Фіона забрала з шаф усі тролячі сукні, звільнивши у гардеробі місце для нових спідниць у формі дзвонів, камізельок, які підкреслювали її фігуру, та сорочок на довгий рукав — словом, вона звільнила місце для всього того вбрання, яке було дуже характерне для людей Півночі. Ну, хоча… Поклавши руку на серце, слід зауважити, що сільські дівчата з Півночі не носили спідниць із розкішного голубого оксамиту та камізельок зі смарагдово-зеленого атласу.

Шиття зайняло дівчині руки і навіть допомогло їй тримати рот на замку. Коли вона шила, то щільно стискала губи або навіть покусувала їх. Хоча деколи, бувало, висовувала кінчик язика. Її брати та сестри завжди сміялися з неї, коли вона робила це вдома, але здихатися тієї звички було марною справою. Зараз їй видавалося, що ця погана звичка нарешті їй знадобилася, бо перешкоджала дівчині ставити зайві запитання. Воднораз гнів на тролячу принцесу робив її пальці незграбними або занадто рухливими. Вона люто і нещадно різала розкішну тканину на шматки, часто спересердя кидаючи жмутки тканини у вогонь, якщо шов виявлявся нерівним.

Коли новий гардероб був готовий, дівчина раптом зрозуміла, що не запитувати знову стало важко, а також помітила, що слуги почали її уникати. На її здивування, саламандри, ці говірливі маленькі кухарі, які так оживили перші дні перебування у палаці, були на диво мовчазними, коли вона заходила до кухні. Навіть ізбйорн намагався проводити з нею менше часу. Винятком залишалися лише їхні спільні вечері.

Ще раніше дівчина оглянула палац згори донизу, але тепер, у пошуках нової інформації, вона знову взялася за старе. Їй не хотілося нікого наражати на небезпеку. Тому вона самотужки перевернула все у дивних кімнатах з ніг на голову, нишпорячи поміж гребенів для вичісування вовни, перевертаючи маслоробки, перебираючи веретена та ткацькі верстати. Їй навіть вдалося перекинути на бік кожне ковадло у кімнаті із металевим приладдям, сподіваючись, що на дні котрогось із них щось написано, однак все було марно.

Вона таки запитала ізбйорна про всі ці кімнати, наповнені приладдям домашнього вжитку. Це звучало десь так: «Звідки у палаці взялася кімната зі старими маслоробками?» — і їй здалося, що це доволі безневинне запитання. Але він невдоволено похитав головою, немов намагався розв’язати складну головоломку. Тоді сказав, що, мабуть, такі речі приваблюють їх. Йому не потрібно було пояснювати, кого саме мав на увазі, говорячи про них. Дівчина знала… Він говорив про тролів — невидимих правителів цього чужого королівства посеред безплідних крижаних просторів.

— Ця ложка нагадує мені одну з ложок Рольфа Сімонсона, — сказав Роло, дивлячись на стіл.

Дівчина з ізбйорном перезирнулися й обмінялися збентеженими поглядами.

— Я маю на увазі Франкську срібну ложку Рольфа Сімонсона, — пояснив Роло. — Пам’ятаєш? Вона висіла над каміном. Усім дуже подобалась, але ніхто ніколи нею не їв, бо вона була з чужих країв.

— Так, звісно! — кивнула дівчина. — Один із його синів обміняв цю ложку на двох оленів, коли був у Християнії. Вона була справді елегантною, — дівчина зморщила носа і подивилися на ложку, якою їла. — Хоча і не такою чудовою, як ця ложка.

— Гм-м-м, — невдоволено загув ведмідь. — Мабуть, Роло має рацію. Мабуть, такі речі їх приваблюють, бо вони походять з далеких чужих країв.

Впродовж усієї розмови шовкі Фіона подавала вечерю. Вона невдоволено поглядала то на дівчину, то на ведмедя, а коли почула слово «їх», то зіщулилася зі страху. Дівчині ще ніколи не доводилося бачити горду та струнку постать жінки-тюленя такою зіщуленою. Згодом шовкі забрала тацю із брудним посудом однією рукою. Іншу руку вона склала у дивний жест і притиснула до свого боку, немов намагалася відігнати злих духів. Дівчина з ведмедем помітили це, але ніхто нічого не сказав. Обом було незручно спостерігати за дивною поведінкою Фіони.

Наступного ранку дівчина прокинулася і побачила, що над нею нависає Фіона. У блідому вранішньому світлі обличчя шовкі виглядало скривленим, брови насупленими. Дівчина закричала і перекотилася на інший бік ліжка. Її нічного супутника вже не було, але ліжко все ще зберігало його тепло.

— Щось трапилося? — шовкі ще сильніше скривилася і ще більше насупила брови. — Ой, та кажи вже, — нетерпляче сказала дівчина, заспокоюючись після такої несподіванки. — Мені байдуже до твоєї вроди, і я не збираюся з тобою одружуватися. Що ти тут робиш?

Немов збираючи докупи всі свої сили, шовкі випросталася, розкрила рот і напружено та протяжно видихнула. Зробивши глибокий вдих, вона нарешті заговорила:

— Ти, дурне дівчисько, — прогарчала вона. — Що ти в біса собі надумала? Ти що — всіх нас хочеш убити?

— Я лише намагаюся допомогти!

— Ну то знай, що ти не допомагаєш! Ніхто з вас ще ніколи не допоміг! Ви лише пхаєте свого носа куди не просять! Ви плачете, ридаєте і нарікаєте, але з вас усе одно жодної користі! Коли все раптом починає йти шкереберть, ви, рожевощокі дівчиська, просто собі тікаєте додому, а господарі мусять залишитися з нею.

— Ти маєш на увазі тролівну-королівну? І хто ці господарі? Ізбйорни?

Шовкі завила від люті:

— Припини запитувати! Скільки ще має померти, щоб задовольнити твою дурну цікавість? Усе, що тобі потрібно робити, — перечекати один рік… Невже це так важко?

— Так! — закричала дівчина. — Це дуже важко! — її лють налякала Фіону, і та знову замовкла. — Хіба тобі подобається жити у полоні? Хіба тобі не хочеться, щоб хтось тобі допоміг?

— Ти не можеш мені допомогти! Ти — лише дурне дівчисько!

— Але я хочу спробувати!

Фіона затулила вуха долонями і невдоволено похитала головою. Гримнувши дверима, вона вийшла.

Коли Роло обережно зайшов до кімнати, його господиня сердито гамселила подушку кулаками. Він знову покликав на допомогу ізбйорна. Той щось пробурчав з приводу жорстких Фіониних слів і поплескав дівчину по спині.

Наступного ранку сніданок у ліжко подавав мінотавр Гарт. Дівчина зі здивуванням подивилася на нього, привіталася, однак у відповідь почула лише рохкання. Вона спустилася до кухні і запитала саламандр, чи обов’язки слуг раптом не змінилися? Та вони нічого їй не відповіли. Мовчали також брауні та феї піксі, котрих вона знайшла біля посудомийні. Ніхто з них не підвів погляду і не заговорив до неї.

Вона відшукала ізбйорна. Той сидів у кімнаті зі шпицями та маленькими верстатами для ткання поясів і тримав у руках один з маленьких ткацьких верстатів, підносячи до світла і скоса поглядаючи на нього. Побачивши дівчину, він випустив верстат з рук, і той із гуркотом упав на підлогу.

— Фіони більше немає, — сказав він, підтверджуючи її найгірші побоювання.

— Але чому? — дівчина стиснула кулаки і почала гамселити ведмедя. — Вона лише кричала на мене, вона не зробила нічого поганого! Що у цьому такого жахливого? Чому ти?..

Вона сказала це, не подумавши, слова вирвалися мимоволі. Однак коли вони пролунали, дівчина зрозуміла, що саме насправді тривожило її. Ніхто, крім ізбйорна, не міг знати про те, що Фіона кричала на неї. Ну, хіба що та сама розповіла про це іншим слугам. Ведмідь сердився, що вона образила дівчину, але ж Фіона не зробила нічого, що могло б розсердити тролівну-королівну… принаймні так дівчині здавалося. Чи міг ізбйорн бути винним у тому, що тролівна-королівна забрала шовкі до себе?

— Їй наказали не розмовляти з тобою, — прогарчав ведмідь. — То був не мій наказ. Я і слова не сказав про те, що вона кричала на тебе.

— Хто ж тоді? Гарт?

— Їй відомо про все, що відбувається у цьому замку. Мені шкода. Мені справді шкода. Мені подобалася Фіона. Мені навіть подобалося, як вона закопилювала губи.

— Мені подобався Еразмус та пані Ґрей, — схлипнула дівчина. Сердита на себе, вона знову заплакала. Останнім часом їй здавалося, що вона тільки те й робила, що плакала або шила. А часом і те, й інше.

— Мені вони також подобалися.

Вони обоє якийсь час сиділи мовчки. Тоді спустилися на кухню. Саламандри не промовили ні слова, але дали їм по шматку торта та налили сидру. Гарт та інші слуги також зібралися на кухні, усі вони підняли келихи сидру і мовчки вшанували Фіону, пані Грей та Еразмуса.

Тієї ночі Роло вийшов із замку і вшанував їх у свій спосіб, виючи на місяць упродовж кількох годин. Дівчина лежала в ліжку і слухала відголоски вовчого виття, що долинали до неї крізь крижані шибки палацу.

Розділ 22

Про те, що сталося, дівчина нічого не розповіла Гансові Пітеру. Усі його листи у маленькій книжечці були лаконічними, і вона відчувала, що він все ще сердиться на неї за її цікавість, та за те, що через неї слуги опинилися у небезпеці. З їхнього листування вона дізналася, що батьку вже краще, і тепер він може ходити на милицях. Придворний лікар порадив йому виконувати легкі вправи травмованою ногою і рукою, щоб їх зміцнити.

Одного дня вона отримала загадкового листа від Тордіс. Ну, у всякому разі, загадкового з точки зору Йорун. Користуючись чарівною книжечкою, Йорун доповіла дівчині, що Тордіс хотіла знати — і то негайно! — чи дівчина зробила те, про що вона її просила, і чи використала «оту» річ, щоб подивитися на «отого одного».

«Я нічого не розумію, — написала Йорун. — Але Тордіс сказала, що ти зрозумієш. Вона хотіла отримати твою відповідь негайно. Тому щойно ти мені напишеш, я одразу ж відпишу їй».

Але дівчина «негайно» не відписала, бо не виконала того, про що Тордіс її просила. Вона все ще носила свічку з сірниками у внутрішній кишені спідньої сорочки. Від свічки на її грудях була висипка і крутило у носі. Здавалося, вона може використати їх будь-коли, але чи повинна це робити? Тордіс була переконана, що в її ліжку спить чудовисько, але дівчина не була в цьому певна.

Правда, коли вона попросила Роло понюхати волосину, яку знайшла на ліжку, він відчув легкий запах троля. Але він також відчув запахи ведмедя та людини. Схоже, йому і самому було важко визначити, який запах переважав. Останнім часом вона також пахла як ведмідь. А її нічний гість був схожий на людину. Уві сні вона його торкалася, штовхала та перекочувалася на його бік. Тому була впевнена, що якби він був жахливим чудовиськом, вона б це помітила.

Пополудні вона вирішила, що збреше сестрі. Взявши до рук маленьку книжечку, написала Йорун: «Скажи Тордіс: так, все гаразд». Дівчина подумала, що ці слова на якийсь час заспокоять сестру. Однак її почало діймати почуття провини. Адже вона збрехала Тордіс. І, можливо, її сестра мала рацію. Тільки тому, що спина незнайомця у темряві видавалася спиною людини, зовсім не означало, що так воно і було. Можливо, ті самі чари, які не давали їй знайти свічки уночі, створювали видимість того, що він людина, коли насправді він був…

— Тролем, — промовила дівчина вголос.

Як тільки ця думка загніздилася у її голові, позбутися її стало годі. Цей палац належав тролям. Кожен, хто виріс на Півночі, знав, що чари у тролів жахливі і тролі можуть гратися людьми немов маріонетками. Після того, що трапилося з Еразмусом та усіма іншими, дівчина не мала щодо цього жодних сумнівів. І як можна бути такою дурною? То, виходить, вона сама лежала поруч із тролівною-королівною? Мабуть, королівна зумисне насилала на неї чари, щоб вона вірила у те, що лежить поруч із молодим хлопцем… Але навіщо? Може, щоб повільно висмоктати з неї душу? Чи щоб викрасти її молодість: перетворити дівчину на стару каргу, щоб самій виглядати як молода панна? Так, у дівчини тепер було ім’я, однак вона все ще була нехрещеною. Чи могло лише ім’я захистити її?

Вона забігла до вбиральні й уважно подивилася на себе в дзеркало, однак не помітила жодної різниці. Ну, так, вона трохи змінилася. Тепер виглядала дещо старшою, але, можливо, причиною цього були її мандри у далекі краї і те, що вона стільки всього бачила. Обличчя видавалося їй круглішим, ніж раніше, але це могло бути через ситну їжу.

— Ні, я так не думаю, — сказала вона вголос.

— Що ти робиш? — Роло увійшов до вбиральні.

— Я лише подумала, що… — дівчина замовкла на півслові. Її підозри, що вона ділить ліжко з тролем, лише засмутили б Роло. Він би намагався її захистити, однак у нього не було жодних шансів. Щоразу опівночі його зморював міцний сон, і Роло не прокидався аж до світанку. Навіть коли він спав у її ліжку, нічний гість підіймав його на руки і переносив до каміна у вітальні. Вона також підозрювала, що це саме нічний гість ховав усі свічки ще до того, як лягти у ліжко, однак робив це так тихо, що важко було будь-що довести.

— Мені здалося, що моє волосся сивіє, — сказала дівчина. — Але зараз я бачу, що то була лише гра світла.

— Ох, це марнославство! — прокоментував Роло.

Під вечір дівчина передумала. Вона більше не могла спати поруч з кимось або чимось, кого не бачила. Усвідомлюючи, що ризикує, підготувалася як слід. Після вечері вона ущерть набила свою потаємну кишеню перлинами, рубінами та мотками золотих ниток; поклала у рюкзак, який дала їй пані Ґрей, словник тролячої мови; випросила у саламандр їжу: хліб, сушене м’ясо, сир і яблука. Як слід подумавши, вона прив’язала клунок з речами Тови зверху свого рюкзака, використавши шовкові шнури. Потім поклала цей дивний пакунок поруч із каміном, біля якого спав Роло, і наказала йому не зводити з нього очей.

— Навіщо?

— Не твоя справа, собако.

Врешті заховала свічку з сірниками під подушкою, почистила зуби і лягла в ліжко. Дівчина хвилювалася, що засне і спатиме аж до ранку, і її нічний гість знову зникне. Однак це було найменшою проблемою: вона лежала в жахливому напруженні, а усе всередині неї кричало: біжи, ховайся, тікай!

Вона знову і знову переконувала себе, що до сьогодні робила це місяцями і ще одна ніч нічого не змінить. Але від самої лише думки про ті ночі їй ставало зле. Досить з неї! Вона подивиться на нього, і тоді, щойно розвидніється, щойно він?.. вона?.. воно?.. піде геть, схопить свій рюкзак і разом з Роло втече додому. Цілком можливо, що вони помруть десь посеред лісу або на засніженій рівнині, однак це буде краще, аніж дозволити тролівні висмоктати із себе життя.

Коли та істота нарешті залізла до ліжка, тіло дівчини напнулося, немов струна скрипки. Матрац прогнувся під вагою нічного гостя, а вона мало не вискочила з ліжка. Щоб цього не зробити, схопилася за край ковдри і зосередилася на глибокому диханні. Це її заспокоїло, і вона змогла вдавати, що спить, аж доки не почула легке сопіння свого супутника. Тоді порахувала до п’ятдесяти, лише щоб переконатися, що він міцно заснув, і крадькома витягла свічку та сірники з-під подушки та злізла з ліжка.

Над ліжком висів шовковий балдахін, закриваючи собою того, хто там спав. Дівчина порахувала до двадцяти, щоб переконатися, що не розбудила його. Її руки так тремтіли, що довелося тричі черкати сірником, перш ніж вдалося запалити свічку. Тоді, захищаючи слабке світло свічки долонями, вона крадькома обійшла ліжко довкола. Нервово кусаючи губи, розгорнула фіранки балдахіна і нахилилася над ліжком, щоб побачити, хто ж спав поруч із нею всі ці місяці.

Чоловік.

Вродливий молодий чоловік. У нього було темне волосся, прямий ніс, довгі вії, гладенькі щоки. Виглядав трохи старшим за неї — мабуть, йому було двадцять або двадцять один. Одягнений був у лляну нічну сорочку, комір якої привідкривав його гладенькі м’язисті груди. Дівчина ще нижче схилилася над ним, щоб побачити, чи не має його лице бодай якогось недоліку або хоча б якоїсь ознаки чудовиська.

Але.

Але коли гніт догорів до того місця, куди Фріда ховала лікарські трави, вони зашипіли, свічка затріскотіла і легенький димок залетів у ніздрі дівчини.

Вона чхнула.

Гарячий віск покотився вздовж свічки і впав на плече сплячого хлопця. Той прокинувся. Побачивши дівчину, він широко розкрив свої фіалкові очі.

— Ні, тільки не це, — видихнув він. Його обличчя скривилося від жаху. — Що ти накоїла?

— Я лише хотіла побачити, хто ти, — затинаючись і відхиляючись назад, сказала вона. — Я думала, можливо…

— Лише один рік і один день. Тобі всього лишень потрібно було провести у моєму товаристві один рік і один день. Ведмідь удень, чоловік уночі — точнісінько так само, як був твій брат. Това також зазнала невдачі. Ви завжди нас підводите, і тоді… ми мусимо піти, — він здригнувся і заплющив очі.

— Піти куди? — вона заледве могла говорити. Її охоплював жахливий холод.

— До неї. Тепер я муситиму з нею одружитися і жити у палаці на схід від сонця, на захід від місяця.

— Але має бути якийсь вихід із ситуації? Може, я… можу… щось вдіяти?

Від холоду у неї німіло обличчя, пальці ставали нерухомі. Вона випустила з рук свічку, і та згасла. У кімнаті одразу стало дуже темно.

— Якби ти почекала ще три місяці! Всього три місяці! Я був би вільним, — сказав він. — Ми обоє були б вільними, — а тоді він додав. — Ось і вона!

— Ізбйорне! — дівчина погукала його, і в ту ж мить її поглинула холоднеча. Вітер свистів у вухах. Вона зомліла.

Частина третя

Принц мав дістатися дівчинці

Розділ 23

Дівчина прокинулась від того, що Роло скавулів й обнюхував її обличчя. Подушкою для неї слугував зім’ятий рюкзак. Тіло її замерзло й затерпло. Вона сіла і роззирнулася довкола, спросоння кліпаючи очима.

— Роло, де ми?

— Не знаю. Я кілька годин поспіль намагався тебе розбудити, а ти все не прокидалася. Я ж не міг тебе тут саму залишати, — поскаржився він. Тоді опустився на землю, поклавши свої передні лапи та морду їй на коліна. Щось подібне він робив, ще коли був малим цуценям. — Що сталося?

Роззираючись довкола, дівчина подумки відзначила, що палац зник. То ось що з ними трапилося! Вони з вовком були глибоко в лісі. Судячи із густоти дерев навколо, десь далеко за межами крижаної рівнини. Хоча, хто знає? Можливо, вони зараз були в самому серці крижаної рівнини, лише тролі забрали палац, а на його місці посадили дрімучий ліс; і все це для того, щоб їх покарати.

— Я його бачила, — сказала дівчина Роло. — Я засвітила свічку і подивилася на нього.

— На кого? — вовк підняв голову і подивився на неї.

Вона відвела погляд до дерев, але насправді їх не бачила.

— На принца. Він дуже красивий. Наш ізбйорн… Кожного дня він був ізбйорном; кожної ночі ставав людиною і спав поруч зі мною. Якби мені вдалося почекати один рік й один день, приспавши власну цікавість, не дивитися на нього, не розпитувати, чари би розвіялися. Але я подивилася, і його забрали.

— Куди його забрали? — простогнав Роло.

— До палацу, розташованого на схід від сонця, на захід від місяця, — сказала вона, пам’ятаючи ці слова так чітко, немов вони були викарбувані у неї на повіках. — Одружитися з нею, — помовчавши, додала вона. — Те саме сталося з Гансом Пітером. Він був ізбйорном, а Това — тієї дівчиною, що ділила з ним ліжко й не бачила його. Але вона також подивилася. Думаю, ми завжди дивимося.

— Але ж Ганс Пітер не одружився з тролівною, адже так?

— Я не знаю, — вона торкнулася свитки Ганса Пітера, яка лежала поруч із рюкзаком. — Думаю, Това вишила ці візерунки голубими стрічками, щоб змінити чари. Вона повинна була десь про це почути і так вчинити, щоб допомогти йому втекти.

Знову запала мовчанка. Дівчина дуже змерзла, адже всю ніч просиділа на снігу в одній сорочці. Їй не хотілося рухатися. Зненацька її тіло затремтіло від холоду. Вона чхнула. Їй раптом пригадалася вчорашня ніч та чхання, яке стало причиною того, що розтоплений віск капнув на плече принца і розбудив його. Вона звелася на ноги і скинула з себе мокру сорочку. Роло й собі зірвався і витріщився на неї:

— Що ти робиш?

Вона розв’язала клунок і витягла звідти чисту сорочку, важку оксамитову спідницю і камізельку з міцної парчі.

— Ми його знайдемо, — вирішила вона, якомога швидше одягаючись. — Це все через мене, — дівчина підперезала свитку Ганса Пітера. — Через мене померли Еразмус, пані Ґрей та Фіона. Я стала причиною того, що мого бідолашного ізбйорна, — вона схлипувала, — мого ізбйорна забрали, і тепер змусять одружитися з тролівною-королівною. Я це зробила, я це виправлю, — вона витерла ніс рукавом свитки. — Мені так і не довелося дізнатися його ім’я, — прошепотіла вона. — Треба було запитати в нього, як його звати.

— Гаразд, — врешті сказав Роло. — Яким шляхом будемо туди йти?

— Що знаходиться східніше сонця і західніше місяця?

— Нічого.

— Якщо це східніше сходу та західніше заходу, то це на півночі, — міркувала дівчина. Вона подумала про глобус з бібліотеки, який недавно жбурнула у вікно. Верх глобуса вкривав блискучо-білий опаловий диск, і на ньому було написано «безлюдний». Ну, може, й безлюдний, але тролі там все ж могли жити.

— Або на півдні, — втрутився Роло.

— Але тролі не люблять тепла, — нагадала йому дівчина. — Тому це мусить бути північ. Землі на півдні вкриті пустелями, це — батьківщина саламандр, — враз вона затнулася. — Саламандри!

— Що? Де? — Роло збентежено роззирнувся довкола.

— Не тут, — зітхнула дівчина. — А якщо через мене всі мешканці палацу померли? — Роло тяжко зітхнув. — Ми повинні покласти цьому край, — сказала дівчина. — Більше не буде смертей, — серце її загупало. — І я не хочу, щоб він з нею одружився.

Вона рушила вперед. Лише трохи згодом подумала, що було би безглуздо вбивати всіх слуг лише тому, що вона подивилася на принца. Това зробила те ж саме, і слуги не постраждали. Ця думка заспокоїла дівчину, і вона змогла йти швидше. Коли ноги від утоми почали підкошуватися, а тіло вкрилося потом, вони зупинилася. Роло ненароком натрапив на сліди кролика і побіг за ним. Тим часом дівчина з’їла шматок хліба з сиром. А щоб вгамувати спрагу, зісмоктала жменю чистого снігу. Тоді повернувся Роло: він облизувався і виглядав задоволеним. Вони рушили далі.

День і ніч, а тоді ще один день йшли дівчина та Роло не зустрівши ні душі. Вони натрапили на лисицю та вовка, який міг би бути Роло братом-близнюком. Дівчина заговорила до них, але вони понюхали її і втекли.

— Ми пахнемо тролятиною, — шкірячись, сказав Роло.

— Байдуже, — сказала дівчина і пішла далі.

Вони мандрували ще один день, а потім ніч, а тоді ще день. Дівчина доїла рештки їжі, яку їй дали саламандри, і була змушена зробити зупинку та спекти на вогні кроликів, яких впіймав Роло. Кожного разу, коли вона зупинялася погрітися біля вогнища, щоразу, коли лягала подрімати, бо тіло більше не могло йти далі, розум і серце були з її втраченим супутником; вона думала про жахіття, які його спіткали. Щойно сили поверталися до неї, дівчина підводилася і продовжувала йти.

По двох тижнях такої мандрівки (принаймні за її підрахунками) їй здавалося, що вони от‑от мали б вийти на галявину і побачити чарівний замок. Він мав би бути з льоду, можливо, із золота, слонової кістки чи зі срібла, це не було таким важливим, але він повинен бути сяючим, величним і небезпечним — хай би там з якого матеріалу його збудували. Вона почувалася впевненою в тому, що їм треба було дійти до вершини світу і саме там мав би бути палац, зведений тролями.

Вона зовсім не сподівалася натрапити на чудернацьку маленьку хатку з торф’яних цеглин. Ба більше, перед хатиною сиділа якась бабуся і нарізала яблука.

— Морн’а! — радісно привіталася стара, бажаючи дівчині доброго ранку.

— Морн’а, мостер, — ввічливо відповіла дівчина, що в перекладі із мови Півночі означає: «Доброго здоров’я, тітонько!»

— Тітонько? — стара на радощах аж присвиснула. — Мені це подобається! Тітонько! Ще ніхто ніколи не називав мене тітонькою! — вона поклала ніж собі на коліна і стукнула долонею по стегнах. — Я достатньо стара, щоб бути тітонькою твоєї тітоньки, яка доводилася тіткою тітки твоєї тітоньки, а може, навіть старша!

Далі сміючись, вона втерла з очей сльози.

— Стара несповна розуму, — сказав Роло, який, вигнувши спину, стояв поруч із дівчиною. — Ходімо звідси.

— Я при здоровому глузді, щеня, — сказала стара, взяла до рук ножа і потрусила ним у руках. — Мені бракувало нової компанії! — вона знову присвиснула. — Сідайте, любі мої, пригощайтеся яблуками, — запропонувала вона.

Голос у неї зазвучав значно спокійніше, але все ж був надтріснутий та слабкий від старості.

Дівчину дуже боліли ноги, та й снідала вона досить давно. Подумавши, що бабуся, яка вміє розмовляти з вовками, не може бути поганою, вона зняла рюкзак і поставила його біля хатини. Тоді сіла на пеньок навпроти старої жінки. Роло значно обережніше підійшов і став поруч з дівчиною, не зводячи очей зі старої карги.

— Чи можу я допомогти? — дівчина зняла рукавиці і послабила пояс на свитці.

— Звісно, дитино, — стара витягла із кишені фартуха інший ніж і дала його дівчині.

Взявши до рук яблуко, дівчина заходилася його чистити, крадькома роздивляючись бабусю, що сиділа навпроти. Вона видавалася їй найстарішою людиною на світі. У її зморшках ховалися інші зморшки. Її волосся було дуже тонким та білим як сніг, зібране на потилиці у маленький кублик, воно де‑не-де визирало з-під червоного капелюшка. На ній був народний стрій, котрий на півночі називали «бунад», чи, точніше, кілька народних строїв. Дівчина могла розгледіти принаймні чотири спідниці різного рівня зношеності, котрі визирали з-під верхньої спідниці. А ще вона була вбрана у три камізельки. Мабуть, саме тому сиділа на дворі, серед снігу, без жодної свитки. Хоча, це і не пояснювало те, що на відміну від дихання дівчини та Роло, дихання старої не перетворювалося на пару, коли вона говорила. Однак дівчина подумала, що буде неввічливо розпитувати про це. Вона почистила і порізала три яблука і допомогла старій жінці занести кошик із нарізаними фруктами за хатину. Там горів вогонь. Над вогнем висів великий чорний казан, до половини наповнений киплячою водою. Вони вкинули туди яблука. Тоді стара витягла із кишені свого фартуха кілька торбинок із прянощами і висипала їх також до казана, накрила його кришкою і зітхнула.

— Завтра зранку матимемо найсолодше яблучне повидло, яке тобі лишень доводилося куштувати, — сказала стара, облизуючи губи. У неї все ще були всі зуби, що здавалося дивовижним, беручи до уваги, якою старезною вона була.

— Тітонько, ви дуже добра, — сказала дівчина. — Однак нам час йти. Попереду довга дорога.

— І куди це ти зібралася? — яскраво-голубі очі подивилися на дівчину з-під павутини зморшок. — Туди, куди ти йдеш, немає нічого — лише сніг, дерева і тролі — і так аж до кінця світу.

— Саме тому я туди йду, — сказала дівчина, ховаючи пальці в хутряних рукавах свитки. — Я шукаю замок на сході від сонця і на заході від місяця. Чи, може, ви знаєте, де саме я можу його знайти?

Старій перехопило подих, і вона вирячилася на дівчину:

— Невже вона знову це зробила? Отже, ти та дівчинка, котрій мав дістатися принц, але вона його викрала?

— То він принц?

— О, так! Вона завжди вибирає собі когось шляхетного походження. Я чула, що одного разу вона зробила виняток заради неймовірно красивого парубка, але він від неї втік.

— Напевно, це був мій брат, Ганс Пітер, — сказала дівчина, відчуваючи, як шкіра її покривається сирітками.

— Ой, так! Саме це ім’я згадувала дівчина, яка була тут востаннє, — кивнувши, сказала стара.

— Това? Това сюди приходила?

— Так, так вона назвалася, — погодилася стара.

— А куди вона пішла? Чи я правильно йду? Можливо, ви знаєте, де знаходиться палац? Чи дійшла до нього Това?

Бабуся лише похитала головою, урвавши її останнє запитання:

— Гадаю, якщо тобі так на тому залежить, то рано чи пізно ти дійдеш до палацу, а може, й не дійдеш… Правду кажучи, я так ніколи і не наважилась зустрітися з нею. Навіть коли вона забрала мого Ларса, — сльози покотилися з її очей. — Тролі живуть дуже довго, але людські чоловіки — ні.

— Ой, тітонько, мені так шкода, — дівчина обійняла стару. На дотик бабуся була легкою і майже безтілесною, немов солом’яна лялька.

— Зараз вже немає чого плакати, — сказала стара, втираючи обличчя подертим рукавом.

— І хто це там реве, коли треба чесати вовну? — з хатини виглянуло інша стара. Її очі були яскраво-блакитні, а обличчя таке зморшкувате, немов грецький горіх.

Якщо раніше дівчина думала, що перша тітонька була найстарішою жінкою з-поміж живих, то тепер вона зрозуміла, що помилялася. Стара карга, яка стояла на ґанку хатини і усміхалася своїми міцними здоровими зубами, була ще біліша і ще тонша та мала ще менше волосся, ніж подруга. Її біле волосся було настільки легким, що крізь нього проглядалася рожева шкіра голови. На ній було ще більше шарів зношеного одягу. У своїх крючкуватих пальцях вона тримала кошик із нечесаною вовною та пару гребінців.

— Доброго дня, тітонько, — привіталася дівчина. Мовою Півночі це звучало: «Ґод даґ».

— Це дівчинка, яка мала одружитися з новим принцом, — гучно мовила перша стара, немов намагаючись докричатися до другої. Та засміялася. Її сміх звучав, немов скрипіння старих воріт.

— Тоді не дивно, чому вона виглядала такою зайнятою, коли пролітала сюдою кілька днів тому, — сказала друга стара. — Інша дівчинка, інший чоловік, нові шури-мури.

— Саме так, — голосно погодилася дівчина. — А чи знаєте, як мені туди дістатися?

— О, святі мощі! Ні, дитинко. Найдовша відстань, яку я змогла подолати з туги за своїм солодким фінським принцом, котрого викрали у мене з-під носа, була, власне, до цього місця. У нього такі прекрасні темні очі, — зітхнула вона.

— Його більше немає, — сказала перша стара. — Дай мені вовну.

— Ну, добре, добре, — відповіла друга з роздратуванням. Вона передала вовну своїй подрузі і подала дівчині гребінці для вичісування вовни. — Вже занадто пізно, щоб кудись іти. От-от стемніє. Ніч-мати дасть пораду. Коли настане ранок, спробуємо тобі зарадити.

— Гаразд, — погодилася дівчина.

Вона знову сіла на пеньок і почала чесати вовну, Роло влігся поруч із нею. Старі жінки принесли ще дві пари гребінців, і гуртом вони швидко впоралися із кошиком вовни. На дворі уже геть стемніло.

— Чудово, — сказала перша стара, коли вони закінчили. — Час вечеряти! — вона штовхнула Роло своїм кістлявим пальцем. — У нас достатньо їжі лише для чотирьох. Тож йди й злови собі якогось кролика.

— Чотири?

Дівчина та Роло здивовано переглянулися.

— Ти ще не зустріла Найстаршої, — сказала друга стара. — Золотце, занеси-но кошик із вовною до хатини, і я тебе з нею познайомлю.

Дівчині стало моторошно. Перед нею була маленька темна хатка без вікон. А якщо це пастка? Невже хтось може бути старішим, ніж ці дві старі карги? Хіба якийсь троль чи інше чудовисько…

— Кролики можуть трохи зачекати, — невимушеним голосом сказав Роло, уважно роздивляючись першу стару. — Дозвольте мені спершу привітатися з Найстаршою.

— Так, Роло, це буде дуже мило з твого боку, — сказала дівчина, відчуваючи полегшення.

Старі жінки, немов здогадуючись про її страх, присвиснули і першими увійшли до хатини, залишаючи старі дерев’яні двері відчиненими. Дівчина, тримаючи кошик з вовною перед собою, немов то був щит, з Роло, що йшов біля неї, поволі пішла слідом за старими. У хаті була лише одна кімната, та й та погано освітлена і задимлена, бо посередині палало багаття. Єдиними меблями у ній були велике дерев’яне ліжко, вкрите оленячими шкурами, стіл і три стільці. На одному зі стільців сиділа третя стара. Вона уже майже не нагадувала жінку. Вбрана була у те, що колись могло називатися сорочкою. Однак це не було вбрання, яке дівчина звикла бачити: сорочка була довга, пряма, без лінії талії та латана-перелатана. Волосся у цієї старої було більше, ніж у двох інших разом взятих, навіть більше, ніж у самої дівчини. Її грубі коси, кольору старої слонової кістки, були такими ж товстими, як зап’ястя у дівчини, і спадали аж до землі. У волосся були вплетені матові золоті стрічки. Її обличчя було настільки блідим і зморшкуватим, що розгледіти його вираз, коли вона підняла голову і подивилася на дівчину, було неможливо. У своїх пазурах вона тримала старезне веретено. Давно відточеним рухом стара кинула його на земляну підлогу, добре втоптану за роки їхнього життя у хатині. Веретено закрутилося, і немов за помахом чарівної палички з’явилася тонка біла нитка.

— Хто це? — її голос нагадував шум вітру у сухих галузках.

Від усіх трьох бабусь віяло теплом і добротою. Відчуваючи це, дівчина поставила кошик з вовною на стіл.

— Я та, котра зараз могла би бути з принцом, який жив у палаці із льоду… — пояснила вона. — Я шукаю палац, що знаходиться на сході від сонця і на заході місяця. Може, знаєте, як туди дістатися?

— Мій Ейрік був принцом, — сказала стара жінка і продовжила прясти. — Це було так давно, що я вже навіть не пам’ятаю. Я лежала поруч із ним кожної ночі, але не мала змоги його побачити — ледь не вмерла з цікавості.

— Так, тітонько, зі мною теж таке трапилося, — сказала дівчина.

— Як і з нами всіма, — зауважила друга стара.

— Тітонько? — найстарша схилила на бік голову і понюхала повітря. Вперше за весь час дівчина помітила, що стара сліпа. — Так, гадаю, я тепер стала тітонькою. Колись я була принцесою, і в мого батька були кораблі по всьому світу. Мої брати билися із скрейлінгами[8] на заході, з драконами на сході, з тролями на півночі, і з темними людьми на півдні. Однак вони ніколи не дісталися до замку на сході від сонця і на заході від місяця. Я також не дійшла, бо не була достатньо сильною, щоб піти далі, ніж ця хатина.

— Мені шкода… Ваша Величносте, — затинаючись, сказала дівчина.

— «Тітонько», дитино. Бо тепер — це все, що від мене залишилося: стара сліпа жінка, яка пряде свою долю крізь роки, — вона похитала головою і одна з її грубих кіс із легеньким дзвінким відгомоном вдарилася об ніжку крісла. — Минулого разу, коли у нашій хатині гостювала молода дівчина, вона також кликала мене тітонькою, — стара зітхнула. — Чи не могла б ти допомогти мені прясти цю тонку білу пряжу, доки інші приготують вечерю? А вранці ми спробуємо тобі допомогти.

Дівчина відіслала Роло зловити собі вечерю, а сама залишалося прясти разом з Найстаршою.

Розділ 24

— Ніхто з нас трьох не пішов далі цього клаптика землі, — сказала дівчині перша стара наступного ранку.

Усі три бабусі стояли на галявині перед хатиною. Найстарша опиралася на дерев’яний костур із вирізьбленими на ньому квітчастими візерунками. У світлі сірого похмурого світанку вони анітрохи не нагадували людей, однак дівчина знала, що у них добрі та щирі серця.

— Наш сусід подарував нам трьох коней; вони мандрували далі, ніж ми. Ці коні знайдуть шлях до його дому, — сказала перша жінка. Вона підійшла до краю галявини і голосно та різко свиснула.

— До його дому? — здивувалася дівчина. — Я думала, що на шляху до палацу тролів зустріну інших жінок, які втратили коханих.

Найстарша похитала головою:

— Чимало жінок пройшли повз нашу хату за останні роки, але нам невідомо, що з ними сталося. Ми допомогли тим, хто був з нами ввічливий, і зачинили двері перед злими та невихованими.

— Ага, — дівчина раптом відчула вдячність до своїх батьків за те, що добре її виховали. Гарячі вечеря та сніданок, які вона з’їла у хатині, а також тепло від вогню та м’яке ліжко зробили дива — вона почувалася менше втомленою.

— Ось твій пакунок, — сказала перша жінка, даючи їй клунок. — Ми склали сюди яблука, хліб і трошки сиру.

— Ой, дякую вам! — дівчина почувалася трохи винною: адже вона не була такою старою, та й Роло завжди міг щось для неї вполювати. — А як же ви? Чи вам вистачить їжі?

— Звісно, дитинко, — сказала Найстарша. — Але це ще не все, — владним жестом вона вказала на клунок. — Покажи їй, — звернулася вона до першої бабусі.

— Це баночка з яблучним повидлом, — сказала перша стара, відкриваючи рюкзак і показуючи дівчині цей подарунок. Баночка нагадувала яблуко, а повидло всередині сяяло, немов щире золото. — Ця банка вирізьблена із кришталю, — гордо сказала стара. Тоді вийняла з клунка гребінці для чесання вовни, зроблені зі щирого золота та прикрашені коштовним камінням. — Гребінці для чесання вовни і клубок нової вовни — це тобі від другої моєї приятельки, — стоячи осторонь, друга стара схвально кивнула і присвиснула. — А це — від мене, — сказала Найстарша. Вона щось намацала всередині клунка й врешті витягла звідти золоте веретено, таке ж розкішне, як і гребінці для чесання вовни. — Старій жінці вже не потрібні такі причандалля. Але якщо хочеш зачарувати тролячу принцесу…

Дівчині пригадався крижаний палац і усі його кімнати, що були наповнені ковадлами та шпицями. Вона усміхнулася.

— Чудово, — сказала вона. — А Това була ввічливою? Ви їй також допомогли?

Дівчині дуже хотілося більше дізнатися про кохану Ганса Пітера. І про те, чи вона вижила, і про те, якою людиною була.

— Това була хорошою дівчиною, — сказала перша стара з усмішкою, зав’язуючи клунок. — Ми дали їй корисні подарунки.

Найстаріша усміхнулася дівчині. Та раптом її старезне лице змінилося:

— Так само, як і тобі, ми дали їй зброю. Тобі залишилося лише зрозуміти, як цю зброю застосувати, — сказала вона.

У серці дівчини раптом зародився сумнів.

— Думаєте, я справді дійду до палацу? — запитала вона.

Стара промовчала. Її гачкуваті пальці торкнулися щоки дівчини. Вони були такі легкі, немов сніжинки, що падають з небес.

— Так, — сказала вона, й уже обидві долоні-пір’їнки спочили на щоках у дівчини. — Ти знайдеш палац на схід від сонця і на захід від місяця, бідолашна дівчинко! — вона похитала головою, й обидві її коси заколихалися.

— Але чи вдасться мені звільнити мого принца?

— Якби ж я знала.

Дівчина тяжко зітхнула.

— А тепер іди, — сказала Найстарша, опускаючи свої старі руки додолу. — Ти ще надто молода, щоб впадати у розпач. Ми позичимо тобі своїх коней, і вони віднесуть тебе туди, де живе східний вітер.

— Східний вітер? — дівчина вибалушила очі на Найстаршу.

— Так, — сказала вона. — Хто ж іще може жити на цих безлюдних просторах?

Третя стара і собі присвиснула, стоячи на краю галявини, — і з лісу галопом примчали трійко баских коней. Перший був чорний, як смола, другий — сірий, як грозова хмара, а третій — білий, як сніг, з криваво-червоною гривою та хвостом.

— Це Х’яртан, — сказала перша стара, поплескуючи чорного коня.

Дівчину вразило ім’я чорного коня. Спершу воно видалося дуже лагідним, але коли бабуся наблизилася до коня і заговорила до нього північною мовою, дівчина раптом зрозуміла, що це ім’я означає «безсердечний».

Стара помітила вираз обличчя дівчини і присвиснула:

— Коли я отримала цього коня, то проклинала свою долю, — сказала вона. — Їдь на ньому так далеко, як тільки зможеш, а тоді покрути йому ліве вухо і відправ назад додому.

— Після цього осідлай мого Фальскура, — сказала друга стара, і поплескала свого сірого коня по плечу.

— Фальскура?

Ще одне дивне ім’я.

— Атож, — усміхнулася стара. — Його так назвали не через його вдачу, а через зневіру, яка привела мене сюди. Цей кінь заслуговує на довіру. Мчи на ньому так довго, як тільки зможеш — він сильніший і швидший, ніж його брат Х’яртан. А коли він почне сповільнювати ходу, покрути йому праве вухо і відпусти назад додому.

— А тоді сідлай мого любого Фанготура, — сказала Найстарша.

— Той, що вселяє надію? — беручи до уваги імена попередніх коней, це ім’я видавалося їй незвичним.

— Дитино, ніколи не можна втрачати надії, — сказала стародавня принцеса. — Навіть коли здається, що все втрачено.

Намагаючись знову не зітхнути, бо ж вона була занадто молодою для зітхань, дівчина осідлала Х’яртана. Їй ще ніколи не доводилося їздити на коні, однак, попри незграбне борсання, Х’яртан стояв непорушно. Його спина була вужчою, аніж спина її ізбйорна, хутро — гладеньким, а грива — густою, тому дівчина подумала, що зможе за неї триматися. Вона закинула рюкзак собі на плечі, переконалася, що Роло поруч і готовий до мандрівки, а тоді усміхнулася трьом бабусям.

— Дякую вам, любі мої тітоньки, — сказала вона.

Вони усміхнулися їй у відповідь, і на коротку мить примари втраченої краси торкнулися їхніх облич.

— Бог на поміч, дитино, — сказала Найстарша. — Коли доїдеш до помешкання нашого сусіда, полоскочи Фанготура під підборіддям, і він знайде шлях додому.

Перша бабуся поплескала дівчину по коліні, тоді її рука опустилися нижче і вона ляснула коня по крижах:

— Їдь!

Х’яртан пронизливо заіржав і помчав на північний схід. Роло та двійко інших коней побігли слідом за ним. Дівчина щільно притулилася до Х’яртанової гриви і лишень молилася, щоб гілки не шмагали її обличчя. Адже так можна і осліпнути! Вона з жахом подумала, що, можливо, саме це і сталося зі стародавньою принцесою. Тому опустила голову якомога нижче і заховала обличчя у білому капюшоні свитки. За якийсь час її м’язи затерпли. Коли минуло ще кільканадцять годин, дівчина спробувала зупинити Х’яртана, щоб перепочити, але це виявилося неможливим. Їй спало на гадку, що можна було б зіскочити з його спини. Однак сніг виглядав надто твердим, тому вона відкинула цю думку і продовжила свій шлях.

Щоб якось згаяти час, дівчина втішалася спогадами про свого принца-ведмедя. Згадувала той час, який вони провели разом, їхні розмови про п’єси та вірші, а також дитячі історії, які вона йому розповідала. Пригадалося, як розповіла йому про свою зустріч із білим оленем. Окрім ведмедя, лише Ганс Пітер знав про неї. Проте ця історія зовсім не здивувала ізбйорна. Думки про білого оленя нагадали їй про власне ім’я. Дівчина, у серці якої було найпрекрасніше ім’я з усіх на світі, набралася рішучості. Вона знайде палац на схід від сонця, на захід від місяця. Вона спокутує провину за свій вчинок і зробить так, щоб у принца все було добре. Вона відшукає Тову і поверне її Гансові Пітерові, адже це зробить його щасливим. Без сумніву, хтось, хто товаришував із фавнами та ізбйорнами і хто мандрував далекими світами, мусив досягти успіху. Безперечно, їй це вдасться. Вона прошепотіла своє ім’я. Х’яртан летів крізь хащі, його брати бігли позаду. Скавулячи, Роло побіг ще швидше, щоб встигати за жеребцем. Дівчина міцно трималася за гриву. Земля бігла у них під ногами і зникала вдалині.

Розділ 25

Вітру не потрібен перекладач. Він розмовляє мовами людей, звірів, птахів, каміння, дерев, землі, неба, і води. Йому не потрібно їсти чи спати або ж ховатися від негоди. Він і є погода.

Він — живий.

Східний вітер живе посеред дерев у темному лісі. Дерева тут ніколи не виростають високими, бо надто вітряно. Але вони виростають сильними. У них дуже міцне коріння, а стовбури — тверді, немов каміння. Їхнє гілля, погнуте і покручене, відхиляючись від стовбура під неймовірними кутами, переплелося, немов кучерявий дим.

Кінь Найстаршої принцеси сповільнив ходу, коли вони наблизилися до дивного лісу. Тепер дівчина могла сидіти, випроставши спину. Вона оглядала чудернацькі живі скульптури, що їх оточували. Роло, важко дихаючи, заледве волік за ними лапи. У його хутрі заплутались дрібні гілочки та сухе листя; маленькі сніжинки піймалися на пухнастий покрив його стегон і хвоста.

На землі не було снігу, однак він, роздмуханий вітром, лежав на гілках дерев. Земля виглядала голою… На ній не було ані гілок, ані ялинкової хвої. Вони підійшли до великого каменя (завбільшки з дві людини!) з гладенькою поверхнею, що формою нагадував трон. Фанготур зупинився, і дівчина зісковзнула з його широкої блідої спини.

Якийсь час усі троє стояли непорушно. Кінь, звісно, подумав, що виконав своє завдання, і тому відмовлявся йти далі. Дівчина сумнівалася, чи варто відсилати жеребця назад, а Роло був дуже радий, що вони нарешті зупинилися. Він миттю впав на землю і заснув міцним сном.

— Агов, — врешті зважилась загукати дівчина. — Східний вітре? Три старі… Бабусі… Які доводяться тобі сусідами, прислали мене сюди.

Правду кажучи, дівчина не сподівалася побачити нічого іншого, окрім незвичайної людини. Можливо, сильного чоловіка; скоріш за все, якогось дивака. Але в будь-якому випадку — людину. Бабусі говорили, що їхній сусід — східний вітер, однак дівчина не сприйняла цього буквально. Колись Ярл розповідав своїм дітям казки про видатних героїв і стародавніх богів, які летіли в бій на спині вітру, але дівчина підозрювала, що герої, якщо вони таки існували, всього лиш їздили на конях, як і всі інші.

А зараз вона стояла посеред чужого краю і кликала східний вітер. Неймовірно стомлена тілом і духом, вона сподівалася, що той, хто відгукнеться на її крик, матиме сани, на яких вона зможе продовжити свою мандрівку. Але, звичайно, якщо той хтось погодиться їй допомогти.

Раптом повітря закружляло довкола неї з такою шаленою швидкістю, що її коси від того кружляння розплелися, а волосся розкуйовдилося. Фанготур схилив голову і мимоволі притис вуха, але не побіг навтьоки. Роло подивився вгору, гаркнув, похитуючись, встав на усі свої чотири лапи і підійшов до господині, захищаючи її. Дівчина міцніше притулилася до конячої гриви, заплющила очі та спробувала захистити себе від крихітних шматочків льоду та бруду чи то, може, снігу, що летіли їй в обличчя.

Коли довкола все втихомирилося, вона розплющила очі. Східний вітер сидів на своєму троні. Він зовсім не нагадував людину, бо не був людиною. Це був величезний вихор сухого листя, гілок, туману, диму, пилу, дощу, котрий, кружляючи, згуртувався у фігуру вовка, що сидів на кам’яному троні.

— Що ти тут робиш, людська істото? — голос завив, зашепотів і зашелестів їй у вухо, подих вітру пронісся вздовж її тіла туди й назад.

— Ти існуєш, — видихнула вона і якусь мить не могла більше нічого вимовити. А коли дар мови до неї повернувся, вона сказала:

— Я шукаю палац, розташований на схід від сонця і на захід від місяця.

Східний вітер страшенно затремтів і розлетівся на дрібні частинки, а тоді знову зібрався у форму вовка.

— Навіщо тобі туди іти?

— Я жила у крижаному палаці із принцом, що був ізбйорном. Через мене він тепер змушений одружитися із тролівною-королівною, і я хочу врятувати його.

— Ці смертні істоти такі дивні, — задумався вітер. — Ось іще одна шукає свого судженого, якого заледве знає.

— Чи ти допомагав Тові?

— Так, здається так її звали. Я переніс її на рівнину, де мешкає західний вітер.

Від цієї новини у дівчини опустилися руки.

— То ти не знаєш дороги до палацу тролів?

— Мені ніколи не доводилося дмухати так далеко. Та я ніколи й не прагнув туди летіти. Магія тролів — дуже люта, і навіть вітри не можуть захиститися від неї. Було б краще, якби ти взяла приклад з моїх сусідок: побудувала би собі хатку і залишилася жити там, куди доля привела тебе.

— Я не можу, — сказала дівчина із запалом, трясучи головою. — Я повинна знайти палац. Я повинна звільнити принца. Я мушу.

— Якщо це тобі допоможе, я можу віднести тебе туди, де живе західний вітер.

— Дякую!

Сильний порив вітру скуйовдив її волосся.

— Побачимо, чи ти дякуватимеш мені пізніше, — купа, що сиділа на троні затріпотіла. — Хай там як. Летімо до мого брата.

Нарешті дівчина відпустила Фаготура додому. Роло зник поміж деревами, а трохи згодом повернувся. Довкола його морди була купа пуху.

— У тебе в лісі живуть чудові пташки, — похвалив він східного вітра.

— Жили, — відповів східний вітер.

— Перепрошую, — сказала дівчина, зніяковіло зіщулившись. Вона сердито зиркнула на Роло.

— Не можемо ж ми всі жити лише хлібом і любов’ю, — сказав він.

— Любов’ю? Та що ти знаєш про любов?

— Любов — це душа кожної історії, — сказав Роло з виглядом знавця. — Якби люди не закохувалися, то ніколи б не потрапляли у халепу.

Дівчина на якийсь час заплющила очі. Чи кохала вона принца? Можливо. Вона любила ізбйорна, але якось по-іншому, аніж свого брата Ганса Пітера. Вона хотіла їм обом допомогти. То чи не любов була причиною того, що вона зараз робила? Чи була б вона щасливішою, якби просто повернулася додому? А якби вона це зробила, чи могла б потім дивитися на себе в дзеркало? Вона розплющила очі.

— Чи можемо ми зараз вирушити?

То було незвичайне відчуття — їхати на спині у східного вітру. Звиваючись, купа листя, гілок, пір’я, льоду підхопилася із трону і підняла дівчину високо над землею. Вона навіть не встигла одягти на плечі рюкзак, але, глянувши вниз, побачила, що і рюкзак, і Роло летіли разом з нею. Вони піднімалися все вище; її вовк то скавулів від страху, то гарчав, щоб показати, який він хоробрий. Високо у повітрі східний вітер знову став подібним на вовка розміром, як корабель, і помчав над вершечками дерев. Дівчина ширяла попід небесами на плечах могутнього східного вітру-вовка. Вона широко розкинула руки і дослухалася, як вітер її заколисує. Це було майже таке відчуття, як кататися на спині у ізбйорна, тільки ще краще. Тепер вона справді відчувала, що летить і земне тяжіння їй не заважає. Вона засміялася.

Східний вітер різко шугонув уперед, і її сміх обірвався. Там, унизу, під ними простягалися лани, а дерева тягнулися гіллям до неба. Вони пролітали над горами і пагорбами, зі свистом проносилися над фйордами і морем. Одного разу вітер злетів так високо, що його проковтнула хмара. Кружляючи, він пірнав у білу хмару, немов у яєчний білок, збитий дерев’яною ложкою. Коли вони пролітали над океаном, хмари розчинилися, під ними були пляжі, ліси, поля пшениці.

І раптом — нічого.

Глина. Пісок. Суха потріскана червона земля, на якій не росло нічого, окрім кількох миршавих кущів, які виглядали напівмертвими. Каміння, спершу сире і гостре, згодом стало гладким.

Хоча ліс, у якому мешкав східний вітер, виглядав чарівно, палац із каміння, де жив західний вітер, вражав. Червоне, фіолетове і золоте каміння виглядало немов глиняні скульптури. Величні аркади височіли над головами дівчини та Роло, колони, печери, западини — гладенькі, немов стара дерев’яна миска, — були виповнені фіалковими тінями, котрі нагадували захід сонця над водою. Були тут також кам’яні валуни, що нагадували подушки, чи, може, гриби, або ж бджолині вулики.

Східний вітер сповільнився, і дівчина нарешті змогла із захопленням роздивитися кам’яні нашарування, повз які вони пролітали. Незабаром вони прибули до відкритого простору, схожого на величезну тарілку. Десятки крихітних вихорів із піску та щебеню весело кружляли по дні улоговини.

Вітер-вовк опустив дівчину на землю і зменшився до розмірів ізбйорна. Дно улоговини було палючо-гарячим, немов стіни у печі. Дівчина скинула із себе свитку і чоботи, але піт все одно котився по її обличчю, а скуйовджене волосся прилипало до голови і шиї. Роло важко дихав і витанцьовував на місці, щоб не обпекти лапи.

Маленькі лійки з гравію синхронно танцювали, аж доки не злились в одну суцільну круговерть із вітру і піску. Сухий скрипучий голос сказав:

— Брате східний, що ти мені приніс?

— Людину, яка шукає палац на схід від сонця і на захід від місяця, — відповів східний вітер. — Чи ти коли-небудь дмухав аж так далеко?

— Ніколи! — танцюючий стовп затремтів, а тоді завмер. — У мене з тролями нічого спільного.

— Я так і подумав, — сказав східний вітер. — Але вона твердо налаштована туди дійти. Чи зможеш їй допомогти? Ти завжди дмухав далі, ніж я коли-небудь міг.

Західний вітер розгойдувався вперед-назад у своїй улоговині.

— Чому це я маю допомагати цій людині? Я не пхаю носа у справи тролів. Якщо їхня королева ненароком почує про те, що я зробив, вона неодмінно мені помститься, — стовп вітру знову затремтів.

Дівчина дивилася то на одного, то на другого:

— Королева тролів?

— Так, її дочка — це та принцеса, яка перетворює людей на північних ведмедів, щоб побавитися ними перед тим, як з ними одружитися, — пояснив західний вітер. — Але королева значно жахливіша: стара, потворна, зла, як чорт. Ніхто і ніщо у цілому світі не сміє виступати проти королеви тролів.

Дівчина підняла брови догори:

— Я посмію.

— Це все тому, що ти всього лиш дурненьке людське дитинча, — сказав західний вітер.

— А ти — ніщо інше, як дрібний вітерець-грубіян, який жбурляє піском в очі і тремтить, — різко відрубала дівчина. Бо ж вона не для того так далеко йшла, щоб отримати відсіч від якогось там вітру. — І принцесу, і королеву потрібно спинити.

— Якщо хочеш себе занапастити, пошукай когось іншого, хто тобі у цьому допоможе, — сказав їй західний вітер.

— Боягузе, — безсердечно сказала дівчина. Тоді похитала головою. — Невже ти навіть не віднесеш мене до дому північного вітру? Я переконана, що такий сильний вітер, як ти, мав би знайти дорогу навіть навмання. Ба більше, я не сумніваюся, що той, інший вітер віднесе мене до самого палацу, що стоїть на схід від сонця і на захід від місяця.

Легке дмухання західного вітру прозвучало так, ніби він фиркнув на її хитрість.

— Ну, гаразд, — продовжувала дівчина, взявшись у боки. — Я зайшла так далеко без твоєї допомоги: мені допомогли три добрі старенькі бабусі, у яких не було нічого, окрім одягу, і які могли втратити значно більше, ніж ти, якби розгнівали королеву. Мені також допоміг твій брат — цей добряк — східний вітер. Він був переконаний, що й ти зможеш допомогти, бо дуєш далеко і широко і справді знаєш дорогу туди. Але він помилявся, — вона опустила руки, поплескала по спині східний вітер, немов втішаючи його. — Як шкода! — похитала головою. — Любий східний вітре, — сказала вона лагідним голосом. — Вчора ти був таким добрим до мене, що відніс мене аж сюди, бо хотів допомогти. Я не можу знову просити у тебе помочі, але чи не міг би ти мені показати, куди йти, щоб потрапити до помешкання північного вітру? Ми з Роло самі туди підемо.

Роло, що лежав біля її ніг, застогнав.

Західний вітер зашипів, заскрипів і перетворився на високий стрижень із піску, який кружляв у шаленому вихорі. А тоді вибухнув, вкриваючи собою східний вітер, дівчину, Роло та кам’яну пустелю довкола них. Він нестямно завивав понад камінням, підхоплював щораз більше гравію та піску і шліфував ним кам’яні нашарування. Цей потужній удар відкинув дівчину назад; вона скрутилася калачиком біля Роло, закрила обличчя руками та спробувала захистити очі. Знаючи, що ніхто цього не побачить, вона усміхнулася.

— Якщо хочеш спробувати удачі з північним вітром, я тебе не спинятиму, — сказав західний вітер. — Але навіть я не знаю, де він живе. Північний вітер — найсильніший з нас усіх.

— Так, звичайно, — дівчина була переконана, що західний вітер їй допоможе. Але якщо навіть він не знав дороги…

— Зате південний вітер знає, де живе наш брат, — продовжував західний вітер. — Вони без упину ганяють один за одним по всьому світу. Цілком ймовірно, південний вітер і сам коли-небудь дмухав у керунку палацу тролів. А якщо ні, то південний вітер знає, де шукати північного.

— Дякую!

— Побачимо, чи ти все ще дякуватимеш мені наступного тижня, наступного місяця, а може, навіть завтра, — роздратовано сказав західний вітер, немов відлуння, повторюючи слова східного вітру.

Розділ 26

Від польоту на східному вітрі паморочилося у голові, а політ із західним потребував неабияких зусиль. Затиснута у піщаному вихорі дівчина то падала вниз, то піднімалася догори, щоб за мить знову впасти. Вона навіть подумала, що вітер це робить навмисне, адже від такого польоту її постійно нудило.

Минула ціла вічність, перш ніж вітер її кинув. Дівчина впала на твердий кам’яний діл. Трохи оговтавшись, сіла і роззирнулася довкола. Вона була посеред руїн величного палацу. Багате різьблення осипалося з каменів. Плющ проростав крізь шпарини кам’яних плит і вився уздовж височезних колон. З-поміж листя плюща на неї позирали звірячі пащеки та дивні людські фігури, розміром не більше тарілки, що сиділи навпочіпки.

Чорна земля, зелений пилок і тепла роса з різних закапелків зруйнованого замку закружляли і з’єдналися у вихор, що неспішно став велетенським хижим птахом.

— Це що таке? — у його голосі чулася відраза. — Мій західний брате, що воно тут робить?

— Оце дурко шукає палац на схід від сонця на захід від місяця, — відповів західний вітер. Він стомлено дихнув залишками тепла та щебеню на розбиті кам’яні плити.

Зелено-чорна птаха схвильовано закружляла над руїнами колон, пронизливо лементуючи:

— Я би ніколи не наважився туди подути!

Дівчині знову урвався терпець:

— Та знаю я, знаю! Тому що ти боїшся тролів! Але я не боюся, і, можливо, я дурна, але мені байдуже. Якщо ти не можеш віднести мене до палацу, принаймні віднеси мене туди, де живе північний вітер. Можливо, він зможе мені допомогти.

— О, то це неврівноважене маля! — південний вітер полинув уперед і повіяв у дівчаче обличчя легким вологим бризом. — Ви, люди, такі диваки, — дівчина роздратувалася і замахала руками у себе перед обличчям, намагаючись відігнати південний вітер. — Навіщо це мені?

— Тому що хтось мусить перемогти тролів, — з юнацьким запалом сказала дівчина.

— Не бачу жодної причини впадати через це в істерику, — сказав південний вітер. — До речі, думаю, ти перебільшуєш. Це притаманно людям. Остання людина, яка на мені летіла, без упину хлипала і молилася, щоб її коханий був у безпеці.

— Това? — дівчина забула запитати західного вітру, чи він також допоміг Тові.

— Я не запитував, — пхикнув південний вітер. — Я підібрав її, коли летів у гості до свого брата на півночі. Вона сиділа на траві, ридаючи та рвучи на собі волосся.

— Так, я залишив останню людину, яка на мені летіла, сидіти на траві. Вона плакала, — зітхнув західний вітер. — Чи від неї віяло полуницями та снігом?

— Так, авжеж!

— Ти залишив Тову невідомо де? — вона спробувала копнути західний вітер, однак їй не вдалося заподіяти йому ніякої шкоди.

— Вона більше не могла летіти зі мною, — відказав він. — Вона не була такою сильною, як ти. Вона боялася смерті.

— Я відніс її до нашого північного брата, — зітхнув південний вітер. — Але і гадки не маю, що трапилося з нею потім.

— Якщо ти погодився віднести її, тобі буде завиграшки віднести й мене, — зауважила дівчина.

— Нашому брату може не сподобатися, якщо я залишатиму в нього під дверима так багато людей, — сказав південний вітер.

— А мені байдуже, — відповіла дівчина. — Я вважаю, це нечувано: чотири вітри — чотири величні і могутні вітри — а такі боягузи! Тролі чинять велике зло, а ви навіть пальцем не поворушите, щоб їх спинити!

— Але яке нам, вітрам, до цього діло? Хіба ці смертні можуть нам хоч щось заподіяти? — запитав південний вітер, і голос його злетів догори.

— Якщо тролі не можуть заподіяти вам жодного лиха, чому ви їх так боїтеся? — заперечила дівчина. І враз щось у словах південного вітру привернуло її увагу. — Смертні? Я думала, тролі безсмертні!

— Роки для тролів тягнуться значно повільніше, аніж для людей. І я ще ніколи не чув, щоб троль помер від старості. Але є інші речі, які можуть їх убити, — сказав західний вітер.

Південний вітер знову закружляв над рештками колон, мабуть, обдумуючи слова дівчини.

— Наприклад?

— Наприклад, могутні чари, або зачарований меч, або дракони.

— Ох, — у дівчини не було нічого з переліченого.

— Поїж і відпочинь, — сказав їй південний вітер, дмухаючи крізь руїни і змушуючи сукню дівчини тріпотіти. — Завтра я віднесу тебе до свого брата.

— Дякую!

Попри те, що південний вітер був сильнішим за західний, летіти з ним було приємніше. Коли зазолотилася перша вранішня зоря, теплий вологий вітер, що пах екзотичними квітами, підняв її над верхівками напівзруйнованого стародавнього храму. Почуваючись так, немов летить на ложі із м’якого моху, дівчина закрила очі, і південний вітер-птах помчав над горами й долинами, перетинаючи океани та погойдуючись між верхівками дерев.

Як і під час подорожей з іншими вітрами, Роло сидів на спині вітру, але цього разу він час до часу підіймав голову та лапи і висолоплював язик назустріч вологому повітрю. Коли дівчина відкрила очі, то з приємністю помітила на своїх руках крапельки роси; щойно вітер шугонув уперед, вони покотилися уздовж її рук, немов намистини.

Однак невдовзі навіть ця подорож почала її стомлювати, вона закрила очі і заснула. Південний вітер ніс її усе вперед і вперед, день і ніч, аж поки з нього не залишився лише легенький вітерець, який заледве міг тримати форму. На останньому подихові він доніс її до засніженої кучугури, твердої, немов камінь, і посадив на вершечку.

— Брате, — слабким голосом привітався південний вітер.

Гучний голос північного вітру розколов снігову кучугуру на мільйони гострих і холодних діамантів, які розсипалися навсібіч. Дівчина падала все нижче і нижче в ущелину із голубого льоду та білого снігу. Коли вона приземлилась, Роло впав на неї; обом перехопило подих.

Північний вітер завив, застогнав і подув в ущелину, жбурнувши дівчину до стіни зі шкарубкого льоду. Дівчина вдарилась головою. Запанувала темрява.

Розділ 27

Коли вона повернулася до тями, то помітила, що лежить у печері зі снігу, підперта льодяним валуном. Перед нею було сіре, мов сталь, озерце, яке відкидало тьмяне світло у бік печерного склепіння. Поруч із озерцем, лише кілька кроків від дівчини, сидів морж. У нього було велике коричневе тіло та довгі жовті бивні.

— Якщо ти розлякаєш мені рибу, то я з’їм і тебе, і твого вовка, — сказав морж.

Тоді підняв своє незграбне тіло і безшумно зник у воді. Дівчина зрозуміла, що він поплив кудись за межі печери, бо більше не випірнув.

— Паскудний характер, — сказав Роло, сидячи поруч із нею. — Відколи вітер нас сюди приніс, я чув від цього моржа лише погрози та образи.

— Який вітер?

— Північний. Південний був надто слабкий.

— Як ти думаєш, північний вітер нам допоможе?

— Не знаю. Він не промовив до мене ні слова, — відказав Роло. — Але приніс нас і наші речі сюди.

Дівчина помітила, що хтось накрив її свиткою, та ще кількома шарами іншого одягу. Вона не була певною, хто саме це зробив: Роло чи північний вітер та хай там як, була йому вдячна. Адже тут панував надзвичайний холод.

Після польоту на південному вітрі її одяг став вологим. Й оскільки на морозі, він, звичайно, замерз, то став твердим і холодним. Вона підвелася, швидко переодяглася, хапаючи все, що траплялося до рук. Нічна сорочка опинилася зверху блузки, але дівчині на це було начхати. Також на ній було кілька спідниць та камізельок, і на додачу — біла свитка. Зрештою, ніхто, окрім Роло та моржа, її зараз не бачив, а якщо по правді, то ніхто, окрім Роло.

Ще до повернення моржа подув північний вітер. Крижаний вихор залетів до печери, відкинув її волосся назад, подув на одяг. Не встигла дівчина й рота відкрити, як він підняв її над землею і разом із Роло виніс їх та їхні речі з печери. Тоді поставив обох на твердій поверхні, поруч із водою, і відлетів собі. Дівчина роззирнулася довкола: від здивування у неї відвисла щелепа. Куди оком кинь — не було видно землі. Вона сиділа на великій брилі льоду, вкритій твердим снігом, що плавала у морі поруч з іншими льодяними брилами, сніжно-крижаними горами та колонами. От воно що! Та водойма у печері зовсім не була озерцем, то було море, що проступало крізь дірку в підлозі.

Від несподіванки дівчина ледь не втратила рівноваги, але втрималася і не впала. А якби крижана брила перевернулася? Наскільки міцною вона була? Дівчина й раніше чула про величезні айсберги та крижані острови на далекій півночі, які вільно плавали у морі, топлячи кораблі та створюючи пастки для моряків. Її батько думав, що саме така доля спіткала корабель Ганса Пітера.

— Чи ти себе добре почуваєш? — у північного вітру був холодний і різкий голос. Від нього капюшон дівчини відкинуло назад, а у вуха повіяло крижаним холодом.

— Так, — вона накинула капюшон на голову і випросталася. — Я тільки не можу зрозуміти: цей лід достатньо міцний, щоб мене втримати? — тоді вона побачила Роло. Він стояв за кілька кроків від неї, широко розставивши лапи, і дивився на неї очима, повними розпачу. — Чи він достатньо міцний, щоб втримати нас обох?

Північний вітер засміявся. Його сміх нагадував звук бурульок, що падали із піддашшя та розбивалися об тверду землю. Дівчина притримувала руками капюшон, щоб захистити свої вуха від цього гучного звуку та від холодного подиху північного вітру.

— Перепрошую, — вітер заговорив тихіше, і в його голосі чулося, що йому справді прикро. — Я вже й забув, які ті люди ніжні. Так, лід витримає і тебе, і твого супутника.

— Дякую! — дівчина опустила руки. — Я думаю, ти знаєш, чому ми тут.

— Так.

Ще мить, і часточки льоду, кружляючи, згуртувалися разом, і перед дівчиною постав сніжно-блідий чоловік з блакитно-білим волоссям та бородою, яка сягала йому аж до пояса, вбраний у довгу пелерину. Потираючи долоні, він зміряв її поглядом:

— Ти хочеш потрапити до палацу на схід від сонця, на захід від місяця, — промовив північний вітер. — І тобі треба знати, чи я тебе туди віднесу.

— Віднесеш?

— Чому б ні?

У дівчини від здивування знову перехопило подих. Промінчик надії зажеврів у грудях.

— Ти справді зможеш допомогти?

— Я бував там і раніше. Хоча ця подорож мене майже доконала, — відповів північний вітер. — І я полечу туди знову, якщо ти налаштована потрапити до палацу.

— Звісно! — вона закусила нижню губу. Попри те, що вітер говорив до неї дружньо і намагався бути тихішим, ніж зазвичай, він все ж залишався північним вітром. Вона повинна була поставити це запитання.

— Чому? Чому ти там уже бував? І чому ти готовий віднести мене до палацу?

— Одного разу тут була дівчина, яка благала мене віднести її туди. І я зробив це, бо хотів насолити королеві тролів. Саме тому мені було приємно допомогти цій дівчині.

— Тові?

Він звів свої крижані брови догори:

— То ти її знаєш?

— Вона була закохана у мого брата, коли тролівна-королівна перетворила його на ізбйорна, — дівчина замислилася. — Чому ти хочеш скривдити королеву тролів? Мені здавалося, усі твої брати її бояться.

— Ця потвора постійно мені дошкуляє, — видихнув північний вітер. — Вона посміла мені наказувати, вона намагається мене контролювати! Вона змінює погоду, бо хоче, щоб зима тривала ще довше та щоб захоплювала щораз більші території на півдні. Я знаю, навіщо творець вдихнув у мене життя, і скажу тобі отак: безперечно не для того, щоб служити їй.

— Невже королева тролів винна в тому, що всюди панує така холоднеча?

— Звісно! Судячи з твоєї говірки, ти родом з північних земель. Звідти холод не відступав вже кілька десятиліть… Хіба ви, люди, цього не помічаєте?

— Ми помічаємо, але що можемо вдіяти?

— Це правда, ви занадто слабкі, — знову зітхання. — Без сумніву, не варто було й сподіватися, що Това зможе їй нашкодити або що ти нашкодиш, однак якщо хочеш туди потрапити…

— Я мушу! Коли ти зможеш віднести мене туди?

— Ми можемо вирушити хоч зараз, якщо бажаєш. Але я знаю, що ви, люди, потребуєте їжі, а це буде довга мандрівка.

Дівчина сіла на лід поруч із Роло. Вони з’їли яблука, хліб з сиром і скуштували трохи в’яленого м’яса. Потім посмоктали жменю снігу. Дівчина спакувала свої речі до рюкзака і взулася у чоботи.

— Я готова.

Сміючись, північний вітер підхопив дівчину, вовка та рюкзак з речами. Він розростався усе більше і більше, аж доки його людські риси повністю зникли.

— Сумніваюся. Але немає сенсу чекати довше.

І велика вируюча маса вітру, льоду і люті, спрямованої на королеву тролів та її недосяжний палац, ринули в небо.

Якщо раніше їй здавалося, що інші вітри були сильними, зараз вона розуміла, що це було ніщо, порівняно з їхнім старшим братом — вітром Півночі. Дівчина почувалася немов богиня або як одна з валькірій[9], що мчить над землею у чарівній колісниці. Вони полинули над океанами, горами, долинами, прямуючи до сонця і місяця, які висіли пліч-о-пліч у цьому далекому північному краї.

Доки вони мандрували, сонце і місяць сховалися поміж хмарами, а згодом виглянули знову, рухаючись одне довкола іншого у статечному танку. Доки тут, на вершині світу, тривало літо, жодне з цих світил повністю не ховалося за горизонт. Небо було темним і світлим водночас, сонце — маленький блідий м’ячик, і місяць — довгий худий ріжок, що лежав на спині і нагадував миску. Час до часу сонце опинялися під місяцем, виглядаючи слабким і нікчемним.

Вони все ближче і ближче підлітали до замку — північний вітер, вовк і молода панна. Сонце і місяць розійшлися, немов хтось розкрив фіранки. Сонце відійшло вліво, місяць — вправо. Північний вітер закричав і ринув у вузьку щілину між ними. Вони летіли вперед. Маленька цятка, яку вони бачили перед собою, росла і збільшувалася. Це був палац, збудований зі щирого золота. Він стояв на острові зі срібного снігу на самісінькому вершечку світу — на схід від сонця, на захід від місяця.

Частина четверта

Жебрачка під ворітьми золотого палацу

Розділ 28

Могутній вітер щораз слабшав, дрібнів і зменшувався. Коли вони наблизилися впритул до острова, з нього залишився лише холодний вітерець. Дівчина, впавши з небес на землю, приземлилася на твердому засніженому березі поруч із зелено-сірою водоймою.

Крихітна круговерть крижаних часточок, все, що залишилося від вітру, затремтіла біля її ніг:

— Сили мої вичерпалися. Мушу перепочити день або два, щоб повернутися додому, — його голос став ледь чутним шепотом.

— Дякую тобі! Дякую величезне! — сказала дівчина, простягаючи до нього свою руку в рукавиці. — Я зроблю все, щоб скривдити королеву тролів та її доньку. Заради тебе.

— Заради світу, — сказав північний вітер. Опісля цього навіть те крихітне гроно сніжинок зникло. — Прощавай, — зітхання вітру розтануло у повітрі.

Дівчина закинула рюкзак на плечі. Він був такий важезний, що вона аж присіла. Роло струсив із себе сніг і понюхав повітря.

— Чим пахне? — запитала його господиня.

— Пахне тролями, — чемно відповів він.

— Ну тоді, я гадаю, ми саме там, де нам треба бути, — сказала дівчина.

Вони рушили. Цей острів був значно менший за засніжену рівнину, на якій стояв палац із льоду, однак значно горбистіший. Вони якийсь час піднімалися догори, а тоді глянули вниз на улоговину. Там лежали два великі, сірі, порослі мохом валуни. На одному з валунів росло маленьке кедрове дерево, що почало пускати паростки.

— Дивно, — сказала дівчина. — Невже тут хоч щось може рости?

Коли вони минали валуни, Роло наїжачився і щільно притиснувся до ноги дівчини.

— Іди швидше, — прошепотів він.

— Що?

— Іди. Швидше.

Лише коли валуни залишилися позаду і вони підходили до іншого пагорба, він трішки заспокоївся. Тоді зупинився й озирнувся, дівчина зробила те ж саме. Один із валунів змінив форму. Тепер він видавався вищим і на ньому були сяючі…

— Очі… — ледь чутно сказала дівчина.

У неї підкосилися ноги. Тоді Роло штовхнув її, вона впала і заховалася за пагорбом, зовсім неподалік від тролів. Дівчина лежала в улоговині і тряслася. Роло притулився до неї, все ще на сторожі, але тролі за ними не пішли.

— Що я тут роблю? — дівчина цокотіла зубами. — Я не можу підійти до королеви тролів. Я лише мале дурне дівчисько! Батькові страхи справдилися: мене забрали тролі, — вона істерично засміялася.

— Тс-с-с! Ану тихо, — сказав Роло. Його голос ще ніколи не був настільки схвильованим. — Тебе не забрали тролі. Ти прийшла сюди сама, щоб битися. У тебе є ім’я; ти його мені колись сама прошепотіла, коли я був малим цуценям.

Тоді він нахилився над дівчиною і прошепотів їй на вухо її власне ім’я. Вона підвелася, розправила плечі і попри те, що мороз і далі йшов по шкірі від однієї думки про тролів, продовжила йти. Її серце вистрибувало з грудей, але вона не зупинялася, аж поки не дійшла до воріт палацу. Навколо нього не було ні стін, ані подвір’я, але, зрештою, у цьому не було потреби.

Ворота палацу, висотою з чотири людини, були інкрустовані дорогоцінним камінням та прикрашені зображеннями сонця і місяця у момент їхнього затемнення. У тьмяному сяйві факелів, що висіли з обох боків, дівчина побачила, що над ворітьми видніється щось схоже на емблему королеви тролів: зображення ізбйорна на голубому тлі, над ним була корона, під ним — меч із зубчастим лезом.

Щойно вона підняла руку, щоб постукати, із темної ніші обабіч воріт виокремилася тінь. Спершу дівчина думала, що у такому вузькому заглибленні може поміститися хіба що статуя. Але як для статуї тінь була занадто рухливою.

Ага, ще один троль! Цей був високим і худим, хоча на руках було видно треновані м’язи. На ньому був чорний меч із пилкоподібним лезом, подібний на той, що був намальований на емблемі; троль був одягнений у щось подібне до лівреї — штани та жилет із блакитної шкіри. На чоботях виднілися залізні запонки, на зап’ястях — залізні браслети, у вухах — товсті залізні кільця. На тролячій голові зовсім не було волосся, а череп був пофарбований у блакитний колір. Його ніс був надзвичайно довгим.

— Я-а-а?[10]

Дівчина завмерла. Роло оголив ікла, але замість загарчати, скоріше заскавулів.

— Я… цей… як його?.. А королева?.. Я шукаю роботу, — пробурмотіла дівчина.

Троль подивився на неї зверху вниз якось злякано:

— Невже ти подолала таку величезну відстань, щоб тут працювати? Ти — людина!

— Е… Ну, — дівчина взяла себе в руки й пригадала собі марнославні різьблення у палаці з льоду. — Але хіба молода королівна не найчарівніша істота, якою прагнула би бути будь-яка людська дівчина? Я прийшла, щоб служити її Величності.

— Вона ж тролівна, — зарохкав вартовий. — Від одного лише погляду на неї в ягнят шкура зі спини злазить!

Дівчина не змогла стриматися і пирснула сміхом. Тоді прикрила рот і роззирнулася довкола.

— Хіба тобі можна таке казати?

— Ні, але ніхто, крім тебе, мене зараз не чує. Усі вони святкують: насолоджуються вином, танцями, потоками чарів, а я стою на холоді і розмовляю із навіженою людиною. Я — проклятий!

Здавалося, він говорить сам із собою, однак від його слів дівчина все одно здригнулася.

— Святкують? Що вони святкують?

— Хіба не зрозуміло? Принцеса Індейтл виходить заміж за якогось нещасного дурня людського роду.

— Ні, тільки не це! — дівчина відчула, як у неї виступають сльози. — То вони вже побралися?

— Ще ні, — насупився троль. — Вони стануть подружжям через чотири дні, — він нахилився над нею і пильно вдивився в її обличчя. — То ти та дівчина? Дівчина, яка мусила жити у палаці з льоду?

— Так, — ледь чутно прошепотіла вона.

— І ти подолала весь цей шлях, щоб сюди потрапити? Так швидко?

— Мені допомогли.

Троль неспокійно роззирнувся.

— Якщо у тебе є хоч крапля здорового глузду, то ти накиваєш звідси п’ятами. Тікай, повертайся додому.

— Не можу.

Троль зітхнув. Дівчині в лице війнуло неприємним запахом, адже його подих відгонив камінням та льодом.

— Я знав, що ти мене не послухаєш. Все як завжди!

— Чи Това тут?

— Не питай — тобі ж краще буде. Тікай! Це для твого ж добра.

— То, може, ти хоча б впустиш мене? Чи можна мені поговорити з… домоправителькою? Я б хотіла влаштуватися на роботу.

Троль похитав головою.

— Хоч як мені не прикро, а я тебе через ці ворота не впущу, — він облизав губи своїм голубим язиком. — Одного разу я вже це зробив, — тихенько зізнався він. — Якщо я зроблю це знову… ну, розумієш, небагато з нас пережили лють королеви навіть один раз, — він здригнувся. — Тому мене й поставили вартовим. Так, наче хтось колись наважиться піти в наступ на кубло королеви тролів. Уся моя сім’я паленіє від сорому! Ох, яке приниження!

— Але, — завагалася дівчина, а тоді про щось згадала. — Я тобі заплачу! — вона кинула клунок на засніжену землю, і він з глухим звуком упав на твердо збитий сніг, вивертаючись навиворіт. Звідти випав золотий гребінь для чесання вовни.

Вартовий похитав головою:

— Дуже гарний, але, знаєш, увесь цей палац збудовано з золота. Якби я хотів, то відламав би собі шматок золота з підвіконня.

— Ох, — дівчина зажурилася.

— Але що це?

Вона потягнулась за другим гребенем і піднесла обидва ближче до троля, щоб він міг їх краще роздивитися.

— Це гребені. Ну, знаєш, щоб чесати вовну.

— Справді? — зацікавився троль. — А ти вмієш чесати вовну?

— Так, звичайно. Я, звісно, ніколи не користувалася саме цими гребенями, але, думаю, вовна чесатиметься так, як завжди.

— Ні, я хочу знати, чи ти вмієш це робити?

— Звісно! — дівчина збентежилася: навіть діти та телепні вміли чесати вовну.

— Ну, тоді тобі це може стати у пригоді. Я на цих жіночих штучках не дуже знаюся… Але поміж нас є такі, хто на цьому розуміється. Деякі панни шляхетного походження, якщо ти розумієш, про що я, — він підморгнув їй і вказівним пальцем торкнувся до кінчика свого носа.[11]

Серце дівчини забилося швидше:

— Королівні? Вони їй сподобаються?

— Можливо. Особливо, якщо вона побачить, як ти це робиш.

— Якщо так, то чи не міг би ти провести мене до неї?

— Ні, мені не можна впускати до палацу людей. Та якщо б ти раптом захотіла поблукати навколо палацу і почесати вовну… Її покої розташовані у західній частині замку, — кажучи це, троль нахилився над нею так низько, як тільки міг.

— Дуже тобі дякую! — сказала дівчина. Не усвідомлюючи, що робить, вона простягла свою руку у рукавиці і поклала її на руку троля. Він зніяковів і зашарівся якимось фіолетовим кольором.

— Ох, людські дівчата — то моє слабке місце, — сказав він, хитаючи головою. — Якби мій дідо досі був живий та побачив, який я став ніжний, він би з мене шкуру здер.

— Скарп-Гефіне! Що ти там знайшов?

Дівчина озирнулася і побачила, що на них насувається брила порослого мохом граніту. Вона ахнула і відскочила назад, ближче до інкрустованих воріт. Роло став на захист, але гарчати не наважився.

— Ще одна людина, капітане Банагоґ, — видусив із себе вартовий. Зараз, порівнюючи його з капітаном, дівчина відзначила крихітну статуру та майже людські риси обличчя Скарп-Гефіна.

— Позбудься її, — грубе і сіре Банагоґове обличчя стало страхітливим. — Ти що, збирався впустити до палацу ще одну людину?

— Ні, пане капітане! — Скарп-Гефін підняв меча догори, а тоді опустив його поруч з дівчиною — десь на рівні її грудей. — Забирайся звідси, дівчино! Іди геть! Іди на південь! Повертайся туди, звідки прийшла! — одна з його повік легенько ворухнулася, так, наче він намагався підморгнути.

Дівчина скористалася моментом і побігла навтьоки, Роло — за нею. Але щойно вони опинилися позаду снігової кучугури, яка заховала їх від пильного погляду Банагоґа, дівчина розвернулася і прокралася до західної сторони палацу.

Чесно кажучи, палац тролів виглядав розкішно. Щокілька кроків у стіні були зроблені вікна із кришталевими шибками. Дівчині доводилося ставати на пальчики, щоб хоч щось крізь них побачити. Вона собі подумала, що для тролів ці вікна були занизькими, а от для неї — якраз! Коли вона ставала навшпиньки, то могла дістати підборіддям до підвіконня. Надворі сутеніло; палац засяяв вогнями.

Те, що дівчині вдалося розгледіти, вражало різноманітністю. Вона чула музику і бачила слуг, які мчали туди-сюди, вбрані у голубі лівреї зі срібними тацями в руках. Серед слуг були гаргуйлі, феї піксі, брауні та інші істоти, подібні на тих, яких вона зустріла у палаці з льоду, однак не було між ними жоднісінького троля.

А от серед гостей тролями аж кишіло. Тролі були вбрані у вигадливі костюми та сукні яскравих кольорів, пошиті з атласу та оксамиту; коштовне каміння вигравало різними барвами у сяйві сотень свічок. Пані позаколювали волосся у пишні та високі зачіски з розкішними локонами, які височіли над їхніми сіро-зеленими обличчями; пани прикрили голови капелюхами зі срібної та золотої шкіри.

Раптом дівчина помітила, що деякі тролі навмисне цуралися розкішного людського одягу. Вони були вбрані в шкури різноманітних тварин. Їхнє волосся стирчало навсібіч, обрамлюючи широкі лиця. На їхньому тілі ріс не лише мох, але й інші занедбані рослини. У бороді одного з них навіть було гніздо.

З вікна, яке дівчині видалося найкращим для спостереження, можна було роздивитися бальну залу. Стоячи на сніговій кучугурі, вона могла заглядати крізь шибку, не стомлюючи шиї. Бальна зала була прекрасною: більшою, ніж можна собі навіть уявити, зі стелею, підпертою різьбленими колонами з аметисту та кришталю. З канделябрів звисали разки коштовного каміння — діамантів, які виповнювали всю залу сяйвом і віддзеркалювалися у блискучій чорній підлозі. В кінці зали стояв п’єдестал із двома тронами на ньому. Один був із золота, оздоблений рубінами; інший — зі срібла, інкрустований сапфірами. Поруч зі срібно-сапфіровим троном стояв срібний стілець, прикрашений перлами. Серце у дівчини завмерло, а тоді стиснулося від болю, коли вона побачила, хто на ньому сидів.

Це був її принц.

У той час, коли тролі походжали залою, балакали, їли та пили, принц сидів на своєму стільці і гапився у стіну поперед себе. Дівчина ледь стрималася від дитячого бажання помахати йому рукою, щоб перевірити, чи впізнає її. Натомість поглянула на Роло і вказала пальцем на принца. Обоє розуміли, що принц виглядає нещасним, але вдіяти нічого не могли, тому продовжували спостерігати. Трохи згодом, коли від довгого стояння на снігу в дівчини почали мерзнути ноги, вона побачила, як масивні подвійні двері в іншому кінці зали широко відчинилися — увійшла вервечка із дюжини слуг. Верх — людини, а низ — коня, вони ступали на чотирьох. Слуги спинилися по обидва боки великих дверей і піднесли до вуст срібні сурми. Коли їхня фанфара закінчилася, усі тролі, присутні в кімнаті, схилилися у глибокому й шанобливому поклоні та пірнули у глибокі реверанси.

До зали волокла ноги неймовірна потвора у червоній сукні. Її неприродно жовте волосся було підібране догори й увінчане короною, у якій було більше діамантів, ніж золота. Мацапура мала вибалушені очі, довжелезний ніс, кінчик якого сягав майже до її нижньої губи, а у вухах було так багато золотих кілець, що мочки торкалися плечей. Забарвлення її шкіри нагадувало нешліфований граніт.

Дівчина й раніше чула різні історії про тролів. Казали, що у тролів-жінок були триметрові носи, а обвислі груди сягали їм аж до колін. Тепер вона побачила, що то були зовсім не перебільшення: у королеви був навдивовижу довгий ніс, а її зморшкуваті груди кожної миті могли випасти із сукні.

Королева окинула залу пильним поглядом своїх брудно-зелених очей. Минаючи своїх підданих, що схилилися у поклоні, вона причвалала до золотого трону. Кентаври, котрі були там замість слуг, — дівчина пригадала собі, що десь про них уже читала, — знову засурмили, оголошуючи прихід ще однієї важливої персони. Цього разу їхня фанфара була коротшою.

Затамувавши подих, дівчина чекала появи тролівникоролівни. Її ніс був ще довший, ніж у матері; окрім того, на ньому росла бородавка. Вона була одягнута у сукню із сапфірово-блакитного оксамиту — щоб пасувало до трону; а зачіска була сумішшю вогняно-рудих пасом волосся та діамантових шпильок. Злегка похитуючись з боку на бік, вона дійшла до кінця зали, усім своїм виглядом показуючи, що звикла бути у центрі уваги, поцілувала принца-чоловіка в щоку й всілася на своєму срібному троні.

Королева плеснула в долоні — у неї на пальцях було стільки перснів, що здавалося, немов вона плескає чотирма, а не двома руками, — і заграла музика. Зі свого спостережного пункту дівчина не бачила музикантів, і їй було дуже цікаво, на яких інструментах вони грають. У тій музиці було багато бахкання і звуків сирени, що раз по раз відлунювали, аж кісточки за вухами вібрували. А все ж найгучнішим видавався пронизливий звук, який викликав у дівчини відразу та змушував її тіло зіщулюватися.

— Це звучить так, наче вбивають кролика, — з огидою мовив Роло.

— Так, маєш рацію, — погодилася вона. — Ой-ой, вони збираються танцювати.

Дівчина з вовком притиснули свої носи до шибки, щоб краще роздивитися це видовище.

Тролі розділилися на пари й зайняли свої місця на танцмайданчику. Дівчина помітила, що ті з них, хто були порослі мохом та вбрані у шкури тварин, відмовилися танцювати. Вони стояли осторонь, тримаючи в рухах кубки з вином та всім своїм виглядом показуючи, що вони не схвалюють танців. Тим часом тролі у розкішному вбранні пішли в танок, справді отримуючи велику насолоду від танцю та музики.

Навіть Роло не зміг підібрати слів, щоб описати танок тролів. Був він жахливий і захопливий водночас. Вони сутулили плечі, тупотіли ногами, похитувалися з боку на бік під удари барабанів та виття музичних інструментів. Окрім того, плескали себе по животі, створюючи цим інший ритм, аніж барабани. Це виглядало як пародія на людський танець. Щось у цьому танку змушувало горло стискатися від жаху; страх розтікався по тілу і сягав живота; дівчині здалося, що вона от‑от закричить. У неї залишалося три дні, лише три дні, щоб звільнити принца й разом із ним втекти якнайдалі з цього страхітливого місця, подалі від цих чудовиськ.

— Ховайся! — закричав Роло, зістрибнув зі снігової кучугури й потягнув дівчину за собою, схопивши зубами край її свитки.

— Що? Навіщо? — ошелешена дівчина посковзнулася і однією ногою провалилася у сніг.

— Нас побачив троль!

Дівчина висмикнула ногу зі снігової пастки і щільно притиснулася до стіни палацу.

— Ти впевнений? — прошепотіла вона.

— Так! — Роло припав до землі під самим вікном, намагаючись стати настільки крихітним, наскільки міг.

Вони почули скреготливий звук, і вікно з розмахом розчахнулося назовні. Одна з віконниць трохи не вдарила дівчину по обличчю, але та вчасно підняла руку до очей і цим врятувала свого носа. Холодна кришталева шибка із золотими вставками гахнула об її долоню і відскочила назад. Дівчина затамували подих, міцно заплющила очі й завмерла.

— Що це ти робиш? — загорланив голос жінки-троля.

— Я щось бачив, — пробурмотів грудний чоловічий голос. — Тут хтось є.

— Дурню, там нікого немає! — наполягав жіночий голос. — Зачини вікно! Холодно!

Ці слова спричинили шквал реготу. Навіть дівчині довелося визнати, що тролиця, яка це сказала, була або тупа, або дуже дотепна: хіба тут, на вершечку землі, могло бути не холодно?

Віконниці різко зачинилися, дівчина почула клацання засувки, але продовжувала молитися, не сміючи навіть дихнути. Все ще не ворушачись, вона врешті відкрила очі. Тоді порахувала до п’ятдесяти і подивилася вниз на Роло. Він лежав на землі, згорнувшись калачиком під самим вікном. Його золоті очі були широко розплющені, він гапився на засніжені простори довкола них. Дівчина сповзла по стіні донизу, опустилася на коліна й однією рукою торкнулася його чола. Відчувши на собі чийсь дотик, вовк здригнувся і нарешті розслабився.

— Ми вже розмовляли з одним тролем, — пошепки нагадала вона. — І він виявився не таким уже й поганим.

— Між тим нещасним вартовим там, назовні, і цими знатними вельможами з вибалушеними очима тут, у палаці, — велетенська різниця, — сказав Роло.

Він мав рацію. Обличчя тролів у палаці дуже відрізнялися від лиця Скарп-Гефіна. Дівчина кивнула. Потім схопила одну з мотузок і притягнула рюкзак до себе. А далі лягла на живіт і поповзла впритул до стіни палацу. Роло рушив слідом за нею, вслухаючись до кожного звуку, коли вони опинялися під наступним вікном. Одного разу він шикнув на дівчину, даючи їй знак. Іншого разу вони обоє завмерли під одним із вікон бальної зали: якась тролиця широко розчинила обидві віконниці і вихилилася назовні, щоб «вхопити ковток свіжого повітря».

Прочекавши, здавалося, цілу вічність, вони врешті-решт доповзли до одного з тильних кутів палацу і скрутилися калачиками посеред блакитного снігу. Роло більше не чув жодних звуків, які б долинали з палацу; до найближчого вікна було кільканадцять кроків, тому вони подумали, що нарешті опинилися в безпеці.

Щоб переночувати, вирили в снігу землянку; дівчина зробила собі гніздо з власного одягу, а вхід закрила рюкзаком. Попри химерні краєвиди довкола, попри небезпеку, що чигала на кожному кроці, уже за кілька хвилин обоє мирно засопіли. День видався довгим, як, зрештою, і попередні, а завтрашній день обіцяв бути ще довшим.

Розділ 29

Наступного дня їх розбудило вранішнє сонце — від його блиску верх їхньої землянки став блідо-жовтим. Хоч вони все ще перебували у чужому й далекому краї, сонце все ж подарувало їм крихту тепла.

Виповзти зі свого гнізда та потягнутися — то коштувало дівчині неабияких зусиль. Вона почувалася старою, холодною та змарнілою. Роло побурчав, але не прокинувся, навіть тоді, коли дівчина висмикнула з-під нього свої спідниці та сорочки і спакувала їх до рюкзака. Вона також поклала туди весь свій брудний одяг, вдягнувши на себе те, що виглядало трішки чистішим. На ній тепер було чотири спідниці, але холод все одно проймав аж до кісток. Біла свитка сяяла чистотою, на ній не було жодної плями, яка б затьмарила її красу.

Дівчина відкинула з голови капюшон та зняла рукавиці, протерла руки й обличчя снігом. Тоді розчесала волосся й заплела косу. Від цього у неї трохи піднявся настрій. А коли вона нарешті поснідала, настрій став ще кращим. Звісно, у них залишився тільки хліб. Але навіть Роло, коли його покуштував, трішки повеселів.

— І що? — Роло поборсався в снігу, встав і струсився. Його хутро, на яке під час останньої подорожі поначіплялось багато піску та ялинкової хвої, знову стало чудовим.

— Тепер мусимо привернути до себе увагу тролівни-королівни, — відповіла дівчина.

Вони рушили вздовж західної стіни палацу. Був ранок, і на вікнах все ще висіли портьєри. Дівчина та Роло й гадки не мали, де саме знаходяться покої королівни, тому вирішили йти вздовж західної стіни палацу аж до кінця.

— А ще ми не знаємо, на якому вона поверсі, — роздратовано сказала дівчина.

Вона нарахувала вісім поверхів і подумала, що раніше їй здавалося, наче їх більше. Однак зараз важко було сказати напевне: адже будівля була велетенською, а дівчина стояла занадто близько до неї, щоб як слід роздивитися горішні поверхи.

— Ще не пізно розвернутися і піти додому, — сказав Роло, бігаючи навколо снігових заметів.

— Чесно кажучи, вже занадто пізно, — лагідно промовила дівчина.

Вона усвідомила це, ще коли вони кралися попід стіною палацу. Північний вітер геть себе загнав, щоб їх сюди принести, і… і що? Вона сподівалася, що, перепочивши, вітер повернувся на рідні землі. Вони з Роло опинилися у безвиході. Можливо, якби їй вдалося звільнити принца, він показав би їм шлях додому. Можливо, він міг би ще раз перетворитися на ведмедя і понести її на собі. Можливо. А може, й ні. Зараз пізно було про це хвилюватися. «Треба рухатися вперед», — казала вона собі. Воднораз, глибоко в ній жевріло потаємне бажання мчати на спині ізбйорна до замку із льоду, де вона могла би смачно повечеряти.

— Ну, гаразд. А можна мені ще щось з’їсти? — Роло сів на купі снігу і з невдоволеним виглядом роззирнувся довкола.

— Так, думаю так, — вона також сіла на сніг, поруч із ним і почала попорпатися у своєму рюкзаку. — Яблуко?

Він кинув на яблуко зневажливий погляд.

— А м’ясо ще є?

— Можливо, — вона ще трохи пошукала у рюкзаку. Її пальці натрапили на щось тверде; вона витягла баночку з яблучним повидлом. — О, поглянь!

Дівчина піднесла баночку догори, супроти слабкого світла. Яблучне повидло засяяло, немов спалах сонця, а відблиски від кришталевої баночки впали на сніг різноколірною веселкою.

— Я б усе одно надав перевагу м’ясу, — сказав Роло.

— Ну, знаєш! А я залюбки з’їм шматок хліба з яблучним повидлом, — сказала дівчина. — Бо ж я не лише твоїм животом переймаюся.

Вона відрізала шматочок хліба й ефектно відкрила баночку з повидлом.

— Що це?

Від скрипучого голосу троля у дівчини кров похолола у жилах. Руки заніміли, баночка із повидлом впала на землю і покотилася по снігу. Кілька золотих крапельок впали на сніг і майже відразу замерзли.

— Я тебе питаю: що це таке? Ти що, глуха?

Дівчина повільно обернулася. Вікно позад неї було широко розчинене, з нього вихилилася сама принцеса Індейтл! Сьогодні на ній була сукня персикового кольору, яка нагадала дівчині її власне вбрання у палаці з льоду. Від згадки про це вона здригнулася. Хоча ні, у неї ж не було сірувато-зелених обвислих грудей, як-ото у тролівни-королівни.

— Це — яблучне повидло, Ваша Величносте, — сказала дівчина, щойно її дихання вирівнялося. Вона нахилилася й встигла підняти зі снігу баночку з повидлом до того, як з нього витекла ще хоча б одна крапля. Вдаючи, що робить дуже важливу справу, вона дбайливо закрутила кришечку і піднесла банку вище, щоб принцеса могла її бачити.

З рота королівни вискочив довгий фіолетовий язик, схожий на жало; вона облизала ним свої щедро нафарбовані губи.

— А ти що… сама… його зробила?

— Я допомогла бабусі, яка його варила, — відповіла дівчина. — Почистила яблука, а вона поклала їх до казана і додала спеції.

— Ага! — вона знову облизала губи. — А баночку?

— Я не знаю, звідки вона.

Принцеса спохмурніла.

— Шкода. Але все ж, — вона простягнула вперед руку: її пальці були вдвічі довшими, ніж пальці дівчини, її гострі нігті — вкриті золотом. — Віддай її мені.

— З радістю, Ваша Величносте, — сказала дівчина, але навіть не поворухнулася, щоб віддати їй баночку. Вона раптом збагнула одну дуже важливу річ: тролі були заздрісні! Вони заздрили людям, які вміли виготовляти нові речі, бо ж самі цього робити не вміли. Одяг, танці минулої ночі… Дівчина тепер розуміла, що це були лише жалюгідні спроби бути схожими на людей.

Індейтл втрачала терпець:

— Віддай її мені! Негайно! — дівчина вдала здивування.

— Але, Ваша Величносте, я думала ви мені щось запропонуєте…

— Я тобі щось запропоную?

— Так, у світі людей ніхто нічого не дає задарма! Ми завжди одне одному платимо золотом, продуктами… Або чимось іншим.

— Гм, — принцеса виглядала заінтригованою. Водночас, своїми довгими пальцями вона впилася в золоту поверхню підвіконника, залишаючи у ній вм’ятини, так, немов прагнула потягнутися вперед і вхопити баночку. — Гаразд. Чого ти хочеш?

— Я хочу відвідати людського принца, — швидко сказала дівчина.

Індейтл примружилася, а тоді розкрила свого широкого рота.

— Це ти! — вона більше не завдавала собі клопоту говорити північною мовою. Мабуть, знаючи про дар дівчини, вона перейшла на мову тролів. — Це ти та дівка! Ти намагалася викрасти у мене мого коханого!

Дівчина на мить заціпеніла, але потім вирішила вдати із себе дурепу і не нагадувати королівні, що це було власне її розпорядження — поселити дівчину в палаці з льоду на цілий рік. А перед тим поселити там Тову, трьох бабусь і багатьох інших.

— Е… Так, це я.

Тролівна широко посміхнулася:

— Звісно, ти можеш провести ніч у покоях принца, — муркнула вона. — Приходь до вхідних дверей, коли сідатиме сонце, — вона простягнула вперед руку.

У дівчини все всередині стиснулося. Вона ще тримала баночку подалі від принцеси:

— Звідки мені знати, що ти виконаєш свою частину угоди?

Очі королівни спалахнули червоним блиском:

— Тролі завжди чинять згідно з угодою, — сказала вона здавленим голосом.

Щось у її зеленувато-сірому обличчі та вибалушених очах підказувало дівчині, що вона каже правду. Дівчина передала принцесі до рук баночку із повидлом, що виблискувало.

— Я буду перед ворітьми, коли заходитиме сонце, — сказала вона.

Принцеса Індейтл нічого не відповіла. Натомість стиснула баночку в одній руці і зачинила вікно іншою. Серце дівчини все ще калатало у грудях, коли вони поверталися до своєї землянки. Стовбичити під вікнами королівни тепер уже не було сенсу. Цим вони могли її лише розсердити.

Коли сонце почало опускатися за обрій, дівчина зрозуміла, що не може чекати більше жодної миті. Останні кілька годин вона старанно переглядала знаки у словнику мови тролів, так, про всяк випадок, якщо раптом натрапить на різьблення всередині палацу. Але тепер, коли сонце все нижче ховалося за обрій, вона більше не могла зосередитися. Тому помчала до входу в палац і постукала у ворота. Зі стінної ніші вийшов Скарп-Гефін, троль-вартовий, якого вони бачили напередодні.

— Тобі вдалося обміняти золоті гребінці?

— Баночку з повидлом, — відповіла вона. — Принцеса сказала, що тепер я можу ввійти. Пустиш?

— Мені не веліли тебе пускати, аж доки вона не прийде сюди сама, — сказав він. — Ти впевнена, що це саме те, чого ти хочеш? Ще не пізно втекти.

— Навіщо мені тікати? — від однієї думки, що вона знову побачить принца, голова пішла обертом, тож його дивна пропозиція звучала як нісенітниця. — Адже я зовсім поряд.

— Не настільки, як ти собі думаєш, — була його відповідь. Скарп-Гефін нахилився вперед, немов хотів розповісти їй ще одну таємницю. Але тільки-но відкрив рота, як золоті ворота відчинилися. Троль-вартовий випростався, розвернувся і схилився у поклоні.

Принцеса, посміхаючись, стала на воротях у темно-фіолетовій сукні, обшитій мереживом та намистинами.

— Привіт, людинко, — сказала вона. — Я відведу тебе до кімнати мого нареченого. Звісно, його там деякий час не буде. Адже ми святкуємо наше весілля і тому обоє мусимо бути на балу.

— Але…

— Він повернеться до своєї кімнати між північчю та світанком, запевняю тебе. Певна річ, на світанку ти підеш геть.

— Ну гаразд, — дівчина пригадала, що у рюкзаку все ще є веретено і гребінці для чесання вовни, а попереду — ще три ночі. За цей час їй потрібно знайти можливість його врятувати. Хоч якусь.

Дівчина пішла слідом за принцесою довгими позолоченими коридорами, вкритими килимами, обвішаними шовками. Тут усюди стояли східні вази, мармурові статуї та висіли красиві картини. Окрім того, на маленьких підвищеннях стояли маслоробки й тертки для сиру. Зі стелі однієї з кімнат, через яку вони проходили, звисав цілий набір каструль.

Доки вони йшли коридором, відчинилися одні двері і звідти вийшов фавн, одягнений у ліврею. Позаду нього дівчина побачила великий ткацький станок із напівзакінченим гобеленом. Фавн позадкував, притиснувся до стіни, низько вклонився і стояв так, аж доки вони його не минули. Хоча це й не був Еразмус, його вигляд вселяв надію.

— Ходімо, ходімо, — сказала Індейтл і поманила її своїми довжелезними нігтями; дівчина здригнулася.

Вони зупинилися навпроти срібних дверей, оздоблених перлами. Принцеса відчинила їх і жестом наказала дівчині увійти. Трохи спантеличені, дівчина з Роло увійшли до кімнати. Двері за ними зачинилися.

— Залишайся тут аж до світанку, а коли сходитиме сонце, я тебе випущу, — гукнула їй принцеса Індейтл, стоячи по інший бік дверей.

— Мені вона не подобається, — сказав Роло, коли кроки королівни стихли вдалині.

Дівчина скинула з себе свитку та чоботи і фиркнула. Її Величність, принцеса Індейтл, була потворною, марнославною та жорстокою.

— Вона ж тролівна.

Кімната, у якій їх закрили, виявилася вітальнею принца; тут було чимало меблів. Потім вони знайшли спальню та лазничку. Ці покої дуже нагадували кімнати у палаці з льоду, однак тут усе було зроблене із золота, та прикрашене дорогоцінним камінням. На маленькому столику біля каміна лежали книжки північною та старо-германською мовами; на іншому столику, біля вікна, була дошка для гри у шахи. У спальні, на ліжку, на одній із подушок дівчина знайшла темну волосину. Вона обмотала її навколо одного з ґудзиків на своїй камізельці, згадуючи про те, як так само колись врятувала волосину Тови. Все це ще більше привело її до тями. Дівчина сіла на крісло у вітальні, а Роло приліг біля неї. Взявши до рук одну з книжок, які лежали на столику, вона спробувала читати. Вовк задрімав. Вона знала, що він спить, бо його вуха ворушилися тільки тоді, коли по коридору хтось проходив, як би тихо той хтось не ступав.

Коли золотий годинник на каміні пробив другу, срібні двері відчинилися. Не зважаючи на те, що від хвилювання дівчину хилило на сон і навіть читання більше її не бадьорило, звук дверей повністю її розбудив. Вона із Роло миттю зірвалася на ноги, аж книжка впала на підлогу.

До кімнати увійшов кентавр. Поперек його конячої спини лежало тіло принца. Його голова та руки безвольно звисали з одного боку конячого тіла, ноги — з іншого.

— Він помер? — дівчина стиснула руками перед своєї камізельки. Коліна тряслися, і вона відчувала, як тремтить її нижня губа.

Кентавр якось дивно на неї подивився: його погляд був повний жалю і хвилювання.

— Ні, він лише… Спить.

З вітальні кентавр поскакав до спальні. Дівчина і Роло пішли за ним. Трохи присівши та нахилившись, він скинув із себе принца, і той впав на ліжко.

— Моя панно, — пробурмотів кентавр, кланяючись їй, і пішов геть.

Дівчина навшпиньки підійшла до ліжка. Роло залишився чекати біля дверей, щоб не заважати. Своїми тремтячими руками вона торкнулася плеча принца:

— Прокидайтеся … Ваша Величносте, — лагідно сказала дівчина.

Він навіть не ворухнувся. Вона поторсала його за плаче і сказала, цього разу голосніше:

— Прокидайся, мій ізбйорне!

Знову нічого.

Наступні чотири години, аж до світанку, дівчина та Роло випробували всі відомі їм способи, щоб розбудити принца. Дівчина кричала і трусила його, Роло облизував йому обличчя і навіть легенько вкусив за плече. Вона стукала у двері, благаючи про допомогу, але ніхто не прийшов; вилила принцові на голову глечик води, але він навіть не поворухнувся. Коли принцеса Індейтл прийшла по них, дівчина лежала на ліжку поруч із принцом, скрутившись калачиком, тримала його за руку і плакала. Принцеса криво посміхнулася, дивлячись, як дівчина одягає свою свитку та чоботи й бере рюкзак.

— У мене ще щось є, — тихо сказала дівчина, коли вони йшли коридором. Вона поклала на землю свій рюкзак і витягла з нього золоті гребінці для чесання вовни. Беручи до рук клубок нечесаної вовни, яку їй дала бабуся, вона тремтячими руками показала, як виглядає процес виготовлення вовняних ниток.

Тролівна-королівна була в захваті. Інші придворні також зібралися довкола, щоб на це подивитися. Вони стояли, затамувавши подих і витріщивши на неї очі. Від цього дівчина мало не зомліла.

— Повертайся, коли зайде сонце, — наказала принцеса Індейтл через кілька хвилин. — Чесатимеш для мене вовну. Гребінці я залишу тут. Натомість зможеш провести ще одну ніч у покоях принца.

Заніміла, дівчина віддала їй свої гребінці та вовну. Мороз, що чекав на неї за стінами палацу, був немов ляпас по обличчю. Загорнувшись у свою свитку, вона побігла до землянки, заповзла туди і заснула, поклавши свою голову на Роло.

Розділ 30

Наступної ночі все повторилося. Після того, як принцеса Індейтл та кількадесят її придворних подивилися, як дівчина перетворює вовну на пряжу, принцеса пустила її до покоїв принца. Все ще приголомшена виглядом королеви тролів, що гапилася на неї з бальної зали (вона була набагато страшніша, ніж її донька), дівчина не змогла навіть вдати, що читає, поки чекала на принца. Цього разу він знову був непритомний і лежав на спині у того ж кентавра.

Кентавр перекинув його зі спини на ліжко, вклонився дівчині і вийшов з кімнати. Вона намагалася його зупинити, запитати про те, що відбувається, навіть насмілилася доторкнутися до руки і його конячого боку, але він на неї навіть не глянув. Його погляд був спрямований вперед. Він швидко вийшов з кімнати, не звертаючи жодної уваги на її благання, та захлопнув за собою двері.

— Ага, від цього жодної допомоги, — сказала вона Роло. Водночас вона пам’ятала співчуття, що світилося в очах кентавра минулої ночі. — Мабуть, йому заборонено розмовляти зі мною під страхом смерті.

Вони з Роло провели ще одну ніч, намагаючись розбудити принца, смикали його за волосся, та попри те, що у дівчини від цього аж сльози навернулися на очі, вона все ж таки дала принцові кілька добрячих ляпасів. Та реакції не було. Останню годину, яку вони провели разом, дівчина просто лежала поруч із ним і вслухалася у звук знайомого їй дихання.

Тролівна-королівна прийшла до них на світанку, посміхаючись ще ширше. Дівчина була занадто виснажена, щоб згадати про веретено, доки вони йшли коридором, і нагадала лише тоді, коли двері палацу зачинилися за її спиною. Вони з Роло повернулися до свого гнізда, однак жоден з них не міг заснути. У них залишалася лише одна ніч. Після години роздумів дівчина зняла з себе одяг і натерлася снігом. Її долоні і стопи посиніли, суглоби почали боліти від холоду, але вона на те не зважала. Потім одягла найчистішу зі своїх сорочок, панчохи, свою улюблену голубу спідницю і червону камізельку, а зверху білу свитку. Вона чесала своє волосся, аж доки воно не заблистіло, а тоді заплела його у колосок, як вчила її Тордіс. Залишивши речі на Роло, який вважав її навіженою, вона взяла золоте веретено та пряжу, яку зробила напередодні, і пішла попід вікна Індейтл.

Там розчистила сніг, щоб було місце для веретена, викотила собі велику снігову кулю, на якій можна було сидіти, поправила всі свої спідниці, сіла і заходилася прясти.

Невдовзі вікно позад неї відчинилося, але дівчина не озирнулася. Вона змусила себе продовжувати прясти і навіть щось замугикала.

— На Бога! Що ти тут робиш?

То був жіночий голос, який говорив до неї північною мовою, але це була точно не принцеса Індейтл. Голос звучав так, немов це говорила людина, до того ж хтось молодий. Здивувавшись, дівчина припинила прясти й озирнулася. З вікна королівських покоїв на неї дивилася молода дівчина у голубій лівреї. На її шиї була стрічка із червоною вишивкою; надзвичайно світле волосся, майже біле, заплетене в колосок і обкручене довкола голови обручем; молочно-біла шкіра та по-північному рожеві щоки. Вона дивилася на дівчину своїми широко розплющеними голубими очима, у яких палали жартівливі вогники, і її уста розкрилися чи то у напівздивуванні, чи, може, у напівусмішці.

— О, ні! Ти теж? — сказала вона і придивилася до дівчини.

— Това? — видихнула дівчина. — Це справді ти?

Блакитні очі розкрилися ще ширше:

— Звідки ти знаєш, як мене звати? — тоді її погляд впав на білу свитку, у яку вона була вбрана, і рум’янець зник з її щік. — Звідки у тебе ця свитка?

— Вона належить моєму братові, Гансові Пітерові.

— То ти, мабуть, наймолодша, дівча, маленька піка!

Това перескочила через підвіконня і зістрибнула в обійми дівчини. Вони обнімалися, цілували одна одну в щоки і плакали.

— Мені здається, ніби я тебе знаю, — в один голос сказали вони.

Це спричинило новий вибух сміху та плачу. Това хотіла дізнатися, де зараз Ганс Пітер і як він поживає; дівчина розпитувала, чому Това працює у палаці. Це питання провело Тову до тями. Звістка про те, що Ганс Пітер вдома, в безпеці, але все ще під дією чарів, засмутила її; вона опустилася на сніг поруч з дівчиною і рукою доторкнулася до вишивки на білій свитці.

— Я змінила цю вишивку, щоб Ганс Пітер зміг від неї втекти, — сказала Това. — Але до того я ніколи не чарувала, тому й не думала, що чари подіють. Я прийшла сюди, щоб його знайти, і піймалася, — вона здригнулася. — Мені здавалося, що можна повністю зняти чари, але вони й досі не дають йому спокою, — Това вказала на частину вишивки вздовж рукава. — Це закляття: «Навіть після смерті ти не будеш вільним». Тролівна хоче, щоб вони її завжди кохали, щоб думали тільки про неї.

— Ти така хороша! — дівчина взяла руки Тови у свої руки, і по її щоках покотилися сльози. — Я б теж хотіла зняти чари, але якщо ти була тут роками і тобі нічого не вдалося… — вона зітхнула, відчуваючи, як її покидає надія. — Я навіть не здогадалася, що ведмідь і чоловік у моєму ліжку — це та сама особа.

Това засміялася.

— Ганс Пітер розмовляє уві сні. Я запитувала його щось, і він мені відповідав, думаючи, що спить.

— Ага, — дівчина задумалась. — Це пояснює, чому Торст та Аскель завжди скаржилися, коли їм доводилося ділити з ним ліжко.

Това знову засміялася. У неї була весела вдача. Та водночас під її очима лягли глибокі тіні. Дівчина підрахувала, що Това служила тролям уже понад десять років. Зараз їй мало би бути десь тридцять років, хоч як би юно вона не виглядала.

— А ще ми передавали одне одному записки, — сказала Това, стишивши голос. — Коли він був людиною, перед тим, як зайти до спальні, залишав мені лист у вітальні. Я теж клала там лист для нього. Слуги про це не знали, інакше принцеса б довідалася, — вона всміхнулася. — То ти так і не знайшла свитки свого принца?

— Його свитки?

Това вщипнула біле хутро на манжеті свитки.

— Ця належить Гансові Пітерові; але у твого принца теж така є. Якби ти змінила її так, як я змінила цю, то могла б його звільнити. Однак часу обмаль. Вони одружуються завтра опівдні.

— Стривай, то це означає?.. — дівчина відчула себе більшою дурепою, ніж досі. — То саме це змушує їх змінюватися?

— А ти хіба не знала?

Дівчина лише почервоніла у відповідь, а тоді її осінила ще одна думка:

— Але як вона може шити такі чудові свитки, якщо навіть не вміє чесати вовну?

— Тролі нічого не вміють робити, — сказала Това, хитаючи головою. — Вони не творять, вони лише руйнують.

— Еразмус щось про це згадував. Саме тому вони збирають знаряддя праці, створені людьми, — дівчина ковтнула слину. — А ще я чула легенди про їхні… палаци. Роло, мій ручний вовк, говорив, що палац із льоду смердить гнилим м’ясом.

— Це правда, — сказала Това, і її ніс скривився від огиди. — Щоб побудувати отакий палац, вони ладні занапастити тисячі душ, висмоктавши з них творчі та життєві сили. Скоріш за все, цей палац пахне… злостивістю, — сказала Това. — Вона не пошила ні свитки, ані чобіт. Це зробив слуга. Свитка та чоботи виготовлені зі шкіри попереднього чоловіка, — обоє здригнулися. — Тролівна зачарувала червону стрічку і наказала пришити її до свитки, — Това торкнулася червоної вишивки.

Дівчина похитала головою. Те, що робили тролі, не вкладалося в голові.

— Але як?.. А шкіра Ганса Пітера?.. Адже він досі живий.

— Вона використала рештки з попереднього чоловіка; того самого, з кого зроблена ця свитка, — пояснила Това, і лице її спохмурніло. — Мене змусили допомагати гаргуйлі, яка шила нову свитку. Це було жахливо.

— Чому ти досі тут? — дівчину хвилювало це питання, відколи вона впізнала Тову. — Ганса Пітера тут немає. Чому б і тобі не піти геть?

Жестом руки Това вказала на червону стрічку на своїй шиї.

— Оце. Усі їхні слуги носять оце на шиї. Вони завжди знають, де ми і що робимо. Стрічка зав’язана надто близько до шиї; ці чари майже неможливо змінити. Кілька слуг дозволили мені спробувати змінити їхні стрічки, але нам це не вдалося, — вона хотіла ще щось сказати, проте лише похитала головою і тоді додала: — Наяда, фавн і кентавр — усі вони просили мене допомогти їм і зняти з них чари. Зараз вони мертві.

— Який жах, — дівчина від здивування роззявила рота, а тоді обійняла Тову. — Принаймні ти спробувала їх врятувати, — втішила її і, все ще сумніваючись, таки запитала. — Як думаєш, чи могла б ти змінити свитку мого принца?

— Ну, з цим треба поквапитися. Адже вдень тебе до замку не пустять?

— Ні, не пустять. Але в мене є дещо, що можна виміняти на ніч у покоях у принцах. Тільки ж він не прокинеться…

— Кожної ночі вона підсипає йому щось у вино і він засинає, — сказала Това. — Відколи Ганс Пітер від неї втік, вона стала значно обережніша.

— Навіщо вона з ними так грається? Навіщо вони на цілий рік стають ізбйорнами, і чому ми живемо разом з ними?

— Це хороше запитання, — сказала Това. — Мені потрібно було майже два роки, щоб знайти когось, хто міг би на нього відповісти. Схоже, перший людський принц переконав тролівну дати шанс на порятунок і йому, і кожному наступному принцу, з котрим вона хотітиме побратися. Якщо принц зможе знайти когось, хто впродовж цілого року погодиться жити із мовчазним чудовиськом та спати з невідомим чоловіком, тоді він — вільний.

— Але це навіть жорстокіше, ніж просто красти тих принців і одружувати на собі, — сказала дівчина.

— Такий вже в них характер, — коротко відповіла Това. — Мені заборонено розмовляти з принцом. Але коли я кластиму їжу йому на тацю, то заховаю там записку і попереджу його, щоб наступної ночі він не пив вина. А також зроблю все можливе, щоб знайти його свитку. Бо знаєш, мені насправді всього лиш поталанило зі свиткою твого брата. Однієї ночі він не давав мені спати своїм балаканням, я йшла по кімнаті і перечепилася через свитку.

— Але звідки ти знала, що на ній написано? — дівчина тицьнула пальцем у вишивку. — Якби Ганс Пітер не навчив мене читати знаки тролів, я б і гадки не мала, про що тут йдеться.

— Мій батько був капітаном «Морського дракона», — пояснила Това. — Він і раніше тікав від тролів, тому розповів мені, як читати руни — так називають ці знаки.

— То це він навчив Ганса Пітера?

— Скоріш за все. Вони разом потрапили в пастку поміж льодовиків і провели там багато днів, перш ніж тролівна-королівна знайшли їх. На той час більшість команди загинуло, — Товине обличчя посмутніло. — За кілька місяців до того, як потрапити до льодового палацу, я навідалася в гості до своїх батьків. Мій батько також думав, що Ганс Пітер загинув, — дівчина обійняла Тову однією рукою, щоб розрадити її. — Звісно, — продовжувала Това, — мій батько зараз багатий купець, якому належить сила-силенна кораблів, — сказала вона з гіркотою.

Не встигла дівчина їй відповісти, як із палацу до них долинув голос троля, що змусив обох завмерти:

— Гей! Безголова!

— Це по мене, — сказала Това із натягнутою усмішкою.

Вони знову обнялися. Това зіп’ялася на снігову кучугуру під вікном, дівчина підштовхнула її угору.

— Вибач, — гукнула дівчина, коли Това перечепилась через підвіконня і впала на підлогу у вітальні принцеси Індейтл. Та вона засміялася, скочила на ноги і поправила спідницю.

— Зі мною все гаразд, — вона швидко розвернулася. — Я залишу вікно відчиненим. Сідай прясти, щоб випросити ще одну ніч у палаці. Якщо вона не прийде упродовж наступних кільканадцяти хвилин, я знайду спосіб, щоб її заманити. І передам записку принцу.

Після цих слів вона зникла, щоб піти назустріч ще пронизливішим крикам з коридору. Дівчина сіла на купу снігу і почала прясти. Через якийсь час до неї підійшов Роло.

— Ти що, досі тут сидиш? Нічого не трапилося? Минуло кілька годин!

— Роло! — дівчина кинула веретено і потягнулася до Роло, щоб його обійняти. На радощах вона поцілувала вовка в ніс, від чого той чхнув. — Не можу дочекатися, щоб усе тобі розповісти.

— Ти можеш і будеш чекати, — заскреготів голос позаду неї. — Тому що зараз продовжуватимеш прясти.

Дівчина швидко обернулася, проте вікно позад неї було порожнім. Тоді вона почула кахикання. Воно було схоже на звук каміння, що падає на металеву бляху. Дівчина подивилася вгору, і все її тіло заніміло. У вікнах другого поверху аж кишіло тролями. Здавалося, усі придворні, що були у палаці, зібралися тут, щоб поглянути на дівчину — усі, окрім королівни. Цей наказ і це кахикання належали, власне, самій королеві тролів. Вона простягла свого вказівного пальця і наказала:

— Продовжуй! І цього разу повернися до нас обличчям.

Тремтячи, дівчина зробила те, що їй веліли. Коли на веретені виснувалася більш-менш рівномірна нитка, дівчина піднесла її вгору, що придворні могли нею помилуватися. Вони зааплодували і почали розходитися. Коли почало видаватися, що королева теж ось-ось піде, дівчина низько вклонилася:

— Ваша Величносте, а послуга?

— Ти про що? — королева зміряла її сердитим поглядом.

— Ваша Величність дуже мудра, — обережно почала дівчина. — Звісно, вона чула про дві попередні ночі, які я провела у покоях судженого принцеси Індейтл в обмін на показ своєї майстерності.

— Так, я чула, — сказала королева, і її нігті, вкриті червоним лаком, застукали по підвіконні.

— Так я і подумала. І оскільки Ваша Величність безперечно отримала насолоду, дивлячись, як я пряду, я… мабуть… заслужила… на ще одну ніч. Я віддам Вашій Величності це золоте веретено і золоту нитку, яку я випряла.

— Домовилися, — королева тролів махнула рукою. Дівчина кинула їй веретено, й королева його піймала. — Коли зайде сонце, приходь під ворота і назвися, — тоді королева підняла догори палець, немов попереджаючи. — І щоб це був останній раз! Більше я цього не терпітиму, зрозуміла? Завтра моя дочка одружиться із принцом і на цьому всі ці розваги з людськими дівчатами повинні припинитися.

— Так, безперечно! Ваша Величність дуже добра, — дівчина знову схилилася у реверансі. Вікно гучно зачинилося.

— Хутчіш до землянки, — мовила дівчина до Роло.

— Що? Чому?

Дівчина підібрала поли спідниць і помчала вперед, навіть не дивлячись, чи Роло біжить за нею.

— Я не хочу, щоб принцеса мене тут застала. Їй може заманутися ще щось від мене отримати, а у мене більше нічого не залишилося — лише брудний одяг та панчохи з затяжками. Нам зовсім не потрібно, щоб сьогодні вона на нас сердилася.

— Гаразд, але ти розповіси мені про все, що трапилося, поки я спав?

— Так, я тобі про все розповім. А потім мені треба буде поспати. Попереду ще одна довга ніч.

Розділ 31

Одягнувшись у найкраще вбрання, яке лише мала, дівчина йшла коридорами золотого палацу слідом за королевою та королівною. Ці двоє самовдоволено посміхалися. Вони залишили дівчину з Роло у покоях принца, й дівчина всміхнулася сама до себе: цього разу все має вдатися.

Через хвилювання вона знову не змогла зосередитися на книжці, яку читала, тому разом з Роло почала ходити колами по кімнаті. Через якийсь час до вітальні заглянула всміхнена Това, сказала, що передала записку.

— І навіть якщо він її не прочитав, — прошепотіла вона, — можливо, мені вдасться знайти протиотруту від цього снодійного зілля.

— Дякую!

— Мушу бігти, — Това підморгнула, відхилилася назад і беззвучно зачинила за собою двері.

Серце дівчини похололо, коли кентавр приніс до кімнати непритомне тіло принца, — точнісінько так само, як і у попередні дві ночі. Але перекладаючи принца на ліжко, як і Това, підморгнув дівчині. А коли виходив з кімнати, навіть нахилився, щоб погладити Роло.

— Ваша Величносте, — дівчина легенько поторсала принца за плече.

Його очі миттю відкрилися — дівчина аж подих затамувала, — і він широко до неї всміхнувся:

— Привіт, моя дівчино!

Не довго думаючи, дівчина кинулася йому в обійми. Він обійняв її у відповідь. Тоді поцілував її у щоки і в губи. Вона ще ближче до нього притулилася, сміючись та плачучи, — точнісінько як з Товою, хоча цього разу все було інакше.

— Не можу повірити, що ти і є моїм ізбйорном, — сказала дівчина.

— А я не можу повірити, що ти подолала весь цей шлях, — сказав він. — Як ти сюди потрапила?

— Спершу я їхала на конях, яких мені позичили три бабусі, які також любили і втратили своїх ізбйорнів. Тоді, щоб дістатися до палацу, мчала на чотирьох вітрах: на східному, західному, південному та північному, — зітхнула дівчина і закінчила розповідати.

Він міцно притиснув її до себе:

— Дякую тобі величезне, що прийшла сюди! Хіба міг я сподіватися на таке щастя: мати змогу побачити тебе та поговорити з тобою, будучи людиною, — його темні брови насупилися, а обличчя спохмурніло. — Але завтра я мушу одружитися з Індейтл.

— Повинен бути якийсь спосіб, щоб уникнути цього.

Він похитав головою і стиснув губи. Тоді підняв її, зручно вмостив собі на коліна і поклав її руку на свої широкі плечі.

— Навіть якби нам вдалося втекти з палацу, ми б ніколи не пройшли повз вартових. Окрім того, втекти з цього острова неможливо.

— Нам треба щось придумати. Повинен бути вихід. Для нас. І для Тови.

— Для Тови? Для дівчини-покоївки?

— Так, коли мій брат, Ганс Пітер, був ізбйорном і жив у палаці з льоду, Това жила там разом з ним. Вона прийшла сюди заради нього, але він на той час уже втік звідси.

Принц підняв брови:

— Але як?

— Това змінила вишивку на його свитці. Я тобі зараз покажу.

Вона зіскочила з його колін і побігла до сусідньої кімнати. Там схопила свитку, яку залишила на кріслі, і повернулася. Принц запалив у спальні більше свічок й уважно роздивився вишивку зблизька.

— Так, дуже розумно. Коли я був ізбйорном, то не помічав таких дрібних деталей.

— Чому ти не роздивився цю свитку вночі?

— Чари. Уночі, будучи людиною, я майже нічого не міг. Мене миттю зморював сон. Єдине, що я встигав перед тим, як заснути, — заховати свічки, — він глянув на неї, усміхаючись; всередині неї усе стиснулося.

— Як би мені хотілося бути достатньо сильною, щоб перемогти тролів і побачити, як ти йдеш звідси, — вона щось собі пригадала і клацнула пальцями. — Чи твоя свитка досі в тебе? Това може її змінити.

Але він лише похитав головою:

— Щойно я опинився тут, у мене її забрали.

— Мусить бути якийсь спосіб, — наполягала вона. — Вітри, які мене сюди принесли; бабусі, які спорядили мене подарунками і допомогли мені потрапити до палацу, — усі вони сподівалися, що я її переможу. Так само, як і мій брат. І Това. Вони заслуговують бути щасливими.

— А ти? Хіба ти не заслуговуєш бути щасливою? Може, тобі варто втекти звідси, доки це ще можливо? Тоді принаймні будеш на волі.

— Я б не змогла дивитися на себе в дзеркало, знаючи, що здалася, — сказала вона.

Він кивнув:

— Саме тому я люблю тебе.

Вона завмерла:

— Справді?

— Після всіх розповідей про твою сім’ю, після усіх ночей, коли я лежав поруч і вслухався у твоє дихання… хіба я можу тебе не любити?

Вони знову поцілувалися.

Стук в двері та покашлювання, що долинули з вітальні, змусили їх розімкнути обійми. Усміхнена Това, з замріяним поглядом своїх блакитних очей, стояла в дверях.

— Привіт!

— Привіт! — засоромившись, дівчина зіскочила з колін принца.

— Това? — принц також підвівся, роблячи це значно елегантніше, ніж вона, але також червоніючи. — Бачиш, я послухав твоєї поради і не пив вина.

— Чудово, Ваша Величносте! Сподіваюся, Індейтл не помітила, що ви не п’єте вина.

— Ні, не помітила, — він похитав головою. — Я увесь час виливав вино з кубка у велику вазу на чорному п’єдесталі або ж розливав його, вдаючи, що воно починає на мене діяти.

— Браво! — Това заплескала у долоні. Вона витягла з кишені свого фартуха голку з ниткою і міцно стиснула їх у кулаку. — Я зроблю все, що в моїх силах.

Але принц з дівчиною захитали головами.

— Єдине, що в мене залишилося з часів мого життя у подобі ізбйорна, це — ось це, — сказав він, а потім підійшов до скрині, відчинив ляду і швидким рухом вийняв звідти м’яку лляну сорочку. На одному плечі була жовта пляма від воску. — Чи це нам якось допоможе?

Кутики Товиних вуст опустилися донизу:

— Я не вмію насилати чари; я лише знаю, як змінювати ті, що вже є.

Дівчина не зводила очей з плями. Вона заполонила всю її увагу, нагадуючи про ту ніч: запах трав, що йшов від свічки, тепла спальня, золоте сяйво, що розсипалося по обличчю принца. Вона подумала про палац з льоду, про знаки, вирізьблені на його стінах, які вона так пильно вивчала, щоб знайти відповідь.

— О! О-о-о! — вона клацнула пальцями, щоб перебити принца з Товою, які саме обговорювали, як дівчині краще буде тікати з палацу.

— Що? — принц обернувся. — Щось трапилося?

— Весілля тролів! — це все, що спало дівчині на думку в той момент. Подумки вона перечитувала текст на одній із колон у палаці з льоду. — Тролі нічого не здатні створити власноруч!

— Так, це правда, — збентежено погодився принц.

— А чи можуть вони очищати речі від бруду та плям? — дівчина запитально подивилася на Тову. — У крижаному палаці була кімната з ваннами. Мені здається, я навіть тут бачила мідну ванну.

— Так, маєш рацію, — погодилася Това. — Але я не розумію, як це пов’язане з весіллям?

— Я розшифрувала опис весілля на колоні у льодовому палаці, — пояснила дівчина. — Один з весільних ритуалів виглядає так: наречений з нареченою просять довести, що вони одне одному пасують. Отож наречена попросила нареченого «забезпечувати її», і він вбив бика. Натомість він просив її завжди бути прекрасною заради нього чи щось таке, і вона наклала на себе чари, які допомагали їй виглядати красивою або ще красивішою. Думаю, то був опис весілля королеви тролів.

Принц підхопив нитку її роздумів:

— Що саме мені в неї попросити? Попросити, щоб вона мене відпустила?

— Вона цього не зробить, — втрутилася до розмови Това. — Я впевнена, кожен з її чоловіків про це просив.

— Попроси її зробити щось таке, чого вона не вміє робити, — сказала дівчина. — Якщо вона не виконає того, про що ти просиш, шлюб вважається недійсним, — вона вказала на нічну сорочку, яку принц все ще стискав у руках. — Попроси її вивести цю пляму.

— Королівна не любить програвати, — попередила Това. — І королева теж.

— Але тролі завжди дотримують слова, — заперечила дівчина. Вона обернулася до принца. — Мусиш взяти з неї обіцянку, що вона або зробить те, що ти просиш, або відпустить тебе. Тоді попроси її попрати цю сорочку.

Принц повільно кивнув:

— Це може спрацювати.

Това схвально глянула на дівчину:

— Це найкраще з того, що зараз приходить мені до голови. Але ти мусиш звідси тікати. Немає жодної гарантії, що її Величність не зжене свою злість на тобі.

— Це правда, — зітхнула дівчина. — Мені б хотілося бути там, коли принц проситиме її вивести пляму, але, мабуть, краще чекати надворі, — вона стиснула кулаки. — І ми мусимо знайти спосіб, щоб тебе також звідси визволити.

Това лише похитала головою і сумно усміхнулася:

— Мені вистачить того, що я побачу, як від неї тікає ще один чоловік.

— Так, дівчино, мусиш чекати на березі, — сказав принц. Він відклав нічну сорочку вбік і, підійшовши ближче, взяв її за руки. — Стій там і дивися на південь. Коли відчуєш найлегший подих вітерцю — погукай його.

Това глянула на стрілки годинника над каміном і скривилася:

— Мені час. Принцеса може будь-якої миті послати за мною.

Вона обійняла їх обох, потім Роло й пішла. Роло також перепросив й приліг біля каміна у вітальні. Виходячи зі спальні, вовк задньою лапою зачинив за собою двері.

— Йому завжди подобалося грітися біля вогнища, — сказав принц.

— Так, він — великий ледащо, — погодилася дівчина, зніяковіло вивчаючи власні руки.

Вони залишилися у спальні самі; над ними не панували жодні чари, які б могли їх приспати.

— Ти дуже…

— Я щойно збагнула…

Обоє засміялися.

— Ну ж бо, ти перша, — сказав принц.

Він сів на краєчок ліжка і схвильовано потер стопами об килимок.

— Я щойно збагнула, — повторила дівчина. — Я і досі не знаю, як тебе звати.

— А, так! — на його чолі з’явилися зморшки, а тоді він засміявся. — Вибач! Чесно кажучи, мені навіть трохи соромно за своє ім’я. Моя мати, майже як твоя, дуже полюбляла стародавні перекази. Я принц, але не найстарший. Я — третій син.

Дівчина застогнала:

— Будь ласка, тільки не кажи, що тебе звати Аскелядан!

— Майже. Моє ім’я — Ашер, що, як і Аскелядан, означає Попелюшок. Мій батько подумав, що Аскелядан звучить надто романтично і якось по-дурному. Адже з братами щось могло трапитися і тоді я став би королем, а «король Аскелядан» — це вже занадто. Мама з ним погодилася. Але, знаєш, ми маємо подякувати моїй мамі за її любов до стародавніх історій і до пліткування — якби не вона, ми б ніколи не зустрілися.

— Справді? — дівчина трохи заспокоїлася і сіла на ліжку поруч з ним. — Чому?

— Чутки та історії про дівчину з лісу, яка вміє розмовляти з тваринами, дійшли навіть до нас, до Християнії. Моя мати згорала від нетерпіння, щоб всім про це розповісти. Так я і дізнався. Я подумав: якщо ти зможеш говорити зі мною в подобі ведмедя, я зможу розповісти тобі про все, що трапилося. Я дуже радий, що знайшов тебе.

— Я теж, — дівчина поклала свою руку на його. — Може, тепер, коли мої мама з братом живуть у Християнії, ми могли би час до часу бачитися, коли повернемося додому.

— Ти про що? — він відсахнувся і підняв брови. — Звісно, ми бачитимемося, ти вийдеш…

Вона похитала головою, здогадуючись, що саме він хоче сказати.

— Ти принц! Принц усієї моєї країни. А це означає, що ти одружишся зі шляхетною панною. А я, якщо пощастить, одружуся з селянином або дроворубом. Аскель уже шукає мені нареченого серед своїх багатих друзів з міста, але я не впевнена, що це мені потрібно.

Цього разу похитав головою принц:

— Ні, не кажи так! Я ніколи тебе не відпущу — ти ж мене врятувала! Окрім того… Я справді люблю тебе, — він обійняв її і ніжно поцілував.

З її очей покотилися сльози. Це було значно більше, ніж те, що вона могла собі уявити. Дівчина запросто могла уявити тролів та ізбйорнів — бо чула про них у казкових історіях. Але щоб принц полюбив доньку дроворуба, яку мама настільки не любила, що навіть не охрестила…

— Чи ти хотів би?.. Чи хотів би ти знати, як мене звуть?

Він трохи відхилився і подивився на неї зі здивуванням:

— Я думав, ти безіменна, — на його щоках з’явився рум’янець. — Але звісно, у тебе мусить бути ім’я.

— Я вмію розмовляти з тваринами, тому що впіймала білого оленя. Він подарував мені ім’я, але нікому з людей я не розповідала, як мене звати.

Ашер підніс її руки собі до губ і поцілував їх.

— Я матиму за честь почути твоє ім’я, — сказав він майже пошепки. Нахилившись зовсім близько, вона видихнула своє ім’я йому у вухо. — Це найкрасивіше ім’я, яке мені доводилося чути, — сказав він, міцно пригорнувши її до грудей. — Дякую тобі, Белалізо!

Розділ 32

«Ну звісно, — думала дівчина наступного ранку. — Звісно, тролі вміють лише руйнувати. Ми мали би здогадатися, що принцеса зруйнує наші плани».

У неї в роті досі був гіркий присмак, їй хотілося сплюнути. Але це було б негарно — змушувати нещасних поневолених слуг прибирати за нею, тому вона лише скривилася.

— Ну-ну-ну! — кудкудахтала принцеса Індейтл, махаючи перед її носом каблучкою на своєму пальці. — Не треба кривитися. Ти все зіпсуєш!

Вона на крок відступила, щоб знову глянути на свою сукню ручної роботи. Дівчина з Товою стояли посеред вітальні у покоях королівни.

Вранці, коли принцеса ввійшла до спальні Ашера, вона найперше заборонила дівчині покидати палац. Натомість, натягнувши на обличчя крижану посмішку, Індейтл наполягала, щоб дівчина залишилася на весіллі. Дівчину одягли у сукню із зеленого атласу, Тову — у блакитну сукню. Навіть Роло силоміць кинули у ванну та покупали. Після цього його сіре хутро вичесали і почепили йому на шию зелену стрічку, зав’язавши її великим бантом за вухами.

— У мене ще ніколи не було людських дружок, — сказала тролівна-королівна. — Мені заздритимуть усі придворні панни.

— Ваша Величносте, я переконана, що вам і так уже всі заздрять, — сказала Това, схиляючись у реверансі.

Дівчина невдоволено на неї глянула.

— Звичка, — прошепотіла Това кутиком рота.

Принцеса зиркнула на дівчину. Та зціпила зуби, схилилася у реверансі й пробурмотіла щось, що мало би звучати, як комплімент. Індейтл виглядала задоволеною. Вона знову почала милуватися собою у величезному дзеркалі, що висіло на протилежній стіні.

На тролівні-королівні була весільна сукня білого атласу з золотою підкладкою. Верх сукні прикрашали численні рубіни та діаманти. Її руде волосся було накручене і припудрене, зібране довкола корони, щедро оздобленої рубінами. Рум’яна на щоках виглядали дуже недоречно на тлі її зеленувато-сірої шкіри та фіолетового язика, який вона увесь час висолоплювала, щоб лизнути товстий шар рожевої помади на своїх губах.

— Мене зараз знудить, — шепнула дівчина Тові.

— Я все чула, — різко урвала її королівна, обертаючись. — Якщо хтось із вас хоч якось спробує перешкодити моєму весіллю, я вас обох підвішу за великий палець і почеплю на найвищій вежі палацу.

— Так, Ваша Величносте, — Това схилилася в реверансі.

— Так, Ваша Величносте, — і собі повторила дівчина.

— Добре.

Почувся м’який стук у двері.

— Ваша Величносте, придворні чекають вас, якщо ви готові, — сказав фавн-паж.

— А мій принц готовий?

— Так, моя принцесо.

Індейтл подарувала дівчині злісну посмішку.

— От і добре.

Това нишком підійшла до дівчини і, використовуючи їхні спідниці як прикриття, взяла її за руку. Дівчина стиснула Товину руку. Це було найкраще, що вона могла зробити, щоб не кинутися на тролівну-королівну і не задушити її разком намиста із перлів, що висіло на її шиї.

Принцеса Індейтл немов прочитала думки дівчини й ще ширше посміхнулася. Потім клацнула пальцями. Феї піксі, які її вдягали, підлетіли і подали їй важку мантію із червоного оксамиту, обшиту хутром ізбйорна. Дівчина роззявила рота, розмірковуючи про те, кому належало це хутро. Чи не було воно шкірою попереднього чоловіка тролівни-королівни? Побачивши її вираз обличчя, принцеса провела рукою вздовж хутра, а тоді наказала феям піксі накинути мантію їй на плечі.

Нарешті Індейтл посунула геть із вітальні; феї піксі побігли слідом за нею, притримуючи краї мантії. Дівчина з Товою пішли за ними; далі довгою вервечкою рушили всі інші служниці, вбрані у лівреї. В коридорі до них приєдналися з десяток страхітливих тролиць. На них були розкішні сукні з шовку та оксамиту, прикрашені коштовним камінням; вони, схоже, з нетерпінням чекали весілля. Усі урочисто пройшлися коридорами палацу й увійшли до бальної зали, де тролівна-королівна та людський принц мали побратися.

На стінах зали висіли довгі прапори із зображеннями ізбйорнів та мечів із зубцями — традиційних для тролів символів. На балконі, навпроти п’єдесталу, музиканти грали дивну музику. На п’єдесталі стояла королева тролів: жовті кучері блистіли на її голові, вона була вбрана у голубу сукню, підбиту хутром ізбйорна та прикрашену діамантами й срібною вишивкою. Королева простягла руки назустріч доньці, яка проштовхувалася до неї крізь натовп. Мати з дочкою обійнялися. Дівчина з Товою стали по обидва боки п’єдесталу, всі інші вишикувалися вздовж зали, чекаючи на принца.

Він увійшов до зали у супроводі десяти тролів, що були або його дружбами, або вартовими, а швидше за все — і те, й інше. Він був одягнутий у білу туніку і темно-червону мантію; на голові принца спочивало золоте кільце.

Принц Ашер став поруч із королівною на п’єдесталі, навіть не подивившись на дівчину з Товою. Серце дівчини стиснулося: він був так близько, але виглядав таким байдужим. Вона подумки заспокоїла себе: то він лише вдає. Наречені взялися за руки й повернулися до королеви. Вони обоє навдивовижу не пасували одне одному: довгоноса тролівна з вибалушеними очима була більш ніж на голову вища за свого молодого та красивого принца.

Королева тролів підняла руки вгору:

— Торжествуй, народе! Після десяти років журби та самотності наша люба принцеса, прекрасна Індейтл, нарешті знайшла достойного її принца!

Залою пронісся рій страхітливих вигуків. Тролі затупотіли й заплескали у долоні, створюючи жахливу какофонію. Ну, принаймні більшість із них. Дівчина помітила, що порослі мохом тролі, вбрані у шкури тварин, дивилися на все це з люттю і презирством.

— А зараз, у присутності всіх вас, представників нашого чудового народу, найвеличніших з-поміж величних, я повінчаю цих молодят, — королева тролів поєднала руки принца й королівни. — Згідно з традиціями нашого народу, ви будете разом, аж доки одного з вас не поглине темрява, — промовила вона речитативом. — Принце Ашере, принце людський, що ти можеш запропонувати принцесі Індейтл аж до дня, коли не буде нічого, окрім темряви?

— Я пропоную віддати все, що можу: себе — аж доки мене не поглине темрява, — сказав принц монотонним голосом. — Я захищатиму її честь, якщо хтось на неї посягне. Я любитиму її, я обожнюватиму її і виконуватиму всі її забаганки аж до кінця днів своїх.

Для усіх було очевидним, що ця промова є завченою напам’ять. Із зали пролунали нові вигуки тролів, хоча дівчина помітила, що цього разу вони були не настільки запальні. Деякі тролі виглядали насупленими, іншим було нудно, старомодні тролі ще більше спохмурніли. Мабуть, цю промову змушували промовляти усіх чоловіків, які одружувалися із королівною.

— Принцеса Індейтл, королівна краю снігу і льоду, що ти можеш запропонувати принцові Ашерові?

— Я буду зразковою дружиною, я любитиму і цінуватиму його до кінця днів його, — самовдоволено сказала вона.

Дівчина здригнулася, почувши наголос на словах «днів його». Принцеса і всі тут присутні знали, що вона переживе принца, але всім було байдуже. Ну, принаймні усім тролям. Принц зціпив зуби, Това знову схопила дівчину за руку.

— Але, як доказ її жіночих вмінь, — сказав Ашер, — я хочу, щоб моя наречена виконала одне моє прохання.

Усі завмерли. Дівчина відчула, як холодний піт тече по її спині під сукнею. Тролі почали неголосно бубоніти. Здавалося, таке ніколи раніше не траплялося.

Принц підняв руку догори; крізь натовп тролів проштовхався кентавр. Це був той самий кентавр, який заносив Ашера до спальні. Цього разу він ніс мідну ванну, наповнену водою. На його руці висів маленький кошик. Низько вклонившись, він поставив свою ношу на п’єдестал.

— Навіть якщо для цього існують слуги, зразкова дружина повинна вміти випрати сорочку свого чоловіка як знак своєї вірності, — повідомив принц. — Так кажуть люди мого народу.

Това ледь чутно фиркнула, дівчина у відповідь легенько стиснула їй руку. Якби те, що казали люди, було правдою, тоді багато дружин були би несправедливо засуджені їхніми сусідами.

— Він псує церемонію, — закричала велика тролиця в рожевому жилеті з атласу. Тролі загули у знак згоди.

— Це традиція! Чи ти вже і це забула? — загукав їй у відповідь один із тролів у звірячих шкурах. — Продовжуй, людино!

Ашер продовжив:

— Ця вишукана нічна сорочка мені дуже дорога. Але на її плечі пляма від розлитого воску. Якщо Ваша Величність буде така ласкава, щоб випрати її заради мене, не використовуючи чарів, це буде доказом того, що вона — зразкова дружина.

— Але я ніколи раніше не робила такої буденної роботи, — запротестувала принцеса Індейтл. — Я переконана, що існує багато інших прохань. Я з радістю чаруватиму для тебе, — вона махнула рукою, і в її руках, немов нізвідки, з’явився діамантовий перстень. Вона з гордістю дала його принцу. Він взяв його одним пальцем, наче той не мав для нього жодної ваги, і повернувся обличчям до старомодного троля, який кричав йому: «Ну ж бо!».

— Хіба це не ваша традиція: давати те, що попросили найперше?

— Так і є! — погодився троль. У нього було лише одне зряче око, інше — покривала пов’язка зі шкури кролика. — Кожен має право лише на одне прохання. Вона мусить випрати його сорочку. Без жодних чарів.

— Чи вважатиметься шлюб недійсним, якщо вона цього не зробить? — у принца був буденний голос, ніби йому було байдуже, чим це все закінчиться.

— Безперечно!

— Дякую вам, пане скарбнику!

— Я, мабуть, зомлію, — прошепотіла Това, майже не ворушачи губами.

— Ти зомлієш? — запитала дівчина здавленим голосом.

Принцеса Індейтл різким рухом підняла голову догори і великими кроками наблизилася до ванни. Вона клацнула пальцями — слуги підняли ванну і поставили її на крісло, щоб принцесі було зручніше прати. Вона вийняла із кошика нічну сорочку та брусок мила і своїми незграбними руками замочила їх у воду. Дивлячись на сповнене жаху обличчя принцеси тролів, дівчина майже відчула до неї співчуття. Ну, майже. Хоча ні, якщо чесно, то не відчула ні найменшого співчуття. Вона подумала про Ганса Пітера, і про Ашера, і про усіх тих, хто був перед ними. Вона подумала про Еразмуса, Фіону, пані Ґрей, по яких прийшли вночі. Вона пригадала трьох бабусь і безкінечний холод, який тролі наслали на її рідні землі. Стискаючи у своїй руці руку Тови, яка повинна була залишитися у палаці, доки Ашер утече, дівчина лише нахилилася ближче, щоб краще все бачити.

Пляма на білій сорочці нікуди не зникла. Натомість вона стала чорною і розширилася. Що більше принцеса терла, то темнішою і більшою ставала пляма. Лице тролівни стало червонясто-коричневим, і цей колір разюче виділявся на фоні відтінків її помади та рум’ян. Кучері безпорадно порозліталися у різні боки, псуючи зачіску. Королівна сердито відкинула їх назад. Персні залишали затяжки на м’якій тканині, тому вона зірвала їх із рук і один за одним почала жбурляти у зал. Роло нахилився і підібрав кілька собі до рота, а потім втиснув їх у вільну руку своєї господині. Дівчина оглянулася і помітила, що кентавр також поклав декілька перснів у кишеню своєї туніки, а побачивши, що вона за ним спостерігає, подарував їй тінь усмішки.

Принцеса Індейтл знову відкинула голову назад і завила. Її корона впала на землю, тягнучи за собою руді кучері, які виявилися нічим іншим, ніж перука. Під перукою був череп, де‑не-де вкритий коротким шорстким сірим волоссям. Дівчина не змогла стриматися від здивування: роззявила рота й ахнула — і, схоже, достатньо голосно, бо принцеса це помітила.

— Ти! — вона тицьнула у бік дівчини своїм довгим мокрим пальцем. — Це твоя вина, почваро! Я точно знаю! Навіщо ти сюди прийшла? Ти все зруйнувала! — вона кинулася на неї. Роло стрибнув вперед, захищаючи свою господиню, на ходу оголюючи свої зуби та ікла. Това витягла з-за пояса маленького ножа й собі ступила крок вперед. Дівчина стояла на місці нерухомо, гордо піднявши голову і стиснувши кулаки.

— Чому це я винна у тому, що ти не можеш виконати навіть простої жіночої роботи?

Королівна з виском простягнула свої гострі пазури до неї. Та Роло загарчав, кинувся на Індейтл, схопив складку її верхньої спідниці і зірвав її.

— Дочко, візьми себе в руки, — сказала королева, і її слова прозвучали, немов удар батога. — Навіщо нам усі ці неприємні моменти? — вона обійняла доньку за плечі. — Коли прийде час, усі ці люди отримають своє, кожному з них від нас дістанеться, — вона подарувала Ашерові улесливу посмішку, а тоді грізно посміхнулася до дівчини і Тови. — Але зараз давай спробуємо ще раз.

Обоє, мати і дочка, замочили руки у мильну воду. Кожна з них схопилася за край почорнілої сорочки і заходилася терти його об пральну дошку. Минуло кілька хвилин, і нічна сорочка стала чорною, як смола. Королева терла так завзято, що її власна перука сповзла на бік, оголюючи наїжачене біле волосся. Від усіх цих зусиль у неї потекло з носа. Соплі почали капати у воду, і від цього сорочка стала ще бруднішою.

— Годі! — сказав принц і підняв руки догори. — Ти не можеш виконати навіть простого завдання! Це настільки ж помітно, як і твій ніс, — звернувся він до Індейтл. — Згідно з законами вашого народу, цей шлюб є недійсним. Я одружуся з тією, хто зможе випрати цю сорочку, — попри крики придворних тролів, він розвернувся і попросив дівчину. — Чому б тобі не спробувати?

Дівчина ковтнула слину. Вони про це не домовлялися. Сорочка виглядала знищеною, і вона подумала, що, може, так принц намагається відкараскатися від будь-яких обов’язків перед нею?

Това злегка підштовхнула її ліктем. Дівчина спіткнулася, але рушила вперед. Принцеса Індейтл почала погрожувати, що зробить із принца пару чобіт, а з того, що залишиться з дівчини, — пояс. Королева й собі зиркнула на дівчину і загарчала, але дуже швидко її жахлива посмішка повернулася. Вона схвально кивнула головою, вочевидь думаючи, що дівчина вже не зможе нічогісінько вдіяти супроти шкоди, яку тролі завдали сорочці.

— Будь ласка, принесіть мені чисту воду і ще більше мила, — попросила дівчина кентавра.

Він поскакав геть і через деякий час повернувся, широко всміхаючись. Ванну переставили на менше крісло. Дівчина попросила Тову дати їй ножа. Тоді вона вийняла брудну сорочку зі ще бруднішої води й обережно переклала її у ванну з чистою водою. Знайшовши пляму від воску на плечі сорочки, дівчина зішрябала віск ножем, так, як її вчила Йорун. Потім віддала ніж, намилила сорочку і занурила її у воду. Вона терла сорочку об пральну дошку, прикладаючи саме стільки сили, скільки було потрібно, так, як її вчили старші, коли вона була малою. Добряче потерши, виполоскала сорочку у воді.

Навіть через брудну мильну воду можна було побачити, що сорочка стає світлішою. Принцеса Індейтл це також помітила.

— Він — мій! — тролівна-королівна голосно закричала і вказала на сорочку своїм ґулястим пальцем. Загримів грім, зблиснула блискавка — і чарівна сила, яку Індейтл спрямувала на сорочку, порушуючи цим власну обіцянку, повернулася проти неї і влучила їй в обличчя.

Тролівна-королівна гепнулася на підлогу мертвою.

— Ні! — заверещала королева і кинулася на дівчину. Та виставила перед собою білосніжну сорочку, немов то був щит. Королева роздерла сорочку навпіл і загорлала ще голосніше:

— Пече!

Вона опустилася на підлогу, обіймаючи покручене тіло доньки своїми спеченими руками, ридала і помалу втрачала рештки розуму.

— Моя доню! Моя прекрасна доню! — голосила королева тролів. Її обличчя було настільки блідим, що дівчина могла бачити капіляри, що пульсували на ньому. — Моя донечко, моя доню! — по щоках текли потоки зеленої слини.

Сповнена жаху та огиди, дівчина закрила вуха. Тролі завили і затупотіли ногами, кидаючись на п’єдестал. Хтось став позаду дівчини й обхопив її руками. То був Ашер. Тоді дівчина відчула, як Роло притискається до її ноги. З іншого боку її обійняла ще одна пара рук.

— Що нам робити? — прошепотіла Това.

— Стійте нерухомо, — сказав Ашер. — Пропоную тихенько звідси вислизнути, щойно вони…

— Вбити людей! — закричав один із тролів.

Інші підхопили цей крик й собі закричали:

— Вбити їх! Вбити цих людей!

Дівчина та ті, хто були поряд, розвернулися обличчями до натовпу тролів. Роло оголив зуби, а Това з принцом витягли свої ножі. У дівчини не було жодної зброї, лише кулаки. Вона одягла на два пальці персні тролівни-королівни, щоб її удари були боліснішими, — цього прийому її навчив Аскель.

— Ні! — одноокий скарбник проштовхався до п’єдесталу. — Зовсім не ці люди винні у тому, до чого ми дійшли. Це наше власне марнославство! — він окинув залу поглядом свого єдиного ока. — Розкішний одяг! Коштовне каміння! Життя у палаці! Слуги! Навіть гірше: людські посіпаки! Наша королева править на далекій Півночі вже понад три тисячі років. А зараз через свою нетямущу дочку втрачає розум!

Молодші тролі взяли ці слова на озброєння і кинулися на скарбника. Його прибічники, порослі мохом та вбрані у шкури звірів тролі, також ринули вперед, захищаючи його. Але у цьому не було потреби: дівчина побачила, як скарбник витягнув руки вперед і зірвав голову хороброго нападника, вбраного у шовковий одяг кольору лаванди, навіть не моргнувши оком. Побачивши це, частина вбраних як люди тролів зірвали із себе накидки та сукні і приєдналися до скарбника. За якусь мить уся бальна кімната перетворилася на форшмак із тролів, які гарчали, завивали, лупцювали та кусали одне одного.

— Ходімо! — закричав Ашер, перекрикуючи увесь цей гамір.

Задкуючи, він схопив дівчину за руку. Іншою рукою взяв Товину руку, і вони разом поспішили до довгих вікон. Кентавр був уже там. Розвернувшись, він копнув скляні шибки своїми задніми ногами, і ті розлетілися на друзки. Засувки на вікнах тролів були занадто високо, тому ніхто з них не міг би відчинити ці вікна іншим способом.

Крізь розбите вікно вони вискочили на сніг: кентавр зачекав доки трійко людей та Роло будуть надворі, а тоді вистрибнув сам. Інші слуги також тікали: фавни, кентаври, піксі та інші істоти, вбрані у голубе, покидали золотий палац і бігли до південного берега крижаного острова.

— Що нам робити зі стрічками? — запитала дівчина, біжучи пагорбами із втоптаного снігу та важко дихаючи.

Това крикнула. Перечепившись через гострий виступ на купі льоду, вона впала на землю. Дівчина стала перед нею навколішки і підняла Товину спідницю. На одній із її панчіх була довга дірка, а з литки текла кров.

— Напевно, я підвернула ногу, — сказала Това. Тоді знову крикнула, і її лице стало багряним. Вона схопилася за червону стрічку на шиї.

— Переріж стрічку! — закричала дівчина Ашерові, перелякавшись. Слуги навколо них також попадали на землю, задихаючись. Кентавр, кашляючи, впав на коліна.

— Краще вмерти, — прохрипів він.

Ашер вийняв з-за пояса свого ножа й обережно перерізав стрічку довкола Товиного горла. Вона миттю сіла. Її дихання стало рівним. Това жбурнула стрічку вбік і радісно закричала.

Дівчина схопила Товиного ножа і звільнила кентавра, а тоді ще й фавна, який лежав поруч. Один за одним вони звільнили всіх. Тепер усі слуги, окрилені радістю, могли бігти до південного берега.

Вони залишили позаду заколот тролів, який лише розростався. Това похитала головою:

— Залишіть мене тут, — сказала вона. — Пізніше я щось вигадаю.

— Я тебе понесу, — сказав кентавр. Він нахилився, схопив її, тоді посадив на свою широку конячу спину. — Мусимо звідси тікати, доки не розвіються рештки чарів королеви.

— Чому? Що станеться, коли вони розвіються? — запитала дівчина.

— Цей палац створено за допомогою чарів, — відповів їй Ашер. — Так само, як і цей острів. Коли чари королеви розтануть…

Йому не потрібно було пояснювати далі. Взявшись за руки, дівчина з принцом побігли по слизьких та гладких пагорбах і западинах. Роло біг поруч із ними, кентавр із Товою не відставали.

— Ай! — цього разу дівчина зупинилася і закричала від болю. Але то не була нога, то були її пальці. Два персні тролівни-королівни, що й досі були у неї на руці, розжарилися до білого. Ще до того, як дівчина змогла їх зняти, золотий метал розплавився і зник; діаманти розсипалися на попіл. На тому місці, де були персні, з’явилися червоні сліди від опіків, але вони були неглибокі. Ашер снігом потер почервоніння у неї на пальцях. Дівчина стиснула той сніг у долонях і продовжила бігти.

Вони бігли, не озираючись, аж доки не досягли берега. На той час вигуки тролів перетворилися на крики болю та страху. Золотий палац танув на очах, так само, як персні на руці у дівчини. Стаючи червоним, а тоді білим, у світлі блідого північного сонця величний палац зменшувався і танув, немов воскова свічка.

Там, на березі, стоячи серед слуг у голубих лівреях, разом із коханою свого старшого брата і зі своїм коханим, дівчина дивилася, як руйнується велике королівство тролів. Коли все це закінчилося, єдине, що турбувало дівчину — було відчуття холоду та неможливість дістатися додому. На поверхні острова почали з’являтися довгі тріщини. До наступного дня його могло не залишитися.

Молодий фавн підійшов до дівчини і сором’язливо усміхнувся. Він зняв з плечей рюкзак із її речами й віддав його. Зверху до рюкзака була прив’язана свитка Ганса Пітера.

— Моя панно, я знайшов це у покоях принца, коли прибирав там сьогодні вранці, — сказав він м’яким голосом.

— Дякую тобі! — дівчина почала вдягати свитку на себе, але зупинилася. — Насправді це належить тобі, — сказала вона Тові і віддала їй свитку.

— Ти можеш одягнути мою, — сказав їй Ашер. До них підійшов ще один фавн, у його руках була неймовірно біла свитка з червоною вишивкою тролів на ній. — Сумніваюся, що вона перетворить тебе на ведмедя.

— Але, може, якщо ти не заперечуєш… — невпевнено сказала вона.

— Що? — він взяв її за руку.

— Може, тобі варто одягти цю свитку і забрати нас звідси.

Від думки про це у принца звело щелепи, але врештірешт він кивнув та одягнув на себе свитку і чоботи, які приніс йому інший слуга, брауні. Але нічого не трапилося.

— Чари втратили свою силу, — сказав він, зняв свитку і ніжно переклав її на плечі дівчини. — Ми знайдемо інший вихід. Якщо допливемо до найближчої крижини, то зможемо зігрітися і тоді, можливо…

— Ви всі замерзнете і помрете, — сказав голос, кружляючи довкола них.

— Північний вітре! — дівчина заплескала в долоні, але, відчувши біль від опіків, зойкнула. — Ти повернувся!

Він набув людської подоби і постав перед ними — білий, срібний, гордий.

— Я відчув, як слабшає сила королеви тролів, і прийшов подивитися, що відбувається, — усміхнувся він. — Правду кажучи, я весь час був неподалік, бо сподівався, що ти зможеш її перемогти.

— І вона змогла, — сказав Ашер, усміхаючись, і подивився на дівчину з гордістю.

— Я можу віднести вас на південь, — сказав північний вітер. — Але не всіх.

Дівчина нахмурила чоло і подивилася на всіх тих, хто стояв поруч із нею. Усі відверталися: на їхніх зболених обличчях була надія, що згасає. Їхні усмішки переростали у зневіру. Вона похитала головою:

— Скількох ти зможеш підхопити за раз? Я звідси нікуди не піду, якщо хоча б одна істота залишитися тут.

— Погоджуюся, — сказав Ашер.

— Я теж, — сказала Това.

Північний вітер задумливо засвистів. Потоки повітря закружляли довкола слуг, невисоко піднімаючи по кілька з них над землею, немов зважуючи. Тоді вітер вивчив крижини, що плавали біля берега.

— Я перенесу вас усіх на крижини і подую так, щоб ви попливли на південь. Я не знаю, скільки часу ви будете плисти, але обіцяю, допроваджу вас до цивілізованих земель. Звідти вже самі будете шукати свій шлях додому. Або ж хтось із моїх братів-вітрів вам допоможе.

— Дякую тобі!

Сильний порив холодного повітря підхопив дівчину, її принца, Тову, Роло та кентавра. П’ятеро інших слуг, які стояли поруч, вискнули, коли також опинилися у повітрі. Не сказавши більше ні слова, північний вітер заходився переносити їх на льодові брили. Попереду була довга мандрівка з крижаного острова, що лежав на схід від сонця, на захід від місяця.

Епілог

Принцеса палацу із золотистого каменю

Коли дівчина нарешті добралася до свого старого дому, зима, наслана королевою тролів, нарешті покинула північні ліси і долини. Усе довкола було зеленим. Попід ялинами цвіли квіти, а птахи співали у гіллі дерев. Їхні друзі розійшлися хто куди, повертаючись до своїх домівок, і їх залишилося лише четверо: дівчина, Роло, Това та Ашер. Коли вони піднімалися на гору, де колись Аскель з іншими селянами натрапили на білого оленя, Това зупинилася.

— Я не можу, — сказала вона. Її лице зблідло. Вона обхопила обличчя руками. — Я не можу.

Дівчина підійшла до неї і поклала руки їй на плечі:

— Певна річ, ти можеш.

— Минуло занадто багато часу. Останні десять років я жила серед тролів, балакучих ведмедів і кентаврів…

— Зате тепер ти зможеш розповідати чудові історії своїм дітям, — сказала дівчина, перериваючи її істеричне тараторення.

— Він не захоче бути зі мною, — похитала головою Това. — Подивися на мене!

Усі подивилися на Тову. Навіть Роло припинив ганятися за метеликами і глянув на неї. На щоках у Тови й зараз був рум’янець, який трохи посилився від вітру. Волосся вибилося з коси, а голубе вбрання було тепер брудне, зношене і подерте. Ашер засміявся. Він виставив свої руки вперед і показав дірки та плями на своїй понівеченій весільні туніці. Тоді перевів погляд на дівчину, яка виглядала так само погано, як і він. Роло струсив зі свого хутра порох та ялинкову хвою.

— Ми всі виглядаємо жалюгідно, — сказав Ашер. — Тут нічим не зарадиш.

— Це неправда, — сказала дівчина. Вона дивилася згори вниз на швидкий потічок, що огинав великий чорний валун.

— Що ти маєш на увазі?

— Залишайся тут і не смій дивитися, — сказала вона Ашерові. Тоді, взявши Тову за руку, дівчина повела її до потічка. — У мене в рюкзаку є мило та гребінець, а у твоєму є два чудовіх народні строї — два бунади.

Доки Ашер та Роло приводили себе до ладу, як могли, дві молоді дівчини, сміючись та плюскаючись у воді, змили з себе бруд своїх мандрів холодними потоками води. Вони розчесали волосся і заплели його у колоски. Тоді дівчина одягла Товине буденне вбрання, а Това — свій весільний стрій, свій бунад.

— Ти впевнена? — прошепотіла Това, коли вони піднімалися назустріч принцу. — Ти впевнена?

Дівчина знову її обняла:

— О, так! Він чекав на тебе.

Вони приєдналися до Ашера з Роло. Вдалині виднілися ліниві завитки диму, що піднімався із комина хати Ярла Оскарсона.

— Але в мене немає приданого, — сказала Това. — Усі ці роки я жила у палаці із золота, а за душею не маю ні копійчини.

— Невже ти справді думаєш, що для Ганса Пітера це матиме хоч якесь значення? — дівчина прикусила язик. — Але якщо тебе це заспокоїть… — вона витягла з-під сукні свою потаємну кишеню із темно-червоного атласу: та колись була пришита до пояса, однак пояс так зносився, що під час останнього прання його довелося викинути. Кишеня зараз виглядала не менше зношеною. — Не всі коштовності тролів були ілюзією, — беручи Товину руку, вона насипала їй у долоню королівську мірку рубінів. — Чи ти чуєш це посвистування? Це Ганс Пітер криє дах ґонтом, — вона взяла іншу руку Тови і насипала перлів. — А тепер бери своє придане і йди.

Това якусь мить стояла непорушно. А потім поцілувала дівчину в щоку і побігла стежкою вниз. Усі троє дивилися згори, як вона вибігає з лісу і зупиняється перед хатиною.

Там, на даху, Ганс Пітер і собі зупинився, щоб подивитися на дівчину, яка так швидко опинилася у них на подвір’ї. Його біле волосся блищало на сонці, а обличчя почервоніло від роботи.

— Мій ізбйорне! Чи це ти, мій ізбйорне? — рубіни цівкою посипалися у Тови з-поміж пальців і впали у багнюку біля потічка. Перли також туди покотилися, — Това простягла обидві руки до Ганса Пітера.

Щось вигукнувши, він спустився з даху і побіг до Тови так швидко, як тільки міг. Ще мить — і він був у її обіймах.

— О, я така щаслива, — сказала дівчина; по її щоках бігли сльози. — Нарешті він буде щасливим.

— А ти? — Ашер обійняв її. — Ти теж будеш щасливою?

— Не знаю, — підвівши свої вологі вії вгору, вона подивилася на нього. — І я теж?

— Ну, я — третій щасливий син. Ти — наділена даром розмовляти з тваринами. Я думав забрати тебе з собою до палацу, моя принцесо Белалізо, щоб якнайкраще піклуватися про тебе! Стіни мого палацу не золоті, але збудовані із золотистого каменю, і коли сонячне проміння виграє на ньому, він виглядає не менш чудово.

— Мені буде добре будь-де, де я буду зі своїм ізбйорном, — відповіла дівчина.

Принц, який колись був ведмедем, пригорнув до себе дівчину, яка колись була безіменною, і поцілував її. Тоді, побравшись за руки, вони радісно покрокували стежкою донизу, щоб привітати її брата, який також колись був зачарований, і їхню подругу, яка упродовж десяти років служила у палаці тролів.

Дроворуб Ярл Оскарсон вийшов з хатини, спираючись на паличку, щоб подивитися, звідкіля увесь цей гамір. Його обличчя засяяло від радості, коли він побачив свого найстаршого сина в обіймах його втраченої коханої та наймолодшу доньку, що йшла до нього за руку із хоробрим принцом.

Дівчина відкинула вбік батькову паличку і взяла його попід руку, Ашер взяв його з іншого боку, Това та Ганс Пітер замкнули коло. Усі вони закружляли у танку на подвір’ї. На радощах Роло й собі заскавулів і підскочив.

Отак усі вони жили довго, щасливо і безтурботно, як птахи у верховітті або ж як квіти на верховині, коли панує весна.

Словник

Більшість імен та слів, які я тут використала, походять із норвезької, але деякі з них мають старонорвезьке походження (СН). Старонорвезька мова дала початок сучасним ісландській, норвезькій, шведській та данській мовам.

Аніфрід (Annifrid) — вигадане ім’я, яке дівчина хоче використати, щоб захистити себе від тролів.

Аскелядан (Askeladden) — традиційне ім’я третього сина-щасливця у казках Півночі, також відоме як «Ашляд» або ж «Попелюшок»; у цій книжці — третій син Ярла та Фріди.

Банагоґ [СН] (Banahøgg) — дослівно: «смертельний подих», ім’я троля.

Бунад (Bunad) — жіночий народний стрій, який складається з сорочки, на яку вдягається вовняна спідниця та камізелька (жилет). Крайка спідниці та краї камізельки зазвичай облямовують червоною, голубою та жовтою вишивкою. Камізелька мусить щільно прилягати до фігури. Спідниця має форму дзвона.

Вакман (Vaktmann) — у перекладі з норвезької, вартовий.

Ганс Пітер (Hans Peter) — найстарший та найулюбленіший брат дівчини.

Ґод даґ (God dag) — «Доброго дня!», «Бог на поміч», «Дай Боже!». Привітання.

Едда (Edda) — стародавня скандинавська поезія; більшість едд є сагами, тобто, розповідають трагічну, комічну або романтичну історію.

Ейнар (Einar) — середульший брат дівчини.

Еразмус (Erasmus) — фавн, що служить у палаці ізбйорна.

Ізбйорн (Isbjørn) — білий ведмідь, дослівно: крижаний ведмідь.

Індейтл (Indæll) [СН] — прекрасна; тролівна-королівна.

Йорун (Jorunn) — найстарша сестра дівчини.

Катла (Katla) — одна з сестер дівчини.

Лефсе (Lefse) — тонка перепічка з картопляного борошна.

Морн’а (Morn’a) — «Доброго ранку!»

Мостер (Moster) — тітонька; ввічливе звертання до старшої жінки, що дослівно перекладається як «мамина сестра».

Піка (Pika) — дівча; дівчина.

Скарп-Гефін [СН] (Skarp-He…in) — списоголовий, троль-вартовий.

Скрейлінги [СН] (Skrælings) — таким словом вікінги називали корінних жителів Північної Америки, коли допливли туди в ХІ столітті.

Това (Tova) — кохана Ганса Пітера.

Тордіс (Tordis) — середульша сестра дівчини.

Торст (Torst) — середульший брат дівчини.

Фальскур (Falskur) [СН] — фальшивий, той, якому не можна вірити; кінь другої бабусі.

Фанготур [СН] (Vongó…ur) — той, що вселяє надію; кінь третьої бабусі.

Франкріке (Frankrike) — Франція.

Франкський (Fransk) — французький.

Фріда (Frida) — мати дівчини.

Х’яртан (Hjartán) [СН] — безсердечний; кінь першої бабусі.

Я-а-a (Ja) — так.

Ярл (Jarl) — батько дівчини.

Подяка

Ця книга з’явилася на світ завдяки літері «ø». А також букві «æ». Коли я вперше їх побачила, то захотіла вивчити мову, у якій вони вживаються. Виявилося, цією мовою є норвезька, з усім її багатством народних казок про тролів, білих ведмедів, кмітливих парубків та дівчат, які вирушають у світ, щоб розбагатіти. Сподіваюся, мої предки, ковалі з Данії, не образилися на мене за те, що під час навчання в університеті, коли довелося вибирати між данською та норвезькою, я вибрала останню.

Отож хочу подякувати своїм вчителям норвезької мови: професорові Сандрі Страубхар, Генрієті Кріст-Оферсон (датчанці, яка розмовляє норвезькою) та Джастінові Галовею. Окрім того, я б хотіла подякувати професорові Джоржу Тейту, який вчив мене старонорвезької та познайомив з такими чудовими персонажами як Еґіл, Н’ял, і зі справжнім Скарп-Гефіном. Моє захоплення цими незвичайними літерами та дивовижними історіями Півночі не лише привело мене у дивні місця, але й подарувало безмірне задоволення. Тому мене переповнюють щира любов і глибока пошана до всіх, хто допомагав мені на моєму шляху.

Велике дякую моїй зоряній агентці, Еймі, і моїй чудовій редакторці, Мелані, за те, що привели рукопис до пуття, приборкавши мою схильність до довгих та непотрібних описів того, як люди чешуть вовну та чистять яблука. Ця історія зазнала також критики мого письменницького гуртка, СЛАГ, котрому я також дуже вдячна.

Моя сестра трохи засмутилася, коли дізналася, що книга «Драконові капці» присвячена не їй. Цю книгу я також присвячую не сестрі, тому що от‑от має вийти друком інша книга, в титулі якої є її ім’я, — і ту книгу я присвятила їй. Тому нехай ця не затьмарює ефекту присвяти. Адже моя сестра є моєю найкращою подругою та моєю порадницею в питаннях моди.

Мій чоловік, мій син та всі інші члени моєї навіженої сім’ї також повпливали на написання цієї книги, але знову ж таки, на жаль, ця книга присвячена не їм.

Отож з великою любов’ю я присвячую цю книгу моїм любим батькам. Може, вони й закочували очі, коли я перевелася з театрознавства на скандинавістику, але все ж продовжували мене підтримувати (і платити за моє навчання). Скажу відверто: з висоти мого досвіду скандинавістика виявилася кориснішою. Батьки упродовж багатьох років терпіли мою любов до всього норвезького, і тому, я сподіваюся, що ця книга хоч трішки допоможе мені віддячити їм.

Про автора

Джесіка Дей Джордж є авторкою багатьох книг для юних читачів, серед яких: «Принцеса балу опівночі», «Принцеса срібного лісу», «Сонце і місяць, сніг і лід», «Вівторки у замку» та бестселер «Нью-Йорк Таймз» — «Середи у вежі», а також вона є авторкою трилогії романів про драконів «Драконові капці», «Політ дракона» та «Спис дракона». Джесіка родом зі штату Айдахо. Вона навчалася в університеті Брігама Янга, після чого працювала бібліотекаркою та продавчинею у книжковому магазині; пізніше повністю присвятила себе літературній творчості. Зараз вона мешкає у місті Солт-Лейк-Сіті у штаті Юта з чоловіком та трьома дітьми.

Примітки

1

Маленькі лижі.

2

Картопляні перепічки — традиційна норвезька страва.

3

У перекладі з норвезької ізбйорн це білий ведмідь.

4

Міфічна істота, характерна для кельтської, зокрема ірландської міфології, яка, живучи у воді, є тюленем, але щойно виходить на сушу, набуває подоби красивої дівчини (прим. перекладача).

5

Міфічна істота, створена з каменю (прим. перекладача).

6

Едда — стародавня міфологічно-героїчна пісня скандинавського походження.

7

Див. словник у кінці книги.

8

Див. словник в кінці книги.

9

Валькірії — у скандинавській міфології, богині, які літали верхи на вовках, забирали загиблих воїнів із поля бою і переносили їх у Вальгаллу — потойбічний світ вікінгів (прим. перекладача).

10

Див. словник в кінці книги.

11

В англомовному світі цей жест означає: «Ми з тобою спільники у цій витівці» (прим. перекладача).

Content

Джесіка Дей Джордж
Сонце і місяць, сніг і лід

Частина перша Наймолодша дроворубова донька

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Частина друга Пані крижаного палацу

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Частина третя Принц мав дістатися дівчинці

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Частина четверта Жебрачка під ворітьми золотого палацу

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Епілог

Подяка

Про автора

Примітки