Пайн Рейчел

Traibeko dvyniai

Iš anglų kalbos vertė

Nida Norkūnienė

Turinys

Saulėlydžio bulvaras

Užmerktos akys

Pirmasis kraujas

Jai reikia tai turėti

Mano sėkmės paslaptis

Į Beverti Hilsą ir iš jo

Įdėtų lėšų grįžimas

Stabų kūrėjas

Įniršęs bulius

Įžymybė

Administracinis sprendimas

Paprastas planas

Blogas Kalėdų Senelis

Didysis išsivadavimas

Ištrūkimas

Paskutinis filmo šou

Smūgis imperijai į nugarą

Padėka

Adamui, kuris rūpinasi mano širdimi;

rafinuotajai Sabrinai Rose Lane;

ir labiausiai — mano šeimai:

Motinai, kuri yra tokia išdidi,

Tėvui, kad toks būtų,

Ir broliui, kuris džiaugėsi kiekvienu mano žingsniu.

Saulėlydžio bulvaras

Tas stumtelėjimas privertė mane susimąstyti. Tai nebuvo tik atsitiktinis einančiojo pro šalį kumštelėjimas — tai buvo greitas ir piktas niuktelėjimas aiškiai norint pastumti mane iš kelio. Dar įdomesnis nei niuktelėjimas buvo pats subjektas: į arklio uodegą plaukus susirišęs žvaigždė, kuris turbūt buvo tam tikra lamos inkarnacija. Aš turbūt užtvėriau jam kelią į nušvitimą, nes kai mandagiai pasakiau, jog jis atsivedė daugiau svečių, negu galime priimti, vienintelis jo atsakymas buvo suduoti ir įsiveržti. Niuksas į šoną, ir manęs nėra, visų penkių pėdų manęs, nes tik susverdėjau ant savo kulniukų, o jis su savo šutve įpuolė raudonu kilimu į vidų. Tik šlykštus to kilimo storumas sulaikė mane vertikalia poza, kitaip būčiau nusileidusi ant savo sėdynės. Vis dar gaivelėdamasi nuo susirėmimo, savo ausinėse išgirdau spiegimą.

— Karen, Jėzau, ką tu ten veiki? Jis atsivedė per daug žmonių — kodėl juos įleidai? — Tai buvo Viviana Henri, Glorious Pictures viešųjų ryšių vykdomoji viceprezidentė. Ne mano tiesioginė viršininkė, bet viena iš dvidešimt penkių ar maždaug tiek žmonių, užimančių Glorious Pictures hierarchijoje tokią padėtį, kuri leido ant manęs rėkti.

— Viviana, aš mėginau. Jis tik pastūmė mane, ir jie visi įsiveržė, — tariau.

— Tiek to. Tiek to. Tu niekam tikusi, — atkirto ji. — Galų gale aš pasirūpinsiu tuo pati.

Atsigręžiau ir įsistebeilijau į duris. Viviana „rūpinosi tuo pati“ — entuziastingai šnabždėjo mano užpuolikui ir jo gaujai viduje. Jis savo didžiule ranka atlaidžiai mostelėjo mano pusėn, o paskui nėrė pro moskitų tinklą, dengusį tarpdurį. Mano širdis vis dar kalė kaip kūjis nuo susidūrimo šoko, ir aš stengiausi sulėtinti savo pulsą iki normalaus, susikaupti, kad pasveikinčiau kitus, ne tokius nirčius įžymius svečius, atvykstančius į mūsų šventę. Po daug energijos reikalaujančios Oskaro kampanijos — vadovaujamos Filo ir Tonio Vaksmanų, brolių dvynių, kurie įkūrė Glorious Pictures, ir įgyvendinamos kiekvieno kompanijos darbuotojo — mes pasiekėme savo tikslą: Užsienio pilotas laimėjo Akademijos apdovanojimą už Geriausią filmą.

Užsienio pilotas nuo pat pradžių turėjo visas Glorious Pictures legendos savybes. Išgelbėtas iš didžiosios studijos atliekų krūvos, jis susirinko nuostabiai talentingus (nors ligi tol nežinomus) Europos aktorius, jam scenarijų pagal romaną parašė literatūros genijus, kuris pabėgo nuo brutalaus, slogaus savo šalies režimo su rankraščiu, įkištu į batus. Kaip Filas yra pasakęs prieš metus susitikime su visu viešųjų ryšių skyriumi: „Jei tai nepakankama istorija jūsų žmonėms, kad dirbtų su ja, galite nusišauti“. Tai buvo Filui įprastas būdas leisti personalui suprasti, kad tegul verčiau jau Užsienio pilotas bus didis filmas. Geriausias filmas. Ar panašiai. Tas susitikimas buvo maždaug prieš devynis mėnesius iki man pradedant dirbti Glorious, bet mano kolegos taip dažnai ir taip nuodugniai apie jį pasakodavo, kad jaučiausi, lyg pati būčiau ten buvusi. Vasarį, kai pradėjau dirbti viešųjų ryšių skyriuje, sakyčiau, padėtis buvo tokia įtempta, kad kompanija būtų laimėjusi apdovanojimą už Geriausią pažeminimą.

Taip aš, kaip pradedantis vaikščioti kūdikis, netvirtomis kojytėmis įsvirduliavau į pamėlusių vidurnakčių ir galvą plėšiančių saulėtekių pasaulį, tarnaudama Užsienio piloto korpusui. Mes tūkstančius kartų skambinome telefonu Akademijos nariams, džiugiai klausinėdami jų, ar Užsienio pilotas jiems patiko. Sukome numerius tol, kol pirštus sutraukė mėšlungis. Mes budėjome kiaurą naktį, kad kiekvienoje laiko juostoje pasiektume balsuotojus. Mes darbavomės prie telefonų su tokiu įkarščiu, kaip teleevangelistai, siūlantys Dangų tik už tris lengvus atsilyginimus. Kokie meistriški pagrindinių aktorių vaidmenys! Kokia išradinga režisūra! Koks kvapą gniaužiantis scenarijus! O filmo muzika! O kostiumai! Mes rėkėme savo pagyras Akademijos nariams, kurie teikėsi atsiliepti į mūsų skambučius, o paskui, kadangi dauguma jų buvo senyvi ir neprigirdėjo, mes rėkėme dar garsiau. Mes itin kruopščiai vykdėme puikią apdovanojimų kampaniją, kuri buvo labai panaši į puikiausių politinių tautos strategų taktinius planus. (Mes žinojome, kad taip yra, nes kai per vakarėlį atėjo prezidento sveikinimo telegrama, būtent jis mums taip ir pasakė.) Dabar buvo dešimta valanda, ceremonijos baigtos, Glorious vakarėlis įsisiūbavęs, ir mes laukėme atvykstant savo pergalingų vadovų.

Aš jau penkios dienos Los Andžele. Atsibudusi po trijų valandų ėmiau rengtis mūsų puolimui iš elegantiškos Four Seasons (Sezonų teritorijos), ir manoji Holivudo patirtis kol kas atrodė ir žavinga, ir žeminanti. Mano kambarys buvo gražus, bet neturėjau laiko pasimėgauti jo patogumais, ypač — daugiapagalviu, elegantišku pūkiniu miego iškilmių vežimu, kuriuo garsėjo šis viešbutis. Už tam tikrą kainą tos lovos galėjo būti nusiųstos tiesiai į namus, jų gražumynai ir visa kita. Sklido gandai, kad jos atsakingos už daugiau nei kelias įžymybių atžalas. Dabar, kai ką tik kambarių tarnybai užsakiau pusryčius, savąją nužvelgiau ilgesingai ir pastebėjau, kad vargu ar palikau bent įdubimą baltutėlaičiame užklote, nes vos tris valandas prisnūdau po vėlyvo strateginio susitikimo pobūvio.

Miltiniu cukrumi apibarstyti mano dribsniai atkeliavo su visa pompastika ir didžios šventės detalėmis, apsupti sidabrinėmis taurėmis uogų, jogurto ir bananų, bet aš neturėjau laiko apie tai mąstyti gėlių vazonėliais papuoštame balkone, kur buvo pastatytas stalas, — aštuntą valandą reikėjo būti Glorious plaukų ir makiažo apartamentuose. Godžiai nurijusi paskutinius saldaus pieno lašelius ir išgėrusi paskutinius tris trečiojo puoduko kavos gurkšnius, sugriebiau savo pasiskolintą dizainerio suknelę ir nusileidau į antrą aukštą.

Įžengiau vidun ir iškart ant nugaros pajutau ranką. Ranka buvo Marlenos MacFarlein, vyresniosios viešųjų ryšių viceprezidentės, kuri atsakinga už skyriaus „atrodymą“ per vakarėlį. Ji stumtelėjo mane į kirpėjos kambarį sakydama: „Čia tavo plaukai tikrai bus gerai sutvarkyti“. Nepaneigsi, kad dažniausiai mano plaukai nepakluso jokiems stilizavimo produktams ir demonstravo kasdienį gravitacijos dėsnio nepaisymą. Vis dėlto ši pastaba mane įgėlė, nes ją pasakė Marlena, kuri paprastai būdavo su jos nepuošiančia pažo šukuosena, nors galvą persirišdavo tam tikra žėrinčia juosta pagal tai, kokia diena. Buvau pasodinta į salono kėdę, specialiai įtaisytą tai progai, o dvi stilistės sukiojosi ir derinosi prie manęs. Pamažu veidrodyje pamačiau išnyrančius blizgius rusvus karčius. Dairydamasi į šalis taip, kad nejudinčiau galvos, mačiau, kad visos daromės labiau švytinčios, ryškesnės, nušlifuotos savęs versijos: tarsi toje scenoje iš Ozo burtininko, kai Dorotė ir jos draugai keliauninkai išsipustė prieš eidami susitikti su burtininku.

Tada atėjo eilė siuvėjai, kuri smaigstė ir dygsniavo, o paskui apsiautė mane plačia mantija, kad galėtų patvarkyti suknelę.

Kol laukiau suknelės, makiažo menininkė ant mano veido užtepė daugybę kosmetikos sluoksnių.

— Dabar gausi naujus apatinius, — pasakė siuvėja neaiškiu baltišku akcentu. Ji padavė man du popierinius ovalus, gąsdinamai atrodančius kaip pašto siuntinių kortelės, tiesiog kaip nulupti jų pamušalai. Matydama, kad sutrikau, ji tarė: — Taip, tai liemenėlė. Užsidėk. Kelnaites pasilik.

Įsimiklinusi prilipdžiau juos kur reikia, stengdamasi palikti šiokį tokį tarpą tarp krūtų, įnėriau į suknelę, nuostabiai tinkančią, kaip nulietą. Gal bus šįvakar ir vėsoka, bet verta pakentėti. Ji įspraudė man į ranką plokščią skysčio buteliuką.

— Čia vėlesniam laikui. Jis ištirpdo klijus. — Įsikišau į savo vakarinę rankinę.

Vėl žvilgterėjusi į veidrodį, vos atpažinau save. Mano plaukai žvilgėjo, oda atrodė bronzinė ir sveika, buvau išlenktos figūros ir visa švytėjau, žibėjau, kaitau ar tiesiog viskas buvo kartu. Jaučiausi tarsi vaidinčiau gerą vaidmenį savo gyvenimo Tikroje Holivudo istorijoje, kur pasakotojo balsas būtų šiek tiek perspėjantis, kad po komercinės reklamos ištiks žlugimas. Kol kas lėtai pasisukau, atsiduodama Marlenos apžiūrai, kad ji galėtų nuspręsti, ar pasiekiau pakankamai žavingą finišą. Gavusi jos pavydų pritarimą — „Tu tokia puiki, kokia tik galėtum būti,“ — puoliau į Modiljanio viešbutį pradėti repetuoti savo VIP atvirų durų laikytojos vaidmens.

Mano tikroji viršininkė Alegra Orekchi, Glorious Pictures viešųjų ryšių prezidentė, stovėjo ant šaligatvio krašto priešais viešbutį su segtuvu rankoje ir atrodė nekantriai valdinga — mano manymu, jos veidas tokia mina sustingo prieš daugelį metų.

— Atsiprašau, vėluoju. Mano permainos šiek tiek užtruko, — pasakiau sąmoningai persibraukdama ranka savo dabar vešlius lengvus plaukus.

— Eilutę, — nuožmiai sušnibždėjo Alegra, užuot pasisveikinusi. Vakar Alegra pradėjo rimtai abejoti mano gebėjimu pasveikinti vakaro svečius.

Pabrėžtinai išrėžiau:

— Leiskite jus pasveikinti, Didžioji žvaigžde. Dėkui jums, kad atvykote. — Tai buvo mano vienintelė eilutė, negalima nieko improvizuoti. Aš kartojau ją ir kartojau, stengdamasi išgauti skirtingas balso moduliacijas, aukštį ir garsumą, bet Alegrai niekas neįtiko.

— Ne, Karen, vis dar ne tai, — raukėsi ji. — Tau reikia akcentuoti jums. Tu dėkoji kiekvienam asmeniui, kad atvyko. Jie yra žymiausi pasaulio žmonės, ir tu atstovauji „Glorious“, — tarė ji, lyg mokydama mane Metodo. Stengdamasi nutaisyti išraišką-mandagumo ir pagarbios baimės derinį, aš pamėginau dar kartą.

— Leiskite jus pasveikinti, Didžioji žvaigžde. Dėkui jums, kad atvykote.

Ji pakreipė galvą ir atsiduso.

— Ne, ne, vis dar blogai. — Suskambo Alegros telefonas, ir ji atsitraukė, lyg tam, kad nenugirsčiau jos pokalbio. Tai buvo tik simbolinis gestas, nes apskritai Alegrą sunku girdėti net tada, kai ji stovi nejaukiai arti. Stovėjau ir laukiau jos grįžtant, nemaloniai jausdama, kad sandalų dirželiai jau įsirėžia į mano keltis. Ji baigė kalbėti, atsisuko ir susiraukė.

— Karen, tu turėtum toliau praktikuotis. Jei aš kalbu telefonu, tai dar nereiškia, kad nedirbu su tavimi. Tikrai nejaučiu, kad tu stengtumeisi.

Nors atsakinga už vakarėlį dviem tūkstančiams, prižiūrinti keturiasdešimties etatinių dirbančių viešųjų ryšių darbuotojų ir dvidešimties laisvai samdomųjų personalą, Alegra keistai laikėsi įsikirtusi savo atradimo, kad aš nesugebu pasakyti kelių žodžių. Spaudimas buvo kankinantis. Dabar ji pasišaukė kitus žmones, kad jie pasakytų savo pastabas. Ji privertė mane repetuoti dar keletą kartų ir tada pasikvietė Matą Vincentą, vadybos pirmininko pavaduotoją. Matas Glorious hierarchijoje buvo tik per plauką aukščiau Alegros, ir ji visada vertėsi per galvą, kad tik padarytų jam įspūdį. Dažniausiai jis ignoruodavo ją.

— Leiskite jus pasveikinti, Matai Vincentai. Dėkui jums, kad atvykote.

Matas buvo vienas iš tų žmonių, kurių draugiją mėgau labiausiai. Jis, regis, buvo atlaikęs šešerius metus Glorious dramos ir nepraradęs humoro jausmo. Vos kelios dienos prieš mums išskrendant dėl Oskarų jis užlipo ant pieno dėžės mūsų Traibeko įstaigoje ir pateikė džiugų Tonio kalbos vertimą, sklandžiai imituodamas gergždžiantį Bronkso niurzgimą, kurio visi bijojome. Tačiau pastarąsias keturiasdešimt aštuonias valandas jis plūkėsi derindamas milžinišką reklamos kampaniją, smarkiai giriančią Užsienio pilotų, vertą Oskaro apdovanojimo, ir netikėtumo planą, jei įvyktų neįsivaizduojamas dalykas. Susierzinęs ir nemiegojęs Matas atrodė visai kitas žmogus. Dabar jis išklausė eilutės, pažiūrėjo į mane išsiblaškęs ir pasakė:

— Taigi daugiau mes neturime ką čia įkišti, tad manau, kad ji turės tai padaryti.

Paskui išėjo persirengti vakarui.

Nepatenkinta, kad nebuvau išpeikta dar kieno nors, Alegra negalėjo susilaikyti nuo paskutinės kandžios pastabos prieš palikdama mane ramybėje.

— Karen, kai sveikiniesi su žmonėmis, nemosikuok rankomis. Jie gali pamanyti, kad mėgini juos paliesti.

Galiausiai likusi viena, aš stebėjausi, kaip Alegra stengėsi priversti mane pasijusti nepakankamai džiugia sveikintoją ir kartu įkyria. Prisiminiau, kaip Matas ir Alegra mokėjo išryškinti vienas kito viduje tai, ką turi blogiausia. Per šio vakaro apdovanojimus bus daug ko atsikratyta, ir ne paskučiausias dalykas — jų darbas. Pooskarinis namų valymas šioje pramonėje įprastas, ir Glorious nebuvo išimtis.

Buvo vidudienis, po pirmos, ir nors svečiai neatvyks į pristatymą dar kokias tris valandas, aš turėjau būti savo vietoje, jei kas pasirodytų anksčiau. Pristatymo vakarėlis, kur svečiai matys apdovanojimus milžiniškame ekrane viešbučio pokylių salėje, buvo skirtas žmonėms, kurie nepakviesti į tikrąją apdovanojimų ceremoniją kaip Užsienio piloto autorius (Oskarai teikiami scenarijams, ne romanams). Kita publika bus daugiausia Glorious „draugai ir šeima“ — pramonės vadovai ir gęstančios žvaigždės. Juos reikės leisti pro bendras, ne VIP duris. Pristatymo vakarėlis bus mažas, bet mes jį pavadinome „intymiu“. Tikrasis Oskaro vakaras bus milžiniškas: Glorious išsinuomojo visą viešbučio vestibiulį, tris jo restoranus, baseiną su dviem barais ir mansardos apartamentus penkioliktame aukšte kaip VIP kambarius.

Už manęs statybos komanda sudėjo paskutinius akcentus ant raudonojo kilimo, nutiesto prie įėjimo. Jis buvo sukomponuotas taip, kad atrodytų, tarsi parasparnis būtų trenkęsis į pastatą, ir likę tik pusė lakūno kabinos, korpusas ir kyšanti sparno dalis. Didžiulės vestibiulio durys buvo pakeistos plačiom moskitų tinklų juostom, milžiniškos palmės vazonuose išdėliotos taip, kad žymėtų takus. Iš ten, kur stovėjau, galėjau girdėti lojančius Marlenos įsakymus floristams, baro padavėjams, viešbučio tarnautojams ir bet kam, kas, jos manymu, nesusidorojo su užduotimi, o toks jai buvo kiekvienas. Keli vyrai krovė stalus ir kėdes iš sunkvežimio, vienas jų pasiūlė man kėdę, ir aš dėkinga ją priėmiau.

Pusę trijų Dagnė Blum, kita Alegros asistenčių komandos pusė, atvyko su Robertu Kodžima ir Klarku Garlandu — dviem mūsų kolegom iš Niujorko įstaigos. Dagnės nuotaika buvo siaubinga. Per savaites, vedančias į Oskarą, ji nenuilstamai darė spaudimą dėl „vidaus“ pozicijos. „Taip aš galėsiu viską matyti“, — sakė ji man valdingai prie stalo, kuriuo dalijomės Niujorke. Marlena, kuriai nerūpėjo nė vienas iš mūsų, bet Dagnės ji nemėgo apskritai, sutiko su jos pakartotiniais reikalavimais duoti darbo kaip VIP lifto operatorei. Dagnė praleis visą vakarą siaurame tarnybos lifte, vežiodama daugumą „V iš VIP“ į mansardos apartamentus ir iš jų.

— Negaliu patikėti, kad tūnosiu toje batų dėžėje šešias valandas, — šnypštė ji man.

— Bent jau iš arti matysi visas žvaigždes, — atsakiau šaltai. Aš vis dar pykau ant Dagnės, kad vakar išlėkė į parduotuvę Melrouze ir paliko mane visiškai priklausomą nuo Alegros ištisas aštuonias valandas, kai aš ją pridengiau. Mudvi žengėme į priekį, kaip galima tikėtis iš dviejų žmonių, kurie dalijasi apkrautu stalu ir viršininke, vos miglotai nutuokiančia, ko jai reikia iš mūsų.

Kai Robertas padavė man ausines ir parodė, kaip jos veikia, atvyko šeši vyrai su raudonu kilimu ir ėmė uoliai kloti jį priešais mus. Vos jie baigė, šalia manęs išdygo Marlena ir nutraukė Roberto nurodymus.

— Karen, kodėl nepakvietei manęs, kai atvežė kilimą?

— Vaikinai tik įėjo ir išvyniojo jį.

— Argi nematai, kad blogai?

Klarkas, Robertas, Dagnė ir aš spoksojome į kilimą. Jis driekėsi kaip platus raudonas kaspinas nuo ten, kur mes stovėjome, iki įėjimo. Nė vienas iš mūsų nepratarėme nė žodžio.

Marlena papurtė galvą ir susiraukė, tarsi aš mėginčiau jos kantrybę. Ji patapšnojo vienam iš pristačiusių kilimą vyrukų per petį, ėmė rėkti ir netrukus visa komanda plušėjo stengdamasi patraukti penkiasdešimties jardų raudoną kilimą per pusantro colio į kairę.

— Kaip sakiau, — tarė Robertas, — šis mažas galas bus įkištas tau tiesiai į ausį, paskui pritaikysi šį mikrofoną taip, kad nebūtų per arti burnos. Visi mes, kurie dirbsime „lauke“, būsime šį vakarą prisijungę. — Juodu su Klarku prijungė laidą, ir mes išbandėme, ar girdime vienas kitą.

Po dvidešimties minučių grįžo Marlena, kritiškai nužvelgė kilimą ir linktelėjo.

— Taip daug geriau. Bent jau žmonės žinos, kur jie eina, — pasakė ji ir nudrožė kankinti vargšelio maisto ir gėrimų tiekėjo.

Kai įsitikinome, jog radijo ryšys veikia, Klarkas ir Robertas nuėjo į savo vietas Saulėlydžio bulvare. Kilimo gale likau viena, ir susijaudinimo virpuliukai ėjo man per nugarą. Buvo penkios, ceremonija prasidėjo, greitai atvyks svečiai. Žiūrėjau į žmones su suknelėmis ir smokingais, plaukiančius į pristatymo vakarėlį pro bendrąsias duris.

Klarkas anksčiau man buvo paaiškinęs, kad nors apdovanojimų ceremonija nesibaigs iki devynių, įžymybės pradės rinktis maždaug po pusvalandžio nuo pirmojo Oskaro įteikimo.

— Nori pasakyti, jog jie nežiūrės viso reginio?

— Jei jie laimi, eina į užkulisius bendrauti su žiniasklaida, jei nelaimi, paprastai nori iš ten išeiti. Jeigu jie tik dalyvauja, dažniausiai pabėga po to, kai atplėšiamas vokas.

Man tai atrodė keista. Bilijonas pasaulio žiūrovų stebi reginį per televiziją, svajodami ten patekti. Žmonės, kurie yra ten, negali ištverti neišėję.

Klarkas pasakė, kad daugiausia žvaigždės atvyksta mažomis grupelėmis ir visą laiką, o didžiausia spūstis bus maždaug valanda po baigimo.

Teisybę jis sakė: pirmosios pora valandų buvo lengvos. Atvyko tik kelios nedidelės įžymybės, nė vienos jų nereikėjo oficialiai pristatyti. Aš tik pasveikinau jas įprastai ir parodžiau eiti į salę.

Kai galiausiai atėjo laikas pasakyti savąją eilutę, įjungiau ausinių mikrofoną taip, kad manieji panašiai apsiginklavę kolegos galėtų girdėti kiekvienos atvykstančios įžymybės pavardę. Pirmasis asmuo, pasirodęs veiksmo lauke, buvo Bilas, viešųjų ryšių vadybininkas mūsų Los Andželo įstaigoje. Bilas buvo įsitaisęs spaudos atstovų būryje tarp daugybės susigrūdusių reporterių ir fotografų, apgulusių pagrindinį taką. Žurnalistus nuo raudonojo kilimo skyrė geležinė užkarda, pakankamai žema, kad galėtum fotografuoti, bet per aukšta, kad kas peršoktų. Buvo užtvara ir už jų, tad spauda visai kaip naminiai gyvuliai buvo susispietę į būrį. Kaskart, kai pasakydavau savo eilutę, Bilas paskelbdavo jiems įžymybės pavardę, ir jie imdavo šaukti ir pliauškėti fotoaparatais. Viskas vyko taip:

Aš (skelbiu, rankos prie šonų): „Leiskite jus pasveikinti, Deividai (pauzė) Speidai. Dėkui jums, kad atvykote“.

Bilas (garsiai): „O Dieve, vaikinai. DEIVIDAS SPEIDAS JAU ČIA“.

Spauda (unisonu): „Deividas. Deividas. Jau čia. Jau čia“.

Priklausomai nuo to, kokio garsumo įžymybė, einanti raudonuoju kilimu, ir kaip susidomėjusi ja spauda, mudu su Bilu suprasdavome, kada skelbti kitą. Bilas paklausdavo manęs, kas pasirodė ant denio, o paskui sakydavo arba: „Sulaikyk ją valandėlę, jis vis dar su jais“, arba: „Taip, siųsk ją tolyn, jis išstovės kilime skylę“.

Kartais šūksniai pasikeisdavo vidury kurios nors pavardės, kai spauda išvysdavo ant denio įžymybę, pradedančią savo nusileidimą. „Deiv... ELIZABETA. ELIZABETA. Jau čia“.

Kai įvykiai tikrai ėmė rutuliotis ant raudonojo kilimo, aš buvau per daug užsiėmusi, kad įsidėmėčiau miriadus įžymybių, kurias sveikinau, tačiau nė prie vienos jų neprisiliečiau. Atvyko visi Užsienio piloto aktoriai, panorėję eiti kartu. Keturi iš penkių Geriausio aktoriaus apdovanojimo laimėtojų, visi Geriausio antraeilio vaidmens aktoriai ir keistu sutapimu visos Geriausio antraeilio vaidmens aktorės per pastaruosius ketverius metus pasirodė tokia tvarka, kokia buvo laimėjusios. Suknelės buvo nuostabios, papuošalai rėžė akį. Daugelis moterų buvo pasipuošusios milijoną dolerių kainuojančiais skolintais brangakmeniais. Papuošalus lydėjo asmens sargybiniai, prižiūrėję, kad jų nešiotojos saugiai įeitų į vidų, o ten vidaus apsaugos tarnyba perimdavo jų priežiūrą.

Prieš patekdami į vakarėlį, žmonės turėdavo išlipti iš savo automobilių. Metai patirties pamokė Glorious viešųjų ryšių personalą, kad geriausias būdas sulaikyti atvykusius be kvietimo — įsitikinti, kad visi, nebuvę pakviesti, negalėtų net priartėti prie šaligatvio krašto. Dėl to Robertas ir Klarkas buvo paskirti rūpintis automobiliais. Įsitaisę per keturis kvartalus į rytus ir vakarus nuo viešbučio, jie įkišdavo galvą į kiekvieną limuziną, įvertindavo situaciją ir slapta prispausdavo lipduką ant priekinio automobilio buferio. Lipdukai buvo trijų skirtingų rūšių. Pirmieji — atviras raudonas apskritimas, reiškiantis, kad į vakarėlį galėjote atvykti su vienu svečiu pro bendrąsias duris. Antrieji — standartinis raudonas apskritimas su įžambiu brūkšniu. Tai reiškė, kad nebuvote pakviestas ir mes net neleisime jums eikvoti mūsų energijos bergždiems ginčams. Viešbučio patarnautojai, kurie veikė kaip mūsų privatus Jūreivių korpusas, neleisdavo limuzinams su šiais lipdukais prisiartinti prie šaligatvio ir išlaipinti keleivių. Kai kurie vairuotojai apsukdavo kvartalą dvidešimt kartų, kol tai suprasdavo. Keli nepakviestieji įsivaizdavo galį išlipti iš automobilio prieš porą kvartalų ir tiesiog nužingsniuoti į vakarėlį, nes Los Andžele tai bus taip nepastebima, kaip ir tai, jei užsiliepsnotų plaukai.

Trečios rūšies lipdukai buvo su žvaigžde, signalizuojančia: „Automobilyje žvaigždė“. Automobiliams su žvaigždėmis buvo nurodoma stoti į tiesią liniją, kad jų atvežtieji būtų pristatyti prie raudonojo kilimo galo, kur mudu su Bilu pradėdavome vėl savąjį šuns ir ponio pasirodymą. Prieš prispausdami žvaigždės lipduką, mūsų automobilių vaikinai patikrindavo limuzino keleivius ir įsitikindavo, kad kiekviena kviesta žvaigždė būtų atsivežusi tik vieną teisėtą svečią. Tad kaip pateko stūmikas? — stebėjausi aš, mintyse pasižymėdama, kad vėliau apie tai reikės paklausti Klarko ir Roberto. Robertas sumanė lipdukų sistemą prieš porą metų ir labai didžiavosi jos sėkme. Jei kur liko spraga, jis tikrai norės ją iškart užtaisyti.

„Vienas svečias vienam asmeniui“ — tokia buvo mūsų mantra visą savaitę prieš apdovanojimus. Padaliję beveik tūkstantį vakaro pakvietimų, mes skambinome kiekvienam pakviestajam ar jo atstovui ir priminėm apie vieno svečio limitą. Paskui žvaigždute pasižymėdavome pavardę kiekvieno, kuris atrodė galįs nepaklusti taisyklei, kad atvykęs būtų atidžiau stebimas. Vienas iš to sąrašo buvo Tedas Rodis, pornografinių žurnalų leidėjas. Paprastai jo nekviesdavo, bet šiemet, kaip gausiai apdovanoto biografinio filmo subjektas, jis sulaukė palankumo. Kai paskambinau, jo asistentas pasakė, kad Tedas savo žmoną atsiveš kaip svečią ir atvyks su apsauginiu bei vyruku, kuris stums jo vežimėlį. Aš iškart nuėjau pas Vivianą, atsakingą už tokias situacijas.

— Ką tik kalbėjausi su Tedo Rodžio asistentu, — pasakiau. — Tedui reikia apsauginio ir vyruko, kuris stumtų jo vežimėlį, ir dar jis atsiveš žmoną.

— Apsauginio? Kam Tedui Rodžiui apsauginis? — paniekinamai prunkštelėjo ji.

Iš tiesų visi žinojo, kad Tedas atsidūrė vežimėlyje dėl kėsinimosi jį nužudyti; tačiau atrodė išmintingiau to neminėti, tad aš tik gūžtelėjau pečiais:

— Turbūt tiesiog paranoja.

— Klausyk, — pasakė Viviana. — Paskambink vėl asistentui. Žmona stums jo vežimėlį ir prižiūrės jo sėdynę. Vienas svečias, ir taškas.

Giliai atsidusau, paskambinau asistentui ir išdėsčiau jam informaciją.

— Žmogus paralyžiuotas, — atsakė jis. — Nejau negalite padaryti išimties?

— Ne, — pasakiau. — Apgailestauju, bet negaliu.

— Su jūsų žmonėmis kažkas negerai, — suburbėjo jis, ir balsas buvo kupinas paniekos.

— Klausykite, — pasakiau, o mano kūnu nuvilnijo gėdos banga. — Tedas plius vienas. Viena žmona ar vienas apsauginis, ar vienas vežimėlio stūmikas. Man nesvarbu, ką jis pasiims, bet tai bus tik vienas. — Viviana pritariamai palinksėjo, kai padėjau telefono ragelį, priblokšta to, ką ištarė mano lūpos. Kito skambučio ėmiausi jausdamasi prastai. Vyrukas, dešinioji žymiausio pasaulio pornografo ranka, turėjo suabejoti mano sveiku protu ir buvo visiškai teisus.

Dabar, po trijų dienų, Tedas Rodis užvažiavo ant raudonojo kilimo. Jį, žvilgantį savo baltu smokingu ir garsiuoju auksiniu vežimėliu, stūmė ne kas kitas, o Fredis Alenas, aktorius, jį vaidinęs filme. Fredis savo „plius vienu“ pasirinko milžinišką ir baimę varantį Tedo apsauginį. Nebuvo abejonių, kad šis vyrukas galėtų blokuoti kulkas vien savo kūno mase. Tedo žmona ėjo greta jo, tviskanti deimantų vėriniu, kuris prasidėjo prie jos smakro ir baigėsi kažkur giliai įspūdingoje iškirptėje. Pastebėjau, kad apsauginis šiek tiek išverstakis, juo geriau iškart viena akimi sergėti Tedą, o kita — jo žmonos brangenybes. Jų dalyvavimas nuramino mano kaltą sąžinę.

— Leiskite jus pasveikinti, Tedai Rodi, — pasakiau blykstelėdama kuo šilčiausia šypsena. — Dėkui jums, kad atvykote.

Vos Tedui atvykus, per ausines išgirdau, kad Užsienio pilotas ką tik laimėjo apdovanojimą už Geriausią filmą. Visi vakarėlio dalyviai ėmė džiaugtis ir ploti. Mane nuvėrė virpulys, apsidairiau ieškodama, su kuo kartu galėčiau pasidžiaugti. Pagavau Bilo žvilgsnį, nors jis buvo apgultas spaudos, pūstelėjo sau į smilius, tarsi jie būtų pora šautuvo vamzdžių. Mes žinojome, kad Užsienio pilotas — filmas, turėsiantis visus sumušti, bet tai ne tas pat, kaip turėti apdovanojimą rankoje.

Negalėjau ištverti nepradėjusi švęsti. Gal dabar sunkios mano viršininkų ir kolegų nuotaikos tiesiog ištirps ir paliks mus džiaugtis pergale, kurią pasiekėme visi, didžiuodamiesi Filo ir Tonio triumfu?

Vaksmanų dvyniai buvo visiški pašaliečiai savųjų versle. Per pastaruosius dvidešimt metų jų aštrių filmų ir laisvo sandorių tvarkymo samplaika sudavė tai pramonei per ausį ir gerokai įspyrė į užpakalį. Tačiau Oskaras už geriausią filmą visada juos aplenkdavo. Filas ir Tonis netikėjo, kad Garbe būti nominuotiems. Jie tikėjo: Laimėtojas ima viską. Šįvakar su Užsienio pilotu jie galiausiai taip ir padarė. Filmas ne tik pasiekė dešimtmečių senumo rekordą Oskarų, gautų už vieną filmą, skaičiumi, bet ir visa Glorious gavo naują apdovanojimą už vienos studijos laimėjimus.

Staiga bruzdesys Saulėlydžio bulvare sustiprėjo ir tapo aišku, kad tuoj įžengs Filas ir Tonis Vaksmanai; per savo ausines galėjau girdėti, kaip Robertas ir Klarkas darbuojasi su tarnautojais, kad sulaikytų eismą abiem kryptim. Akimirka, seniai svajota ir kruopščiai surežisuota, galiausiai atėjo. Vienintelis dalykas, paliktas atsitiktinumui, — kuris brolis laikys trofėjų išlipęs iš automobilio.

Kai limuzinas slysdamas sustojo prie šaligatvio, įsižiebė šviesos, ir malūnsparnis sukinėjosi taip žemai, kad suplaktas oras nuo paviršiaus papūtė mano plaukus ir prilipdė suknelę prie kūno. Vairuotojas išlipo, stabtelėjo laikydamas pirštinėtą ranką ant durelių rankenos, paskui iškilmingai jas atidarė. Kai Filas ir Tonis išlipo iš limuzino, kartu keldami Oskarą į dangų, suspragsėjo milijonai blyksčių.

Jiedu buvo į nieką nepanašus duetas. Filas buvo stambus, nepaprastai plačių pečių ir atakuojančio puolėjo krūtine. Didžiulė galva, mėsingas veidas su mažomis skvarbiomis akutėmis, pro kurias neprasprūs apgaulė. Kaklaraištis buvo atpalaiduotas ir marškinių apykaklė prasegta, kad būtų vietos milžiniškam kaklui, sėdynė aiškiai tempė pagal užsakymą pasiūto smokingo siūles. Tonis — lieknas, šešių pėdų ūgio, malonių bruožų, tačiau visą šią išvaizdą ardė jo plaukai. Šviesiai rudi ir smulkiai garbanoti, jie sudarė tokį įspūdį, lyg kažkas juose gyventų. Tačiau šįvakar, apsirengęs Valentino smokingu, jis atrodė gana gražiai, bent jau nuo kaktos žemyn. Glorija Vaksman išlipo iš limuzino paskutinė ir palaukė kilimo gale, spinduliuodama motiniška meile savo berniukams. Escados suknele, siuvinėta karoliukais, ir Blackglama audinės boa ji kiekvienu coliu buvo elegantiška šeimos matrona. Ir po šerkšno nubalintų plaukų, ypač papildančių auksinę statulėlę, dėl kurios niekada neabejojo, kad sūnūs ją laimės, ji išdidžiai žvelgė, žydų Rouza Kenedy madingais moteriškais drabužiais.

Glorija Vaksmansūnų įkvėpimas ir studijos bendravardė — mėgavosi pasakodama istorijas apie sunkų dvynių gimimą. Per nenumatytą Cezario pjūvį buvo viena gąsdinanti akimirka, kai akušerė pamanė, jog Filas ir Tonis sujungti. Bet paaiškėjo, kad abu kūdikiai stipriai apsikabinę vienas kitą. Dabar, po kokių keturiasdešimt aštuonerių metų, jie tik vos vos atlaisvino glėbį. Vaksmanai kovojo kaip pora geto pitbulterjerų ir buvo neįtikėtinai pavydūs vienas kitam. Nors jie dalijosi prodiuserių kreditais visiems Glorious filmams, iš tiesų filmas būdavo arba „Tonio“, arba „Filo“. Jei vienas turėdavo filmą, kuris sėkmingai ėjo kino teatruose, kitas negailestingai išjuokdavo savo brolio projektą. Tai, kas sumušė bilietų kasų rekordus dėl Tonio „mėšlo“, buvo lyginama su tuo, ką Filas ką tik „susuko“. Garso takelio albumas, lydintis kitą Tonio filmą, „užliūliavo“, o Filo naujai įsigytas scenarijus „buvo tiesiai skirtas vaizdajuostei, jai parašytas“. Tonio vadybos kampanija buvo „nelemtai triukšminga“, o Filas parinko Holivudo Merginą vaidinti būsimame filme „grynai tavo pimpalo šneka, bet aš nekaltinu“. Ir taip toliau, ir panašiai. Filas ir Tonis, Tonis ir Filas, išmušantys šlamštą vienas iš kito dėl garbės ir turtų, kuriuos galiausiai jie dalijosi perpus.

Dvyniai persistengė prieš kameras — pirma apsimetė, kad pešasi dėl apdovanojimo, o paskui liūliavo jį kaip suvystytą kūdikį. Net Tonis, paprastai vengdavęs prožektorių, atrodė, tarsi džiaugtųsi liaupsinimu. Eidami į pergalės iškilmes, jie praktiškai šoko ant raudonojo kilimo. Vienu metu Tonis užšoko Filui ant pečių ir laikė apdovanojimą aukštai ore, tad visi trys panėšėjo į keistą Holivudo totemo stulpą iš Storojo Filo, Plonojo Tonio ir jų žėrinčio kūdikėlio Oskaro. Tas vaizdas taps viena garsiausių metų fotografijų. Paskui jie, pamojavę motinai, perdavė jai trofėjų. Nors ji buvo septyniasdešimties, visai mažytė, statulėlės svoris jos nė kiek nesutrikdė. Ji iškėlė ją viena ranka sau virš galvos, o kita pamosavo pusiau statulos, pusiau karališka poza — tokia buvo šimtaprocentinė Glorija Vaksman.

Po dvidešimties minučių kraipymosi Vaksmanai dingo vakarėlyje. Per ausines išgirdau, jog Robertas ir Klarkas pakviesti vidun koordinuoti šampano tosto Užsienio piloto aktoriams ir komandai. Aš pasijutau šiek tiek pažeminta, nes nebuvo nė menkiausio ženklo, kad kas nors iš mūsų bent akimirką galėtų prisijungti prie šventės. Kitas porą valandų kaip paprastai vyko darbas mano mažyčiame šaligatvio pakraščio ruoželyje — įžymybių sveikinimas, spaudos šūksnių klausymasis ir nuolatinė kankynė girdėti vaikštinėjančias bei šnekančias Marleną su Viviana ir priekaištaujančias man ar kuriam mano kolegai dėl baisaus klaidingo žingsnio, kuris neabejotinai sugadino vakarėlį. Girdėjau, kaip Robertas sako Klarkui, kad Tonis liepė nutraukti Glorijos Mai Tais. Nusišypsojau, įsivaizduodama Gloriją, sverdėjančią ant kulniukų ir laikančią savo tuščią taurę, kai Klarkas paduoda jai nealkoholinį gėrimą.

Žvelgdama į viešbutį, į Saulėlydžio bulvarą, languose mačiau daugybę veidų. Žmonėms, apsistojusiems Modiljanio viešbutyje, mūsų vakarėlis virto tikru košmaru, mat pavertė juos nevykusiais slaptais žiūrovais, mokančiais didžiulius pinigus už privilegiją žiūrėti. Jiems nebuvo leidžiama įeiti į vestibiulį ar baseiną, jie galėjo įeiti į pastatą ir išeiti iš jo pro požeminį garažą: pasikelti ar nusileisti liftais, suprogramuotais nesustoti jokiame „mūsų“ aukšte. Daugelis jų stebėjo atvykimo spektaklį ilgesingu žvilgsniu. Vienas vyras netgi nusileido žemyn virve, susukta iš sumazgytų paklodžių, tačiau buvo sutiktas susierzinusios Marlenos tą akimirką, kai tik kojos palietė žemę. Maždaug po trisdešimties sekundžių spiegimo ant jo jis užsikabarojo atgal į savo saugų kambarį.

Buvo trečia valanda nakties, tai toks laikas, kai žmonės išlenda su keisčiausiomis istorijomis. Tarp jų buvo du vyriškiai, sakęsi esą kažkokio Viljamo Moriso agentai, atvykę prieš dvi valandas, ir smarkiai prisidažiusi moteris nutriušusiais voverių kailiniais, nešdamasi padirbtą Oskarą, kurį sakėsi ką tik laimėjusi. Už ką — už Geriausią klastotę? — pagalvojau niūriai.

Paskui prie manęs priėjo vyras, kiek pastoviniavęs raudonojo kilimo gale ir nesistengiantis įeiti. Jis buvo žilas, raukšlėto veido. Jo rankos truputį drebėjo, buvo nubertos rudomis dėmėmis, bet jis, regis, buvo jaunesnis, nei atrodė. Kostiumas buvo padėvėtas, kruopščiai išlygintas, o dryžuotas kaklaraištis užmegztas dvigubu Vindzoro mazgu.

— Ar žinote, kiek ten, viduje, žmonių? — paklausė.

— Tiksliai nežinau, — atsakiau manydama, kad gal jis slaptai dirba ugniagesių departamentui, grasinusiam baigti mūsų vakarėlį, jei viršysime leistinas ribas.

— Ar yra kas įdomaus?

— Žinoma, pusė Holivudo, — pasakiau nusprendusi, kad jis turbūt koks ekscentrikas iš vaikštinėtojų prieš aušrą Saulėlydžio bulvaru.

— O Vaksmanai? Ar jie yra vakarėlyje?

Aš linktelėjau.

— O kaip Tedas Rodis?

— Kiek žinau, jis čia. — Iš ten, kur stovėjau, galėjau matyti tik atvykstančius, ne išvykstančius.

— Įdomu turėti šalia tokį vyruką. Koks jis?

— Aš nesusipažinau su juo. Mačiau jį tik dvi sekundes, kai jis atvyko su žmona ir kitais.

— Jis atsivežė daug žmonių?

— Tikrai tai buvo neįprasta, nes mes kiekvienam leidome turėti tik vieną svečią — net ir Tedui, kuris paprastai turi asmens sargybinį ir vežimėlio stūmiką, žinoma, ir jo žmona kartu su juo. — Aš buvau tokia pavargusi, kad tik padrikai kalbėjau su šiuo visišku pašalaičiu.

— Tad tik Tedui buvo leidžiama atsivežti daugiau svečių?

— Ne, nebuvo. Bet Fredis Alenas Tedo asmens sargybinį pasiėmė kaip savo svečią, o stūmė vežimėlį pats.

— Tikrai. Koks kilnus ponas Alenas.

— Ir aš taip pamaniau. Turiu galvoje, vyrukas juk sėdi vežimėlyje. Galėjome žiūrėti ne taip griežtai. — Mano mintys nuslydo į tą smegenų dalį, kuri priima sprendimus, ir pateko tiesiai man ant liežuvio. — Atleiskite, — pasakiau ir nuėjau kelis jardus kilimu.

— Marlena, — sušnibždėjau į mikrofoną. — Čia labai keistas vyrukas. Klausinėja mane daugybės dalykų.

— Dėkui, Karen. Nemanau, kad čia kas keista vaikštinėti apie Holivudą vidurnaktį. Gal galėtum pasistengti negaišinti manęs tokiomis nesąmonėmis?

Radijas nutilo, ir aš atsigręžiau pasižiūrėti, kur tas vyras, kuris ką tik čia stovėjo. Jis buvo dingęs. Iškart pasigailėjau, kad patrukdžiau Marleną, ir taip suteikiau jai dar vieną progą mane įskaudinti. Žinojau, kad šioje kompanijoje žmonės taip kalbasi vienas su kitu. Taip jie kalbasi su savo draugais ir bendradarbiais, savo vaikų auklėmis ir savo vyrais bei žmonomis, savo vaikinais ir jų tėvais, nors tas žinojimas dabar nepalengvino mano savijautos.

Nuo pat pirmos dienos Glorious aš vis turėdavau priminti sau, kad visi čia išgyvena nežmonišką įtampą. Faktas, kad buvome taip arti laimėjimo už Geriausią filmą, kiekvieną vertė dirbti sekinančiu tempu. Trūko savitvardos, lūkesčiai buvo dideli, emocijos — ant peilio ašmenų. Natūralu beatodairiškai rėžti artimiausiems ir brangiausiems, svarsčiau aš, ypač kai tokia trapi pusiausvyra. Bet kodėl dabar, kai jau pasiekėme savo tikslą, nėra jokio palengvėjimo jausmo?

Maždaug penkiolika minučių po keturių visiems mums, dirbusiems lauke, galiausiai buvo leista ateiti į viešbutį, ir žmonės, užėmę pozicijas viduje, galėjo palikti savo postus. Visi sugriuvome ant sofų ir kėdžių vestibiulyje. Po penkių minučių Tonis praėjo pro šalį, pažvelgė į mus ir pro sukąstus dantis iškošė:

— Ar kas nors iš jūsų kada nors ką dirba? Ar manote, kad čia jums apmokamos atostogos?

Tada išdygo Alegra ir įkišo savo trigrašį:

— Su jumis gyva bėda. Per jus atrodome kaip būrys tingių išgverusių netikšų.

Apsižvalgiau aplink. Buvo beveik tuščia, tik keli valgiu ir gėrimais besirūpinantys darbuotojai, sulankstantys stalus ir kraunantys medines kėdes. Pajutau, kaip per grupelę nuvilnijo pykčio banga, bet niekas neištarė nė žodžio. Mes buvome per daug pavargę.

Geriausio filmo apdovanojimas jau kelias valandas buvo saugus Vaksmanų rankose, tačiau pagiežingas tonas sugrįžo vėl. Tomis priešaušrio valandomis po apdovanojimo aš ėmiau suprasti savo logikos klaidą: Glorious Pictures stumtelėjimas visada pereina į smūgį.

Suvokusi, kad geriau grįžti į viešbutį, negu šlaistytis aplinkui ir laukti, kad mane dar kas išbartų, aš su Klarku suskatau važiuoti atgal į Four Seasons. Kai važiavome liftu, jis stengėsi mane pralinksminti:

— Glorious tradicija. Per pietus prie baseino užsakiau dvi geriausias persirengimo kabinas. Mes turėsime mimozų, gausime kūno ir veido masažą, kitų procedūrų — ir ši naktis liks tik blankus prisiminimas tau net nespėjus susivokti. Numik truputį, ir vėliau pasimatysime. — Jis patapšnojo man viršugalvį, lyg būčiau vaikas.

Nešdamasi batelius, aš nušlubčiojau į savo kambarį ir kritau ant čiužinio su visais pobūvio drabužiais.

Užmerktos akys

Nepasakyčiau, kad įžengiau tenai užmerktomis akimis. Glorious garsėjo tuo, kad ten sunku dirbti. Buvau girdėjusi gandus, esą ten buvo net dvylikos žingsnių programa ankstesniems darbuotojams, surinktiems iš Nju Džersio priemiesčių. GlorAnon buvo arba tikrai anoniminė, arba visai išgalvota, nes vėliau, kai paklausinėjau aplinkui, niekas negalėjo patvirtinti jos egzistavimo. Vis dėlto buvo šnekų apie šviesius jaunus žmones, kurie nuėjo dirbti į Glorious ir išėjo vos įstengę paklausti: „Ar likti, ar išeiti?“ — tokia buvo jų emocinė būsena. Mano pasirinkimą nulėmė istorijos su geresnėmis pabaigomis: dvidešimt ketverių metų viceprezidentai su personalu ir atlyginimais, derančiais jų įspūdingiems titulams; asistentė, parašiusi liaupsinantį straipsnį spaudoje apie savo scenarijų, pateiktą prisidengus pseudonimu, ir išvydusi jį pasirinktą po kelių savaičių; registratorė, padariusi tokį įspūdį apsilankiusiam režisieriui savo neprašytais komentarais, kad buvo priimta gamybos viršininke. Mano pačios darbas Glorious buvo nulemtas ne tiek aklos ambicijos, kiek meno ir mokslo, susimokiusių prieš mane.

Prieš Glorious aš praleidau beveik ketverius metus CNN reklamos tyrimų skyriuje. Visai neseniai atlikau tyrimą, turėjusį parodyti, kiek procentų CNN žiūrovų statistiškai kankina „nuolatinis ar pasikartojantis“ rėmuo dabar ar kankins ateityje. Pinigų uždirbdavau pakankamai, mano pusmetinės apžvalgos buvo geros, ateitis atrodė garantuota, nepaisant fakto, kad mane kamavo nuolatinės ar pasikartojančios abejonės, ar eidama tokias pareigas kada nors realizuosiu savo galimybes. Ir nors darbas buvo nuobodus, vakarai ir savaitgaliai tai kompensavo su kaupu — mano socialinis kalendorius buvo geriausių draugų rankose: jį visiškai užpildė Arabela, besigrumianti aktorė, ir mano vaikinas Geibas, kovojantis tapytojas. Arabela laisvomis valandėlėmis tempdavo mane į Filmų forumą ar Walter Reade, o Geibas laikė garbės dalyku, kad aplankytume tiek parodų atidarymų, kiek tik žmogui įmanoma. Mūsų ketvertukas — Geibas, aš ir Arabela (drauge su tuo, su kuo tada draugaudavo) lakstė po miestą, tyrinėdamas viską nuo Džeimso Bondo įkvėptos operos iki „oratoriaus meno“ skaidrių renginio ir Equus spektaklio, atliekamo septintokų vienoje iš „pažangesnių“ privačių mokyklų. Drauge mes džiaugėmės viskuo, ką tik siūlė Niujorkas, jei tai buvo nemokama arba labai pigu.

Arabela Tompson buvo mano geriausia draugė nuo pirmo kurso UMass Amherst (tikrasis jos vardas Ebė, bet po antro kurso ji atsisakė taip šaukiama atsiliepti). Jos specializacija buvo drama, o aš buvau politinių mokslų krimtikė, tad mūsų keliai galėjo niekada nesusikryžiuoti, jei nebūtume susidūrusios prie priešingų lentų per debatus apie „tiesą filmuose“, vykusius po Visi prezidento vyrai demonstravimo. Tą vakarą mudvi supratome, kad smagiau abiem ginčytis negu sutikti su kuo nors kitu, ir tapome neperskiriamos. Nepasotinama filmų rijikė, Arabela žinojo viską beveik apie kiekvieną kada nors sukurtą filmą, juo labiau apie įžymybes, režisierius, prodiuserius, ir buvo patikima „Kas yra kas“ žinovė kalbant apie filmų pramonės šulus. Deja, ji buvo kilusi iš gydytojų — bent trijų kartų, ir visi jie, net seniai mirę, regis, labai ją spaudė imtis šeimos verslo. Ji buvo priimta į Džono Hopkinso medicinos mokyklą, Tompsonų Alma mater, bet atidėliojo studijas kelis kartus, kad galėtų mokytis vaidybos kursuose ir pereiti vaidybos sugebėjimų tikrinimą Niujorke. Galiausiai nenoromis padarė išvadą: kadangi bus gydytoja, niekada nevaidins televizijoje. Tad persikėlė į Baltimorę ir, būdama studentė medikė, nutarė vaidinti tolesnius dvidešimtį metų — ar bent jau man taip atrodė.

Mes pasižadėjome bent vieną savaitgalį per mėnesį praleisti kartu, ar Merilende, ar Niujorke — bet greitai nelemtoji anatomija, fiziologija ir histologija tam užkirto kelią. Įpusėjus rudeniui paaiškėjo, kad mes laimingos, jei bent kartą per savaitę ištaikome šnektelėti telefonu, o jos šnekos dabar buvo pilnos medikų žargono ir pasibaisėtinos informacijos apie Lloydo, jos lavono, skrodimą — tai buvo vietoj kino sensacijų, kurias ji taip mėgdavo entuziastingai aptarinėti. Ji vėl tapo Ebe, ir tai užvis liūdniausia.

Paskui mudu su Geibu siaubingai kovojome dėl Padėkos dienos savaitgalio. Ir Geibo talentas, ir jo negebėjimas sėkmingai save parduoti buvo akivaizdūs; nors jis troško vietos būsimų globėjų išlaikomose miesto centro ir Soho galerijose, tačiau vertėsi laikinais darbais. Visai neseniai dirbo Krisčio aukciono namuose, kur vylėsi užmegzti kontaktų su meno žmonėmis; vietoj to pasijuto atsidūręs pakrovimo doke — nešiojo senovinius baldus iš furgonų ir į furgonus. Po savaitės metė pasibjaurėjęs sakydamas, kad jam bloga nuo viršininko elgesio, tarsi Čipendelo dėžės būtų vertingesnės nei jo nugara. Užuot pasakiusi, kad jo įtarimas turbūt teisingas, aš pasiūliau, kad gal metas pasvarstyti, kaip užsidirbti pragyvenimui kitaip, gal komercine daile. Geibas palaikė tai ženklu, kad aš niekada netikėjusi jo tapyba, ir pareiškė persikeliąs į Rytų Kentukį, kur galėsiąs gyventi su savo šauniuoju dėde beveik už dyka ir „kurti be trukdymų“. Įprastas vaistas nuo širdies skausmo yra būti užsiėmusiai, tačiau aš neturėjau nieko, su kuo galėčiau ką nors veikti, tad jaučiausi palikta ir iki pamišimo nuobodžiavau. Jei jau Geibas ir Arabela staiga dingo iš mano akiračio, nusprendžiau ištirti tas savo gyvenimo sritis, kurios išloštų dėl pokyčių. Po mikroskopu atsidūrė „karjera“.

Per visus mokyklos metus aš degiau ambicija, norėdama gauti diplomą ir sprukti, tačiau niekada nebuvo aišku, kur. Pradžioje išmėginau kelis skirtingus darbus, į dabartinę vietą CNN patekau per draugo draugą ir užsilikau čia ilgiau nei ketinau. Kažkaip prabėgo ketveri metai. Nors Ebė atsisakė savo svajonės, jos planas B vargu ar buvo nevykęs pasiūlymas. Ir Geibas nusprendė toliau stumtis su savo tapyba, laikydamas ją vertesne už mūsų draugystę. Tikra ironija — jie kiekvienas žinojo, ko nori, o aš, dukart per mėnesį gaudama atlyginimą, sveikatos draudimą ir visomis išgalėmis stengdamasi išspausti 401 kilobaitą, nežinojau nieko.

Tokios mintys sukosi mano galvoje, kai vieną vakarą per sausio tamsą ėjau prisijungti prie savo skyriaus Ichy Taco Heaven, ketvirtadieniais mūsų įprastinėje susitikimo vietoje. Kai mirksintis neoninis čili pipiras sušvito pro tamsą, man sustiprėjo viltis artimiausioje ateityje užsisakyti stiprią margaritą, nes šie ketvirtadienio vakarai jau tapo didžiausiu mano savaitės privalumu.

Bent jau geriau pažinsiu savo kolegas, galvojau alkūnėmis skindamasi kelią pro važinėjančių į darbą iš priemiesčių klerkų ir sekretorių minią su savo pirmuoju gėrimu, ieškodama mūsų staliuko.

Kai nutūpiau į tuščią kėdę kampe, pamačiau, kad grupėje yra nepažįstamas veidas.

— Karen, čia Klarkas Garlandas, — tarė Pitas, mūsų skyriaus vyriausiasis statistikas. — Mes kartu mokėmės mokykloje. Nemačiau jo nuo tada, nes jis amžinai prapuolęs tame Glorious.

Ar gerai išgirdau? Šis vyrukas dirba Glorious Pictures? Ebė negalėtų patikėti. Iš visų tų filmų, kuriuos matėme drauge, Glorious filmai buvo jos mėgstamiausi. Ji labai domėjosi vadovais broliais dvyniais, ypač Toniu Vaksmanu, mažesniuoju. Žiniasklaida aprašinėjo juos arba kaip godžius tinginius, arba kaip nuostabius menininkus, nelygu kokia buvo savaitės diena, ir kai kurios istorijos, kurias ji man papasakojo apie kompaniją, buvo tokios žavingos kaip ir patys filmai.

Aš pašokau, iš to uolumo vos neapvertusi savo gėrimo.

— Karen Džeikobs, malonu jus matyti, — tariau be žado ir ištiesiau ranką. — Man patinka Glorious filmai. Aš taip verkiau žiūrėdama Teatro incantato, kad bijojau, jog aplinkiniai išprašys mane iš salės. — Suvokiau, kad vis dar kratau Klarko ranką, ir taip staiga lioviausi, kad išsipylė jo martinis. Jis galantiškai apsimetė, kad nieko nenutiko, o Pitas pažvelgė į mane suglumęs. Darbovietėje jis sėdėjo nuo manęs per du kubus, ir aš tikriausiai ką tik pasakiau Klarkui daugiau žodžių nei jam per visą mudviejų darbo laiką.

Klarkas buvo maždaug šešių pėdų ūgio, o aristokratiška išvaizda, deranti su atletiška figūra, leido jį laikyti žmogumi, kuris dažnai žaidžia skvošą. Tamsūs rudi plaukai vietomis praretėję, bet šypsena kupina tokio pasitikėjimo savimi, kokį tik kada esu mačiusi. Dėl mūsų kompanijos neįtikimai griežtos aprangos mes su kolegomis atrodėme kaip prisikėlę lavonai, o Klarkas buvo apsirengęs madingai, ir viskas — geros kokybės džinsai, juodas kašmiro megztinis stačiu kaklu, Gucci nevarstomi batai — atrodė šiltai ir gyvai.

— Man irgi patiko tas filmas, — pasakė Klarkas. — Po poros mėnesių pasirodys keli puikūs nauji filmai — jei aš tiek gyvensiu, — tarė šypsodamasis.

Aš rimtai linktelėjau.

— Girdėjau, kad ten sunku dirbti. Ką jūs ten veikiate?

— Dirbu viešųjų ryšių skyriuje, kuris yra beprotiškiausia vieta iš visos beprotiškos įstaigos. Bet aš labai mėgstu savo darbą.

Jis mėgo jį. Negalėjau sulaukti, kol paskambinsiu Ebei ir pasakysiu jai, kad susipažinau su tikru Glorious Pictures publicistu ir kad jam ten patinka, ir kad ten dirbti taip smagu ir beprotiška, kaip mes ir įsivaizdavome. Visą vakarą aš sekiojau Klarką kaip mažas alkanas spanielis. Apiberdavau jį klausimais, trokšdama kiekvieno Glorious kąsnelio, kurį jis galėtų man numesti. Pitas, stengdamasis įterpti bent žodelį, paklausė, ar teisybė, kad Vaksmanai daug ginčijasi.

— Ginčijasi? Ne tas žodis. Tai tikras mūšis, — atsakė Klarkas. — Būna dienų, kai tiesiog negaliu patikėti savo akimis.

— Tikrai? — paklausiau, norėdama išgauti šiek tiek informacijos, kurią galėčiau perteikti Ebei.

— Tonis visada skundžiasi dėl Filo dietos, kuri, sutinku, yra baisi. Vieną dieną Tonis įėjo Filui valgant pėdos ilgumo sūrio gabalą, tada prikišo veidą prie Filo ir sušuko: „Ryk toliau — tu mirsi ir viskas atiteks man“. Kita vertus, Tonis daug dirba, ypač kai stresuoja, o taip yra nuolatos. Jis kasdien ateina į darbą apsirengęs kaip aštuntajame dešimtmetyje — žinote, nailono kostiumu su frotine apykakle ir rankogaliais. Šiaip ar taip, pastarąją savaitę, susitikęs su Varnas II: daugiau niekada režisieriumi, jis šokinėjo per šokdynę ir netyčia ja pagavo Filą. Nereikia ir sakyti, jog Filas nebuvo pamalonintas. Manau, jis pasakė lygiai taip: „Nuimk tą prakeiktą daiktą nuo mano kaklo, Tonto“.

— Jis pasakė Tonto? — Mudu su Pitu susižvalgėme pakėlę antakius. Praėjusį mėnesį mes lankėme kompanijos apmokamą įvairovės skatinimo seminarą ir išmokome žūtbūt vengti šio konkretaus žodžio. Jis aiškiai įžeidė ne tik čionykščius žmones, bet ir kalbančiuosius ispaniškai, nes „Tonto“, išvertus iš ispanų, reiškia „kvailas“.

— Ar tai nėra visiškai politiškai nekorektiška? — paklausė Pitas.

— Kaltas, kai apkaltintas, — pasakė Klarkas. — Tai tiesiog tokia vieta.

Po dar poros gėrimų aš pradėjau su visais atsisveikinėti.

— Karen, puiku buvo su jumis susipažinti, — tarė Klarkas, vis dar šypsodamasis ta nuostabia šypsena. — Kada dar aš jus pagausiu pavėjui? Mes turime dar šį tą aptarti. — Nežinodama, ko jis nori, daviau jam savo vizitinę kortelę. Man susidarė įspūdis, kad Klarkas yra gėjus, — nors Niujorke tai vis sunkiau atpažinti, — bet vyliausi, kad suklydau. Pasimatymas filme su Glorious darbuotoju neabejotinai pakeltų man nuotaiką.

Kitą popietę, iškart po to, kai atradau, jog 57 procentai mūsų žiūrovų mėgsta valgyti drebučius, o 85 procentai iš jų „mėlynus“ laiko skaniausiais, paskambino Klarkas.

— Sveika, Karen, praėjusį vakarą norėjau tau šį tą pasakyti, bet nenorėjau kalbėti prie visų, — tarė jis. — Mūsų viešųjų ryšių prezidentei reikia naujos asistentės. Tu tiek daug žinai apie mūsų filmus ir esi tokia entuziastinga. Ar nepasvarstytum dėl pokalbio apie šį darbą? Manau, tu nuostabiai tiktum.

— Oho. Labai tau ačiū, kad pagalvojai apie mane. — Mano kūnu ėmė srūti adrenalinas, o ranka, laikanti telefono ragelį, suprakaitavo. Sukeitusi rankas ir stengdamasi išlaikyti bent truputį šaltakraujiškumo, aš klausiausi, kaip Klarkas aiškina, ką turiu daryti kreipdamasi oficialiai. Jis pasakė, kad kai jie gaus mano trumpą gyvenimo aprašymą, man paskambins ateiti pokalbio. Vos padėjusi telefono ragelį, peržvelgiau savo CV, nusiunčiau elektroniniu paštu Klarkui ir paskambinau Ebei.

— Sveika, Karen, aš ruošiuosi anatomijos egzaminui iš akušerijos. Ar tu žinojai, kad kai moteris nėščia, jos apendiksas persikelia į kairiąją pusę?

— Ne, nežinojau. Tai keista. Ar tu žinojai, kad aš kreipiuosi dėl darbo į Glorious Pictures?

Ebė sušuko į telefono ragelį:

— Tikrai? Glorious? Su Vaksmanais?

— Taigi, kaip tik. — Greitai jai papasakojau, kaip susipažinau su Klarku.

— Karen, turiu bėgti į laboratoriją, bet laikysiu sukryžiavusi pirštus už tave. Net galiu sukryžiuoti Lloydo pirštus už tave.

— Ar galėtum taip padaryti? — paklausiau stengdamasi negalvoti apie violetines, sustingusias Lloydo rankas.

— Žinoma, — pasakė ji. — Jis neįtikėtinai paslaugus.

Likusį popietės laiką praleidau stengdamasi tęsti drebučių tyrimą, bet mano mintys grįždavo atgal prie pokalbio su Klarku. Per pastaruosius porą metų Ebė, Geibas ir aš drauge matėme kelis nuostabius Glorious filmus — Verkianti gėda, Amžini nesutarimai, Laimės šakutė ir Merginos šnabždesys, jei paminėsime kelis, kurie žadino karščiausias diskusijas Turkų kebabo restoranėlyje, kur mes dažniausiai baigdavome savo vakarus. Kartais kiti pietautojai įsikišdavo su savo nuomonėmis; vieną vakarą dvi radikalios feministės kone puolė Geibą savo iešmais, nugirdusios jo komentarus apie suluošinimo sceną Obojuje. Žinojau, kad ne visi Glorious filmai sukėlė tokius audringus atsiliepimus, bet metai po metų kompanijos sėkmė augo, ir ji buvo aptarinėjama ne tik pramogų spaudoje, bet ir Wall Street Journal. Kompanija tapo gyvu įrodymu, kad pinigus galima uždirbti nevengiant rizikingų meninių pastangų, reikia tik teisingai pasirinkti. Net dirbdama asistente aš būsiu arti šviesiausių ir novatoriškiausių pasaulio kino talentų. Ir kas žino? Jei buvo kokia vieta, įrodanti, kad dangus yra riba, tai buvo Glorious Pictures. Jau seniai mane taip buvo žavėjusios perspektyvos, ir tai buvo tikrai nuostabus jausmas.

— Karen? — Pitas susierzinęs barbeno į mano monitorių savo pieštuku. Kaip ilgai jis čia stovėjo? — Ar turi man drebučių palyginimus? — Aš padaviau jam atspaudą. — Ne, man reikia dalies apie miltelius, palygintus su paruoštais, — pasakė jis. — Reikia per valandą.

— Atleisk, Pitai. Duok man dvidešimt minučių, ir aš tau atnešiu. — Visiškai pamiršau, kad šiandien jis jau buvo manęs prašęs tų skaičių, ir staiga apmiriau suvokusi, kad taip praleidžiu didumą laiko. Miltelius palyginti su paruoštais? Reikia mauti iš čia.

Po dviejų savaičių sėdėjau prie stalo ir peržiūrinėjau duomenis; dabar potencialūs reklamuotojai norėjo sužinoti, kokį procentą mūsų žiūrovų bent tris kartus per savaitę graužia rėmuo. Šias žavingas pastangas nutraukė telefono skambutis. Skambino moteris, prisistačiusi Džeraldina Voters, Glorious kadrų viršininkė.

— Tikėjausi, kad jūs atvyksite pasikalbėti su manim, — tarė ji. — Ar galėtumėte būti po valandos?

Valandos? Maniau, turėsiu bent dieną, kad galėčiau pasirinkti gana madingus drabužius, o dabar turėsiu eiti savo CNN apranga — su griežtai nustatytu ne daugiau kaip du coliai virš kelių ilgio sijonu ir ne aukštesniais kaip dviejų colių kulniukais, taigi manieji bateliai toli gražu neblizgėjo. Jau neminint to, kad informaciją apie rėmenį turėjau pateikti ketvirtos valandos susirinkimui.

— Žinoma, būsiu, — pasakiau jau planuodama savo išėjimo strategiją.

Kyštelėjau galvą į viršininko kabinetą.

— Atsiprašau. Visiškai pamiršau, kad šiandien antrą valandą turiu būti pas savo gastroenterologą. — Nenuostabu, kad pasirinkau būtent šį alibi — mano skrandis šoko mambo. — Aš išsiunčiau jums elektroniniu paštu dokumentą apie rėmens skaičius ir grįšiu, kai tik galėsiu, — pasakiau stengdamasi atrodyti labai skubanti, kad išvengčiau papildomų klausimų. Paskui nulėkiau koridoriumi į moterų tualetą. Užsidariau vienoje kabinoje, atsargiai savo pudrinę padėjau ant tualetinio popieriaus laikiklio, pasidažiau lūpas, antakius, blakstienas, pasirausvinau skruostus. Su neklusniu plaukų segtuku, išgriebtu iš rankinės dugno, mėginau suimti vieną sunkią plaukų sruogą ir susegti maža bangele. Išėjau iš kabinos melsdama, kad atrodyčiau geriau negu žalsvu perlu pasipuošusi Stepfordo žmona, žiūrinti į mane veidrodyje. Atidariau tualeto duris ir žvilgterėjau į abi puses, ar koridoriuje nieko nėra. Paskui greitai nuėjau prie lifto, nuskuodžiau vestibiuliu ir, nubėgusi prie gretimo kampo, pasigavau taksi, kad spėčiau į Glorious. Kol neįlipau ir neuždariau durelių, negalėjau atgauti kvapo. Daviau vairuotojui adresą, ir jis atsisuko į mane.

— Kur?

— Grinvičo gatvė.

— Turite galvoje Grinvičo aveniu?

— Ne, esu tikra, kad tai Grinvičo gatvė. Kodėl jums nevažiuoti tiesiog per miestą vakarine puse, o aš pasistengsiu pakeliui išsiaiškinti, — pasakiau pykdama ant savęs, kad negavau tikslesnių nurodymų. Traibekas, gavęs vardą dėl to, kad įsikūręs Trikampyje žemiau Kanalo gatvės — žemutiniame kairiajame Manheteno kampe, yra nepasiekiamas per daugybę gatvelių, ir ten lengva pasiklysti. 1800 metais tai buvo miesto pramonės centras, o dabar, po šimtmečio, jis buvo atrastas iš naujo, nes turėjo vieną dalyką, kuris turtingus niujorkiečius galėjo parklupdyti ant kelių, — erdvę. Apleisti sandėliai ir fabrikai buvo greitai paversti prabangiomis galerijomis, — tokiomis didelėmis, kad sutalpintų porą šimtų žmonių, — įspūdingų dailės kolekcijų namais, ir aukštos lubos suteikė teatrališkumo, kurio taip geidė įžymybės, magnatai ir sėkmingi meno kūrėjai. Ir nors ten įsikėlė investicijų bankai bei pramonininkų baltosios apykaklės, būtent Niujorko nepriklausomų filmų bendruomenė įspaudė Traibeką į žemėlapį — net jei daugumai taksi vis dar reikėjo pagelbėti jį rasti.

Taksi staiga pasuko kairėn, blokšdamas mane į šoną. Vairuotojas atsidūrė Grinvičo gatvėje vėluodamas, bet vis tiek nusprendė įsukti. Pastebėjusi žemą raudonų plytų pastatą su trimis eilėmis Linkolno miesto automobilių, aš šūktelėjau vairuotojui, ir šis staiga nuspaudė stabdžius. Įėjusi vidun gavau lankytojo leidimą iš apsaugos ir pakilau liftu iki aukšto, kur buvo įsikūręs Glorious.

Kai prisistačiau, registratorė pasakė, kad Džeraldina trumpam išbėgusi. Laukiau žvalgydamasi aplink registratorės staliuką tarp daugybės filmų plakatų, apdovanojimo statulėlių ir skelbimų, užpildžiusių erdvę; čia stovėjo sena dėmėta sofa ir buvo paklotas nudėvėtas kilimas. Po kokių penkių minučių iš lifto išėjo keturi patarnautojai: kiekvienas nešė krepšį su Antrosios aveniu kulinarijos išskirtiniu logotipu ir didžiulį padėklą, nukrautą skaniausiais sumuštiniais. Ir apvynioti plėvele jie kvepėjo rūkyta mėsa ir garstyčiomis, kad man net seilės ėmė tekėti. Tai geras, pranašiškas ženklas, nusprendžiau aš. Mano tėvas, kai jį aplankydavau, kaskart reikalaudavo su juo keliauti į Antrosios aveniu kulinariją, ir aš laiminga su juo mėgaudavausi milžiniškais rūkytos jautienos su daug prieskonių sumuštiniais ant ruginės duonos; jie tirpdavo burnoje, o vėliau nuguldavo kaip plyta skrandyje. Registratorė pakėlė telefono ragelį ir pasakė: „Filo priešpiečiai“, paskui parodė vyrams į duris. Negalėjau atsistebėti: kiek iš tiesų tų sumuštinių gali suvalgyti Filas Vaksmanas?

Palaukus devyniasdešimt minučių mane apniko įkyri mintis, kad prastai esu pasirengusi tam pokalbiui. Teisybė, Ebė elektroniniu paštu man atsiuntė viktorinas apie Glorious istoriją ir telefonu paklausinėjo manęs tokių dalykų: „Kaip vertinate mūsų organizaciją?“ ir „Kaip įveikiate smarkų spaudimą?“ Bet nieko nepadarysi, kad mano kvalifikacija — reklama ir tyrimai, tad neturėjau jokios viešųjų ryšių praktikos. Mano rankos atšalo ir sudrėko, burna išdžiūvo. Ką dar galėjau pasiūlyti, be Klarko rekomendacijos? Ištempiau kaklą, truktelėjau pečius stengdamasi atsipalaiduoti, gaila, kad atsisakiau pamėginti vieną iš Ebės jogos klasių. Kiek galėdama pasukiojusi galvą į šalis, pastebėjau už nugaros milžinišką tapytą drobę, nusidriekusią per visą sieną. Ją sudarė raudonos dėmelės, daiginančios būrelius plastikinių gijų. Atsigręžiau ir perskaičiau kortelę:

Mano širdies troškimas

Žvejybos lynas ir škotiška juostelė. Drobė. Aliejus.

Trudi Vaksman

Pamaniau, jog čia tikras testamentas kraujui, tirštesniam už vandenį. Labai blogai, kad Geibas nesusijęs su Vaksmanais. Dabar, mąsčiau, jis kažkur Kentukio kaime, tikriausiai vilki darbiniais drabužiais ir kuria nuostabų meną, ir nereikia jam klausytis mano neigiamų jį gąsdinančių pastabų. Jau šimtąjį kartą šią savaitę svarsčiau, ar turėčiau nusileisti ir jam paskambinti. Nežinojau, ar tai būtų labiau peilio dūris, ar taika, pasiūlyta mums abiem. Kaip tik tada pasirodė aukšta moteris ir padavė man ranką. Jos plaukai, nagai, lūpos ir moteriškas kostiumėlis buvo tos pačios — oranžinės morkų spalvos.

— Jūs turbūt Karen, — pasakė ji, tvirtai sugriebusi mano ranką. Rankos papurtymas bylojo: „Aš esu vadovė“. Stengiausi, kad ir mano rankos paspaudimas būtų tvirtas, bet ji dar įtempė raumenis, tad man galiausiai liko ranka tik gintis.

Nusekiau paskui ją ilgais koridoriais į jos kabinetą ir atsisėdau kitoje stalo pusėje. Kai jau traukiau savo gyvenimo aprašymą, kampe pastebėjau miniatiūrinį taksą.

— Ei, — tariau, siekdama paglostyti jam galvą. Jis suurzgė ir iššiepė dantis.

— Čia Harvis, — pasakė Džeraldina. — Kartais jis būna tikras pabaisa, bet šiaip nekanda. — Tai nenuskambėjo labai įtikinamai, ir aš perstačiau savo portfelį, kad šis būtų tarp manęs ir šuns. Harvis piktai parodė man visus dantis.

— Neprisimenu, kad būčiau kada mačiusi šunį tokiais baltais dantimis, — tariau norėdama pasakyti ką nors gera apie jos bjaurų mažą žebenkščiuką.

— Malonu, kad tai pastebėjote, — pasakė Džeraldina, negalėdama atsižavėti Harviu. Ji džiugiai nusišypsojo, kai jis nusižiovavo ir ėmė apžiūrinėti savo leteną. — Harvio šypsena nebuvo tokia, kokia turėtų būti, tad nusivedžiau jį pas šunų dantistą ir jis išbalino jo dantis. — Džeraldina viską berte išbėrė, tarsi skubėtų baigti. Aš vėl nužvelgiau šunį, kuris vis dar demonstravo dantų kosmetiką, nors veikiau atrodė piktai susiraukęs. Jis galėjo būti priešiškas Omondo brolis.

— Klarkas Garlandas pasakojo man apie jus, — tarė ji. — Jis mano, kad jūs puikiai tiktumėte Alegros pozicijai. — Alegros pozicijai? Ar tai susiję su Heimlicho manevru ar Kegelio pratimais? Aišku, ne — Džeraldina toliau aiškino, kad Alegra Orekchi yra Glorious viešųjų ryšių prezidentė ir kad ji turi dvi asistentes, kurios padeda jai kasdien tvarkytis, kaip ir dirbant su didesniais įdomiais projektais, tokiais kaip premjeros ir reklamavimas užmiesčio renginių, pavyzdžiui, Sandanso filmų festivalio ir Akademijos apdovanojimų.

— Jūs būtumėt jos antroji, — pasakė Džeraldina, turėdama galvoje antrąją asistentę, — bet jos pirmoji pradėjo tik prieš kelis mėnesius, tad pagal vyresniškumą jūs būtumėte lygios. Tai labai pastebima pozicija — tau teks daug bendrauti su Filu ir Toniu Vaksmanais, kaip ir aktoriais bei filmų kūrėjais.

Laukiau progos parodyti savo žinias apie kompaniją — Glorious, Oskaro eigą, bilietų kasų skaičių pastarųjų dvejų metų produkcijai, filmus, kurie jau eina, bet taip ir nesulaukiau. Daugiausia kalbėjo Džeraldina, o aš tik linkčiojau ir klausiausi. Kai ji galiausiai uždavė klausimą, tai padarė labai oriai.

— Dėl metų viskas gerai? — Visai nenutuokiau, ką ji turi galvoje. Kai neatsakiau, ji paaiškino:

— Iš jūsų diplomo metų matau, kad jums maždaug dvidešimt devyneri.

— Dvidešimt aštuoneri, — pataisiau.

— Taip, bet kuriuo atveju jūs dirbsite su daugybe viršininkų, kurie vyresni už jus, bet yra ir pora jaunesnių. Kai kurie vyresni asistentai dėl to nepatogiai jaučiasi.

Ar Džeraldina manė, kad aš jau išmesta į krantą?

— Ne, viskas gerai. Manau, kad proga pasimokyti iš tokių neįtikėtinai talentingų žmonių bus privilegija, — atsakiau džiugiai, galiausiai pavartodama vieną iš savo repetuotų darbo pokalbio frazių.

— Tada viskas. Susisieksime. — Ji atsistojo manęs išleisti. Pasiimdama savo portfelį ir paltą, nenuleidau akių nuo Harvio. Saugojausi, kad mano rankos neatsidurtų arti tų aštrių blizgančių dantų.

Praėjo dvi savaitės, o iš Glorious vis dar nieko negirdėti, ir aš netekau vilties. Buvo paskelbti Akademijos apdovanojimai. Glorious filmas Užsienio pilotas apdovanotas daugelyje kategorijų, tarp jų už Geriausią filmą, Geriausią režisierių, Geriausią tą ir aną, o aš ir toliau turėjau išlaikyti Geriausią įspūdį asmens, besistengiančio išsaugoti blaivų protą. Galiausiai, prabėgus trims dienoms po apdovanojimų paskelbimo, kai sėdėjau prie stalo ir uoliai aiškinausi ryšį tarp kabelinių naujienų stebėtojų ir grindų vaško vartotojų, suskambo mano telefonas.

— Karen? Čia Džeraldina. Jūs gavote darbą.

— Nuostabu! Labai jums dėkoju. — Nesitvėriau greičiau pasakyti Ebei, kad ji gali atkryžiuoti vargšo Lloydo pirštus, jei jie dar nesugedo. Stačiai neįtikėtina — nebereikės daugiau kankintis su Jell-O ar rėmeniu, ar nuobodžiais aprangos kodais. Išeinu į geresnį ir įdomesnį darbą. Pagauta euforijos beveik neišgirdau, kaip Džeraldina pakartojo:

— Sakiau, norėtume, kad pradėtumėte nuo pirmadienio.

Buvo penktadienis, ketvirta valanda popiet. Negalėjau tiesiog imti ir išeiti iš čia galutinai ir taip staiga. Tai būtų visiškai neprofesionalu. Giliai įkvėpiau.

— Norėčiau užbaigti čia, ką privalau, turėčiau pranešti išeinanti iš darbo prieš dvi savaites, bet aš labai susidomėjusi jūsų siūloma vieta.

— Karen, darbas prasideda pirmadienį. Pasimatysime pirmadienį devintą?

Tokia proga pasitaiko tik kartą gyvenime. Ar galėjau ją praleisti tik dėl to, kad praneščiau apie išėjimą iš darbo prieš dvi savaites? Pagaliau tai buvo Glorious Pictures, ir jie norėjo to, ko norėjo. Dabar jie norėjo manęs, pirmadienį, devintą.

— Aš būsiu.

Tą vakarą be kvapo įlėkiau į butą, kuriame gyvenau su savo pussesere Elena. Ketveriais metais už mane vyresnė, Elena prieš porą metų išsiskyrė su vyru. Nuo tada mudvi gyvename kartu tame pačiame bute. Tarsi būtume sugrįžusios į Providensą, Rodo salą, kur užaugome tame pačiame kvartale. Penktadienių vakarais Elena paprastai ruošdavo pietus ir, kol Geibas ir Ebė dar nebuvo išvykę, aš suvalgydavau, kas liko, šeštadienio priešpiečiams. Dabar jaučiausi laiminga, kad kažkas sukiojasi aplink savaitgaliais, nors nerimavau, kad tame bute abi galime ir pasenti — mėlynaplaukės netekėjusios pusseserės. Radau Eleną virtuvėje plaunančią salotas, iš orkaitės sklido kepamo maltos mėsos plokštainio kvapas. Greta ant spintutės buvo atidarytas Pinot Noir.

— Elena, tu tiesiog nepatikėsi, — pasakiau nesustodama net nusivilkti palto. Ji atsigręžė.

— Tu gavai darbą Glorious.

— Pradedu pirmadienį. Būsiu antroji viešųjų ryšių prezidentės asistentė, — tariau vis dar susijaudinusi. Nusivilkau paltą, pripyliau dvi taures vyno, vieną jų padaviau Elenai.

— Pradedi pirmadienį? Kada sužinojai? Juk turi paduoti pareiškimą darbe, ar ne?

Mano pusseserė tiksliai kaip raketa pataikė, kas mane vertė jaustis nepatogiai.

— Taigi, nebebuvo kada paduoti pareiškimo. Jie paskambino man šiandien ir pasakė, kad būtinai turiu pradėti pirmadienį, kitaip jie nebegalės duoti šio darbo.

Ji papurtė galvą ir atsiduso, bet nieko nepasakė. Mano pusseserė buvo mokesčių teisininkė, kuri viską darė pagal taisykles ir nepasitikėjo tais, kurie elgėsi kitaip.

— Elena, tu nesupranti. Aš mirštu, kaip noriu ten dirbti. Daugiau gali niekada nebepasitaikyti tokios progos.

— Gerai, bet jei nieko neišeis, būsi sudeginusi tiltus grįžti.

Išeiti be pareiškimo buvo baisu. Bet aš pagalvojau apie Filą ir Tonį Vaksmanus — kai jie ko nors nori, jie paleidžia torpedas ir puola. Staiga pasijutau esanti kitas žmogus. Glorious žmogus. Kuris mąsto nebe dėžutėje, o laužo taisykles, viską sudrebina. Elena niekada nesuprastų. Kartą dar vaikystėje ji nuėjo pusę mylios, kad grąžintų penkių centų monetą, kurią prekybos centro kasininkė buvo permokėjusi atiduodama grąžą.

„Tai daugiau nei penki centai“, — pasakė ji, vienuolikos metų jau būdama asmenybė su tvirtais įsitikinimais.

— Aš turiu pamėginti, kitaip niekada sau neatleisiu.

— Tik pažadėk man, kad būsi atsargi. Visi žino, kad Glorious Pictures sunku dirbti.

Nustebau, kad buvo apie tai girdėjusi. Gandai turėjo nukeliauti toli, kad pasiektų Eleną, kuri didžiąją gyvenimo dalį praleidžia įkišusi nosį į sąskaitų knygas ir audito dokumentus. Vis dėlto buvau dėkinga jai už rūpestį. Dar vaikas būdama aš buvau tokia, kuri stačia galva neria visur, net per gatvę, ir ne kartą Elenos tvirta ranka mane buvo išgelbėjusi. Nors aš ne visada suprasdavau, kodėl ji visada pasirenka tai, kas patikrinta ir teisinga, o ne nauja ir patobulinta, labai ją mylėjau ir tikrai žinojau, kad ji nuoširdžiai manimi rūpinasi.

— O ką, jeigu padarytume taip? — tariau pasiūlydama savotišką susitarimą, kuris nuramintų Eleną ir garantuotų, kad aš neįstrigsiu vėl. — Atiduosiu Glorious metus. Po trijų šimtų šešiasdešimt penkių dienų mudvi vėl susitiksime aptarti, kaip man sekasi. Jei jausiuosi nelaiminga, iš ten išeisiu.

Elena mūsų virtuvės kalendoriuje pažymėjo X pirmadienio langelį.

— Tu jau dirbi. — Susidaužiau taure su ja, kad sutvirtinčiau mūsų susitarimą.

Sekmadienio popietę — keistas sutapimas ar gal tokia lemtis — Gyvenimo laikas rodė Intymų portretą, pavadintą Magnatų motinos. Dalis filmo buvo ne apie ką kitą, o apie nenuilstančią Gloriją Vaksman. Buvo pasakojama, kaip ji viena augino sūnus vieno miegamojo bute Bronkse. Dvynių tėvas paliko šeimą, vos jiems sukako dveji metai, ir nors Glorijai jo trūko, ji niekada nepasidavė. Visą savo energiją ji sutelkė į berniukus. Filui ir Toniui netrūkdavo nieko, sakė Glorija, net jeigu jai praktiškai tekdavo miegoti stačiomis.

Jau seniau buvau apie tai girdėjusi iš Ebės pasakojimų apie Vaksmanus. Ji teigė, kad yra tokia Vaksmanų šeimos taisyklė — niekada neištarti tėvo vardo. Tai patvirtino ir Glorijos pasakojimas: jinai kalbėjo apie jį taip, lyg jis būtų buvęs tik menkas žaidėjas visoje bendroje schemoje.

Pasakotojo balsas užleido vietą pačiai Glorijai. Ji kalbėjo, kokią gražią svetainę padarė iš virtuvės ir kaip kaimynystės moterys rinkdavosi jos bute prašydamos: „Glorija, aš noriu, kad paverstum mane Leina Terner“. Arba: „Glorija, ar gali padaryti mane panašią į Ritą Heivort? Ji patinka mano vyrui“. Glorija savo kaimynes padarydavo panašias į jų mėgstamas ekrano dievaites, „o tai, patikėkite, nebuvo lengva“, — sakė ji, kaltai juokdamasi.

Filmas buvo pilnas Vaksmanų šeimos nuotraukų: vienoje iš jų Tonis ir Filas žaidė smėlio dėžėje, tikriau — Filas smėlio dėžėje kasė ant Tonio smėlį. Kitoje Tonis valgydino Filą iš krepšio su cemento mišiniu.

— Jie visada buvo geriausi draugai, — sakė Glorija, su meile žvelgdama į nuotraukas. Pasakotojas pabrėžė, kad po kelerių metų Glorija susitaupė tiek pinigų, kad atidarė mažą saloną. Glorijos Gorgeous nebuvo aukso kasykla, bet iš to salono jie mokėdavo nuomą, turėdavo ką padėti ant stalo ir svarbiausia — likdavo pakankamai pinigų eiti į filmus. Kiekvieną sekmadienį Glorija pridarydavo sumuštinių ir jie trise sėdėdavo filmuose.

— Mes eidavome į dvigubus, trigubus pilnametražius meninius filmus — kad ir ką tuo metu rodydavo, — sakė Glorija. — Filas mėgo realistinius epus, žinote, Lorensą iš Arabijos ar Daktarą Živago. Mano Tonis, jis labiau domėjosi vesternais ir komedijomis — manau, Taip buvo laimėti vakarai žiūrėjome penkis kartus. Aš? Aš žiūrėdavau į šukuosenas, kad mano klientės visada pasidžiaugtų naujausiomis.

Pasakotojui kalbant apie romantišką Vaksmanų gyvenimą, kamera nukrypo į besijuokiančią Gloriją, kuri vėliau prasitarė, jog abu jos sūnūs visada turėjo ką nors nusižiūrėję.

— Toniui egzistavo tik Natali Vud. Jis rašinėdavo jos vardą ant visų savo sąsiuvinių, tarsi ji būtų mergina iš kaimynystės. — Glorija atsilošė, paskui kalbėjo toliau. — O Filui visada patiko europietės. Buvo beprotiškai įsimylėjęs Sofiją Loren ir Odri Hepbern. Aš sakydavau: „Filai, turi išsirinkti vieną“. O jis visada atsakydavo: „Mama, kas galėtų šitaip pasirinkti?“ — Glorija nugrimzdo į prisiminimus.

Paskui, leidžiant Glorijai atsikvėpti, buvo parodyta komercinė reklama, ir pramoginė laida vėl grįžo prie nuotraukų montažo, pradedant Filo ir Tonio kūdikyste ir baigiant suaugusiųjų etapu, per kurį buvo sukurti dabartiniai pilnametražiai meniniai filmai. Tada Glorija iškilmingai tarė:

— Pažadėjau jiems per jų šešioliktąjį gimtadienį: aš jus užkelsiu į Holivudą — net jei turėsiu padaryti milijoną ilgalaikių šukuosenų.

Programa mane visiškai sužavėjo. Žinoma, buvau girdėjusi istoriją apie dvynių motiną, kokia ji buvo atsidavusi ir kad studiją jie pavadino jos vardu. Bet nežinojau, kokių sunkumų kamuojami jie užaugo ir kiek daug motina dėl jų paaukojo. Atsiskleidė visai nauja kompanijos perspektyva ir žmonės, kurie jai vadovavo, padarė man dar didesnį įspūdį.

Tą vakarą aš ilgai mirkau vonioje, kad atsipalaiduočiau, stengdamasi susikaupti prieš tai, ką gali atnešti rytojus. Paskui peržiūrėjau savo drabužių spintą, svarstydama, ką vilkėti pirmąją darbo dieną Vaksmanų kompanijoje. Turėjau atrodyti dalykiška, bet ne įsitempusi, kasdieniška, bet ir tvarkinga. Pagaliau išsirinkau madingą juodą suknelę ir batelius, anksčiau man buvusius „spektaklių, dailės galerijų, susitikimų“ apranga. Kai lyginau ją ir nukarpiau palaidus siūlelius, svajojau, ką man žada Glorious ateitis. Netvėriau džiaugsmu, kai Elena pabeldė į mano duris ir padavė man egzempliorių Įvairenybių, kurias nupirko man grįždama iš sporto klubo. Puslapyje prieš perlenkimą užrašas skelbė: GLORIOUS UŽGROBIA KASAS 17 SAVAIČIŲ. Negalėjau sulaukti, kol pradėsiu ten dirbti.

Pirmasis kraujas

Kai pirmadienio rytą įžengiau į Džeraldinos kabinetą, ji pašoko nuo savo stalo ir skubiai nužvelgė mane nuo galvos iki kojų.

— Karen, labas rytas, man taip palengvėjo.

— Nesuprantu. Ar jūs manėte, kad neateisiu? — nežinojau, ką ji turi galvoje. Džeraldina nekantriai papurtė galvą.

— Neabejojau, kad ateisi. Man palengvėjo dėl tavo drabužių. Kai tu atėjai pokalbio, vilkėjai megztą palaidinukę ir megztinį, — priminė ji man. Jaučiau, kaip mano veidą nuplieskia raudonis, kai mikčiojau kažką apie savo aprangos stilių ankstesniame darbe. Džeraldina nežymiai linktelėjo ir pasiūlė, kad pradėtume nuo greito perėjimo per įstaigą — „greito“ pasirodė operatyvus žodis.

Pastatas, seniau buvęs ričių fabrikas, buvo nepalyginamai naujoviškesnis negu mano ankstesnė įstaiga: su atidengtų plytų lopais, aukštomis lubomis, pramonine išvaizda, matyta tik architektūros žurnaluose. Skubinai, kaip besivyniojantis lynas, Džeraldina mostelėjo man eiti per gluminantį gardą laikinų darbo vietelių, greitai parodė Filo ir Tonio apartamentus, vietas, kur laikoma produkcija, plėtros, vadybos skyrius ir kai kurias kitas įdomybes, tarp jų vonios kambarius ir krovinių liftą. Aš beveik tekina bėgau stengdamasi neatsilikti, ir kai Džeraldina pasuko už kampo, skyrusio sandėlio kambarį nuo durų, vedančių į viešųjų ryšių skyrių, susimėčiau, susverdėjau ir į plytų sieną nusimušiau krumplius. Instinktyviai pakėliau ranką prie burnos ir pajutau kraujo skonį.

Per nago juodymą sulėtinusi savo žingsnį, Džeraldina sumojavo rankomis, mums įžengus į labirintą vienviečių kambariukų ir stalų, kurie sudarė mano naująjį skyrių.

— Skaičiuojant asistentus, internus ir laikinus darbuotojus, kasdien čia dirba maždaug keturiasdešimt penki žmonės, — pasakė ji.

Kaip iš tokios mažos erdvės gali kilti tiek daug triukšmingos reklamos? Nežinau, ką aš įsivaizdavau, bet tokia vištidė niekada nebuvo atėjusi į galvą. Kiekviename kube buvo dvi ar trys kėdės, sustumtos ranktūris prie ranktūrio, kai kurios prisišliejusios prie kampų, o didžiulės dokumentų sisteminimo spintos rikiavosi kitoje koridoriaus pusėje, tad vos siauras tarpelis liko praeiti. Šakojosi elektros laidų juostos, iš kiekvieno kištukinio lizdo kyšojo daugiagalviai adapteriai. Atrodė kaip tie perpildyti fabrikai trečiojo pasaulio šalyse, kur vaikai dirba už pensą per valandą, skirtumas tik toks, kad čia buvo telefonų.

Džeraldina sustojo priešais jauną moterį, sėdinčią prie L pavidalo stalo, įsprausto tarp spintelės ir knygų spintos, prikrautos vaizdajuosčių. Ant stalo buvo du kompiuteriai, fakso aparatas, spausdintuvas, keli telefonai pakraunamomis baterijomis, padrika šūsnis laikraščių ir žurnalų, atrodo, visų, spausdinamų Jungtinėse Amerikos Valstijose. Dokumentai, nebetilpę ant stalo, buvo ant grindų. Jos buvo nuklotos atmintinėmis, korespondencija, sąvaržėlėmis ir dar didesniu pluoštu spaudos leidinių. Džeraldina linktelėjo į netvarką, tarsi tik dabar ją pamačiusi. Ji paskelbė:

— Karen Džeikobs, Dagnė Blum, Alegros „pirmoji“. Dabar leisiu jums geriau susipažinti, — užbaigė ir nuskubėjo koridoriumi.

Dagnė ištiesė ranką, bet aš parodžiau savo kraujuojančius krumplius.

— Truputį susitrenkiau į sieną, — pasakiau vos vos šypsodamasi.

— Nelemta plyta, — tarstelėjo Dagnė, ištraukė stalčių ir padavė man porą tvarsčių.

Aukšta ir laiba kaip modelis, Dagnė rengėsi, atpažinau, Dolce and Gabbana stiliumi, nuo juodo nėriniuoto viršaus ir mini sijono iki batų virš kelių su metaliniais žiedeliais odos ąsai sutvirtinti. Rausvi blizgantys plaukai iki juosmens, surišti į uodegą, įrėmino gražių subtilių bruožų veidą tobulai vaiskia oda. Stovėdama greta jos, aš pasijutau kaip koks hobitas: Dagnės stilius buvo patrauklus, verčiantis nuolat pasitikrinti, ar ant tavo batų nėra tualetinio popieriaus skiautės.

— Dabar beprotiškas laikas pradėti čia dirbti, nes mes neriamės iš kailio dėl Oskaro. Alegra stengiasi įsitikinti, kad visi Glorious iškeltieji kandidatai dalyvaus — plius įžymybės iš mūsų būsimų filmų, — ir mums reikia kuo greičiau gauti jiems viešbučius, lėktuvus, automobilius. Be to, nuolatiniai skambučiai Akademijai. Džiaugiuosi, kad tu galiausiai čia. Turėjau kelis laikinus padėjėjus ir internus, — tarė ji šaltai, — bet darbų daugiau, nei jie gali aprėpti. Buvo tiesiog... — Ji nutilo ir mostelėjo ranka į šiukšles apie stalą.

— Pirmiausia tau reikia įsikurti. Sėdėsi šioje kėdėje, man iš kairės. Alegra ten, — pridūrė ji, linktelėdama į uždarytas duris už mūsų.

Alegros kabinetas, pastebėjau, skyriuje buvo vienintelis, turėjęs duris ir sienas iki lubų. Paskui Dagnė padavė man ausines, įkištas į telefoną, jas atpažinau iš TV ir filmų kaip būtiną aksesuarą pramogų verslo asistentams.

— Mums reikia sistemų Alejandro, kad pajungtų tavo kompiuterį ir jis veiktų, pateiktų tau elektroninio pašto ataskaitas.

— Sistemų Alejandro?

— Alejandro Salazaro. Paskambink į registratūrą per nulį ir paprašyk jo. Mes čia turime telefonų knygą — kažkur, — Dagnė pasidairė po visokių popierių šūsnis po stalu, — bet žmonės ateina ir išeina taip greitai, kad ji visada pasenusi.

Aš užsidėjau ausines, paskambinau ir paprašiau sujungti.

— Sistemos, Alejandras, — atsiliepė malonus balsas, ir aš turėjau prikąsti liežuvį, kad nesusijuokčiau.

— Sveiki, čia Karen Džeikobs, nauja Alegros Orekchi asistentė. Ar galėtumėte padėti man prisijungti prie serverio?

— Žinoma, būsiu po penkių minučių.

Kol aš kalbėjau telefonu, suskambo Alegros linija ir Dagnė atsiliepė į pirmą skambutį:

— Alegros Orekchi kabinetas. Taip, ji yra. Gal galėčiau jai pasakyti, kas skambina? — Ji padėjo ragelį ant stalo, akimirką palaukė ir pakėlusi jį pasakė: — Atleiskite, Alegra susirinkime. Ji jums paskambins.

Dagnė parodė man telefono aparatą ir paaiškino, kad kai mano kompiuteris bus prijungtas ir apsaugotas slaptažodžiu, aš turėsiu priėjimą ir prie jo. Žiūrėjau, kaip ji rašo atsakymą į paskutinę žinutę — prodiuseris iš Ekstra norėjo sužinoti, ar jo komanda galėtų gauti vietą viduje per Glorious Oskaro vakarėlį. Dagnė purtė galvą rašydama.

— To niekada nebus, — pasakė ji. — Mes neleidžiame vidun jokios spaudos, bet aš neketinu jam to dabar pasakyti. Alegra nori, kad paskambinčiau spaudai dieną prieš vakarėlį ir pasakyčiau, kad jie visi turės būti lauke. Kitaip jie penkias savaites kaulytų, kad mes pakeistume savo nuomonę.

— Ar tu vyksi į Oskarus?

Dagnė linktelėjo stengdamasi atrodyti abejinga, bet aš mačiau, kad ji susijaudinusi.

— Tai mano darbo dalis.

Aš vos nepaklausiau, ar tai nebus ir mano darbo dalis, bet nenorėjau pasirodyti pernelyg uoli.

Greta manęs išdygo neįtikėtinai puikios išvaizdos vaikinas.

— Karen?

— Taip, — gurktelėjau.

— Alejandras, — pasakė jis, siekdamas papurtyti mano aprištą ranką. — Truputėlį kantrybės, ir aš jus prijungsiu. — Padaviau sistemų Alejandrui savo kėdę ir atsistojau tarp jo ir Dagnės.

Kol jis darbavosi prie mano kompiuterio, Dagnė paklausė, ar aš nealkana, ir paaiškino, kad kompanija užmoka už mūsų pusryčius ir priešpiečius, jei valgome juos dirbdami. Tai buvo maloni staigmena.

— Kad ir ką duosite, bus puiku. Kada aš susitiksiu su Alegra? — pridūriau nervingai dirstelėdama į duris už mūsų.

Dagnė gūžtelėjo pečiais.

— Turbūt tada, kai jai tavęs dėl ko nors prireiks. Aš dėl to nesijaudinčiau.

Apie dešimtą valandą pasirodė dauguma viešųjų ryšių skyriaus darbuotojų ir visa erdvė atgijo nuo skambančių telefonų, faksų, lendančių iš triukšmingų aparatų, nuolat naujų zvimbtelinčių elektroninių žinučių. Dagnė supažindindavo mane su kiekvienu, kas praeidavo pro mūsų stalą, kaip su „Alegros nauja antrąja“. Tai vertė mane jaustis, tarsi būčiau nupiginta vaza sendaikčių parduotuvėje.

— Žinoma, tau reikia su visais susipažinti, — pasakė ji. — Tik mums niekada negalima atsitraukti nuo telefono. Jei vedžiočiau tave aplinkui, mums abiem būtų krachas. — Ji toliau aiškino, kad mes turime susiderinti net eidamos į vonios kambarį. Aš pasidomėjau, kaip ji tvarkėsi iki manęs.

— Ar čia nėra balso pašto? — paklausiau.

— Žinoma, yra. Bet Alegra susierzina, jei skambutis patenka į jį. Sulauki keturių skambtelėjimų, ir tada... — ji perbraukė ranka per gerklę.

Dagnė atsakė dar į tris skambučius, kaskart padėdama ragelį ir po pauzės pranešdama, kad Alegra susirinkime, paskui įrašydama žinutę į telefonų žurnalą.

— Gerai, Karen, — pasakė sistemų Alejandras. — Man reikia, kad tu įrašytum slaptažodį. — Ebė tikrai įvertintų Alejandrą, pamaniau. Jos karjeros medicinos mokykloje garbei surinkau Lloyd ir paspaudžiau Įeiti.

— Man reikia šešių ar daugiau ženklų.

Surinkau LLOYDASYRAMIRES.

— Sutvarkyta, — pasakė jis. — Paskambink man, jei kas nors bus ne taip. — Jis atsisuko nušviesdamas mane žodžius patvirtinančia šypsena ir kone susidūrė su maža blondine dideliu žąsies pūkų paltu: jos dešinį petį svėrė milžiniškas krepšys, prigrūstas sąsiuvinių, popierių ir bylų aplankų, tad ji atrodė taip, lyg vilkėtų pūkine antklode ir neštųsi naktinį stalelį. Net nestabtelėjusi pasisveikinti su mumis, pasuko tiesiai į Alegros kabinetą. Tikėjausi išgirsti protesto šūksnius iš vidaus, bet Dagnė pašoko, griebė paskutinį lapą iš telefonų žurnalo ir nusekė paskui, sušukdama per petį:

— Nueisiu pažiūrėti, ko jai reikia. Atsiliepsi į skambučius?

Tai mano nauja viršininkė? Aš maniau, kad Alegra jau senų seniausiai čia. Blondinė net nepažvelgė į mano pusę, nežinia, ar išvis pastebėjo, kad aš esu. Gal Dagnė pristatys mane jai vėliau. Kol ji buvo viduje su Alegra, aš apžvelgiau savo buveinę. Ant to stalo nebuvo nė vieno laisvo kvadratinio colio; kai atneš pusryčius, nebus jų kur padėti. Be to, per pastarąją valandą atkeliavo dvidešimt penki nauji faksai ir prisirinko visa šūsnis pašto. Greitai, pasakiau sau, viskas bus kitaip; aš didžiavausi, kad esu tvarkinga ir organizuota. Mano pirmoji darbo taisyklė bus surinkti tą šlamštą nuo grindų ir stalo ir užkelti ten, kur mes galėtume jį matyti. Suskambo Alegros telefonas, ir aš atsiliepiau, kaip nurodė Dagnė.

— Čia Marlena Makfarlein, viešųjų ryšių vyresnioji viceprezidentė, — tarė moteris džeržgiančiu nosiniu balsu. — Man reikia Alegros. — Paprašiau jos palaukti, kol pažiūrėsiu, ar Alegra laisva. Suskambo kita linija, skambintojas teiravosi apie fotokredencialus Glorious Oskaro vakarėliui. Ir jo paprašiau palaukti. Suskambo dar kita linija, ir aš paprašiau skambintojo palaukti nepasiteiravusi, kas jis. Suskambo ketvirta linija, ir aš atsiliepiau:

— Alegros Orekchi kabinetas, prašom palaukti. — Vyriškis atsiduso.

— Žinoma, gerai.

Suskambo penkta linija, ir aš išgirdau Marleną sakant:

— Aš laukiu. — Jos balsas atrodė sklindantis stereo, vėliau supratau kodėl: jos kubas buvo tik per dešimt pėdų nuo manojo stalo. Jaučiausi tokia išsekusi, kad per dvi minutes praradau visus kitus skambučius, o Marlena skambino trimis skirtingomis linijomis. Aš išklausiau jos žinutę: „Tegu Alegra man paskambina“, — ir vyliausi, kad žmonės, kuriems netyčia neatsakiau, paskambins dar. Susijaudinusią nuo viso šito mane išgąsdino paplekšnojimas per petį. Tai buvo pasiuntinukas su mūsų pusryčiais. Drebančiomis rankomis aš pasirašiau ir knisausi krepšyje, kol išsitraukiau puoduką kavos. Sulig pirmu gurkšniu vėl suskambo telefonas.

— Alegros Orekchi kabinetas.

Šiurkštus balsas sušuko:

— Tonis.

Supratusi, kad tai Tonis Vaksmanas, aš netekau žado.

— Taip, tuoj sujungsiu. — Pašokau, nubėgau prie Alegros kabineto ir švelniai pabeldžiau į atdaras duris.

— Alegra? Skambina Tonis. — Ji nepakėlė galvos, tik linktelėjo Dagnei ir pakėlė ragelį. Dagnė nusekė paskui mane iš kabineto ir išvyniojo maistą.

— Nesuprantu, — nervingai sušnibždėjau Dagnei. — Kodėl tu visiems skambinusiems žmonėms sakei, kad Alegra susirinkime?

— Mes visada sakome, kad Alegra yra, nesvarbu, kur ji būtų. Jei kas svarbaus, mes persiunčiame skambutį jai į kabinetą arba nukreipiame į mobilųjį telefoną ar jos butą. Kitu atveju sakome, kad ji susirinkime ar kalbasi kitu telefonu. Bet niekada nesakome, kad jos nėra.

— Iš kur jūs žinote, kurį skambutį persiųsti? — paklausiau šiek tiek supanikavusi nuo minties, kad aš gal jau ką sugadinau.

— Dažniausiai tai visai aišku. Filas ir Tonis, žinoma. Toliau nuo jų — skambinantis talentas, bet ne agentai, vadybininkai ar privatūs žurnalistai. Reporteriai iš aukščiausio laikraščių dešimtuko, — ji mostelėjo į kitą sąrašą, gulintį ant kito grindų lopo. — Taip pat garsenybių gyvenimo skyrelių redaktoriai — bet ne jų asistentai. Matas Vincentas, vadybos vicepirmininkas. Šio skyriaus administratoriai, bet tik jeigu padėtis kritiška. Vienu žodžiu, reikia pavaizduoti, jog ji visada prie savo stalo. Kartą skambino Tonis, o ji buvo duše, bet vis tiek atsiliepė. Tik išjungė vandenį ir pradėjo kalbėti su juo taip, lyg tai būtų pats normaliausias dalykas pasaulyje. Prieš dvi savaites, kai turėjau skambinti jai šeštą ryto dėl tikrai bjauraus straipsnio apie Filą Los Andželo Times, girdėjau fone jos vaikiną, meldžiantį ją sugrįžti į lovą, bet ji elgėsi taip, lyg jo nebūtų. Girdėjau, kaip trinktelėjo durys — turbūt jis neištvėrė. Nemanau, kad jie dar kartu.

— Matyt, ji tikrai labai svarbi kompanijai, nes kitaip jiems nereikėtų, kad ji būtų nuolat pasiekiama.

— Filas ir Tonis skambina Alegrai paklausti, kuri dabar valanda, vien todėl, kad ji visada prie telefono. Filas turi šešis asistentus, o Tonis du, tad nėra taip, kad be jos neišsiverstų. Manau, jiems tiesiog patinka, kad ji visada apie juos šokinėja. Valgyk dabar, nes dabar ramu, — pridūrė Dagnė. — Jei ji kalbasi su Toniu, nepriims kito skambučio, nebent tai būtų Filas. Tiesiog stebėk viena akim telefoną ir taip mes žinosime, kad jie vis dar kalbasi.

Aš entuziastingai kibau į kiaušinio baltumo omletą, prikimštą pomidorų ir pipirų, žiūrėdama, kad jis būtų ant mano klaviatūros. Paskui užsigėriau šviežiai išspaustomis apelsinų sultimis. Dagnė gerai užsakė: CNN mano rytinis valgis paprastai būdavo kava ir įtartinai atrodanti riestinė bandelė iš vežimėlio, pro kurį praeidavau tarp metro ir įstaigos. Tarp kąsnių papasakojau jai apie telefono pokalbį su Marlena. Dagnė atsakė purtydama galvą ir vartydama akis — tai aš gerai pažinsiu per ateinančius mėnesius.

— Dabar ji skambins mums bent dešimt kartų, kad įsitikintų, jog tikrai perdavėme Alegrai jos žinutę. Alegrai bloga nuo amžino Marlenos inkštimo, tad ilgai truks, kol šiai paskambins. Nereikia ir sakyti, kad mums nuo to tik blogiau.

— Bet kodėl Marlena skambino penkis kartus per pusantros minutės, o nepaliko žinutės?

— Nes ji nenorėjo, kad tu žinotum, kodėl skambina. Juokai vieni, bet Marlena tikra slapukė. — Dagnė nurijo kąsnį ir kalbėjo toliau. — Nėra nieko, kas čia sklandytų ir ko nesužinotum. — Ji parodė į mažą mygtuką ant garso kontrolės dėžės tarp ausinių ir telefono. — Štai. Nutildymo mygtukas — labiau žinomas kaip raktas į šią konkrečią karalystę. Gali klausytis, kada nori, ir nepatikėsi, ko čia išgirsi. Jie visada planuoja, kuria strategijas, aiškinasi, ką kam padaryti ir kada. Praėjusią savaitę girdėjau, kaip Filas pasakė Alegrai, jog naujasis Badžio Fridmano filmas — žinai, tas apie bitininką? — tikras vargas ir reikia nustumti jį bent šešiems mėnesiams, kad būtų gerokai iškarpytas.

Tai buvo nemenkas kąsnelis. Naujas Badžio Fridmano filmas, kuris, kaip ir visi jo filmai, turėjo labai saugomą siužetą, jau iš anksto, dar jo laukiant, sukėlė daug triukšmo. Filmas buvo tapęs spaudos svarstymų objektu ypač po to, kai kelios bitės išskrido iš filmo Centrinio parko, nuzvimbė į Penktosios aveniu pastatą ir daugybę sugėlė, o tai sukėlė teisės veiksmų grėsmę. Filas Vaksmanas reagavo savaip: nusiuntė paketą skystojo kalamino bei medaus kiekvienam gyventojui ir kartu pažadėjo leisti pažiūrėti tą filmą. Tai, pasak New York Times straipsnio, kurį man elektroniniu paštu persiuntė Ebė, padarė galą teismo procesui.

— Aš skaičiau apie tą filmą, bet negirdėjau, kad su juo buvo kokių nemalonumų, išskyrus bites.

Dagnė nusiviepė.

— Taigi tai rodo, kad mes išmanome savo darbą, tiesa? Garsenybių gyvenimo skyrelių redaktoriai ir reporteriai visą laiką šniukštinėja apie Glorious, bet Alegra paprastai gerai juos kontroliuoja, užkemša gerklę viena eilute ar papasakoja jiems tik dalį istorijos. Nors kartais jie stengiasi prisikasti iki žmonių, kurie galėtų šį tą prasitarti — kaip internai ar nauji asistentai, — pridūrė ji, reikšmingai į mane žiūrėdama.

— Aš nieko neprasitarsiu.

— Būk atsargi. Ypač su Eliotu Solniku, vyruku, kuris rašo Šeštajam puslapiui. Tu gali su juo kalbėti apie niekus, koks šiandien oras ar ką valgei pietums, o jis kažkaip įsigudrina tai įdėti į straipsnį apie kokią įžymybę. Jis niekada neužduoda klausimų grynai iš draugiškumo. Visada turi slaptų užmačių.

Įdomu. Ebė man visada skaitydavo sultingus gabaliukus iš to puslapio ir ten būdavo pilna tokių detalių, apie kurias aiškino Dagnė: tokių smulkių, kad atrodydavo iškrintančios iš konteksto, bet išspausdintos jos buvo pakankamai gyvos, kad įtikintų tave, jog jie tikrai turi daiktinių įrodymų. Aš pasiryžau su šiuo vyruku būti apdairi.

— Turi žinoti dar vieną dalyką, — pasakė Dagnė ir atsigėrė greipfruto sulčių. — Džordžas Hanratis. Senas reporteris, kuris dirbdavo Daily News. Jis turbūt rašo Vaksmanų biografiją — žinoma, neautorizuotą.

— Turbūt?

— Tai gandai, bet jis toks girtuoklis, kad čia niekas nemano, jog jis tikrai kada tai padarys. Bet negali žinoti. Jis jau mėgino įsigauti į porą premjerų, kelis kartus skambino Klarkui ir keistai klausinėjo apie Filą ir Tonį, stengėsi sužinoti, ar jie mieste. — Ji parodė į mažą pageltusį laikraščio puslapį, prilipdytą prie monitoriaus šono. — Štai jo nuotrauka iš tų laikų, kai jis turėjo puslapį. Bent dešimties metų senumo. — Aš pasilenkiau ir įsižiūrėjau — vos įžvelgiau dvi akis, nosį ir burną.

— Tad jei susidursiu su juo?

— Nieko jam nesakyk, bet įrašyk tai į Alegros telefonų lapą. Ji pasižiūri, ar yra Hanračio veikloje kokių poslinkių. Kol kas aš jo nemačiau ir su juo nekalbėjau, bet mes sužinome, kas iš skyriaus jį matė ar su juo kalbėjosi.

Net telefonai pavojingi, pamaniau ir pastebėjau, kad mano tvarstis tuoj nuslinks. Naujasis mano darbas bus kraštutinio atsargumo pratybos.

Kaip tik tada suskambo mano papildomas telefonas. Mano pirmasis skambutis Glorious. Aš atsiliepiau, stengdamasi kiek galėdama perteikti kompetentingą profesionalizmą.

— Viešieji ryšiai, Karen Džeikobs, — pasakiau.

— Čia Robertas Kodžima, — tarė ramus tvirtas balsas. — Mes dar nesusipažinome, — toliau dėstė jis, nutraukdamas mano išgąstingas protines paieškas. — Esu šio skyriaus publicistas. Savo portfelyje turite Pepto-Bismol — mačiau, ir man jo reikia. Ketinu užeiti ir pasiskolinti. — Jis padėjo ragelį, ir po trijų sekundžių priešais mane išdygo lieknas maždaug mano amžiaus azijietis. Jis be žodžių atkišo ranką ir aš įdėjau į ją buteliuką. Robertas įsipylė colį rausvo skysčio į atsineštą popierinį puoduką, grąžino vaistus, apsisukęs išėjo ir dingo labirinte. Ar visiems mano kolegoms reikėjo žinoti, kad mano nervai tiesiogiai susiję su mano skrandžiu?

— Kaip jis? — paklausiau Dagnės.

— Robertas dirba čia trejus metus, turi gerą atmintį, jau nekalbant apie landumą, smalsumą, ir, jei tau įdomu, turi sužadėtinę Taikos korpuse Borą Boroje.

— Pago Pago, — atsklido iš kažkur Roberto balsas šiame aukšte. Ši atvira įstaiga pareikalaus laiko, kol priprasiu.

Staiga išgirdau balsą iš vieno kubo.

— Nuostabu, tai puiku. Muy bien. Si, si. Gracias. Adios.

Netrukus balsas nuaidėjo vėl.

— Tai dar mane tan feliz. Galite įsivaizduoti. — Nors balsas buvo garsus, ispaniški žodžiai skambėjo ypač pabrėžtinai.

Pasisukau į Dagnę paaiškinimo.

— Tai Viviana Henri, šio skyriaus vykdomoji viceprezidentė, — pasakė ji. — Pasakojama, kad ji pradėjo kaip laikina darbuotoja Filo kabinete ir trečią dieną išgirdo jį šaukiant ant žurnalisto, suuodusio apie tam tikrus sunkumus Glorious Pictures filmavimo aikštelėje. Šiaip ar taip, Viviana paskambino reporteriui ir nuramino jį. Ji pasakiusi, kad jei jis neišspausdinsiąs reportažo, ji garantuosianti, kad jis pirmasis pamatys Lario Romano režisūrinį debiutą.

— Lario Romano, to vunderkindo, kurio tėvai pasiimdavo visus jo pinigus? — paklausiau. — Nežinojau, kad jis tapo režisieriumi.

— Jis netapo, — pasakė Dagnė. — Bet to užteko, kad išmuštų vyruką iš vėžių. Filas pasamdė Viv nuolatine darbuotoja, ir dabar vienintelis asmuo aukščiau už ją šiame skyriuje yra Alegra.

— Negaliu patikėti, kad jai taip pasisekė, — pasakiau abejodama, kad, vos išdirbusi dvi dienas, aš būčiau ėmusis tokios iniciatyvos.

— Tai buvo didis lošimas, bet nuo tada ji čia — vienuolika metų. — Dagnė gurkštelėjo kavos ir kalbėjo toliau. — Dėl ispanų — nemanau, kad pusė žmonių, su kuriais ji kalba, supranta, ką ji sako. Tiesiog jie to nepaiso. Ir jos taip pat, kai įmanoma.

Man buvo įdomu, kodėl Dagnė taip greitai atmeta Vivianą. Ji tikrai atrodė turinti reikalingų savybių šiam darbui.

— Tad mes išvis su ja nedirbsime?

— Viviana viską daro pati. Paprašyti kieno nors pagalbos reikštų pripažinti savo silpnumą.

— Bet jei ji yra vykdomoji viceprezidentė, turėtų būti labai užsiėmusi.

— Ir yra. Dažniausiai ji išbūna čia iki vidurnakčio.

— Ar jai išvis niekas nepadeda?

— Ji turi asistentę Kimberli, bet Viviana nepasitiki ja nuo tada, kai ši neteisingai užrašė Džonio Lakčezo pavardę ant kvietimo į Amžinų nesutarimų premjerą. Dabar Kim sveiko maisto parduotuvėje, perka Vivianai kviečius. Kai sugrįš, pradės nuo sriubos sąrašo, paskui lauks, kol Viviana užduos jai kokį darbelį.

— S. R. I. U. B. O. S. sąrašo? — Maniau, kad tai kokia nors santrumpa. Svarbiausių Reklamuojamų Įžymybių Užrašymas Bendrame Operatorių Sąraše?

— Viviana priešpiečiams valgo tik sriubą. Kasdien Kimberli apskambina visus restoranus, kurie pristatinėja Traibekui maistą, ir sužino, kokios šiandien sriubos. Ji pateikia Vivianai sąrašą, paskui elektroniniu paštu persiunčia mums. Pamatysi.

— KUR YRA ALEGRA? — trenkė balsas tiesiai man į ausį. Supratau, jog tai pati Viviana. Moteris buvo pribloškianti — aukšta ir laiba, tamsiais banguotais plaukais ir žaliomis akimis.

— Ji kalba su Toniu, — pasakiau. — Aš pridursiu jus prie telefono sąrašo.

— ŽIŪRĖK MAN, KAD TAIP PADARYTUM, — nugriaudėjo ji ir išėjo.

Dagnė ištraukė Rolling Stone egzempliorių iš periodinių leidinių krūvos ant mūsų stalo.

— Kai tik turime atliekamo laiko, mes perverčiame juos ir išplėšiame bet kokius straipsnius, kur minima Glorious. Parodysiu tau, ką daryti su jais vėliau. Tiesiog išplėšk tai, kas, tavo manymu, svarbu. Jei nesi tikra, ar filmas mūsų, ar ne, pažiūrėk į šį sąrašą. — Ji siektelėjo žemyn ir ištraukė popieriaus lapą iš po vieno savo kėdės ratuko. — Būtų nuostabu, jei galėtum perversti visą krūvą — aš atsilikau dėl darbo su Akademija, — pasakė ji, atsistojo ir pasiėmė savo paltą. — Išeinu parūkyti. Alegra turi daugybę medžiagos, su kuria dabar dirba, o jei ji paprašys paskambinti kam nors, visa informacija yra kompiuterio Outlook.

Didžiąją dalį popietės praleidau peržiūrinėdama žurnalus, rūšiuodama faksus ir stengdamasi susipažinti su įvairiais sąrašais, katalogais, telefonų knygomis ir atmintinėmis, kurios buvo po mūsų stalu. Kelis kartus suskambo telefonas, bet niekas neskambino iš Dagnės sąrašo — tai buvo daugiausia žiniasklaidos klausimai ir reikalavimai dėl Glorious Oskaro puotos, pora publicistų norėjo sužinoti, ar gali atvykti jų klientai. Priėmiau visą informaciją ir rūpestingai surašiau į žurnalą. Šis vakarėlis tikrai kelia sąmyšį, nors dar bus tik po mėnesio. Ištraukusi iš krūvos dar kelis žurnalus, stengdamasi jos nenuversti, toliau juos varčiau. Atrodė, kad visi, nuo U. S. News and World Report iki Utne Reader ir Guidepost, bent kartą paminėdavo Glorious Pictures. Reikėjo būti atidžiai ir nepraleisti jokių publikacijų, nes jų galėjai rasti visur: laiškuose redaktoriui, kryžiažodžiuose ir net interviu su verslininkais, kurie dažnai sakė, kad scenos iš Glorious filmų, tokių kaip Amžini nesutarimai ir Kefalės po Manhetenu, teikia įkvėpimo jų elgesiui valdybos posėdžių kabinete. Kol grįžo Dagnė, aš buvau surinkusi gražią šūsnį spaudos iškarpų, ir šiukšlių dėžė buvo pilna nebereikalingų žurnalų. Atsistojau pasirąžyti ir likau patenkinta, kad dabar įmanoma matyti per šūsnies viršų.

Pro mus praėjo paltu apsivilkusi Alegra. Dagnė pasakė man, jog ji išėjusi į susirinkimą, nors aš neišgirdau, kad būtų ką pasakiusi. Atsiprašiau ir nuėjau ieškoti moterų tualeto ir lengviau atsidusau, kai pati jį radau. Kol kas diena klostėsi sėkmingai, pamaniau žiūrėdama į savo atvaizdą virš kriauklės. Žmonės čia šiek tiek kitokie, negu esu pripratusi, bet nereikia tikėtis, kad Glorious personalas bus toks kaip visi kiti, nusprendžiau. Buvau tikra, kad Alegra po dienos kitos ištaikys valandžiukę susipažinti su manimi, ir kai susipažinsiu su Viviana ir Marlena, neabejotinai daug ko iš jų išmoksiu. Bet viena aišku: mano ausys turi būti stačios, akys plačios, ir turiu pasverti kiekvieną savo žodį. Atsukusi čiaupą, laikiau ranką po muilo laikikliu ir patraukiau svirtį. Nieko. Išmėginau kitus prie trijų kitų kriauklių, bet ir jie neveikė. Įėjau į vonią. Džiaugsmas atradus atsargų spintą greitai virto nusivylimu: ji buvo grūste prigrūsta fotokopijavimo popieriaus ir didžiausios pasaulyje kolekcijos guminių juostelių. Palūkėjau, gal įeis kas nors kitas, bet niekas neįėjo. Galiausiai nusiploviau rankas vien vandeniu ir grįžau prie savo stalo.

— Sveiki. — Atsisukau ir pamačiau už nugaros Klarką. Jis pasilenkė ir greitai pakštelėjo man į skruostą. — Graži suknelė. Pradą?

— Ne, Bananų respublika, bet vertinu šį paaukštinimą. — Ką aš sau maniau? Jis tikrai gėjus, grynų gryniausias.

— Kaip tavo pirma diena?

— Puiki, bet vis dar mokausi, kaip atsakyti telefonu nesužlugdant savo karjeros.

— Manau, tau sekasi. Ar susipažinai su visais?

— Tik su Dagne ir Viviana, ir Alegra, maždaug. O, ir Robertu, — pridūriau skubiai, kai Robertas pats išniro prie kampo. Beveik nė vienas iš šių susidūrimų nebuvo susipažinimas tikrąja šio žodžio prasme. — Telefonu kalbėjau su Marlena, — pasakiau nedetalizuodama.

Klarkas išsižiojo kažką sakyti, bet užsičiaupė kaip žuvis, nes jį pralenkė Robertas:

— Glorious žmonės suskirstyti kategorijomis, daug lengviau orientuotis šioje vietoje, kai išsiaiškini, kas kokiai grupei priklauso.

— Kategorijomis?

— Taip. Pirmosios dvi yra dideli padaliniai — Auksinis vaikas ir Darbinis arklys. Auksinis vaikas pasirodo vėluodamas, išeina anksti ir sulaukia daugiausia garbės dėl visko. Paskui eina Darbiniai arkliai. Jie palaidoti po popierių šūsnimis, tūno čia ištisas valandas ir niekas nesusimąsto prieš apkraudamas juos dar labiau.

— Ak, liaukis, Robertai, tu išgąsdinsi Karen. Tai jos pirma diena, — pasakė Klarkas. — Duok jai progą pačiai pamatyti.

Neatbaidytas Robertas reikšmingai pasižiūrėjo į Klarką ir kalbėjo toliau:

— Keisčiausia, kad paprastai Auksiniai vaikai pirmiausia sudega.

— Kodėl? — paklausiau.

— Nes vogti garbę ir pasitikėjimą pasiutusiai išvargina. Klarkas, supranti, prieš metus buvo išskirtas kaip Auksinis vaikas, — pridūrė Robertas, — o aš plušėjau vis vildamasis, kad kas nors man kartkartėmis pamėtės cukraus gabalėlį. — Jis suprunkštė.

— Kas sprendžia, kur tave priskirti? — paklausiau.

Robertas gūžtelėjo pečiais.

— Nežinau. Patenki į vieną ar kitą kategoriją. Ir kai jau esi ten, vaike, tai esi, šito nepakeisi.

— Ar yra kokių kitų kategorijų? — paklausiau.

— Yra Auksinių vaikų pokategorė, žinoma kaip Tonio treniruotės, ją sudaro buvusios Tonio merginos. Kai jis ima su jomis draugauti, jos gauna darbą visam gyvenimui, — pasakė Robertas.

— Ar jų daug?

— Sunku pasakyti. Vienos jų neigia, kitos teigia, kad su juo draugavo, bet jis tai neigia, kelios yra elektroninio pašto adresų knygoje ir turi čia kabinetus, bet niekas niekada jų čia nematė.

— Kokia Peitono vietelė, — susimąsčiusi pasakiau.

— Taigi čia, Reklamoje, dar yra tokia Delila Bilings, — pasakė Dagnė. — Ji ateina dirbti kasdien.

— Man niekada taip ir nepavyko išsiaiškinti, ar ji draugavo su Toniu, ar ne, — nusistebėjo Klarkas.

— Gal tai ne tavo reikalas, — atsakė Robertas.

— Ir taip kalba vyras, tikrinantis visų ryšius, — ištarė Klarkas, tada papurtė galvą ir paklausė manęs:

— Kaip klostosi reikalai su Alegra?

— Nežinau. Ji dar nespėjo su manimi pasikalbėti.

Robertas staiga labai surimtėjo.

— Tu tuo įsitikinusi?

— Nesuprantu.

— Alegra yra visiškai negirdima, — įsiterpė Klarkas. — Ji arba kalba taip tyliai, kad negali jos išgirsti, arba murma, kad nieko negali suprasti.

— Tai kaip jūs sužinote, ko ji nori? — paklausiau, o baimė mano balsą pakėlė per dvi oktavas.

— Tai savotiška šarada, — pripažino Klarkas, smiliumi bakstelėdamas į nosį.

— Aš galiu perskaityti iš lūpų, — tarė Robertas patenkintas savimi.

— O aš tiesiog vadovaujuosi nuojauta, ir jei klystu, ji leidžia man suprasti — nors būna daug laimingesnė, kai jos norus atspėju iš pirmo karto, — pasakė Dagnė.

— Negirdima viršininkė tikrai tuo pasinaudoja savo pranašumui, — pasakė Klarkas. — Kai Filas ima piktai rėkti, ji pašnabžda jam į ausį, ir šis iškart nusiramina. Štai kodėl ją vadina „Filo Šnabždėtoja“.

— Taigi manau, jog turėsiu pasinaudoti savo bionikos girdėjimu, — pasakiau linksmai. Mane nemenkai sunervino ši žinia apie negirdimą viršininkę, ką jau kalbėti apie smalsius kolegas, kabinetą, iš kurio sunku išeiti, ir kastų sistemą. Mano patirtis Glorious prasidėjo nuostabiai. Kaip aš pažiūrėsiu Elenai į akis?

— Ar judu neturite ką veikti? — paklausė Dagnė Roberto ir Klarko. — Jei ketinate toliau čia kiūtoti, bent padėkite mums susitvarkyti.

Darbo grėsmė iškart juos nubaidė, tik Klarkas dar stabtelėjo pasičiupti naujo Details.

Dagnė paėmė New York.

— Įdomu, jie davė tris su puse žvaigždės Jaučiuosi gerai, Fenikse, kai tu esi iškeptas. Tai turėtų padaryti Filą gana laimingą. O kai Filas laimingas, Alegra laiminga, tai mums dar yra vilties. — Ji patenkinta išplėšė puslapį.

Jaučiuosi gerai vaidino trys charakteriniai aktoriai, kurie dažnai ieškodavo vaidmens, ir iš to, ką perskaičiau šiandien, supratau, kad apžvalga New York buvo tikrai kai kam ne prie širdies. Aš filmo nemačiau, bet jis atrodė tikrai smurtiškas — „vietoj siužeto ir pasakojimo — kraujas ir žarnos“, pasak Premiere, kurį buvau skaičiusi anksčiau.

Aš toliau pervertinėjau laikraščių ir žurnalų stirtą. Maxim pateikė entuziastiškų atsiliepimų apie būsimą filmą, pavadintą Ji plaukia abiem būdais. Apie jį buvau girdėjusi, nes Geibas buvo didelis režisierių mėgėjas. Bazaar rašė apie Užsienio piloto kostiumus, o Mother Jonės įtraukė Obojų į savo sąrašą „Penkiolikos filmų, kuriuos reikia pažiūrėti“. Mes toliau skaitėme ir plėšėme iki vėlyvos popietės, kol pajutau, kad mane vėl prispyrė į vonios kambarį.

— Ei, Dagne, — skubiai pasakiau. — Kur vonios kambaryje muilas?

— Nėra jokio muilo. — Ji atidarė stalčiuką ir parodė skysto Ivory buteliuką. — Gali naudotis maniškiu, kol nusipirksi savo, — pridūrė.

— Nėra muilo? Žinoma, yra, — pasakė Robertas, vėl atsiradęs pas mus. Ar buvo kas nors, ko šis vyrukas nenugirstų? — Tik nėra jokio muilo mums. — Kai ateina įžymybės, aiškino jis man, L’Occitane žolių kvapo želės buteliukas pasirodydavo tam tikrame vonios kambaryje, kad būtų paimtas ir užrakintas stalčiuje, vos tik jos išeis. — Džeraldina ant kaklo nešiojasi raktus, — paaiškino jis. — Bet aš atsisakau dalyvauti šioje diskriminacinėje praktikoje. — Jis pasilenkė ir pačiupo Dagnės buteliuką iš stalčiaus. — Muilas yra teisė, ne privilegija, — pasakė iškeldamas kumštį ir nudrožė vyrų tualeto link.

— Jis nenusipirks savo nelemto muilo, — tėškė Dagnė. — Ir greitai aš nusuksiu jam sprandą. — Dagnė pradėjo man dėstyti, ką dar turėjau žinoti: kaip dažnai duoti Alegrai telefonų sąrašą (kas valanda, o jei paprašo, tada ir dažniau); kaip išnuomoti privatų lėktuvą (surinkti 1-800-4- Lėktuvai ir pasakyti: „Aš esu iš Glorious ir man reikia lėktuvo“) ir kaip gauti sekmadienio New York Times Magazine skyrių trečiadienį (iš senyvo Times redaktoriaus, kuris buvo slaptas Glorious tarnautojas daugybę metų).

— Ar yra koks vadovas? — paklausiau, nors instinktyviai žinojau atsakymą.

— Vadovas? — perklausė Dagnė. — Maniau, kad tau pasakiau. — Jie net neatnaujina telefonų sąrašo. Jei ką pridursi, tu tikriausiai čia nebedirbsi. Jei turi klausimą, tiesiog pasiklausinėk aplinkui, kol kas nors tau atsakys, ir tuo pasinaudok.

Ilgesingai pagalvojau apie CNN, kur kiekvienam būdavo duodamas segtuvas su skyriais apie polisus, procedūras ir visą informaciją: nuo to, kaip pateikti sveikatos draudimo formą, iki to, ką daryti, jei praryji nuodų. HR skyrius nuolat atsiųsdavo atnaujintą informaciją, susegtą per tris skylutes, ir mes iš jos amžinai šaipydavomės. Kaip dabar troškau, kad tas pats būtų Glorious — idealiai su ispaniškų frazių knygele, aukšto planu, rodančiu, kur išsidėstę ugnies gesintuvai, ir kokia nors jokiai denominacijai nepriklausančia malda.

Jai reikia tai turėti

Per kelias kitas dienas aš išmokau daugybės būdų, kaip kiekvienam prisidėti prie rūpinimosi Vaksmanais ir jų palaikymo. Be žongliravimo daugybe jų reikalavimų, vyresnieji administratoriai, regis, nuolat braižė tokias schemas, kurios padarytų jam įspūdį. Aš atsiliepdavau Alegros telefonu ir girdėdavau: „Filui reikia laikraščio puslapio su išpausdintais skaitytojų laiškais iš praėjusios savaitės Washington Post, nežinau tikrai kurio, bet tu turėtum žinoti“ arba: „Tonis nori, kad ši vaizdajuostė patektų princui Čarlzui į rankas“. Prielaida buvo tokia: nesvarbu, ko reikia, Viešieji ryšiai turi tai padaryti. Alegra didžiavosi skyriaus gebėjimu atlikti kas nepadaroma, neįsivaizduojama ir beveik neįmanoma, nors ji tikrai ne viena tai darė. Šių užduočių rinkinys lėmė, ar Žemė toliau suksis apie savo ašį, ar ne; priešingai viskam, ko aš išmokau gamtos mokslų klasėje, ji sukosi vien iš Vaksmanų malonės, kaip ir visa kita Glorious Pictures pasaulyje.

Antradienį, suvalgiusi savo morkų ir imbiero sriubą, susumavau pirmųjų keturių savo darbo dienų nesėkmes. Mano pastangos suorganizuoti šią sritį visiškai žlugo. Šiukšlės vis dar klojo grindis — aš organizavau skelbimų lentą, bet mūsų stalas buvo priešais plytų sieną, tad neįmanoma buvo lentos pakabinti neįgręžus sienos, o to padaryti negalėjome, nes vieta buvo nuomojama. Kubo žmonės galėjo panaudoti vineles, smeigtukus ar lipnias juosteles ant audiniu dengtų sienų, bet ne ant plytų sienos, — tai paaiškino Dagnės grindų apkrovimo sistemą. Mes turėjome dažnai naudojamus dokumentus laikyti šalia ir dabar abi buvome iki kulkšnių panirusios į popierius, kurių nemažėjo. Žmonės atmintines dėdavo ant mūsų kėdžių ir palikdavo dokumentus ant spausdintuvo ar fakso aparato viršaus, nepaisydami laidų dėžučių, kurias užkėlėme ant knygų spintos, veltui stengdamosi laikyti tai, kas nauja, atskirai nuo to, kas mums jau sukrauta. Telefonai buvo nepasotinami, čirškė kaip alkani kūdikiai ir nuolat reikalavo bent vienos iš mūsų viso dėmesio visą laiką. Alegros tvarkaraštis nuolat kito, ir tai vertė mus vis peržiūrėti prioritetus ar tiesiog kovoti, kad viskas būtų padaryta.

Vienintelis patikimas dalykas buvo Kimberli sriubų sąrašas, kuris ateidavo į mūsų elektronines pašto dėžutes kas rytą tiksliai 11.30. Jame buvo išvardytos tą dieną siūlomos sriubos maždaug penkiolikoje restoranų su prierašais prie daugelio jų: g — su grietine, m — su mėsa, p — su tyre, nr — jei buvo jau ragauta ir nerekomenduojama. Fantastiškus Traibeko apartamentus ir jau prisitaikiusius jų gyventojus lydėjo garsiausi pasaulio vyriausieji virėjai, tad mūsų įstaigoje valgomi valgiai dažnai buvo neįprasti, ypač kai būdavo laiko kramtyti prieš nuryjant. Sriubą valgyti mėgome labiausiai, nes jai nereikėjo virtuvės indų ir užteko vienos rankos. Man jau buvo labai aišku, kad tapau Darbiniu arkliu. Nuo to pirmojo omleto valgydavau savo maistą prie darbo stalo ir mielai būčiau užsimokėjusi už prabangiausius priešpiečius, kad tik gaučiau privilegiją valgyti kur nors kitur. Nė akimirkos neatsikvėpdama ir persigėrusi kavos, aš skaičiavau valandas iki vėlyvo penktadienio vakaro.

Šis rytas prasidėjo blogai dar prieš man ateinant į darbą. Priešais mane iš požeminės perėjos išdygo Robertas.

— Sveiki! — Sušukau pamačiusi, kad jis paskendęs mintyse.

— O, sveika, — atsakė jis.

— Ar tu gyveni irgi Viršutinėje Vakarų pusėje? — paklausiau.

— Ne, Žemutinėje Rytų. Turėjau nulėkti į Medison Skver Gardeną ir paimti kelis Knicks bilietus Toniui. Asistavimas. Iškart po Spaiko Li, — jis nusiviepė. — Robertas Kodžima meta tris užuominas.

— Ir minia pašėlsta, — pridūriau aš. Mes sustojome išgerti kavos.

— Robertai, kada tavo mergina vėl apsilankys? — paklausė vyrukas už baro.

— Ji buvo čia per Kalėdas, tad dar kurį laiką nesugrįš. Bet dėkui, kad paklausei, — pasakė Robertas, kai mes jau susiruošėme eiti.

— Tau turėtų būti sunku, — pasakiau, — kai ji taip toli. Aš tavimi labai tikiu. — Geibas net nenorėjo pamėginti išsaugoti ryšio per atstumą, nors tai aš pasiūliau per vieną mūsų paskutinių pokalbių.

— Nelengva. Ypač dabar, per bananų derlių. Būsiu laimingas, jei kitą mėnesį gausiu elektroninį laiškutį ar sulauksiu telefono skambučio.

Mes įėjome drauge į vestibiulį. Čia priešais mus į liftą lipo Edis Di Silva. Oskarą laimėjęs aktorius, žinomas savo gebėjimu vaidindamas išgyventi neįtikėtinas fizines transformacijas ir nuostabiai pavaizduojantis giliausius, labiausiai gąsdinančius žmogaus charakterio aspektus, Edis užvaldė Traibeko nekilnojamojo turto rinką. Jis buvo tikrasis šio pastato savininkas, Glorious pastato šeimininkas. Ebė informavo mane apie šį faktą tuoj pat, kai tik pasikalbėjau dėl darbo čia, ir dabar ji klausdavo: „Ar tu kalbi su manim?“ — kaskart, kai paskambindavau jai į Baltimorę. Mintyse aš jau kalbėjau su ja telefonu: „Spėk, su kuo aš važiavau liftu?“ — kai Robertas švelniai mane atitraukė modamas sustoti. Edis įžengė į liftą vienas, ir durys užsidarė. Robertas paaiškino, kad galioja griežta taisyklė: niekam neleidžiama važiuoti drauge su juo.

— Niekada? — paklausiau šiek tiek pasipiktinusi.

— Jam nepatinka, kai būna pagautas, o pašaliečiai kiša jam idėjas. — Robertas pamatė, kad aš nusiminiau, ir pridūrė: — Pralinksmėk. Šioje vietoje tu pamatysi daugiau įžymybių, nei įsivaizdavai. Tu persisotinsi. Pažadu. — Aš juo nepatikėjau, bet vis tiek jaučiausi šiek tiek paguosta.

Mano antras ir trečias neapdairus žingsnis ėjo vienas po kito. Kai rūšiavau rytinį paštą, radau vokelį Alegrai su užrašu „Konfidencialu“, užrašytu skersai raudonu rašalu. Perdėjau į krūvą, skirtą „Lemtingiausiems“.

Paskui suskambo telefonas ir, kadangi Dagnė kalbėjosi su kitom dviem bendrovėm, atsiliepiau aš.

— Alegros Orekchi kabinetas.

— Ar ji yra?

— Taip. Gal galėčiau jai pasakyti, kas skambina?

— Meki Moran, — pasakė nekantrus moters balsas.

Paspaudžiau mygtuką, suskaičiavau iki dešimties, pakėliau ragelį ir pasakiau: — Atleiskite, bet ji susirinkime. Gal galėčiau užsirašyti jūsų numerį, kad ji jums paskambintų?

— Jinai jį turi. — Moteris padėjo ragelį, ir aš įrašiau informaciją į žurnalą, suradusi telefono numerį ir įtraukusi jį į nuorodų sąrašą, paskui sugrįžau prie pašto.

— Atplėšk jį, — pasakė Dagnė, rodydama voką su užrašu „Konfidencialu “.

— Manai, turėtume?

— Būtinai. Jei kas norėtų pasakyti jai paslaptį, neįdėtų vokelio į jos pašto dėžutę. Tiesiog atplėšk. — Ji pasisuko atsiliepti telefonu.

Vokelyje buvo atmintinė nuo Marlenos, kur ji nukopijavo Filą ir Tonį su Džeraldina. Tai buvo skundas, ir kaltinama buvau aš:

RE: Tavo naujoji darbuotoja

Karen Džeikobs, tavo nauja antroji, laikė mane prie ragelio neribotą laiką, kai man desperatiškai reikėjo susisiekti su tavimi. Kai ji galiausiai leido man palikti žinutę, situacija proporcingai buvo pablogėjusi. Man kelią didžiulį nerimą jos gebėjimas atlikti šį darbą.

Marlenos italikas šokinėjo man prieš akis kaip bjaurūs pirštais badantys vaikai mokyklos kieme. Jai teko palaukti ne ilgiau kaip dvi minutes, esu tikra, net skaičiuojant laiką, kurį ji sugaišo, kai paprašiau palūkėti, nes turėjau atsiliepti į jos skambučius kitomis linijomis. Kam ji savo atmintinėje nukopijavo kadrų viršininkę ir abu Vaksmanus? Tai buvo tik pirmosios mano darbo dienos antra valanda — ar reikia, kad tai taptų dideliu incidentu?

Aš buvau sutrikusi ir nenorėdama, kad Dagnė pamatytų žinutę, skubiai įkišau ją į vidurį šūsnies, paskui sudėjau šūsnį į Alegros specialų raudoną aplanką ir, nunešusi į jos kabinetą, palikau klientams skirtoje vietoje prie jos stalo. Įslinkau atgal graužiama įsitikinimo, kad kai kitąkart suskambės mano telefonas, kas nors man pasakys susirinkti daiktus ir išeiti.

— Darbuokis toliau, — pasakiau sau, stengdamasi įsitraukti į greitą žinučių kaitą ir palikti Marlenos atmintinę apačioje. Dagnė atsistojo nunešti Alegrai naujo telefono žurnalo atspaudo ir, kai ji grįžo iš kabineto, jos burna buvo virtusi ištisine rūškana linija. Buvau tikra, kad tai nutiko.

— Ar niekada nesi girdėjusi apie Meki Moran?

— Ji neseniai skambino Alegrai.

— Tai tu neatpažinai jos iš vardo?

— Ar turėjau?

— Ji yra žinomiausia interjero dekoratorė. Maniau, kad tai žino visi. — Dagnė nusiviepė nesėkmės mina. — Šiaip ar taip, Meki yra vienas iš tų žmonių, kurį reikia sujungti su Alegra, kad ir kas būtų.

— Ar negalime jai tiesiog paskambinti?

— Meki įpusėjusi perdaryti Alegros mansardą ir jei ji skambina, vadinasi, jai kilo staigi idėja ir Alegros reikia tuoj pat. Kitaip ji tai pamirš.

Alegros dekoratorė kūrybingas talentas, ji nesivargino su užrašais ir pieštuku, ir dabar aš kalta?

— Šiaip ar taip, dabar nieko nebegalime padaryti. Alegra sakė, jog pasikalbės apie tai su tavimi vėliau.

Dagnė išėjo parūkyti ir paliko mane vieną su juodomis mintimis ir šalta sriuba. Aš buvau tikra, kad mano vieta bedarbių eilėje garantuota.

Kai atidžiai taikiau konteinerį ant perpildytos popierių šiukšliadėžės, prie manęs išdygo Alegra.

— Karen, — pasakė ji šnibždėdama — taip, šnibždėdama — mano vardą pirmą kartą. Aš žiūrėjau jai į burną trokšdama, kad dingtų visas įstaigos triukšmas ir galėčiau išgirsti, ką ji sako. — Kai Dagnė sugrįš, nuneškite šitai į Filo kabinetą. — Tai buvo kito leidinio Entertainment Weekly egzempliorius, viršelis švietė nuotraukomis iš Užsienio piloto, išdėstytomis aplink Oskarą, antraštė skelbė: AR VAKSMANAI GALIAUSIAI LAIMĖS? — Paduokite jam į rankas, — pasakė ji ir išėjo.

— Gerai, — atsakiau niekam.

Dagnei grįžus, pradėjau savo misiją — nunešti Filui žurnalą. Jei turiu paduoti jam į rankas, ar tai reiškia, kad su juo susitiksiu? Nuėjau į kitą aukšto pusę ir luktelėjau norėdama susikaupti prieš patekdama į pirmininkų kabinetų apartamentus — koridoriaus galą. Mažutis ženklas mano dešinėje rodė: //Ponas Tonis Vaksmanas“. Nepažymėtos durys mano kairėje turėjo vesti pas Filą. Aš atidariau jas ir pamačiau ilgą stalą vienoje pusėje ir tris kubus kitoje; visi buvo tušti. Stalo viršuje buvo didžiulės dėžės su ranka rašytais užrašais: „Filo rankraščiai“, „Filo paštas“, „Filo telefonai“, „Filui reikia pasirašyti“ ir viena, kuri man sužadino keistą džiugesį: „Filo viešieji ryšiai“. Stalo gale buvo kitos durys, šiek tiek praviros. Galėjau girdėti tylų pokalbį ir zvimbiantį triukšmą iš ten. Išgirdau balsą, kuris turėjo būti Filo: „Jokiu būdu“. Dar murmesį, paskui garsų: „Nesąmonė“, paskui: „Tegu jis eina po velnių“. Žurnalas sudrėko mano rankose. Sutepiau prakaitu „E“ Entertainment Weekly. Zvimbimas pasidarė garsesnis, ir aš pamaniau, ar tik čia nebus netoliese Badžio Fridmano bičių. Ir žengti pirmyn, ir pasitraukti atrodė vienodai pavojinga. Aišku, aš negalėjau šiandien sau leisti dar vienos klaidos, tad kurį laiką pastovėjau, spręsdama, ką daryti, paskui švelniai pabeldžiau į duris. Išgirdau murmtelėjimą:

— Prašom, — ir įžengiau į vidų, laikydama žurnalą priešais save tarsi skydą apsiginti.

Stulbinamai mažą erdvę buvo užkėtęs Filas Vaksmanas, pasilenkęs virš popieriais apkrauto stalo. Jis valgė didžiulį omletą, o kirpėjas skuto jam kaklą elektrine mašinėle. Kai Filas pažvelgė į mane, grybas iškrito jam iš burnos, bet jis pastvėrė jį dar nespėjusį leptelti į lėkštę ir įstūmė atgal į burną. Tada suburbleno:

— Palik tai, — ir aš klusniai padėjau žurnalą ant stalo krašto. Pasisukusi eiti, pamačiau Vivianą ir dar du žmones, man nepažįstamus, susėdusius ant siauros sofos prieš kitą sieną. Vivianos akys buvo apskritos kaip lėkštės, o antakiai grasinosi susijungti su plaukų linija. Aš išskubėjau atgal prie gana saugaus savo stalo, griebiau skambantį telefoną, priėmiau žinutę iš laikraščio reporterio, kuris norėjo užsiprašyti interviu su Toniu dėl „Dabartinio siaubo žanro antplūdžio“. Šiandien jaučiausi ypač kvalifikuota kalbėti šia tema.

— Karen. Karen. Karen. — Taip, pagaliau Viviana žino mano vardą. Ji grėsmingai iškilo virš manęs. — Daugiau taip niekada nedaryk, — pasakė. — Niekada. — Tokio pobūdžio pradinė frazė priverčia kolegas atsisėsti ir suklusti; išgirdau, kaip aplinkui sinkopės ritmu padedami telefono rageliai. Kimberli pažvelgė aukštyn virš savo TV Guide kryžiažodžio, ir periferiniu regėjimu pamačiau Klarką, stovintį pakankamai arti, kad girdėtų ir matytų viską.

— Tu įdrožei į Filo kabinetą, lyg būtum jam priskirta, — kalbėjo ji toliau, o aš galvojau, kokia buvau baikšti ir kaip viskas netruko nė dešimties sekundžių. — Ką tu sau manei? Gal galėtum man paaiškinti?

Aš mėginau atsakyti, bet įsikišo Dagnė:

— Ji nešė Filui naują EW, nes Alegra norėjo, kad jis tai turėtų.

— Puiku, tai puiku, bet ar ji nežino, kaip elgtis kabinete? — toliau kalbėjo Viv. Jaučiausi kaip žmogus, pakliuvęs po mašina, ir laukiantis, kada Gyvenimo nasrai jį sudraskys. — Filas turi asistenčių, kurioms perduodi daiktus, — pasakė ji, šnypšdama kiekvieną „s“, kai tarė „asistenčių“.

— Bet ten nieko nebuvo, ir...

Viv mane nutraukė.

— Jei nieko nėra, reikia ateiti vėliau, kai kas nors bus. Bet negalima įžengti į vyriausiojo kabinetą, nebent būtum pakviesta.

Aš linktelėjau. Bijojau, kad jei imsiu kalbėti, apsiverksiu.

— Ar pažadi man, kad daugiau taip niekada nedarysi?

Aš vėl linktelėjau, šįkart energingiau. Kai galiausiai įstengiau pakelti akis, Viviana buvo dingusi ir visi vengė mano žvilgsnio. Suskambo mano telefonas, ir aš susitvardžiau, kad galėčiau atsiliepti.

— Sveika, čia Klarkas. Eime pasišnekėti ant stogo. Pasitiksiu tave prie laiptų.

— Man reikia šiek tiek oro, — išlemenau Dagnei sagstydamasi paltą.

Laiptų papėdėje Klarkas mostelėjo man eiti pirma jo.

Mes užlipome per keturis aukštus, tada jis atidarė duris ir mes išėjome laukan. Mūsų akims atsivėrė stulbinamas vaizdas ir žiemos saulė. Klarkas atsisėdo, atsišliejo nugara į turėklą, o aš greta jo. Jis užsidegė cigaretę ir pasiūlė man, bet aš mostu atsisakiau. Klarkas suspaudė man petį, ir aš pratrukau verkti. Ne sunki garsi rauda išsiveržė, o veikiau begarsis draskantis verksmas, tai buvo geriau, nes leido man verkiant išsikalbėti.

— Negali leisti, kad Viviana tave suerzintų. Ji turi tą alfa kalės kompleksą, kuris tave paveikia. Dabar, kai ji viešai tave sugėdino, paliks ramybėje.

— Tikrai? — sušnarpščiau.

— Tikrai. Ji padarė, ką turėjo padaryti. Būtum mačiusi, ką ji padarė Kimberli praėjusiais metais.

— Dagnė apie tai užsiminė, bet visos istorijos negirdėjau. Kas ten buvo?

— Viviana buvo atsakinga už Amžinų nesutarimų premjerą. O Kim buvo pavesta užrašyti adresus ant vokų. Visa kita tu žinai. Filo kabinetas gavo iš Džonio Lakčezo žinutę: „Jei Filas nori, kad atvykčiau į jo vakarėlį, jis turėtų išmokti teisingai parašyti mano pavardę“. — Paaiškėjo, kad Kim neteisingai užrašė: „Lakčizas“.

Aš susigūžiau nuo būsimos scenos.

— Ar Filas rimtai supyko?

— Jis niekada to nesužinojo, — viena iš jo asistenčių sutvarkė tai su Viv. Bet Viv privertė Kimberli parašyti „Džonis Lakčezas“ penkis šimtus kartų Amžinų nesutarimų plakato kitoje pusėje ir tada nusiųsti jį su atsiprašymu pačiam Džoniui.

— Oho. Tai labai žiauru, — tiek tesugalvojau pasakyti. Vis dar verkiau, bet šiek tiek pralinksmėjau.

— Ar žinai, kaip Tonis kartą pavadino Vivianą? — Paklausė Klarkas.

— Kaip?

— Musolinis Botičelio veidu.

— Jis tikrai ją taip pavadino?

— Tikrai, — atsakė Klarkas. — Jis manė, kad tai komplimentas.

— Oho, — vėl pasakiau ir staiga nustojau verkti. — Kadangi mes kalbamės nusikaltimų ir nesusipratimų tema, turiu didelį rūpestį su Marlena.

Papasakojau jam apie skambučius ir atmintinę, ir Klarkas atsiduso, tarsi būtų sukrėstas.

— Tu tiesiog buvai apdejuota, — pasakė jis.

— Apdejuota?

— Taip. Mes tas atmintines vadiname Marlenos dejonėmis. Ji siuntinėja jas kartą ar du per mėnesį. Niekas nežiūri į jas rimtai, bet mes visi jas gauname, nes Sabrina Filo kabinete mums padaro fotokopijas. Filas ir Tonis niekada jų nėra matę, ir net Džeraldina man pasakė, kad liovėsi jas skaičiusi prieš dvejus metus.

— O Alegra?

— Alegra nusiųs jai elektroninį laiškutį, kad į tai atsižvelgs. Paskui kur nors nukiš tą bylutę, ir pažadu tau, daugiau apie tai neišgirsi.

Pasijutau geriau ir tada prisiminiau savo klaidą su Meki Moran.

— Meki Moran pajunta įkvėpimą nuo plyšių šaligatviuose ar skaudžiai vienišos automobilio sirenos auštant. Ji paskambins vėl, gal jau ir paskambino. Ar jau viskas? — Klarkas pagąsdino apgaulingu susierzinimu. Aš nusišypsojau.

— Gerai.

Jis pasiūlė man parankę, ir mudu grįžome į vidų.

Dagnė laukė manęs ir atrodė šiek tiek prasikaltusi.

— Ar galėtum padaryti man paslaugą?

— Ko tau reikia? — paklausiau šiek tiek pavargusi, galvodama, kad geriausia vieta man namie, kur daugiau nebegalėčiau padaryti žalos.

— Antradienio vakarais viena iš Alegros asistenčių turi eiti į New York Times spaustuvę Kvinse ir gauti penktadienio numerį, nes ten būna apžvalgos, — pasakė ji. — Bet tas vakaras mano sutartas su Feliksu, ir aš jau jį praleidau tris savaites. Jis išbrauks mane, jei neateisiu, ir aš niekuomet nebepateksiu pas jį.

Feliksas Akosta buvo vienas geriausių Niujorko kirpėjų, vyras, kurio mirtingieji laukdavo po šešis mėnesius. Buvau skaičiusi apie jį grožio žurnaluose; jo šviesiau nudažytos plaukų sruogos pamalonino tuzino aktorių ir supermodelių galvas.

— Žinoma, aš džiaugiuosi galėdama tai padaryti, bet ar mes negautume jo tiesiog internetu?

Dagnė paaiškino, kad nors laikraštis bus išspausdintas internete maždaug vidurnaktį, Alegra susirūpinusi, kad internetinis variantas gali praleisti lemtingą eilutę iš spausdinto leidinio, tad tinka tik konkretus laikraštis. Ji toliau man pasakojo, kad laikraštis išeina apie vienuoliktą ir aš turėčiau pasisamdyti miesto automobilį su vairuotoju važiuoti į spaustuvę.

— Paprastai mes nufaksuojame leidinį Filui, bet jo ten nebus, kur galėtų tą faksą gauti, tad tu paskambink jo asistentei, ji sutvarkys ir tu jam perskaitysi apžvalgas. Šįvakar užduotis bus lengvutė: tai tas iraniečių filmas, kuris visiems patinka.

Dagnė jau atspausdino man nurodymus, be kita ko, miesto automobilio telefoną, spaustuvės adresą ir kelis mobiliųjų telefonų numerius asistentės, kuri „pridengs“ Filą vakare.

— O taip, tau reikės ir šito, — pasakė ji ir padavė man naują mobilųjį telefoną. — Džeraldina šiandien atnešė. Jis tavo, kol dirbi čia. Visą laiką laikyk įjungtą.

Vėliau tą vakarą, kai miesto automobilis lėkė per Bruklino tiltą į New York Times spaustuvę, aš suvokiau, kad pasiutusį nuovargį šią popietę nustelbė pakili nuotaika. Vairuotojas pastatė mašiną prie spaustuvės, aš pasikalbėjau su apsauga ir sužinojau, kad pirmasis laikraštis pasirodys po pusvalandžio. Viena mano pusė norėjo paskambinti Ebei ir pasakyti jai viską, bet kita tiesiog stengėsi atkurti šią dieną. Suvokdama, kad ši užduotis suteikė man didžiausią pasitikėjimą savimi, aš mėgavausi tuo.

11.15 išėjo vyriškis ir kelis laikraščius įdėjo į aparatą, aš nubėgau į vestibiulį ir du nusipirkau. Sugrįžusi į automobilį, greitai radau apžvalgą ir surinkau pirmo mobiliojo telefono numerį iš savo sąrašo. Atsiliepė asistentė ir paprašė manęs palaukti, kol sujungs su Filu.

— Jis klauso, — pasakė asistentė.

— Filai, čia Karen Džeikobs iš Alegros personalo. Turiu jums New York Times apžvalgą apie Žvirblį alyvmedyje.

— Klok.

Aš perskaičiau apžvalgą, rūpindamasi tarti aiškiai ir lėtai, tarsi garsiai skaityčiau knygų aprašymus klasėje. Tai buvo labai gera apžvalga, kupina tokių frazių kaip „prašmatnus savo paprastumu“, „švelnus, bet visiškai išbaigtas filmas“, „galinga filmo kūrėjų malda dėl taikos“.

Tuo pat metu mintis: „Sėdžiu Kvinse automobilyje ir skaitau Filui Vaksmanui“ sukosi mano galvoje kaip garso takelis. Kartais Filas paprašydavo manęs dar kartą perskaityti sakinį ar pasakydavo „Teisingai“ arba „Supratau“, ir aš girdėjau jo kvėpavimo švilpesį kitame telefono gale. Tai buvo keistai intymu, tarsi mes būtume šnekėjęsi vėlyvą vakarą tamsoje — taip, tai buvo tamsoje, šiaip ar taip, jis buvo kažkur toli, egzotiškas, nepasiekiamas fakso.

Baigiau skaityti, ir Filas pasakė:

— Dėkui, — ir tada asistentė, kuri visą laiką klausėsi pokalbio, paprašė manęs iš ryto padėti egzempliorių jam ant stalo. Aš palinkėjau labos nakties ir panirau į snaudulį visą kelią iki namų.

Mano sėkmės paslaptis

Po keturių savaičių antradienio rytą 6.30 važiavau Vakarų pusės autostrada į Traibeką miesto automobiliu. Išdirbusi kelias savaites Glorious įsitikinau, kad kompanijos pamišimas nebuvo vien tik blogas. Kartais jis būdavo ir geras.

Mudvi su Dagne visada turėjome kaitaliotis rytais, kad ta, kuri atėjo pirmutinė, galėtų išeiti iš įstaigos kartais prieš prasidedant Džėjaus Leno monologui. Aną savaitę, organizavus tris naktis Oskarą iki antros ryto, Dagnė nusprendė, kad 7 valandą ryto aš galėsiu tvarkytis viena ir kad pradėčiau iškart. Išėjau iš metro stoties prie įstaigos ir radau savo mobiliajame telefone devynias Alegros žinutes, kiekviena reiškė vis didesnę paniką, bet buvo identiška paskutinės versija: „Kur tu?“

Iškart jai paskambinau.

— Atleiskite, buvau traukinyje.

— Ilgai?

— Maždaug pusvalandį.

— Pusvalandį metro traukinyje? Kur tu gyveni?

Pasakiau jai, kad gyvenu 112 gatvėje Brodvėjuje, ir išgirdau jos atodūsį.

— Jie man nepasakė, kad tu važinėji į darbą šitaip, — pasakė apgailestaudama.

Vos tik atsiradusi darbe, Alegra liepė man sujungti ją su Filu. Aš paspaudžiau nutildymo mygtuką, kad sužinočiau, apie ką jie kalbasi, ir išsigandau, kad Alegra kalba apie mane.

— Filai, ji gyvena miesto pakraštyje — praktiškai Bronkse. Jei atsižvelgsit į šią aplinkybę, ji gali būti nepasiekiama devyniasdešimt minučių per dieną. Nereikia ir sakyti, kad tai kelia tiesioginę grėsmę visai mano veiklai. — Man širdis apmirė, bet Alegra kalbėjo toliau: — Mes ketiname duoti jai automobilį.

Automobilį?

Filas, regis, skaitė mano mintis.

— Tu sakai man, kad mes turime duoti tavo nelemtai asistentei prakeiktą automobilį?

— Nežinia, kas gali atsitikti, kol ji tenai. Alternatyva per daug rizikinga. Prisimink tą rytą, kai mes išsiaiškinome, jog Badis Fridmanas įėjo su savo dukterėčia. Negalėjau susitvarkyti su tuo iki aštuntos. Iki tol tai spėjo pasklisti visur, prisimeni?

Filas kiek padelsė, ir buvo girdėti tik kramtymo garsas, o mudvi su Alegra laukėme sulaikiusios kvapą.

— Gerai, — pasakė jis nenorom, — bet tai bus iš tavo biudžeto. — Alegra atsiduso ir sutiko.

Tai buvo pirmas kartas, kai aš stebėjau Alegros informacijos perteikimo techniką, ir turėjau pripažinti, jog ši moteris talentinga. Blogiausiu atveju man reikėdavo keturiasdešimt penkių minučių nusigauti į darbą metro, bet paprastai kelionė užtrukdavo tik trisdešimt minučių. Buvau sužavėta, kad moteris, pakankamai kieta, kad taip kalbėtų su Filu Vaksmanu, negali pakęsti minties, jog jos asistentė požemyje, kai ji skambina.

Iš tiesų aš gal būčiau rinkusis papildomą pusvalandį privatumo, bet nusprendžiau, kad automobilis — viltingas ženklas. Argi Alegra imtųsi taip rūpintis ir užsikrautų papildomų išlaidų, jei nemanytų, kad aš gera investicija? Naudotis automobiliu ir vairuotoju paprastai buvo laikoma vyresniojo viceprezidento ir aukštesniųjų privilegija, tad išimtis kai ką nustebino ir privertė suraukti nosį. Kai padaviau savo sveikatos draudimą Džeraldinos kabinete, ji pasakė: „Vakarų 112 gatvė? Viliuosi, kad tu laikai aerozolį savo rankinėje apsiginti.“ Mano kaimynystėje didžiausias pavojus, kurį patyriau, buvo Kolumbijos filosofijos studento užgauliojimai Vestendo tavernoje, bet nutylėjau.

Kai Dagnė, kuri gyveno Grinvičo Vilidže ir eidavo į darbą pėsčiomis, išgirdo apie mano transporto organizavimą, tiesiog įsiuto.

— Tai pats neteisingiausias dalykas, kokį tik esu girdėjusi, — pareiškė ji, dar treptelėdama savo aukštakulniais pitono odos batais. Susidūrusi su dvidešimt penkerių mergina, kuriai tėvai nupirko dviejų kambarių butą Džeinės gatvėje, aš nesunkiai galėjau sutvardyti gailestį. Nuo tada mūsų mažutė darbo sritis — kurioje abi praleisdavome keturiolika valandų per dieną, ėmė spinduliuoti negatyvią energiją.

Tačiau šį rytą aš buvau pakilios nuotaikos, kai sėdėjau galinėje automobilio sėdynėje su žirklėmis, paštu bei pagrindinius faktus nušviečiančiais laikraščiais ir naršiau didžiuosius laikraščius ieškodama užuominų apie Glorious, kurios vėliau cirkuliuos po įstaigą. Pati kompanija, jos filmai, Filas ir Tonis — Glorious bendras tėvas, informacija apie varžovus, garsenybių gyvenimo skyreliai — visa, kas galėtų sudominti ką nors iš Glorious Pictures personalo, buvo mano grobis. Kai vairuotojas paėmė mane, ant lentynos jau gulėjo New York Times, Post, Daili/ News ir Wall Street, kad galėčiau peržiūrėti naujienas ir turėti viską prieš akis, jei paskambintų mano viršininkė.

Alegros užsidegimas gaudyti informaciją iš tiesų buvo kaip įsisiautėjusi obsesija. Ji nėrėsi iš kailio, kad pateiktų geriausią Glorious veidą pasauliui, fanatiškai rinko ir analizavo kiekvieną žodį, kuris buvo atspausdintas ar transliuotas per radiją bei televiziją apie kompaniją. Ji manė, kad kol ji viską pamato pirma, gali kontroliuoti poveikį. Vos tik pasirodydavo apie Glorious kas nors abejotina, Alegra jau turėdavo parengtą atidžiai parašytą paaiškinimą — kol dar niekas apie tai nespėjo išgirsti.

Taigi mudviejų su Dagne užduotis buvo nuolatos rinkti laikraščius, žurnalus, transliacijų medžiagą, juostas ir ieškoti internete, kad savo viršininkei pateiktume žiniasklaidos analizę. Mes turėjome Spaudos susivienijimo telefoną, sumontuotą taip, kad skambėtų, kai kas nors apie Glorious būdavo renkama kompiuteriu. Tai buvo tarsi kitos visatos naujienų stalas, kur, užuot spausdinę informaciją, mes ją gaudavome. Mes gaudavome naujienas taip anksti, kad aš svarsčiau, ar vieną dieną netikėtai neaptiksiu savo nekrologo.

Kol kas, — pastebėjau, kai lėkėme pro Čelsio prieplaukas, — šios dienos laikraščiai buvo įprastiniai — straipsniai dėl Oskaro prognozių, interviu su aktoriais iš būsimų Glorious filmų, naujienos ir gandai apie filmus dar prieš jiems pasirodant. Jei rasčiau ką nors nerimastinga ar neįprasta, turėčiau skambinti Alegrai iškart ir perskaityti jai ginčytiną straipsnį. Jei tai būtų įžeidimas Filui, turėčiau surasti jį ir ją su juo sujungti, kad jinai jį nuramintų. O Toniui Alegros paguodos nereikėjo. Jis norėdavo nubausti žurnalistus. Tą ji puikiai išmanė ir tuo pasirūpindavo, pradėdama nuo redaktorių ar prodiuserių ir baigdama leidėjais ar net interneto tinklalapio vadovais, jei Tonis būdavo prastos nuotaikos ar nusižengimas itin baisus.

Išsukę iš greitkelio prie Kanalo gatvės, mes sustodavome Hudzone prie laikraščių kiosko, kuris priklausė airei Belindai. Kiekvieną rytą ji paduodavo man šūsnį naujai išleistų žurnalų ir savaitraščių kartu L. A. Times, Washington Post, USA Today, Daily Variety ir Hollywood Reporter. Belinda buvo mano slaptasis ginklas. Dažnai ji man jau būdavo pažymėjusi straipsnius. Ji buvo didelė Glorious Pictures entuziastė, turėjo enciklopedinių žinių apie filmus ir dažnai pagaudavo dalykus, kuriuos aš galėdavau praleisti, ypač per pirmuosius mėnesius kompanijoje. Belindos maža krautuvėlė buvo kaip gūžta, kurioje reguliariai rinkdavosi kaimyninė filmų publika, ir į jos ausis suplaukdavo visokiausi pramogų verslo gandai bei naujienos. Kadangi Dagnė turėdavo pristatyti laikraščius įstaigai „jos“ dienomis ir atsisakydavo nešti viską, kas neatitiko jos mados aksesuarų, visa Belindos pagalba buvo skirta man.

Pastvėrusi laikraščius aš įšokau atgal į automobilį ir nuvažiavau du paskutinius kvartalus iki Glorious, ten surinkau apsaugos kodą, kad įeičiau ir išjungčiau signalinę sistemą, įjungiau šviesas. Vos tik padėjau laikraščius, suskambo telefonas ir pajutau šleikštulį pilve. Pakėliau ragelį.

— Alegros Orekchi kabinetas.

— Ar ji yra?

— Taip, ji yra. Gal galėčiau jai pasakyti, kas skambina?

Skambintojas padėjo ragelį. Aš nervingai dirstelėjau pro langą į žemus stogus greta mūsų pastato. Tas skambutis kartodavosi kiekvieną rytą, kai ateidavau anksti, dvi pastarąsias savaites, ir įvarė man baimės. Tokią valandą aš būdavau vienintelė kabinete, gal net vienintelė pastate. Iš pradžių maniau, kad čia tik Hanratis, vaiduoklis biografas, bet Klarkas man pasakė, kad tokiu paros metu jis tikrai miega ir negali paskambinti.

Aš prispaudžiau Klarką, kad pasakytų man viską, ką žino apie Hanratį, bet vis dar nebuvau patenkinta. Klarkas pasakojo, kad Glorious veiklos pradžioje Hanratis buvo didelis Vaksmanų rėmėjas, ir jie atsiliepdavo apie jį gerai, teikdavo jam išskirtinį dėmesį ir kviesdavo į visus vakarėlius bei renginius. Bet kai Filui ir Toniui ėmė vis labiau sektis, jie ėmė vis mažiau ir mažiau juo remtis, kol galiausiai vos teikėsi jį pastebėti. Kai sensacinga varžovų laikraščio žinia apie Glorious privertė Hanratį atleisti ir niekas nepasivargino priimti jo telefono skambučio, kad jam pagelbėtų, Džordžas Hanratis nugrimzdo į niūrią ir kerštingą egzistenciją. Maždaug prieš penkerius metus pradėjo sklisti istorija apie jo rašomą Vaksmanų biografiją, bet daugelis žmonių nekreipė į tai dėmesio ir laikė alkoholio įkvėpta fantazija.

— Jei jis padėjo jiems pradžioje, tai kodėl jie buvo tokie žiaurūs jam vėliau? — paklausiau.

Klarkas gūžtelėjo pečiais.

— Nes, matyt, galėjo tokie būti.

— Bet visiškai nuo jo atsiriboti? Tai neatrodo teisinga, netgi Vaksmanams.

— Gal buvo dar kažkas, — sutiko Klarkas, — bet neturiu supratimo, kas tai galėtų būti. Težinau tiek, kad Hanračio karjera baigta, jis jau visiškai nusigėrė ir nebeatsigaus. Tai tikra tragedija — skaičiau kelis jo ankstesnius darbus, jie nuostabūs. Jis buvo neįtikėtinai talentingas.

— Koks nuostolis, — pasakiau.

Kai šį rytą skambintojas padėjo ragelį, troškau, kad tai būtų Hanratis, o ne kitas variantas, kurį stengiausi išmesti iš galvos. Ar galėjo snaiperis stebėti mane pro mūsų milžiniškus buvusio ričių fabriko langus? O gal čia koks psichas, įsigavęs į pastato vidų ir apsiginklavęs dievaižin kuo žinodamas, kad esu čia viena? Ir keistu lemties posūkiu, kuris baigtųsi tablo užrašų šūksniu, jis vaidintų scenarijų iš Tonio siaubo filmų — iš daugybės tų, kuriuos aš tikrai mačiau. Tuščias aidintis pastatas, o dar miego stoka ir šis keistas ragelio padėjimas varė man paranoją. Norėjau paklausti Dagnės, ar tas pats būdavo ir jai, bet delsiau aiškintis tokius keblius dalykus.

Kitas mano skambintojas buvo, kaip paprastai, Alegra. Ji visada skambindavo 7.45, kad aš pateikčiau jai trumpą dienos naujienų apžvalgą, kol ji guli lovoje dėdamasi, kad jau atsikėlusi. Paskui ji kaip ir kasdien paprašė perskaityti Šeštąjį puslapį garsiai prieš nufaksuojant jai į namus. Tas skyrelis paslaptingai ją veikė, ji stropiai jį tirdavo kaip mokslininkas Talmudą. Regis, ji tikėjo, kad po drąsiomis užuominomis ten slypi giliai užkoduota ir niuansuota prasmė.

Tačiau vakar Šeštajame puslapyje buvo straipsnis, kurį net tokia naujokė kaip aš nesunkiai iššifravo:

Tik paklausimas?

Kuris mikčiojantis studijos vadovas turi palaikyti savo buvusios žmonos meninius talentus, kad patenkintų savo skyrybų sprendimą? Darbuotojai aiškina, kad į darbą „skaudu žiūrėti“.

Tai paaiškino tą baisų paveikslą, kabantį registratūroje. Aš buvau girdėjusi Filą kalbantį, ir jis nemikčiojo, bet pastebėjau, kad Tonio bendravimas apsiriboja vienskiemenių žodžių išlojimu. Turbūt Trudi Vaksman anksčiau buvo ponia Toni.

Vos pasiekusi darbovietę, surinkau Alegros namų numerį ir garsiai perskaičiau straipsnį.

— Karen, tau nereikėjo manęs dėl to žadinti, — šaltai atsakė ji, bet aš girdėjau jos žingsnius. — Esu tikra, tai apie Kelibą Danielsą, dirbantį Warner, — ir ji padėjo ragelį.

Po pusvalandžio suskambo telefonas.

— Čia Eliotas Solnikas iš Šeštojo puslapio. Aš skambinu Alegrai.

— Tuoj jus sujungsiu, — pasakiau, ir mano įtarimai pasitvirtino.

— Palauk, pirma atsakyk, ar mačiau tave praėjusį trečiadienį Ji plaukia abiem būdais peržiūroje?

— Gali būti. — Aš ten buvau, bet mes tikrai nebuvome supažindinti.

— Ilgi rudi plaukai, juodi zomšiniai batai iki pusės blauzdų, šešto su puse dydžio? — neatlyžo jis.

— Tai aš, — pasakiau jausdama pasitenkinimą, kad jis pastebėjo tuos batus, nes jie kainavo beveik tiek, kiek uždirbu per savaitę. Bet jis buvo pirmas iš pažįstamų žmonių, tiksliai atspėjęs batų dydį.

— Kas ta aš? — paklausė juokdamasis.

— Karen Džeikobs.

— Malonu susipažinti, Karen. Greit su tavim dar pasikalbėsiu, — pasakė jis savimi pasitikinčia maniera, kuri man pasirodė nenuneigiamai patraukli. Tada prisiminiau Dagnės perspėjimą.

— Leiskite man jus sujungti, — pasakiau stengdamasi atrodyti dalykiška.

Susukau Alegrai.

— Jums skambina Eliotas Solnikas iš Šeštojo puslapio.

— Nežinau, ko jis iš manęs nori taip anksti. Pasakyk jam, kad aš susirinkime.

Buvau besakanti tai Eliotui, bet mane nutraukė jo įstaigoje suskambęs kitas telefonas. Eliotas paprašė manęs palaukti ir paskui sugrįžęs tarė:

— Tau nereikia palikti žinutės, kita linija skambina Alegra.

Aš kvailai nusišypsojau įtraukdama Elioto informaciją į telefonų lapą ir svarsčiau, kada turėsiu progos pasikalbėti su juo dar.

Tačiau šiandien rytas įsibėgėjo nuo ramesnio starto. Baigusi savo pirmąjį pokalbį su Alegra, pakėliau laukiančią faksų stirtą ir nuskenavau juos, drauge užsakiau tris puodelius kavos ir šokoladinį kruazaną iš kaimyninės geriausios konditerijos.

Glorious pasinaudojo kompanija, kuri turėjo žmonių, žiūrinčių kiekvieną kanalą kiekviename šalies mieste dvidešimt keturias valandas per parą. Galėjau juos įsivaizduoti — televizijos mėgėjų armija, valganti ir nemieganti, su pižamomis, kiekvienas keliantis draugams pavydą: „Jums moka, kad pažiūrėtumėte TV?“ Jie užsirašo, kas buvo rodyta ir aptarta, ir kiekvieną rytą fakso aparatas, pilnas apibendrinimų, laukdavo mūsų; jei norėdavome daugiau informacijos, buvo juostos ir įrašai. Viskas panėšėjo į telefono pokalbių klausymosi operaciją. Jei filialas Topekoje sutriuškindavo mūsų paskutinę produkciją, mes tą iškart sužinodavome. Apie priešpiečius stoties pramogų prodiuseriui būdavo nešvelniai primenama, kokią progą teikė mūsų pobūviai — tokia proga tikrai būtų pasimėgavusi ir besivaržanti stotis. Kito ryto reportažas parodydavo kitokį, geresnį požiūrį.

Toliau rinkdama „hitus“ — rinkinį visų straipsnių ir TV laidų užrašų, kurie buvo publikuoti ar transliuoti nuo vakar — priiminėjau skambučius Alegrai, palikdavau žinutes žmonėms, kurių, jos manymu, nebuvo, bet kurie galėjo vis dėlto būti išbraukti iš jos telefonų knygos. Šiandien hitai buvo vidutiniai, maždaug 150 puslapių. Devintą valandą atvyko internas į fotokopijavimo laboratoriją ir nusiuntė paketus daugiau kaip šešiasdešimt penkiems žmonėms iš distribucijos sąrašo. Tada maždaug dešimtą pradėjo plūsti vidun Glorious personalas — daugelis išmesdavo hitus tiesiai į šiukšliadėžes. Man buvo sunku nesijusti šiokia tokia globėja, tad po poros savaičių darbo nusiunčiau jiems elektronines žinutes klausdama, ar yra tokių, kurie nenorėtų jų gauti. Marlena tiesiog informavo Alegrą apie šią pastarąją sprendimo klaidą ir tvirtino, kad mano mandagus paklausimas, be abejo, įskaudino daugelį gavėjų, kaip, aišku, ir ją. Alegra iškart privertė mane nusiųsti kitą elektroninę žinutę, šįkart jos vardu, atsiprašyti dėl savo klaidos ir pareikšti, kad „neseniai čia dirbu“ ir „esu nepakankamai susipažinusi su žiniasklaidos paskirstymo svarba“. Glorious įstaigoje išmesti hitus aiškiai buvo laikoma privilegija — daugelis žmonių nenorėjo jos atsisakyti. Klarkas vėliau paaiškino, kad asmuo galėjo būti pridurtas prie hitų paskirstymo sąrašo tik su rašytiniu Alegros leidimu. Suinteresuotos pusės turėjo detaliai paaiškinti, kodėl jie nusipelnė juos gauti, ir Alegra kelias savaites tai svarstydavo prieš nuspręsdama galutinai, o paskui sutikdavo tai leisti maždaug vienam iš trijų.

Maždaug 10.30 atvyko Dagnė ir, netarusi nė žodžio, atsisėdo į savo krėslą. Žinoma, tarp mūsų vis dar vyko šaltasis karas, nors jo temperatūra dažnai keitėsi. Hitai buvo baigti, aš ėmiausi daug pragaištingesnės užduoties: pastangų pervežti Šoną Reinsą, Užsienio piloto žvaigždę ir kandidatą į Geriausio aktoriaus apdovanojimą, iš Naujosios Zelandijos per Sidnėjų į Los Andželą. Nuo tos akimirkos, kai Akademijos kompanija buvo subsidijuojama, iki paskutinės dienos vidurnakčio, kai galėjo būti balsuojama, nuolatos iškildavo visokiausių paskutinės minutės reikalavimų ir galvosūkių, susijusių su Oskaru. Šonas — kuris reikalavo, kad jo vardas būtų tariamas „Šynas“ — pasirodė pats sunkiausias galvosūkis net šioje virtualioje garsių ir sunkių individualybių jūroje. Dabar jis buvo Naujojoje Zelandijoje, pirmadienį jo reklamos agentė paskambino Alegrai ir pasakė, kad jis reikalaująs privataus lėktuvo, kuris nuskraidintų jį iš Naujosios Zelandijos į Los Andželą. Filas sutiko su tuo tik tada, jei Šonas pirma skristų į Sidnėjų ir surengtų spaudos konferenciją paremdamas filmo premjerą Australijoje. Jam reikėtų nuskristi į Sidnėjų komerciniu skrydžiu, pirmąja klase, o paskui, įvykdžius įsipareigojimus žiniasklaidai, privatus lėktuvas nuskraidintų jį į Los Andželą. Šonas padejavo dėl to, bet galiausiai sutiko, mat jis galės deramai pailsėti per ilgą skrydį.

Alegra perdavė man lėktuvo užsakymo rūpesčius ir aš, pasinaudodama Dagnės nurodymais, ėmiausi vieną jų išsinuomoti. Peržvelgiau daugybę faksų apie interjerą, kuris buvo paverstas miegamaisiais, tarybos posėdžių kabinetais ir mažučiais prabangiais butukais, stengdamasi išrinkti vieną, kuris garantuotų „adekvatų poilsį“. Iki antradienio priešpiečių pasirinkau lėktuvą, kuriame buvo šeimininko miegamasis ir puikiausiai įrengtas žiniasklaidos kambarys. Nusiuntusi elektroniniu paštu informaciją Šono reklamos agentei, iškart gavau atsakymą, kad Šonui reikia tam tikrų „papildomų paslaugų“ tai vienai dienai Sidnėjuje, todėl per likusią popietę stengiausi rasti jam „Cordon Bleu lavintą, bet Toskanoje išmokslintą“ vadovą ir gauti automobilį bei vairuotoją. Buvau apstulbusi, kad Alegra sutiko su tuo, bet Robertas paaiškino, kad tai dėl studijos investicijų apsaugojimo — kitaip Šonas tikriausiai būtų irzlus ir paniuręs su Australijos žiniasklaida ir visas sustojimas ten būtų bergždžias.

Trečiadienis atnešė dar egzotiškesnį iššūkį — Šono reklamos agentė informavo mane, kad jis nepasirodys Velingtono oro uoste be tikro bilieto. Prieš trejus metus jis turėjęs „šiurpios patirties“, kai pradingo lėktuvo bilietas Marakeče. Elektroninis bilietas netinkąs, nes Šonas „netikįs“ internetu.

Vienintelis priimtinas transportavimo būdas — kad Šonas turėtų bilietą, įteiktą jam į rankas nuošaliame kaime, kur jis dabar medžiojo. Aš radau pasiuntinių tarnybą, apsiimančią atlikti šią užduotį, bet dabar Alegra pageidavo, kad visi patvirtintų, jog Šonas turi bilietą ir bus Sidnėjuje bei Los Andžele kaip planuota. Deja, laiko skirtumas ir ryšių veikimo zonos trūkumas tolimoje vietovėje, kur jis apsistojęs, man neleido patvirtinti, kad bilietas perduotas iš rankų į rankas.

Pasakiau Dagnei, kad einu atsigerti vandens, ir, atsidūrusi Roberto kabinete, įlindau į kampą, kad niekas manęs nematytų.

— Kas šitaip elgiasi? — Sudejavau. — Sakyk, kas per žmonės, kad išdarinėja tokias nesąmones?

— Kas gali, — atsakė jis. — Kas žino, kad visi tūpčios, popins ir lepins, o jis šokdins, kol gaus viską, ko nori.

— Ir ta jo reklamos agentė. Kokia ragana. Šiandien jau tris kartus skambino klausinėdama, ar jis jau gavo bilietą.

— Dėl to nesijaudink. Ir nežiūrėk asmeniškai.

— Kaip galiu nežiūrėti asmeniškai? Jie visi ant manęs rėkia. Asmeniškai, — pasakiau, ir Robertas nusišypsojo.

— Neverta. Kai pasiuntinukas Naujojoje Zelandijoje įteiks Šonui bilietą, jo reklamos agentė paskambins jam ir paaiškins smulkiai, kaip ji viską organizavo. Nes tikrai, kai pagalvoji, Šonas ją pasamdė, tad jei negaus, ko nori, ne tu nukentėsi, o ji, nesvarbu, kad ji kaltins tave, girdi, viską blogai padarei, — pasakė jis.

Negalėjau nesijuokti, nors pavydėjau Roberto gebėjimo išlaikyti pusiausvyrą.

— Dėkoju, manau, supratau.

— Tai ar jis jau gavo bilietą? — paklausė Robertas verkšlenančiu balsu, erzindamas mane išeinančią.

— Turėsiu pas tave grįžti, — pasakiau pasipūtusiu tonu, užrietusi nosį.

— Tu čempionė.

Dagnė prie savo stalo buvo užgulusi planus dėl Los Andžele vyksiančios Ji plaukia abiem būdais premjeros, kuri numatyta dvi dienos po Oskarų. Filme debiutavo Ivan-Melisa Pell, aktorė, kuri persivadino „savo senelių garbei“, pagal oficialią biografiją. „Visada kreipkitės į panelę Pell „Ivan-Melisa“, bet ne „Ivan“ — toks buvo devynioliktas nurodymas iš mums duoto ilgo sąrašo. Kadangi dabar aš nesėkmingai sekiau maorių pasiuntinius per Australijos ir Naujosios Zelandijos krūmus, turbūt nebuvau ta persona, kurios verta klausti patarimo dėl karjeros.

Dar Ivan-Melisa pasirodė esanti rašoma per brūkšnelį. Pirmiausia ji išsitarė, kad „slapčia“ draugauja su Bobų Metuchenu, filmų režisieriumi, paskui, nors tai buvo jos personažas, kuris plaukė abiem būdais, interviu ture ji teigė, kad jos vaidmuo pagrįstas realiu gyvenimu. Ivan-Melisa Pell jau oficialiai turėjo paklausą.

Dagnė buvo atsakinga už viešbučių, limuzinų ir baro padavėjų, reikalingų vakarėliui, užsakymą. Kaip ir su dauguma Glorious premjerų, nebuvo viešojo maitinimo biudžeto. Maistas kainavo pinigus, be to, Vaksmanai buvo supratę, kad jų vakarėliai išspaudžia daug daugiau rašalo, kai svečiai geria tuščiais skrandžiais.

Kai buvau prie registratūros ir iš išnešiotojo pasiėmiau savo priešpiečius, pamačiau folija apdengtą porceliano lėkštę, kuri nuostabiai kvepėjo.

— Hm, kas čia? — paklausiau registratorės.

— Krūtinėlė, — pasakė ji. — Glorija kiekvieną antradienį pagamina Toniui ir Filui specialią krūtinėlę — tai jų šeimos tradicija nuo tada, kai jiems abiem išdygo dantys.

— Ar galiu žvilgtelėti? — paklausiau. — Taip nuostabiai kvepia — noriu pamatyti. — Ji linktelėjo ir pakėlė foliją, atskleisdama gražų kepsnį. Padėklas buvo puošni negili pailga Royal Doulton lėkštė, kokią, prisimenu, mačiau eidama su Elena užsakyti jai vestuvinių dovanų.

— Dėkui, ar jūs kada ragavote?

— Ne. Kiek žinau, jie niekada su niekuo nesidalija. Žinau, kad Tonio pusė būna pusžalė, o Filo pusė — gerai iškepta, jei paklaustumėte mano senelės, fiziškai lyg ir ne visai įmanoma.

— Ar Glorija kada praleidžia savaitę? — paklausiau atsargiai užtraukdama foliją į vietą. Mane keistai prikaustė ta krūtinėlė.

— Jei pati negali atvykti, krūtinėlė atkeliauja viena jos Jaguaru — žinoma, su vairuotoju.

— Kaip nuostabu, — pasakiau ir nusinešiau sumuštinį prie savo stalo.

Iškart po priešpiečių ir savo septyniolikto pokalbio su Naujosios Zelandijos tarnybos dispečeriu suskambo telefonas.

— Alegrą. Dabar. — Ir iškart padėjo ragelį. Abi Tonio asistentės, skambindavusios jo vardu, dažnai perimdavo savo viršininko manierą. Negalėjau nuspręsti, ar šis mėgdžiojimo atvejis nuoširdžiausia gerinimosi forma, ar joms tiesiog patiko elgtis kaip šmikėms nebijant atpildo. Vos perdaviau žinutę, Alegra susirinko šūsnį aplankų, segtuvų ir vaizdajuosčių, sugriebė naujai pakrautą mobiliojo bateriją nuo mano stalo ir dingo Tonio ir Filo kabineto pusėje.

Prabėgus dviem minutėm po Alegros išėjimo Dagnė pareiškė:

— Man reikia parūkyti, — konkrečiai niekam, paskui nuėjo koridoriumi. Kol Dagnė rūkė, o Alegra buvo su Toniu, aš atsakinėjau į skambučius ir tvarkiausi su Alegros elektroniniu paštu. Alegra, regis, nesuvokė, ką reiškia „elektroninis“ žodžių junginyje „elektroninis paštas“, ir reikalavo, kad mudvi su Dagne jai kas valandą atspausdintume atėjusias žinutes. Tada ji atrašydavo atsakymą ant kiekvieno popieriaus lapo, mes atspausdindavome ir išsiųsdavome. Tai buvo papildomas darbas, o aš turėjau ne tik išklausyti telefono skambučius ir perskaityti elektroninį paštą, bet ir rūpintis Glorious renginiu. Be to, Alegros kandumą dalijantis informacija atmiešdavo jos nusivylimas, kai mes ko nors nežinojome, nes nebuvo mums pasakiusi, tad mudvi su Dagne turėjome pasinaudoti visais įmanomais būdais būti nuolat informuotos. Mes tai aptarėme ir nusprendėme, kad viskas, kas neužrakinta, yra mūsų žinioje.

Dabar, skaitydama Alegrai atėjusias žinutes, aš suvokiau Los Andželo premjeros, su kuria dirbo Dagnė, strategiją. Bobas Metuchenas buvo nuostabus režisierius, Tonio atrastas Sandanse prieš kelerius metus, ir filmas — kurį mačiau tamsoje su Eliotu Solniku prieš savaitę — buvo aštrus ir puikus. Sklido kalbos, kad tai geriausias Bobo darbas, ir Tonis galėjo dėl to lažintis. Sekdama visą giją, kuri buvo užmegzta prieš man ateinant dirbti į Glorious, aš suvokiau, kad Alegros rengiamas šios premjeros pristatymas po Oskaro buvo būdas strategiškai pademonstruoti absoliutų kompanijos savarankiškos kino bendrovės patikimumą. Bobas buvo kompanijos reklamos kūdikis, tas kūdikis, kuris visada šypsosi ir skelbia gerąjį likimą, jam nuskilusį Glorious dėka. Jo filmai daug pinigų neuždirbdavo, bet jiems sukurti daug pinigų ir nereikėdavo. Svarbiausia — jie šaukė: „Savarankiška kino bendrovė“ pakankamai garsiai, kad būtų girdėti abiejuose krantuose. Ir, kaip visada, išsaugodamas subtilią pusiausvyrą tarp Vaksmanų, filmas Ji plaukia abiem būdais buvo Tonio atsakas į Filo Užsienio pilotą.

Namie savaitės pradžioje, norėdama truputį pasigirti savo naujuoju darbu, pasakiau Elenai, kad man viskas prieinama — nuo elektroninio pašto iki nutildymo mygtuko — galiu pasiklausyti bet kurio pokalbio pastate.

— Tai kaip seksas kambaryje būnant šuniui, — pasakė ji.

— Ką?

— Žinai, žmonės užsiima seksu, kai kambaryje jų šuo, nes nesvarbu, ką jis girdi ar mato.

Negalėjau patikėti, kad ji taip mane suniekino.

— Elena, kaip tu gali taip sakyti? Tai dėl to, kad jie pasitiki manimi.

— Gerai, jie pasitiki tavimi. Atleisk. Bet prašau, pasirūpink savo sėdyne toje vietoje.

Aš prižadėjau, kad pasirūpinsiu, ir galvojau apie jos analogiją dabar, spausdindama Alegros elektroninį paštą ir užrašinėdama svarbias telefono žinutes.

Atspausdinau dvidešimt dvi naujas elektronines žinutes ir įtraukiau kelis telefono skambučius į telefonų knygą, kai pasirodė Robertas.

— Muilo? — paprašė.

Padaviau jam savo antibakterinio skysčio. Atsižvelgiant į bemuilę padėtį per visas tas valandas ir faktą, kad nusičiaudėjus bent penkiolika žmonių pasakys tau „į sveikatą“, man nebuvo progos susirgti.

— Karen. Karen. Karen. Man reikia pasimatyti su Alegra. Kur ji?

Kad ir kiek kartų tai girdėčiau, Vivianos triskart paminėtas vardas padidindavo adrenaliną mano kūne tarsi pistoleto šūvis. Ji ištardavo mano vardą tris kartus tokiu tonu, tarsi priekaištautų man, kad praleidau dviejų eilučių straipsniuką apie filmą, kurio dar neišleidome — jei kiti dalyvaudavo, tenorėdama pasakyti, kad man ant dantų lūpų dažai.

— Ji su Toniu.

— Ar ji su Toniu kabinete, ar sėdi ant mažo suolelio prie Tonio kabineto? — paklausė ji. Visiškas tikslumas buvo kita Vivianos Henri skiriamoji ypatybė.

— Kiek žinau, ji yra Tonio kabinete, susitinka su juo. Aš įrašysiu jus į telefonų sąrašą. — Prirašiau Vivianos vardą prie sąrašo, nurodžiau laiką 15.45. Apsižiūrėjau, kad Dagnės jau nėra beveik valandą, o man prireikė į tualetą.

Viviana nuėjo į savo skyrelį, greit paskambino, paskui sugrįžo ir vėl tris kartus ištarė mano vardą — jos balsas buvo pakankamai garsus, kad girdėtų visi.

— Ji yra prie Tonio kabineto, ant suolelio, — pergalingai pareiškė, tarsi būtų pagavusi mane meluojant. — Jis dabar su savo treneriu Pilotu.

— Aš tikrai perduosiu jūsų žinutę, — pakartojau. — Nes, kiek aš žinau, ji yra su Toniu, — pasakiau stengdamasi nusišypsoti kaip sąmokslininkė, ji atsakė tuo pačiu.

Viviana buvo atsakinga už priešoskarinę spaudą dėl Užsienio piloto.

Kai sudėtingas žiniasklaidos tvarkaraštis, įtraukiantis talentus ir žurnalistus iš penkių kontinentų, tobulai atitiko jos maniją dėl strategijos ir detalių, didžiulis projekto užmojis aiškiai išsekino jos kantrybę. Vis dėlto ji atsisakė perleisti kam darbo, nebent užklijuoti vieną voką. Viviana grįžo į savo skyrelį garsiai vardydama viską, ką jai reikia padaryti per artimiausias dvi valandas, tarsi mano naudai. Jaučiausi, lyg turėčiau skambinti ir sakyti: „Taip, tu labiausiai užsivertusi darbais iš visų, Viviana“, bet vietoj to dar kartą nesėkmingai susukau į Naująją Zelandiją.

Dagnė grįžo pradvokusi cigaretėmis, bet daug smagesnė.

— Alegra susitinka su Toniu — arba, pasak Vivianos, sėdi ant suolelio prie Tonio kabineto, — pasakiau, stengdamasi prisiderinti prie lengvo Dagnės nerūpestingumo.

Ji užvertė akis.

— Kai kuris nors iš brolių skambina Alegrai, jie paprastai priverčia ją laukti bent dvi valandas, kol priims. — Dagnė paaiškino, kad Alegra vaidina, esą ji yra su jais visą tą laiką. — Ji net nenori, kad mes žinotume, jog dar laukia priėmimo, tad pati renka savo skambučius, kol laukia.

— Kodėl ji sėdi ant suolelio ir apsimetinėja, kad yra su jais susitikusi? — paklausiau.

— Tokia užmačia, — pasakė Dagnė tokiu tonu, kuris rodė, kad aš nieko nežinau apie verslo pasaulį. Anot jos, Alegros žaidimo planas — priversti kitus Glorious administratorius manyti, kad jai dvyniai skiria daugiau laiko nei bet kam kitam. O iš tiesų Alegra retai kada prabūna su jais daugiau kaip penkiolika minučių. — Filas ir Tonis turi svarbesnių dalykų negu stengtis išgirsti Alegrą, — baigė ji, perversdama paskutinį Vibe.

Dabar pats svarbiausias dalykas buvo nusigauti iki tualeto nesulaikytai. Nelengva užduotis. Alegros kabinetas buvo priešingame koridoriaus gale negu poilsio kambariai, kad jai nereikėtų kęsti žmonių srovės, plūstančios pro visada uždarytas jos kabineto duris. Kol pasiekdavome tualetą, mudvi su Dagne praeidavome pro tikrą rikiuotę, trukdomos ir erzinamos įvairių skyriaus darbuotojų, kuriems ko nors reikėjo iš mūsų viršininkės. Viešųjų ryšių valdymas buvo absoliuti Alegros sritis ir jos pritarimo reikėjo viskam: nuo apdovanotųjų šeimų narių skrydžių iki tikslios Oskarų formos šokoladų, kurie bus Glorious dovanų krepšeliuose. Ji beprotiškai lėtai atsakinėdavo į prašymus ir dažnai personalas niekaip negalėdavo pajudėti į priekį. Iki Oskarų vos dvi savaitės, o visas skyrius dar aklavietėje.

Mūsų pastangas nusigauti iki vonios tolydžio nutraukinėdavo priminimai, kad Alegra paskambintų ar parašytų elektroninį laišką kitiems viešųjų ryšių darbuotojams. Mudvi su Dagne, nors bejėgės, buvome bent girdimos ir matomos, todėl dažnai tapdavome jų pykčio taikiniais. Dabar negalėjau leistis į jokį pokalbį. Bėdos spiriama žengiau nuleista galva ir įsirėžiau tiesiai į Marleną.

— O, tai mano alkūnė, — pasakė ji. Aš atsiprašiau ir stengiausi ją apeiti, bet ji man neleido.

— Marlena, man tikrai reikia eiti, — pasakiau purtydama muilo buteliuką, kad tai pabrėžčiau. — Kai grįšiu atgal, tada.

— Man reikia pasikalbėti su Alegra, — pasakė ji, reikšmingai trindama alkūnę ir lankstydama pirštus, tarsi tikrindama, kokią žalą nervams aš galėjau padaryti. — Ar gali garantuoti, kad aš pakliūsiu pas ją pirmoji?

— Aš įrašysiu jus į telefonų sąrašą.

— Bet aš turiu būti pirmoji, — sudejavo Marlena. — Tai dėl Badžio Fridmano. Jis sako, kad neatvyks į Oskarų ceremoniją, jei mes neatskraidinsime jo tėvų iš Majamio ir negausime jiems bilietų į apdovanojimų ceremoniją.

Žengiau į šalį ir nulėkiau koridoriumi šaukdama:

— Badžio tėvai vis dar bus Majamyje, kai grįšiu iš vonios.

Be abejo, taip užsidirbsiu dar vieną pastabą. Aiškus atvejis: nekreipiu dėmesio į pavojų, nepaklustu pavaldumui. Tačiau dabar aš žinojau, kad Marleną reikia toleruoti, bet nereikia jos bijoti.

Marlena buvo būtinai reikalinga Glorious, nes ji vadovavo spaudos pokyliams, vykstantiems beveik kiekvieną savaitgalį. Tai buvo sunkus darbas, kuris reikalavo prižiūrėti emociškai skurdžias įžymybes ir jų „žmones“, garantuojant, kad 250 ar maždaug tiek žurnalistų būtų taip pat laimingi. Su savaitgalio pokyliu Marlena tikrai susitvarkydavo ir atlikdavo savo pareigas sklandžiai; problemų sukeldavo likusi savaitė. Nuo pirmadienio ryto iki trečiadienio vidurdienio ji skųsdavosi dėl to, kas nenusisekė praėjusį savaitgalį. O po priešpiečių pertraukėlės trečiadienį ji jau turėdavo numatyti, kas gali nepavykti kitą šeštadienį ir sekmadienį. Bet pokylių rengimo įgūdžiai kartu su noru paaukoti visus savo savaitgalius Glorious labui aiškiai atpalaidavo ją nuo elementariausių socializacijos taisyklių.

Kai grįžau atgal prie savo stalo, Alegra buvo sugrįžusi ir Marlena su Viviana suko ratus greta uždarų jos kabineto durų kaip tigrai narve, o Dagnė gan nuoširdžiai stengėsi nuo jų apsiginti.

— Bet man reikia jos dabar, — sakė Marlena, o Viviana tvirtino:

— Turiu pamatyti Alegrą šią pat akimirką.

— Ji kalbasi telefonu ir žino, kad jūs laukiate, — pasakė Dagnė, atidžiai apžiūrinėdama savo manikiūrą. — Pakviesiu jus, kai baigs kalbėti.

— Bet su kuria ji pasimatys pirmiau? — paklausė Marlena.

Dagnė pažvelgė į mane ir pakėlė antakius. Mums buvo sunku pyktis — tik mes galėjome visiškai suprasti situaciją. Šis scenarijus kartodavosi bent sykį per dieną, ir neįmanoma nieko pakeisti. Vienintelis dalykas, kuris vienijo Marleną ir Vivianą, buvo tas, kad jos nekentė atsiliepti Alegrai, ir žibalo į ugnį įpylė tai, kad Alegra buvo joms virš galvų jau trejus metus, nors jos abi Glorious veteranės. Situacija galėjo pratrūkti, bet taip buvo visada; mūsų skyrius dirbo apimtas nuolatinės isterijos.

Nepajėgdama ilgiau to ištverti, Marlena įžengė į Alegros kabinetą, o Viviana lipo jai ant kulnų. Alegra kalbėjosi telefonu, priglaudusi ragelį tarp skruosto ir peties, be garso murmėdama į jį. Išgąsdinta įsibrovėlių, ji išpūtė akis ir supanikavusi pamojavo viena ranka, o kita čiupo pieštuką ir parašė ant lapelio: „Opra“. Ji parodė joms lapelį ir jos mojavimas virto vijimu šalin.

Mudvi su Dagne stebėjome šią mini dramą nuo savo stalo su tam tikru linksmumu. Mes žinojome, kad Alegra nekalba su Opra. Meki Moran šįryt pamatė Chrysler pastatą naujomis akimis ir tai atvėrė „daugybę galimybių“ Alegros prieškambariui.

Viviana ir Marlena nugalėtos pasitraukė. Nebuvo ko varžytis su Opra, net įsivaizduojama Opra, ir jos abi tai žinojo.

— Einu parūkyti, — pasakiau Dagnei ir apsivilkau paltą.

— Bet tu nerūkai, — burbtelėjo ji mano dingstančiai nugarai, tarsi aš dabar varžyčiausi su ja dar vienoje srityje.

Nuėjau į korėjiečių kulinariją prie kampo apsirūpinti apsimestinio rūkymo arsenalu ir išsirinkau melsvą žiebtuvėlį. Niekada nepirkusi cigarečių, pasidairiau už prekystalio ir nusprendžiau rinktis Marlboro, nes jas rūkė Klarkas.

— Paimsiu minkštą pakutį, — pridūriau, dar pasiėmiau skardinę Altoids, kad imituočiau mėtinį kvapą po rūkymo.

Lauke praplėšiau pakelį ir užsidegiau cigaretę, paskui kokias penkiolika minučių ketinau pasižvalgyti po parduotuvę. Nepratusi prie savo naujo įpročio visai pamiršau, kad laikau uždegtą cigaretę. Paprašyta palikti sveiko maisto krautuvę ir kilimų parduotuvę, nusprendžiau atsisėsti ant suoliuko ir paskambinti Ebei nauju Glorious mobiliuoju telefonu.

— Karen. Kaip tik apie tave galvojau, — pasakė ji atsiliepusi.

— Tikrai? — paklausiau nepatikėdama jos entuziazmu. Ebė pradėjo kalbėti apie paslaptingas ligas, kurios paprastai per vėlai diagnozuojamos.

— Kaip manai, kiek laiko man dar liko? — paklausiau.

— Nieko panašaus. Aš baigiau projektą apie mirtinas reakcijas.

— Jos taip vadinamos?

— Žinoma, ne. Oficialiai vadinamos: Bendrosios klaidingai diagnozuotos endokrininės sistemos ligos. Džiaugiuosi, kad tai baigta. Nors atpažinčiau jas ir tamsoje, jei reikėtų. Blogiausia, kad paskutinę dieną mus mokęs rezidentas pasakė, kad mums pasiseks, jei per savo darbo metus pamatysime bent vieną tokią ligą.

— Taip, tu būsi laimingesnė nei pacientas.

— Tikrai. O kaip tu? Kaip Glorious?

— Jau supratau, kaip dirbti, bet žmonės — kas kita. Oficialiai aš dirbu savo viršininkei Alegrai, bet iš tikrųjų atsakinga ir Vivianai, EVP, Marlenai, SVP, ir tai tikrai sunku.

— Kodėl?

— Ne tik nuolatinis priešiškumas be jokios priežasties, jos varžosi tiesiog nebesveikai. Viviana tik truputį vyresnė už Marleną, o Alegra už jas abi, bet visada toks jausmas, kad tuoj kils kačių peštynės.

— Skamba, tarsi būtų didžiai reikšminga darbo aplinka.

— Tik vieno negaliu suprasti: nors jos gali būti neįtikėtinos kalės, yra protingos, puikiai atlieka tai, ką daro, ir turi tikrai puikius darbus. Aš žavėčiausi jomis, jei jos man leistų. — Nusijuokiau stengdamasi nuslėpti savo nusivylimą.

— Gal tai tokia situacija, kur tu gali išmokti to, ką jos daro gerai, bet neperimti jų blogų įpročių?

— Aš stengiuosi, — pasakiau nužvelgdama ilgą pelenų stulpą ant savo cigaretės, paskui nejučia juos nupurtydama ant savo palto. — Pažadėk, kad leisi man suprasti, jei imsiu virsti furija?

— Žinoma. Bet nesileisk jų stumdoma. Turi man pažadėti.

Aš pažadėjau, atsisveikinau ir sugrįžau į darbovietę. Ebė žinojo, kad išleisdavau viską iš rankų, ir mes be galo apie tai kalbėdavomės. Per ilgai užsilikau savo paskutiniame darbe, nes ten buvo lengva, ir nesipriešinau Geibui dėl jo poreikio turėti tikrą pajamų šaltinį, kol buvo per vėlu. Visada atrodė paprasčiau išvengti konflikto, dabar reikėjo to bruožo atsikratyti. Kitaip būsiu suėsta gyva.

Priešais darbovietės pastatą sutryniau cigaretę batu, kaip miesto rūkalė pakėliau nuorūką ir įmečiau į šiukšlių dėžę, paskui žengiau vidun.

Artėdama prie stalo koridoriaus gale pamačiau rūškaną Dagnės veidą. Nuo tada, kai išėjau, emocinė mūsų darbo zonos temperatūra vėl pasikeitė, bet po pokalbio su Ebe aš nepripažinau, kad tai susiję su manim.

— Kas nutiko?

— Et, žinai, tie telefonai, — pasakė Dagnė žiūrėdama į kompiuterio ekraną. Buvo akivaizdu, kad ji nenori aiškinti.

Kabinete, kur telefonai skamba šimtą kartų per dieną ir telefonų sąrašas kas valandą atspausdinamas dvidešimties puslapių, neišvengiama, kad koks procentėlis skambučių ir skambintojų maišatyje dingsta. Vis dėlto aš buvau patenkinta, kad šį kartą apsišovė Dagnė. Regis, tai pirma diena Glorious, per kurią aš nepatekau į bėdą, ir norėjau likusį laiką praleisti neapkaltinta.

Praėjusį sekmadienį visą valandą aiškinau Glorious telefono ritualus Elenai taip, kad galėtų suprasti teisingai mąstantis individas. Ji pasakė, kad tai skamba sudėtingiau nei naujos taisyklės, nurodančios, kaip tvarkyti antrinės kompanijos pajamų dividendus. Aš nepasakiau jai, kad klaidos pasekmės katastrofiškesnės nei kelionė į pataisos namus. Juk telefonas formavo kompanijos hierarchinės kultūros santykius ir telefonais vyko tokie galingi kompanijos mūšiai, kad Aleksandras Grehemas Belas stebėtųsi, ar jo, tik jo išradimas netapo velnio įrankiu.

Alegros stilius buvo klasikinės senos Holivudo mokyklos. Jei ji užmegzdavo ryšį, žmogus turėdavo jai paskambinti atgal. Ji neskambintų dar kartą, kol kita pusė nepasistengtų su ja susisiekti. Gaisras įstaigoje, ilga liga — niekas nebūtų priežastis telefono skambučiui pakartoti. Jei kas paskambindavo jai pirmas, sprendimas, kada ir ar išvis jam paskambinti atgal, buvo pagrįstas algoritmu, pagal kurį ji nustatydavo, kiek svarbus tas skambintojas, ir paskui padaugindavo ir padalydavo iš to, ko jai reikia iš jo dabar, ko gali reikėti ateityje, iš bet kokių nenumaldomų nesutarimų ir gal net senų nuoskaudų, kurios skambintojui atrodė seniai atleistos. Kaskart, kai Dagnė ar aš atspausdindavome telefonų sąrašą, Alegra kurdavo strategiją naujai ir paduodavo mums galutinai prirašytą dokumentą. „2“ reiškė, kad ji paskambins jiems per dvi dienas. Žvaigždutė rodė, kad yra pastaba ar priedas, kurį jai reikia turėti po ranka kaip išnašą savo pokalbiui. „Ne“ reiškė, kad viena iš mūsų turi paskambinti ir į skambintojo prašymą pasakyti „Ne“ — nebuvo jokio „Taip“. „V“ reiškė, kad reikia perduoti šį skambutį Vivianai, Marlenai ar Klarkui, ar tam, ką nurodė inicialas. „Vėliau“ reiškė, kad jie greit išgirs ją patys.

Filo telefono stilius išvis nebuvo joks stilius, o veikiau eskaluota pompastiška kalba. Jei kas jam nepaskambindavo atgal iškart, kai tik jis palikdavo žinutę, jo asistentės gaudavo nurodymus palikti nuo penkių iki dešimties žinučių kas valandą, kol pokalbis tikrai įvyks.

Tonis skambindavo tik kartą, tiksliai pataikydamas mobiliuoju. Kompanijos viduje tai buvo tiesiog „Tonis“. Už kompanijos ribų tai buvo „Tonis. Vaksmanas“. Gavėjas galėdavo pasirinkti vieną iš dviejų: arba pakelti ragelį ir kalbėtis su piktu Toniu dabar, arba perskambinti ir kalbėti su įsiutusiu Toniu vėliau.

Marlena, kaip jau supratau, skambindavo dažnai ir neturėdavo ko pasakyti, o Vivianos telefono pranešimai buvo kupini detalių ir mes turėdavome jai perskaityti juos bent po du kartus, kad įtikintume ją, jog užrašėme teisingai. Devynis kartus iš dešimties ji atsiųsdavo elektroninį laiškutį su tokia pat informacija. Trumpai tariant, telefonai buvo kaip pasirodymas ant įtempto lyno ir, kaip su dauguma dalykų Glorious, apačioje nebuvo tinklo. Turėdama tai omenyje, aš perduodavau kiekvieną skambutį, atsiųstą ir išsiųstą, taip rūpestingai, kaip bombos sprogdinimo komandos narys įtartiną paketą.

Maždaug ketvirtą žvilgtelėjau į laikrodį ir supratau, kad man reikia išsiaiškinti, kur Filas ir Alegra bus vėliau, kad galėčiau perduoti jiems New York Times apžvalgą apie filmą Jaučiuosi gerai, Fenikse, kai tu esi iškeptas, kuris turi būti pradėtas rodyti rytoj.

Laikraščiai publikuoja apžvalgas premjeros dieną — paprastai penktadienį, — bet Glorious dėjo pastangas numatyti žiūrovų reakcijas, kad galėtų kuo greičiau sukontroliuoti žalą. Tai reiškė, kad kai tik Glorious rodydavo filmą kritikams, reklamos asistentai ir internai užimdavo pozicijas, įnirtingai tamsoje rašydavo pastabas, aiškindami kiekvieną žiūrovo žagsėjimą, pozos pakeitimą, nosies pasikrapštymą ir atsikrenkštimą. Žiūrovai būdavo atidžiai stebimi.

Ir jais manipuliuojama, kur įmanoma, panaudojant įtaigos galią. Jei peržiūrimas filmas būdavo komedija ar veiksmo, Glorious pripildydavo žiūrovų salę paauglių, kurie garsiai kvatodavosi arba atsistodavo ir džiūgaudavo nuo menkiausios provokacijos; tada kritikams būdavo sunku nepasiduoti tokioms emocijoms. Mes palaikėme ryšius su keliomis miesto chuliganiškiausiomis vidurinėmis mokyklomis, žinodami, kad nukamuoti jų administratoriai laimingi pasiųs pačius nedrausmingiausius moksleivius į išvyką, kai tik bus pasiūlyta. Pripildydami salę ir stebėdami visus, Glorious galėjo susidaryti bendrą įspūdį apie žurnalistų reakcijas į konkretų filmą. Vis dėlto peržiūrėtojai iš New York Times darė viską, kad liktų absoliučiai neperprantami. Jie išmoko sėdėti savo kėdėse antgamtiškai ramūs, tarsi būtų atsiuntę filmo žiūrėti savo vaškinius antrininkus. Jei mes ketinome stebėti juos, žiūrinčius filmą, jie neketino duoti mums jokių užuominų. Net pilna salė šaukiančių vaikų negalėjo jų paveikti. Tai buvo padėtis be išeities. Todėl paprastai visi, kas nepriklausė tam laikraščiui, nenutuokė, ką Times pasakys savo kritikoje. Kai iš ten paskambindavo faktų tikrintojai, Dagnė ir aš stengdavomės nors ką išgauti iš jų klausimų, bet jie dažniausiai tik pasitikrindavo, kaip rašomi filmo veikėjų vardai ir veiksmo vietos.

— Bet kaip jis prašė jūsų pasakyti paraidžiui „Bobas Andersonas“? — Alegra klausdavo pašnibždomis.

— Manau, jis norėjo sužinoti, ar rašoma „o“, ar „a“, — atsakė Dagnė.

— Ar atrodė, kad jam patiko Bobas Andersonas?

— Atrodė, kad jis nori sužinoti, kaip rašyti jo vardą. — Dagnė mėgavosi Alegros retai parodomais nuogąstavimais.

Nuo to pirmojo antradienio prieš kelias savaites, kai perskaičiau Filui kritiką apie Žvirblį alyvmedyje, Dagnė nusprendė, kad apžvalgos vakarai bus mano nuolatinis darbas. Paprastai apžvalgos vakarai apėmė daugiau funkcijų nei vien perskaityti Filui, ir aš susikūriau sistemą, kad procesas būtų veiksmingesnis. Maždaug vienuoliktą miesto automobiliu nuvažiuodavau į Kvinsą. Spaustuvė atrodydavo visiškai tamsi ir tuščia, kol vienu metu atsidarydavo daugybė garažo durų ir pasirodydavo tuzinai New York Times sunkvežimių, pilnų kitos dienos laikraščių. Aš įeidavau į pastato vestibiulį, nusipirkdavau du, įšokdavau atgal į automobilį, iškart skambindavau Alegrai ir Perskaitydavau garsiai straipsnį, o vairuotojas lėkdavo į artimiausią Kinko, kur aš straipsnį nufaksuodavau Alegrai, Filui ir Toniui. Nepaisant fakso, Alegra dažnai liepdavo man paskambinti Filui ir perskaityti jam tiesiogiai. Jį taip pat domino varžovų filmų, pradedamų rodyti tą pačią dieną, apžvalgos. Prieš dvi savaites aš perskaičiau Filui pusę savaitgalio skyriaus ir kai kuriuos NBA rezultatus.

Pagrindinio aktoriaus vaidmens apžvalga ar griežta kritika reiškė, kad aš parsirasiu namo greitai, bet visa kita reiškė, kad aš beveik visą naktį jungsiu Alegrą su Filu, nes jie mėgins išsiaiškinti, kiek procentų apžvalgos kalba gerai ir kaip jie susidoros su ta dalimi, kuri ne tokia miela. Times nesinaudodavo „žvaigždučių reitingu“, kaip dauguma kitų laikraščių, tad juodu stengdavosi išsiaiškinti, kiek žvaigždučių filmas gautų, jei pasirodytų laikraštyje, kuris jas skirdavo. Aš likdavau automobilyje greta Kinko, nes manęs galėjo paprašyti nufaksuoti apžvalgą daugiau žmonių, susijusių su filmu. Niekada nežinojau, kiek ilgai tai truks, bet pamačiau, kaip Glorious vadovai turi suktis, kad reikalas išdegtų, ir kaip jiems tai sekasi.

Praėjusį penktadienį Alegra praeidama tarstelėjo:

— Filas sakė, kad tu gerai skaitai. — Šiaip aš nebūčiau to laikiusi didžiuliu komplimentu, nes skaičiau jau dvidešimt penkerius metus, bet slapta buvau pamaloninta, kad Filas mane pastebėjo. Tačiau Dagnė buvo ne tokia pamaloninta. Šiandien, kai paskambinau Sabrinai, asistentei, kuri prižiūrėdavo Filo tvarkaraštį, Dagnė pasakė:

— Šį vakarą aš ketinu daryti apžvalgą, Karen. Tu jau darei ištisas keturias savaites.

— Ar tau nereikia šįvakar pas Feliksą? — paklausiau.

— Aš susikeičiau su mama; ji sena jo klientė.

— Eisiu aš, Dagne. Tai taip paprasta.

— Mes turėtume keistis, — pasakė ji spjaute išspjaudama žodžius.

— Taip. Bet tu to nedarei. Ir negali pakeisti savo nuomonės vien todėl, kad Filas pasakė man komplimentą.

— Puiku. Būk mano viešnia, — tarė ji piktai. — Tarsi tu neturėtum daugiau ką veikti. — Ir išėjo.

Kitas rytas prasidėjo gerai: Šono asistentė patvirtino, kad bilietas pagaliau gautas. Pasak jos, pasiuntinys važiavo tris valandas ir galiausiai nupėdino dvidešimt kilometrų. Šonas atsimokėjo atsisakydamas pasirašyti, kad gavo, kol masažistė paliko jo priekabą.

Aš įrašiau žinutę į Alegros telefonų lapą, ir netrukus ji paprašė manęs užeiti į jos kabinetą. Ji sėdėjo prie savo stalo tarp aplankų, rašydama atsakymus į atspausdintas elektroninio pašto žinutes.

— Filas mano, kad tu gerai tiktum paskelbti atvykusias į Oskaro vakarėlį įžymybes, — sušnibždėjo Alegra savo plunksnakočiui, nesivargindama į mane pasižiūrėti. — Išskrendi trečiadienio rytą. — Čia jos žvilgsnis nuslydo nuo stalo prie lango, rodydamas, kad pokalbis baigtas, bet aš pernelyg apsidžiaugiau, kad įsižeisčiau. Sugrįžusi prie savo stalo paskambinau Robertui ir Klarkui. Dagnė nugirdo ir, man padėjus ragelį, pasakė:

— Tu vyksti su mumis į Los Andželą? Juk ką tik pradėjai dirbti.

— Alegra sakė — pats Filas paprašė, kad būčiau ten, — pasakiau mėgaudamasi kiekvienu skiemeniu.

Klarkas atėjo iškart.

— Tai reikia šįvakar atšvęsti Bubble Lounge. Tau patiks, — pareiškė jis.

Aš skambinau kaip išprotėjusi — tėvams, Elenai, Ebei, palikdama balso pašto žinutę: Aš išrinkta į Oskaro vakarėlį, būsiu Los Andžele, vykstu į Holivudą. Kam rūpi, kad Marlena, Viviana ir Alegra bei Dagnė vyksta kartu?

Tą vakarą, kai Robertas, Klarkas ir aš artėjome prie Bubble Lounge stoginės Vakarų Brodvėjuje, aš buvau taip pasinėrusi į rūpesčius, kaip geriau pasirengti, kad praėjau pro šalį. Klarkas prišoko ir mane sugrąžino.

— Pelene, puota ne savaitei su puse? — pasakė purtydamas mane ir juokdamasis. Atidžiai apžiūrėję įvairias vietas — apmuštus minkštasuolius, senovines meilės kėdes ir kelias plačias sofas su kutais, mes pasirinkome vietą nuošaliau ant ilgos aksominės kušetės, apdėtos pagalvėlėmis. Priėjo padavėja ir padavė Klarkui šampanų sąrašą — buvo bent trys šimtai rūšių. Klarkas greitai pasirinko ir atidavė sąrašą atgal. Įsitaisiau tarp pagalvėlių, o žinia, kad vykstu į Los Andželą su visais kitais, mane padrąsino. Man susikaupė daugybė klausimų nuo tada, kai pradėjau dirbti Glorious, — dabar galiausiai turėjau drąsos juos išsakyti.

— Kodėl Filo toks kabinetas? — Visada įsivaizdavau, kad tai turėtų būti tam tikra plati netrikdoma erdvė, kaip Gordono Gekko Wall Street.

— Filas gali pasirinkti bet kokį kabinetą, kokio jis nori, — palinksėjo Klarkas supratingai. — Bet tas mažas kambarėlis teikia taktinį pranašumą.

— Ar tikrai? Aš maniau, kad jis norėtų labiau atspindinčio jo sėkmę. Ten tikrai ankšta. — Vaizduotėje vis dar regėjau kirpėją, įsispraudusį į ankštą tarpą tarp Filo ir sienos.

— Kaip tik taip. To jis ir nori, — pasakė Klarkas. — Kad būtų ankšta, reikėtų susispausti, — pasakė jis sugniauždamas rankas.

Aš nesupratau.

— Gerai. Įsivaizduok, kad tu ko nors nori iš Filo, — pradėjo jis. — O jis ko nors nori iš tavęs. Jūs deratės.

— Gerai.

— Vos tik tu įžengi į kabinetą, jis įgyja psichologinį pranašumą. Kabinetas mažas, jis didelis, tu patenki į mažos kušetės spąstus. Kai jis ima šaukti, tu praktiškai matai jo tonziles.

— Hm. — Pradėjau susidaryti vaizdą. — Taigi Filas gali pažaboti tą, kas pateko pas jį.

— Taigi supratai, brangioji, — pasakė Klarkas. — Klaustrofobija ir baimė — patikimos Filo sąjungininkės.

Kaip tik tada atkako mūsų butelis, ir padavėja pademonstravo vieną iš tų nuostabių tylių atidarymo triukų, paskui įpylė šampano į mūsų taures.

— Už Karen, — pasakė Klarkas.

— Už tavo pirmą mėnesį Glorious, taip sunku jau niekuomet nebebus, — pridūrė Robertas, dzingtelėdamas į mano taurę.

— Už jus abu, kurie man padėjote, — atsakiau aš. Mes ceremoningai linktelėjome ir nugėrėme. Tokio stebuklingo šampano dar niekada nebuvau gėrusi. — Kas čia, Klarkai? — paklausiau stengdamasi neištuštinti savo taurės per greitai.

— 1973 metų Bollinger RD, vienas mano mėgstamiausių. Bet tu tikrai to verta. — Juodu su Robertu nusišypsojo vienas kitam.

— Tad ko tikrai aš verta?

— Ak, maždaug keturių šimtų penkiasdešimties dolerių. — Skaičius susprogdino burbuliukus, linksmai šokčiojančius mano taurėje. Aš jokiu būdu negalėjau leisti sau trečdalio. Matydamas mano sunerimusį veidą, Klarkas pridūrė: — Žinoma, tai verslas, tad iš Glorious sąskaitos.

— Ar gali taip padaryti?

— Auksinis vaikas, — nusišypsojo Robertas ir gurkštelėjo dar.

Klarkas jo nepaisė.

— Mes tik pasakysime, kad tu esi žurnalistė iš žurnalo ir čia Ivan-Melisa reikalavo duoti tau interviu, — pasakė Klarkas juokdamasis. — Tad kaip jūs gavote savo neįprastą vardą, Ivan? — jis palinko į priekį ir nutaisė BBC akcentą.

— Ivan-Melisa, — atšoviau. — Ar tie nevykėliai iš Glorious nieko tau nepasakojo?

Greitai mes išbaigėme pirmą butelį ir Klarkas užsakė kitą, tokį pat brangų.

— Kaip sekasi su Dagne? — paklausė Klarkas.

— Taigi, neskaitant rūkymo pertraukėlių, šnypštimo priepuolių ir užsitęsusios prastos nuotaikos, ji ne tokia jau bloga.

— Ak, bet ji labiau makiaveliška, nei atrodo, — perspėjo Robertas. — Žiūrėk. Kuo tu būsi didesnė varžovė, tuo ji labiau atsileis. Ji net rašo pačias sukčiausias Glorious schemas mažoje knygutėje, kurią laiko krepšyje.

— Iš kur jūs žinote?

— Įprasta faktų rankiojimo misija, — pasakė Robertas, stengdamasis nutaisyti nekaltą veidą. — Man reikia Advil.

— Robertai. Kada tu nustosi knaisiotis tame mėšle? — protestavau aš, nors džiaugiausi sužinojusi, kad Dagnė pasikausčiusi ir pavojinga.

— Turbūt niekada, — pasakė Robertas. — Bet aš esu informacijos medžiotojas, rankiotojas. Tai pravartu. Paklausk manęs ko nors. — Klarkas užvertė akis.

— Gerai. Kodėl Alegra visada liepia man perduoti daiktus tiesiai Filui ir Toniui į rankas? Viviana vos neužmušė manęs tą pirmą savaitę.

— O, paprastas dalykas. Dėl tos pačios priežasties ji sako kalbanti su Opra ar esanti su Filu, kai sėdi ant suolelio. Tai jos būdas priminti sau, kokia ji svarbi. Ir kaip tu turi įsivaizduoti save kaip fizinį jos tęsinį.

Pakračiau galvą. Buvau jos asistentė, o ne pora roboto rankų.

— Toliau.

— Kas nutiko žmogui, dirbusiam prieš mane?

— Rodos, jos vardas buvo Sesilija, — pasakė Robertas. — Ji čia ilgai neužsibuvo.

— Kas nutiko? Ar ji išlėkė rėkdama iš pastato?

— Ne visai. — Juodu su Klarku susižvalgė.

— Esi girdėjusi apie Marviną Fisčelį, tiesa? — paklausė Robertas.

— Žinoma, girdėjau. — Marvinas filmavosi daugelyje Džonio Lakčezo filmų ir turėjo vaidmenį filme, kuris padėjo išgarsėti Edžiui Di Silvai. Jo karjera kurį laiką buvo nelygi, bet po Glorious Obojaus ji vėl sušvito.

— Marvinas turėjo kabinetą mūsų pastate, — kalbėjo toliau Robertas. — Jis dabar daug ką prodiusuoja. — Klarkas metė į jį perspėjamą žvilgsnį, bet Robertas nesiliovė pasakojęs. — Šiaip ar taip, Sesilija turėjo didelį biustą. O Marvinas ėjo iš proto dėl krūtingų moterų. Jis visiškai nekenksmingas, nesigraibo, tiesiog mėgsta būti greta moterų, kurios atrodo kaip modeliai. Jis pamatė ją išlipant iš lifto mūsų aukšte, po valandos paskambino Filui ir paprašė, ar negalėtų jos pasisamdyti sau.

— Tiesiog taip?

— Taip, būtent. Kas nutiko toliau, aprašyta Dagnės mažojoje knygelėje. Filas pasakė — gerai, bet tik jei Marvinas sutinka surengti tris papildomas spaudos dienas jo kitam Glorious projektui. Taigi dabar Sesilija yra Marvino mergina. — Jis atsilošė ir nugėrė didelį gurkšnį šampano. Paskui abu su Klarku susimąstę nužvelgė mano krūtinę — visiškai mažas krūtis.

Aš likau apstulbusi. Akimirksniu man paaiškėjo daug dalykų — Klarko susidomėjimas iš pat pradžių, klausimų stoka per mano pokalbį su Džeraldina, reikalavimas pradėti iškart. Turėjau pakeisti gerai apdovanotą pirmtakę, kuri buvo skirta didesniems dalykams.

— Todėl tu paprašei manęs atsiųsti savo gyvenimo aprašymą, Klarkai?

Klarkas nudūrė akis į savo batus ir nieko neatsakė. Iš visų dalykų pasaulyje, mano manymu, galėjusių atverti man duris, milijoną metų niekada nebūčiau pamaniusi, kad aš pasamdyta dėl savo papų. Penkias sekundes jaučiausi įsiutusi. Paskui pratrukau isteriškai kvatoti, o įkandin ir Robertas su Klarku. Galų gale juk ištvėriau pirmąsias penkias savaites. Aš pamačiau baro sąskaitą, kuri konkuravo su mano mokesčiu už butą, ir nemokėjau jos. Aš vykau į Oskarus. Ir man net nereikėjo nusivilkti savo palaidinukės.

Į Beverti Hilsą ir iš jo

Tai buvo rytas po Oskarų ir mano galva skambėjo. Ne, tai buvo žadintuvas, kurį užsistačiau pietums. Ar jau galėjo būti dvylika? Ne, tai skambėjo telefonas. Nesusivokdama žiūrėjau į jį, paskui į laikrodį ir pamačiau, kad aštunta ryto. O telefonas skambėjo. Telefonas skambėjo aštuntą ryto, o aš guliau miegoti šeštą.

— Sveiki?

— Karen, tu dirbi šiandien su Ji plaukia abiem būdais premjera. Los Andželo įstaiga paprašė žmogaus, ir aš pasakiau jiems, kad tu būsi.

Alegra negalėjo tinkamiau parinkti žodžių. Aš iš tiesų šiuo metu buvau tik žmogus.

— Tau reikia būti ten tuojau pat, — toliau kalbėjo ji, kai aš ėmiau atsitokėti. — Bet ar negalėtum pirmiau nunešti mano auskarų atgal Sendžiui Švartzui? — paklausė ji, tarsi būtų įmanomas ne vienas atsakymas. — Tu vis tiek vyksti į Vilšyrą.

— Gerai.

— Jie laukia tavęs prie paradinio stalo su adresu. Kai atsirasi mūsų įstaigoje, kas nors tavimi pasirūpins. Tau nereikės vėl man skambinti. — Dar nespėjus Alegrai padėti ragelio, išgirdau šiugždant paklodes. Pažadinti mane jai buvo gana sunkus darbas tokią valandą. Maniau, kad rytas po Oskarų bus laisvas nuo pareigų, bet klydau. Vos išlipusi iš lėktuvo LAX, klydau. Tai tapo tema.

Mano kambaryje buvo užtrauktos sunkios užuolaidos, tad tvyrojo aklina tamsa. Termostatas palaikė tobulą temperatūrą miegui. Aš įjungiau lempą prie lovos, nukoriau kojas, atsistojau ir sudribau ant grindų. Mano suknelės apačia miegant apsisuko man apie kojas ir supančiojo mane kaip mumiją. Persukau ją, kad galėčiau atsiklaupti, tada atsistojau. Žengiau žingsnį, ir skausmas nusmelkė koją, kai basutės kulniukas kryptelėjęs įsmigo į čiurną.

— Po velnių! — surikau šlubčiodama. Suknelė tebebuvo taip susisukusi, kad negalėjau šokuoti po kambarį su skaudama koja.

Nusigavau į vonią ir, atsišliejusi į durų staktą, uždegiau lempą. Pasiutimas. Per didelis trijų pusių veidrodis virš kriauklės rodė trigubą pribloškiantį vaizdą. Visa išsitepliojusi dažais, atrodžiau kaip animacinio filmuko piktadarys, išlindęs iš slėptuvės — juodumoje žibėjo tik pora baltų rutulių. Suknelės juostelės buvo įsirėžusios į pečius, o kai jas nusmaukiau, liko raudonos žymės, kurios tuoj pat ištino. Mano plaukai, aną vakarą puošnūs ir žvilgantys, sustandinti plaukų purškikliu, buvo sukietėję į kaltūną. Prausdamasi veidą pamačiau, kad mano oda taip baisiai išberta spuogais, kaip neregėjau nuo paauglystės. Nežinojau, nuo ko pradėti, ir kaip pašalinti tą bjaurastį. Juk buvau Los Andžele.

Žvelgdama virš kriauklės pamačiau, kad mano krūtys vis dar stačios ir palaikomos savo vietoje. Liemenėlė buvo lygiai ten, kur ir prieš dvidešimt keturias valandas, — iš kokių klijų ji pagaminta? Susiradau savo vakarinę rankinę, užkabintą ant kėdės, ir išverčiau ją ieškodama siuvėjos įdėto tirpiklio. Iškrito ausinukų baterijos, lūpų blizgiklis, pora suglamžytų dvidešimties dolerių sąskaitų, viešbučio patarnautojo bilietas, sužiedėjęs sausainis, bet mažo buteliuko — nė kvapo. Išverčiau rankinės pamušalą tikėdamasi, kad bus įstrigęs kamputyje, bet jis buvo prapuolęs, dingęs ir palikęs mane su priklijuota liemenėle, kuri nepasislinko nė per milimetrą. Atidžiai apžiūrėjau kairę pusę, ar negalima jos nulupti, bet kur tau. Aš tikrai negalėjau prisiversti griebtis vieno iš tų „nusitrauk greitai“ manevrų: ji buvo nepaprastai lipni, ir aš neturėjau supratimo, kas gali nusimauti kartu su ja.

Palindau po dušu ir leidau karštam vandeniui tvilkyti man pečius bei skaudamas kojas, jau nekalbant apie vakarėlyje pritrintas pūsles. Pasiekiau ir sugriebiau buteliuką Advil, kurį buvau palikusi prie kriauklės, nurijau keturis gurkšnius su vandeniu iš dušo čiaupo. Maždaug dešimt minučių liedama vandenį ant priekio pastebėjau, kad abi liemenėlės pusės pasidarė permatomos, vienas galas truputį užsirietę, tarsi ženklas, ir paskui abi pusės lengvai nuslydo. Greitai numečiau jas ant vonios grindų bijodama, kad jos nepriliptų vėl man kur nors. Paskui susirūpinau plaukais. Jie vėl pradėjo atsigauti tik tada, kai išliejau ant jų šešis mažus buteliukus šampūno su kondicionieriumi. Užsukusi vandenį išlipau ir greitai apsivilkau frotiniu viešbučio chalatu.

Pasirausiau drabužiuose, kuriuos buvau pasirinkusi tokius, kad gulėtų laisvai, neveržtų ir nespaustų. Išsitraukiau džinsinį sijoną ir laisvą susegamą viršų be rankovių, tik svarsčiau, ką apsiauti, ir pasirinkau puskojines bei sportbačius, kuriuos buvau įsidėjusi turėdama iliuzijų, kad jais čia pasinaudosiu viešbučio sporto salėje. Apranga nebuvo madinga, bet pridėjus daugybę spuogų ir juodus ratilus po akimis, susidarė visai nieko sau efektas. Pasiėmiau savo rankinę, nuomoto automobilio raktelius, akinius nuo saulės ir išėjau iš kambario, neleisdama sau grįžtelėti į tą žavią lovą.

Prie šveicoriaus stalo man padavė suglamžytą voką, ant kurio buvo užrašyta Karen ir Sendžio Švartzo adresas Vilšyro bulvare. Kompanija buvo įsitikinusi, kad visi, dirbusieji Oskaro vakarą, ta proga atrodė kuo geriausiai: mūsų suknelės buvo surinktos iš įvairių dizainerių ir prižiūrimos stilisto, kuris turėjo ir daugiau Glorious užduočių, ir tie patys žmonės, kurie nemokėjo už vonios muilą Niujorke, čia švaistė tūkstančius dolerių už šukuosenas ir makiažą pas profesionalus net tiems iš mūsų, kurie tik spaudė lifto mygtukus ar reguliavo automobilius. Tačiau Alegra norėjo pasiskolinti papuošalus — privilegija, palikta tik žvaigždėms ir jų sutuoktinėms. Mudvi su Dagne paskutines dvi savaites Niujorke davėmės skambindamos Beverli Hilso juvelyrams ir paskui išklausydavome Alegros šnekų apie tai, kaip ji pasirodys Oskaro vakarą su įžymybėmis ir pramonės šulais, o ką jau kalbėti apie filmavimą, kai ji neabejotinai bus ant raudonojo kilimo, lydėdama daugybę Glorious nominantų. Mintis, kad Alegra turės skolintus brangakmenius, be galo erzino Dagnę.

— Ji dedasi tuo, kuo nėra, — skundėsi Dagnė. — Ar ji mano, kad kas nors palaikys ją kokia garsia tylia kino žvaigžde?

Sendis Švartzas, septintas juvelyras, kuriam skambino Alegra, susigundė tik tada, kai Alegra pažadėjo jam pirmą Ivan Melisos Pell kaklo, ausų, rankų ir pirštų nuotrauką jai praplaukiant raudonu kilimu Ji plaukia abiem būdais premjeroje.

Vėl automobilyje aš atplėšiau voką ir pažvelgiau į auskarus. Buvau mačiusi juos praėjusį vakarą aptemdytus, nes Alegra paskutinę akimirką nusprendė juos įsisegti palaidais plaukais. Ar čia Sendžio pokštas? Auskarai panėšėjo į plonus bulvių virtinukus, inkrustuotus oranžiniais, rausvais ir raudonais stikliukais. Ir vis dėlto Alegra nebūtų varginusis jų skolintis, jei jie būtų tokie pigūs kaip atrodė, svarsčiau, tad jie kažko verti. Jei būčiau turėjusi dar pusvalandį miego, auskarai būtų sulaukę didesnio mano prielankumo. Gana taip sėdėti, reikia važiuoti.

Įmečiau auskarus į automobilio puoduko laikiklį ir pasukau į Vilšyro bulvarą. Tik įsitikinusi, kad pasukau keliu, vedančiu į Sendžio būstą, supratau, kad jis priešingoje pusėje nei mūsiškė Los Andželo įstaiga — adresas buvo daugiau kaip penki tūkstančiai numerių į šalį. Vilšyre buvo baisiausia kamšatis. Mirtinai užsimaniusi kavos sukiojau galvą ieškodama, kur galėčiau sustoti, bet neradau. Galiausiai pasukau į dujų degalinę, ten užsisakiau visokiausio valgio, kokį tik galima įsivaizduoti, dar alaus, kuris atsidavė tokiu raugu, lyg būtų pastovėjęs dieną ar dvi. Nieko burnoj neturėjau nuo tų kepintų dribsnių, tad man reikėjo visko — angliavandenių, druskos, cukraus, šokolado ir kelių kofeino šaltinių. Pažvelgiau į maisto krepšį ir nusprendžiau, kad nebuvau sau pakankamai dosni, tad pridūriau porą šviesių Gatorades, pakelį Hostess Sno Balis — žalių nuo Šv. Patriko dienos — ir dar nežinia ko. Tada susimokėjau Glorious kredito kortele. Patenkinta toliau vairavau iki Sendžio Švartzo krautuvės. Auskarai buvo užėmę vertingą puoduko laikiklio vietą, reikalingą kavai ir Gatorade, tad numečiau juos ant keleivio sėdynės.

Pakrapščiau radiją ir atnaujinau savo keturių mylių per valandą kelionę. Dainavau kartu su Donna Samer, burna buvo pilna Pringles, kai staiga pastebėjau greta nuostabios išvaizdos vyruką, sėdintį Aston Martine. Jis viską nužvelgė — keblioje padėtyje atsidūrusį Ford Taurus, spuoguotą moterį, kvėpuojančią traškučiais ir valdančią vairą, — lengvai papurtė galvą ir aplenkė du automobilius priešais mane, garantuodamas, kad aš daugiau nebepateksiu į jo akiratį. Pasijutau esanti labai baisi.

Lėtai slinkdama apmąsčiau savąją Oskarų patirtį. Pats sunkiausias dalykas, kurį teko įveikti, buvo begaliniai įžymybių ir jų „prižiūrėtojų“ reikalavimai. Kiekvienas jautė savo vertę, nes buvo kandidatas į apdovanojimus, laidos vedėjas ar tiesiog norintis pašokti rumbą ant raudonojo kilimo. Dauguma jų elgėsi taip, lyg savo pasirodymu darytų mums didžiausią malonę, ir vargas tiems, kas bent akimirką tai užmirš. Jų reikalavimams nebuvo ribų, nė vienas negalėjo įsivaizduoti, kad pasidarytų ką nors pats. Kas Niujorke prasidėjo kaip veiklus sujudimas, išsirutuliojo į susierzinimo priepuolių pūgą. „Prašau“ ir „ačiū“ laikinai dingo iš anglų kalbos, ir nebuvau tikra, kad grįš. Šono Reinso reikalas, apie kurį aš galvodavau, subliūško likus dviem dienom iki Oskarų, kai iš užsakomosios kompanijos man paskambino ir pasakė, jog lėktuvas jau Sidnėjuje, bet Šonas nepasirodęs. Apmirusia širdimi paskambinau jo reklamos agentei.

— Ak, pamiršau jums pasakyti, buvau tokia užimta, — pasakė ji. — Šonas Sidnėjuje susitiko su Tomu Kruzu ir Tomas pakvietė jį skristi jo 727, tad jam nebereikia lėktuvo. Norėjau jums persiųsti elektroninę žinutę, kurią jis atsiuntė. Jums reikės su limuzinu pasitikti Tomo lėktuvą, kai šis nusileis LAX. Šonas nemėgsta laukti, tad pasirūpinkite, kad automobilis būtų laiku.

Vien pagalvojus apie tai, vėl pašoko pyktis. Išmesti į balą ištisą turtą, daugiau nei šešis kartus didesnį nei mano metinis Glorious atlyginimas: užsakyti lėktuvą vien tam, kad jį atmestam, lyg čia būtų koks panaudotas Kleenex. Ir dar vyrukas, kuris netiki internetu, siunčia elektroninį laiškutį, kad jam pačiam nereikėtų išsinuomoti automobilio. Viviana, žinoma, rūpestingai mane apklausė. Ji, regis, manė, kad aš galėjau sutrukdyti Šonui skristi su Tomu Kruzu — arba tarėjau numatyti neišvengiamą jų susitikimą Inter-Continental Sidnėjuje ir pasiūlyti jiems iš anksto, kad skristų karta.

— Bet aš net nežinojau, kad jie pažįstami, — pasakiau gindamasi.

— Argi tu dar nesupratai? Jie visi pažįsta vieni kitus. — Ir atsuko man nugarą, kad aptartų su Dagne šukuosenų bei makiažo tvarkaraščius.

Išgirdau automobilio signalą ir staigiai pasukau, kad išvengčiau susidūrimo, tada Alegros auskarai nukrito ant grindų. Palikau juos ten patenkinta, kad jų nebematau. Eismas buvo toks lėtas, kad atrodė, jog visi automobiliai nugrimzdę į vandenyno dugną — jo gelmę, kur žuvys pelekus pajudina kartą per dieną. Raudona šviesa davė man progą nuvalyti savo akinius nuo saulės, kur buvo pirštų atspaudų. Vėl juos užsidėjusi nusišypsojau savo atvaizdui veidrodėlyje. Tikrai jie buvo geriausias priedas, kurį gavau per savaitę.

Kai praėjusį penktadienį grįžau į viešbutį, savo kambaryje radau didelį dovanų krepšį. Kortelė skelbė: „Tikimės, kad tavo naktis yra auksinė. Nuo tavo draugų InStyle“. Kruopščiai apžiūrėjau ir radau jį pilną brangios kosmetikos ir losjonų, keletą labiausiai perkamų, dar Belgijos šokoladų, cukrinį Oskaro sausainį, specialų InStyle leidinį Style Academy ir pėdkelnių porą „S“ dydžio (tarsi galėtų būti kitoks dydis). Buvo ir kvietimas peržiūrėti rinkinį ir gauti dvejus nemokamus kito sezono akinius nuo saulės iš Malkolmo Leonardo, jo vardu ženklinama kosmetika, aukštoji mada, namų dekoras ir džinsai. „Leiskite pamaloninti jus tobulais akiniais, papildančiais jūsų bruožus“, — parašyta kortelėje.

Likus penkioms minutėms iki ėjimo į įstaigą aš puoliau į Malkolmo Leonardo apartamentus ir užsisakiau dvejus. Kai išėjau, kilo beveik maištas, kai kelios įžymybės pareikalavo Papildomų akinių ir personalas, negalėdamas jų parūpinti dėl ribotų atsargų, atsisakė.

— Turbūt mane iki gyvenimo pabaigos persekios aimanuojančios filmų įžymybės, kurios jų negavo, — pasakiau vėliau Robertui pasakodama šią sceną.

— Tik pamanyk, — tarė jis apsimestinai rimtai, — tu visada galėsi pasakyti, kad gavai akinius nuo saulės per garsiąsias Malkolmo Leonardo Oskaro peštynes.

Nuo tos akimirkos, kai įkėliau koją į Los Andželą, vis labiau suvokiau, kokia baisybė pinigų išleidžiama garsenybėms ir potencialioms garsenybėms per Oskaro savaitę. Kandidatai į apdovanojimus buvo pagerbiami šventiniais įvykiais, finansuojamais rėmėjų, kurie tik prašė, kad jų nuolankūs pasiūlymai būtų priimti. Brangakmeniais papuošti mobilieji telefonai. Prabangių automobilių užsakymai. Televizoriai, dideli kaip filmų ekranai, su priedais. Savaitė pačiuose prabangiausiuose kurortuose arba dvi savaitės, jeigu labiau pageidausite. Kosmetika platininėse dėžutėse. Stereosistemos, garantuojančios, kad padarysite įspūdį roko žvaigždžių draugams. Ribotos gamybos sportukai su mažais serijos numeriais. Losjonai, kremai, eliksyrai, garantuojantys jaunystę ir grožį. Plastinės chirurgijos „konsultacijos“, jei jie nepadės. Marios šampano. Sertifikatai masažams, veido priežiūrai ir viskam, kas gali būti teisėtai padaryta asmeniui mineralinių vandenų kurorte. Dėžės ikrų. Bagažas. Faraonai buvo laidojami išleidžiant mažiau ir visiškai pasitikėdavo, kad mėgausis stilinga amžinybe.

Nors daugelis buvo dėkingi už šias gėrybes, kiti nesigėdijo reikalauti daugiau, nors prašydavo mus reikalauti priemokų jų vardu. Dažniausiai dovanų davėjai nenorom sutikdavo, nes desperatiškai troško, kad jų kompanija ir jos produktai būtų populiarūs Holivude. Klarkas man pasakė, kad dauguma dovanų bus perdovanotos giminaičiams ir personalui, kuriems kvapą užgniauždavo nuo geradarių dosnumo.

Šviesa pasikeitė į žalią, ir aš paspaudžiau Taurus džiaugdamasi atvira erdve, kurią teikė sankirta. Stebėdama gatvės ženklus pamačiau, kad greit būsiu prie Sendžio Švartzo krautuvės, ir nudžiugau dėl perspektyvos išlipti iš automobilio. Adresas, kurį man davė Alegra, buvo aukšto prabangaus pastato — nebuvo matyti jokio juvelyro. Pasiteiravau patarnautojo, ir jis mane patikino, kad Sendis tikrai čia, mansardoje C. Išjungiau variklį ir pasilenkiau nuo grindų pasikelti auskarų. Nemačiau jų, bet negalėjau patikėti, kad būčiau pametusi tuos bjaurius gumulus, kuriuos vežiau visą kelią grąžinti. Jie turėjo būti čia. Išlipau iš automobilio ir perėjau į kitą jo pusę. Atidariusi keleivio dureles, atsiklaupiau ant šaligatvio ir piktai ėmiau traukti saldainių popierėlius, puodelius ir kitas šiukšles, kurių buvo primėtyta aplink sėdynę. Staiga pamačiau žibant metalą ir radau auskarus, prilipusius prie pusiau suvalgytų Sno Bali. Ant jų buvo kokoso ir zefyro, bet jie atrodė esą puikios formos. Padaviau raktelius patarnautojui, įsidėjau auskarus į kišenę ir įžengiau į raudonmedžiu apmuštą liftą.

Durys atsivėrė į ištisą baltumą — baltas kilimas, baltos sienos, net pora baltai įrėmintų baltų paveikslų. Vidury sėdėjo vyras ir skambino baltu koncertiniu pianinu. Užuodžiau silpną vanilės kvapą. Manasis „purvinos merginos“ ansamblis pjovėsi su dekoro grynumu ir pamaniau, kad jei per ilgai žiūrėsiu, galiu ką nors ištepti. Sutelkiau dėmesį į vyrą prie pianino. Apsirengęs džinsais ir baltais šilkiniais marškiniais, jis skambino Mocarto koncertą užmerktomis akimis, ramus, dalydamasis savo ramybe su dideliu baltu paukščiu, kuris tupėjo jam ant peties. Jis dar nesuvokė, kad aš čia. Paskui atsimerkė, nusišypsojo man ir pradėjo groti džiazą.

— Labas rytas, — pasakė linksmai Rėjaus Čarlzo stiliumi. — Kas jus čia atvijo taip anksti?

— Auskarai. Hm, aš turiu jums grąžinti Alegros Orekchi auskarus. Iš Glorious, — išlemenau.

— Nuostabu. Pirmasis dienos grąžinimas, — pasakė stodamasis nuo pianino kėdutės. Kaip vyras jis buvo žemo ūgio, ir pastebėjau, kad jo kojos basos. Paskutinį kartą slapta nušluosčiau auskarus ir padaviau jam.

— Vanda! — sušuko jis. — Būk gera, ateik su Alegros forma.

Pasirodė maža lotynų amerikietė su mėlynais džinsais ir balta šilkine palaidine, basom kojom, nešdama tuščią aksominį padėklą ir segtuvą.

— Mandagumas. Aš esu Sendis Švartzas, — pasakė jis šypsodamasis. — Čia Vanda Kariljo, mano asistentė, — kalbėjo pabrėždamas „r“, kai tarė „Kariljo“.

— Karen Džeikobs, — pasakiau duodama ranką. Abu ją paspaudė, regis, nepastebėję, kad ji lipni.

— O čia, — tarė jis, glostydamas paukščio kaklą, — Estela.

— Ar ji mėgdžioja žmonių balsus? — paklausiau. Estela žiūrėjo į auskarus labai susidomėjusi.

— Aš paimsiu juos iš jūsų, — greitai pasakė Vanda.

— Taip, — atsiliepė Sendis. — Ji yra albinose minė iš Singapūro, mėgdžioja žmonių balsus. Ir ji mielai susigrąžintų tuos auskarus į narvelį, jei mes leistume.

Padėjau auskarus ant Vandos padėklo ir ji padavė man popierių pasirašyti. Paėmiau plunksnakotį ir buvau berašanti savo pavardę, tik staiga pastebėjau tai, nuo ko mane sustingdė šaltis. Auskarai, kuriuos Alegra paliko viešbutyje suplėšytame voke, auskarai, kuriuos numečiau į puoduko laikiklį savo neužrakintame automobilyje prie dujų degalinės, auskarai, kurių vos nepamečiau saldainių popieriukų ir kitokių šiukšlių krūvoje, auskarai, kurie atrodė padaryti iš metalo drožlių, buvo verti 85 000 dolerių.

— Ar tikrai? Aštuoniasdešimt penki tūkstančiai?

— O taip, kaip tik tiek jie verti, — pasakė Sendis, paduodamas man juvelyro didinamąjį stiklą ir dėdamas auskarus į lengvą dėžutę. — Leiskite jums parodyti.

Kas būtų man buvę, jei būčiau juos pametusi? Drebančiomis rankomis prisidėjau prie akių didinamąjį stiklą ir pasilenkiau pažiūrėti.

— Ar matote tuos rausvus akmenukus? Tai rausvi rubinai iš Birmos. Oranžinius? Oranžiniai safyrai iš Tanzanijos. Šviesiai violetiniai nefritai iš Pulos. Lazuritas iš Afganistano. — Spalvos buvo labai panašios į maistą, kurį valgiau automobilyje pakeliui, ir man pasidarė bloga. — Jie turi atitinkamas poras, kiekvienas akmuo, ir įsodinti į rankomis išskaptuotas platinines geldeles.

— Jie neįtikėtini, — tik tiek sugalvojau pasakyti.

— Manau, — atsakė jis. — Spalvoti brangakmeniai nėra labai populiarūs tarp amerikiečių, bet Vidurio Rytų klientams jie patinka. Beje, du jau skambino šį rytą, klausdami apie šiuos auskarus. Jie pastebėjo juos, kai Alegra užsikišo plaukus už ausų, Filui ir Toniui einant raudonuoju kilimu. Lėktuvas jau laukia jų LAX’e nuskraidinti į Dubajų.

Staiga man pakirto kojas, turėjau atsisėsti, ir tarsi stebuklingai iškart prie mano kelių pasirodė balta kailinė sofa.

— Būkite, kiek patinka, — pasakė Sendis. — Mes ketiname praleisti visą dieną prašydami žmonių grąžinti mums iš mūsų Pasiskolintus brangakmenius. Niekada nepatikėtumėte, ką mums tenka išgyventi, kad juos atgautume.

— Aibė žmonių staiga pamiršta skirtumą tarp skolinti ir duoti, — pridūrė Vanda kraipydama galvą.

— Žinoma, patikėčiau, — pasakiau ir staiga nusijuokiau. — Bet man tikrai reikia eiti. — Jie buvo pirmi žmonės, kurie elgėsi su manim gražiai per tas dienas, ir aš nenorėjau išeiti iš jų gerojo dangaus. — Dar kartą jums dėkui, — pasakiau.

— Perduokite linkėjimų Alegrai, — pasakė Sendis. — Ir prašom pasakyti jai, kad man neliko blogų jausmų dėl Ivan-Melisos reikalo.

— Dėl Ivan-Melisos Pell?

— Ji nusprendė eiti į premjerą su tikrais karoliais, — pasakė jis šypsodamasis. — Tai ne mano sritis.

Pasakiau jiems viso labo ir nuėjau į liftą.

Vilšyro kelyje mano nuotaika dar labiau subjuro, ir kuo toliau važiavau nuo Sendžio, tuo labiau. Tai mane gniuždė: per daug cukraus ir per mažai miego, dar Alegros visiška pagarbos stoka. Kaip ji drįso leisti man nuvežti tuos auskarus nepasakiusi, kokie jie vertingi? Mąsčiau apie visus nemalonius dalykus, kuriuos norėčiau jai išsakyti, ir staiga pamačiau didelį laikraščių kioską prie kampo, kur turėjau palūkėti, kol pasikeis šviesos. Iš vairuotojo sėdynės lengvai pastebėjau lentynoje šešias skirtingas Rodžio publikacijas, nors kiekvienos trys apatiniai ketvirtadaliai buvo uždengti. Tada jaučiausi taip gerai, kai jis atvyko su žmona, pasidabinusia neskolintais brangakmeniais, didžiuliu asmens sargybiniu ir jį vežančiu aktoriumi. Prisiminiau, kokia buvau laiminga, kai jis pergudravo aną vakarą Vivianos Vienas svečias vienam asmeniui taisyklę.

Staiga toptelėjo šiurpi mintis. Kodėl, po galais, aš pasakiau tam nepažįstamam vyrui, kad Glorious atsisakė priimti asmens sargybinį ar padėjėją jam? O kas, jei tai buvo Džordžas Hanratis ir aš jam suteikiau informacijos apie kompanijos vidaus darbą, kurią jis panaudos savo rašomoje knygoje? Mano viršininkės tikrai žinos, kad informacija nutekėjo iš manęs, — Viviana niekada nieko nepamiršta, o aš buvau vienintelė, susijusi su Tedo Rodžio palyda. Stengiausi prisiminti, kaip atrodė ta nuotrauka iš Dagnės kompiuterio, ir mano mintyse pikseliai persidėstė į veidrodinį jo veido atvaizdą. Jei tai buvo Hanratis, aš tikrai neteksiu darbo. Peržvelgiau mintyse šį nesusipratimą šimtą kartų, paskui nuvairavau savo automobilį į garažą po Glorious Vakarų pakrantės įstaiga, nustumdama sankabos rankenėlę į Parko pusę.

Užkopiau laiptais ir radau Kėlę, vieną iš Los Andžele apsistojusių Glorious reklamos agenčių. Įstaiga buvo tuščia, mudvi vienos. Ji kalbėjosi telefonu, bet man ateinant padėjo ragelį.

— Prakeikimas, — pasakė. — Atleisk. Sveika. Ačiū, kad atėjai. Mes neturime nieko, kas ateitų rytoj vakare, ir aš jau darausi galus. — Kėlė dirbo tiek pat mažai miegojusi kaip ir aš, bet dėl to atrodė nė kiek ne blogiau. Blondinė, mėlynakė, ji atrodė trykštančios sveikatos su plačiu banglentininko drabužiu, paplūdimio kostiumėlio viršutine rišamąja dalimi ir dideliais paplūdimio sandalais. Stengiausi paslėpti savo baisią aprangą po stalu susikūprinusi, kol Kėlė aiškino man žaidimo planą.

Mudvi skambinome į įvairias firmas norėdamos išsiaiškinti, kas, be garbingojo sąrašo atstovų, ateitų į rytojaus vakaro renginį. Numatėme, kad bus sunku, nes viską užtemdė laimėjimo už geriausią filmą švitesys. Ar nenorėtų visas jaunasis Holivudas pasirodyti Vaksmanams? Aišku, ne.

— Ką tik kalbėjau su OMG, — pasakė ji paminėdama vyraujantį pramonės žvaigždžių fabriką. OMG „savinosi“ kone kiekvieną, ir Kėlė ką tik baigė sudėtingas derybas su jais. — Jie stengėsi priversti mus priimti du rašytojus vien tik už perdavimą kvietimo Frančeskai Deivis, be jokios garantijos, kad ji atvyks. Tiesiog neverta.

Aš sutikau. Rašytojai nieko gero neduos raudonajam kilikui. Mums reikėjo pateikti kelias tikras žvaigždes šiam vakarui. Glorious suprato, kad „visi“ bus mieste ir kad ši premjera būtų kaip papildomas pergalės etapas jiems.

Kaip tik tada suskambo mano mobilusis. Tai buvo Klarkas.

— Brangioji, kada žadi išeiti į lauką ir pažaisti su mumis? Čia yra Glorija, ir ji apstatinėja mane — turiu galvoje nugali — lošiant kortomis. Jei ji ir toliau taip darys, greitai teks eiti į bankomatą.

— Aš esu darbe.

— Kur?

— Alegra šį rytą paskambino ir pasakė, kad turiu dirbti dėl premjeros.

— Tu esi Los Andželo įstaigoje? — išgirdau šnibždant Robertą: — Kurių galų... — fone.

— Taip. Aš ant kojų nuo aštuonių.

— Gerai, pasistenk paskubėti. Mes visi tiesiog slampinėjame. Persirengimo kabinos vaikinai nupirko ledo kibirėlių tavo kojoms. Jie dieviški. — Įsivaizdavau juos ant dryžuotų baseino krašto baldų, iki blauzdų ledo kubeliuose, geriančius vėsius tropikų gėrimus, kai nenuilstanti Glorija dalijo kortas.

— Neatrodo, kad gerai.

Baigiau pokalbį ir paskambinau kitam žmogui iš Kėlės sąrašo, leisdamasi į tą Ji plaukia abiem būdais liaupsinimą, pridurdama, kad Ivan-Melisa ir Bobas Metuchenas „atvyks“ drauge, be to, dalyvaus dar ir kiti aktoriai. Filme taip pat vaidino Vilas Herikas ir Edas Beilis — du aktoriai, pretendavę į Oskarą už bendrą scenarijų. Jų kūrybos autentiškumas buvo visada abejotinas, jie tapo filmo pramonės pačia Milli Vanilli, nors niekada neišplėšė sau apdovanojimo.

Pirma mano pasiekta viešųjų ryšių agentė, kuri atstovavo populiarios pramogų televizijos žvaigždei, pasakė man, kad jos klientas negali atvykti dėl ankstyvo skambučio kitą rytą po premjeros. Paskui dainininkės, kurios paskutinė daina buvo vertinama labiausiai, įrašų atstovas pasakė, kad jos nėra mieste, nors aš buvau mačiusi skelbimą, jog ji „susitinka ir sveikina“ Virdžin Megastorėje kitą popietę. Kylančios žvaigždės, vaidinančios būsimame Tonio filme, asmeninis asistentas pasakė, kad žvaigždė negalės atvykti į premjerą, nes yra „visiškai perdegęs nuo penkių iš eilės vakarėlių“.

— Nesuprantu, — pasakiau Kelei. — Staiga neliko nė vieno, visi jie yra pervargę, visi persidirbę. Nuo kada žvaigždės nemėgsta atvykti į tokius renginius?

Kėlė atsiduso.

— Nuo tada, kai Ivan-Melisa pradėjo atrodyti kaip grėsmė, — pasakė ji. — Jie paprastai mėgsta atvykti į filmų premjeras, bet turi mėgti ten dalyvaujančius žmones, o Ivan-Melisa šiomis dienomis visų nemėgstama.

— Ji dar nėra tokia garsi, kad būtų nekenčiama, — pasakiau.

— Čia tu klysti. Faktiškai Ivan-Melisa turi viską: režisierių — savo vaikiną, ekscentrišką vardą, iškrypusį seksą, — atsakė Kėlė, atsistodama paskelbti savo ištarmės. — Bet nors dauguma iš jų darytų tą patį, jei turėtų tokią progą, ji atrodo pernelyg apskaičiuojanti. Niekas iš tų žmonių nenori jai pasitarnauti, kad didžiulis vakaro renginys taptų dar reikšmingesnis.

Dabar supratau. Priversti Ivan-Melisą sėdėti vieną buvo geriausias kerštas, kokį galėjo sugalvoti kitos įžymybės. Žiniasklaida ją mėgo. Jai niekada nepabosdavo jos paslaptingas gergždžiantis balsas ir polinkis sakyti viską, kas šauna į galvą. Ivan-Melisos naujai nukaltas žvaigždės statusas viską tik pablogintų. Mes ketinome pasikviesti daugybę spaudos atstovų, visi jie tikrai praneštų apie blankų sambūrį.

Kėlė turėjo savo problemų.

— Taigi, jei jis atvyks, Ėmė Ortega išeis, o man verčiau turėti ją nei jį, tad atsakymas — ne, — girdėjau, kaip ji sako kažkam. Nežinojau, kaip dorotis su politika, kas galėtų atvykti ir kieno dalyvavimas nulemtų kitų nedalyvavimą.

— Nesijaudink, — pasakė Kėlė, kai aš prisipažinau nesanti tikra dėl poros žmonių, kuriuos pakviečiau. — Mes visada galime jiems paskambinti ir atšaukti.

Čia buvo kitaip, nei mums dirbant Niujorke. Paskutinio mėnesio Prunyak premjerai mes rašėme kvietimus. Sąrašas pakviestųjų buvo pateiktas, išspausdintas, patvirtintas, perduotas Alegrai ir galiausiai kvietimai įteikti į rankas.

Ketvirtą valandą buvome apimtos nevilties: renginiui neturėjome nė vienos tikros žvaigždės. Mūsų pastangas vainikavo tik pora ankstesnių Baywatch merginų, Leikeris iš DL, pritariantis dainininkas iš vienos vaikinų grupės ir keli kiti nelabai žymūs. Tonis pasius. Ši premjera lipo ant kulnų tikrai Filo šventei, kuri vyko mieste prieš keturiasdešimt aštuonias valandas, ir Tonis reikalaus, kad tokia pat šventė būtų surengta jam.

— Šiandien jau baikime, — pasakė Kėlė, kęsdama neseną paniekinimą. Aš nustebau, kad ji ragina mudvi pasiduoti, neparūpinus bent vienos tikros žvaigždės, nors buvau girdėjusi, kad Los Andželo įstaiga kur kas labiau atsipalaidavusi nei mūsiškė. Žinoma, vargu ar tai teisingas palyginimas — personalui čia nekvėpavo į nugaras Tonis ir Filas.

Susitarėme grįžti rytoj, o aš pasistengsiu prikalbinti įžymybes, apsistojusias Four Seasons. Deja, dauguma Glorious kandidatų išskrido šį rytą, tarp jų ir Šonas, kuris nesiskųsdamas išlėkė komerciniu skrydžiu. Jis atrodė truputį priblėsęs, kai neteko savo Oskaro, ir trokštantis kuo greičiau grįžti į Naująją Zelandiją, net pats nešėsi savo bagažą iš viešbučio, nes nenutvėrė laisvo nešiko.

Dar liko pora valandų dienos šviesos, ir aš vyliausi, kad Klarkas su kitais dar bus baseine arba viešbučio bare. Jaučiausi užsitarnavusi bent porą gėrimų po skėčiu. Dagnė turbūt jau bus išvykusi, ji pasiėmė kelias dienas atostogų Lagūna Byče, kad atsigautų nuo pooskarinio nuovargio. Čiupau pluoštą kvietimų į premjerą ir nuėjau į savo automobilį.

Kai važiavau iš garažo, paskambino Alegra. Iš jos meniško šnabždėjimo iškart supratau, kad ji žino apie mūsų nesėkmingas pastangas privilioti sensacingų svečių.

— Aš liepiau Dagnei nupirkti tau lėktuvo bilietą į naktinį reisą. Tu būsi naudingesnė pagrindinėje įstaigoje, o aš nueisiu į tą premjerą. Be to, hitai nenuslūgs dar tris dienas ir niekas Niujorke nežino, kas vyksta.

Naktinis reisas. Turėjau pakankamai laiko grįžti į viešbutį, išsiregistruoti ir nuvykti į oro uostą savo skrydžiui. Piktai išmečiau kvietimus į premjerą pro automobilio langą vildamasi, kad visi benamiai ir Saulėlydžio bulvaro striptizo šokėjai palaikys save pakviestais. Mano lėktuvas nusileis laiku, kad spėčiau nueiti į įstaigą ir sudėti hitus krūvon, kad Glorious personalas galėtų išmesti juos į šiukšlyną. Bent jau galėsiu lėktuve numigti.

Atvykus į LAX’ą, patikrino mano bagažą, ir aš nuėjau prie vartų. Pusiaukelėje suvokiau, kad, skubėdama į oro uostą, pamiršau įsidėti kelias dovanėles vartų agentams ir skrydžio palydovams. Akademijos filmų demonstravimo aparatas, marškinėliai ir vienas ar du garso takeliai bemat atkeldavo vartus. Robertas mane išmokė šios gudrybės, ir aš keliaudama ja naudojausi. Kartą Klarkas prabuvo pusę savo skrydžio lakūno kabinoje, kai pilotui ir jo pagalbininkui davė Glorious beisbolo kepuraites. Atsisėdau į vidurinę kėdę, kurią Dagnė neabejotinai parinko kaip tik man, pasirūpinau antklode bei pagalve ir pamėginau užmigti.

Po pusės valandos skrydžio pajutau plekšnojant man per petį. Aš snaudžiau, bet iškart prabudau.

— Karen Džeikobs? — paklausė skrydžio palydovė. — Prašom sekti paskui mane.

Ji nuvedė mane į pirmąją klasę ir pasodino į tuščią kėdę prie besišypsančio Roberto.

— Girdėjau, kad skrendi šiuo reisu.

— Ačiū, kad išgelbėjai mane.

— Nieko tokio, bet šios skrydžių palydovės darosi godžios. Turėjau įveikti tai, kiek daug filmo žmonių skrenda šiuo reisu. Teko paaukoti du Užsienio pilotus, du Oskaro šokoladus ir savo Malkolmo Leonardo kelnaites, kad tu čia patektum.

— Gaila tavo kelnaičių, Robertai, bet aš tau nors kiek atsilyginsiu. — Kyštelėjau ranką į savo krepšį ir ištraukiau tuziną muilo buteliukų. Liaudžiai.

— Dėkui. Labai sumanu. — Jis įsidėjo juos į savo krepšį ir atrodė, tarsi galvotų apie kažką kita.

Papasakojau jam, kaip nesisekė surinkti publikos į Ji plaukia abiem būdais premjerą.

— Įžymybės, — pasakė jis. — Kartais jos tiesiog nežino, kada gana yra gana. Šiaip ar taip, dabar turime didesnių problemų. Šįryt mirė Greckis.

— Veinas Greckis mirė? — kone sušukau. Kelios dešimtys pirmos klasės galvų pasisuko į mus.

— Tykiau. Ne Veinas Greckis. — Jis pasigręžė į kitus keleivius ir sušnibždėjo: — Ne Veinas Greckis, — paskui atgal į mane. — Greckis, aliaskinis eskimų veislės šuo iš filmo Sulaikyk tą šunį. Grįžtu anksti ieškoti tokio pat šuns spaudos turui. Today, Live, Letterman ir The View jau teiraujasi dėl jo. Niekam nevalia žinoti, kad jis padvėsė. Mums reikia atsarginio.

— Ar negali vietoj jo būti koks aktorius?

— Nėra nė vieno, kurio jie norėtų. Greckis — to filmo žvaigždė.

Sulaikyk tą šunį buvo sentimentali istorija apie vaiką, kuris persikelia į naują miestą ir tampa populiarus dėl neįtikėtino savo šuns gebėjimo žaisti ledo ritulį.

— Kaip ketini ieškoti šuns, kuris atrodytų kaip Greckis? Ar jo akys nebuvo skirtingų spalvų, argi jo kailis neturėjo didžiulės rudos dėmės?

— Mes rasime tokį. Tik reikia pasistengti, — pasakė Robertas, tarsi šunų parinkimas būtų jam kasdieniškiausias dalykas. — Sulaikyk tą šunį yra Tonio filmas. — Nereikia nė aiškinti. Turi būti rastas tinkamas pakaitalas. „Arba kitaip“, kaip mėgdavo sakyti Tonis.

Pasakiau Robertui, kokia esu nusigalavusi nuo visos tos nesąmonės su Oskarais, o jis atsakė, jog ir jam jau viskas pro gerklę lenda.

— Šeštadienį mėginau paaiškinti Rebekai Ripli, kad negaliu tiesiog paskambinti į Pradą ir pasakyti jiems, kad ji pametė rankinę, kurią jie buvo jai davę — ji laikė ją rankose. Rebeka gavo smūgį, o aš per dešimt minučių buvau sukramtytas Marlenos.

— Tad kas nutiko? — paklausiau. Rebeka Ripli turėjo mažą vaidmenį būsimame Glorious filme, bet buvo geriau žinoma iš savo ankstesnės karjeros — pasitarnaudavo kaip „pasimatymų“ sąvadautoja galingiems Holivudo viršininkams.

— Aš paskambinau į Pradą, ir jie pamanė, kad ji nori neštis tą rankinę į apdovanojimus, tad atsiuntė jai dar vieną. O ji nešėsi Todo, — pasakė jis.

— Tai tiesiog bjauru, — pasakiau. — Ar girdėjai apie Nolaną O’Lirį, kinematografininką?

— Jis pastaraisias metais įsigeidė kažko keisto, bet neprisimenu ko.

— Prieš jam atvykstant jo asistentė paskambino ir pasakė, kad Nolano kambarys turi būti į šiaurę, nes ten tokia šviesa, „prie kurios ponas Liris pratęs atsibusti“, — pasakiau rodydama pirštu ir mėgdžiodama asistentės kalbos manierą.

— Sakyčiau, tiesiog nuostabu.

— Kai Liris įėjo, paėmė kompasą ir pradėjo nervintis, nes kambarys buvo dešimčia laipsnių nukrypęs nuo tiesioginės šiaurės. Asistentė aprėkė mane dėl „tikslių nurodymų, kurie buvo duoti“, nevykdymo, o paskui drėbė kelis mielus keturių raidžių žodelius.

— Ar pasakei jai, kad likus keturioms dienoms iki Oskarų nebebūtų jokio kambario jokia kryptimi?

— Ne. Užsiminiau, kad Best Western Pietų Sepulvedoje — vienintelis viešbutis Kalifornijoje, pastatytas tiksliai pagal šiaurės-pietų ašį. Daugiau ji nebeprasižiojo.

— Best Western, puiku, — pasakė Robertas tramdydamas juoką. — Kitas geriausias dalykas po Valium.

— Rimtai, Robertai, iki penktadienio aš prišnekėjau bjauriausių dalykų, lyg tai būtų natūralu, — pasakiau linguodama galvą. — Tarsi būčiau virtusi mini Marlena ar panašiai.

— Arba turi taip daryti, arba iškęsi tikrą pragarą dėl savo nekompetencijos, — tarė jis iškilmingai. — Svarbu suvokti, ką darai, ir nepamiršti, kad taip nesielgi įprastame pasaulyje.

Desperatiškai troškau papasakoti Robertui apie savo galimą susidūrimą su Hanračiu, bet buvo per daug gėda. Jis pamanys, kad esu visiška idiote, kalbanti apie kompanijos reikalus su visai nepažįstamu žmogumi.

Pastebėjęs neramų mano žvilgsnį, jis pasakė:

— Klausyk, ar girdėjai, ką išdarinėjo Nikolajus? — Aš išpūčiau akis. Net aštuonmetis Nikolajus Tiboresku, Prunyak, rumunų pristatyto filmo „Geriausiam filmui užsienio kalba“, žvaigždė, tapo blogo elgesio epidemijos auka.

Jis atvyko antradienį su motina, ir nė vienas iš jųdviejų nemokėjo angliškai. Mes turėjome jiems kelionės vadovą, išverstą į rumunų kalbą, ir buvome abiem suorganizavę nemokamus Valentino, nes Nikolajaus vadybininkas mus informavo, kad nebuvo nieko, verto Oskaro, net puikiausiose Transilvanijos parduotuvėse. Iš pradžių Nikolajus virpėjo iš susijaudinimo, kad jis Kalifornijoje, jam patiko eiti plaukioti į viešbučio baseiną, bent jau taip atrodė iš jo pusiau kalbos, pusiau ženklų. Aš taip vyliausi, kad jis bus mažas berniukas, kuris parodys tikrąją Oskarų prasmę.

— Taip, aš irgi maniau, kad jis bus kitoks, — pasakė Robertas. — Bet Nikolajus prisitaikė kaip vienas iš prakeiktų Darvino vėžlių. Turėjau nufilmuoti dokumentikai.

Robertas buvo teisus. Nikolajus vos mokėjo paspausti reikiamą lifto mygtuką į savo aukštą, tik staiga suprato, kad jei nemokės kalbos, negalės visko gauti. Jis greitai išmoko kelias svarbiausias frazes, kurios padėdavo jam reikšti reikalavimus, ir pradėjo rinkti dovanėles, nemokamus malonumus kaip prityręs Oskarų dalyvis.

Kai paskutinį kartą jį mačiau, ėjo lydimas dviejų nešikų, tempiančių pasibaisėtino didumo paketus, o berniukas spragsėjo pirštais ir šaukė: „Atsargiai! Tai priklauso Nikolajui“. Papasakojau tą istoriją Robertui, o jis pasakė:

— Tas vaikis išmoko Holivudo anglų kalbą kaip niekas kitas. Jis paskambino man tą pačią popietę ir pasakė, kad jam reikia kito vairuotojo, o vėliau — kad jam su mama reikia didesnio kambario.

— Tai ką tu darei?

— Mėginau jam paaiškinti, kad turi laikyti šitą vairuotoją ir tenkintis šituo kambariu, bet jis pradėjo ant manęs šaukti. Galiausiai pakviečiau prie telefono jo motiną ir pasakiau jai, kad jei jos sūnus ir toliau taip elgsis, jie tuoj pat bus įsodinti į lėktuvą, skrendantį į Rumuniją.

— Ar ji tave suprato?

— „Rumunija“ ir „tuoj pat“ buvo ištarti gana garsiai ir aiškiai. Daugiau iš jų negirdėjau nė žodžio.

Mudu su Robertu prakalbėjome kone visą skrydį, minėdami neteisybes ir reikalavimus, kuriuos turėjome ištverti per pastarąsias šešias dienas. Priekabių ieškojimas. Maldavimai. Nesilaikymas net paprasčiausių nurodymų. Po kelių valandų viską buvome išsakę. Nusprendžiau, kad gyvendama išmokau, kaip viso to nusikratyti, nes taip darė Klarkas, ir paskui užmigau. Kai lėktuvas nusileido JFK, aš pabudau ir apmiriau pajutusi, kad mano galva ilsisi Robertui ant peties.

— Atsiprašau, — pasakiau visa išraudusi.

— Muilas tau atleido, — tarė jis iškilmingai.

Mes išlipome iš lėktuvo ir nuėjome kas sau, aš — į įstaigą, o jis — į šunų veisyklą Vestčesteryje.

Įdėtų lėšų grįžimas

Kai visi grįžo iš Los Andželo po dviejų savaičių, prasidėjo darbas dėl filmo Kapo kasikas, garsėjančio kaip „juodžiausia iš komedijų“, išleidimo. Tikra įpareigojimų mankšta, apimanti ir Harį Spendlerį, televizijos aktorių, virtusį režisieriumi, Hario kolegas kambariokus, virtusius scenarijaus rašytojais, ir rinktinius aktorius iš Glorious gardo. Ten vaidino ir Džuljeta Barlet, aktorė, tik per blondinės plauką dar ne žvaigždė, turinti mažą, nors itin reikšmingą vaidmenį. Džuljeta filmavosi keliuose Glorious filmuose, kurie turėjo tuoj pasirodyti, bet jau sklido gandai apie išskirtinę jos vaidybą. Tie gandai, kartu su nuostabia jos išvaizda ir romantišku prisirišimu prie A aktoriaus sąrašo, apgaubė ją šlovės aureole, paprastai pasiekiama tų, kurių biografija paženklinta bent apdovanojimo ar didžiulio skandalo.

Visas viešųjų ryšių skyrius susėdęs žiūrėjo Kapo kasiką kompanijos peržiūrų kambaryje, išskyrus Dagnę, kuri liko tvarkyti Alegros skambučių, jei kartais paskambintų Opra, ir Robertą, kuris buvo išvykęs į Nju Džersį ieškoti eskimų veislės šuns, tikslios Greckio kopijos. Savininkas elektroniniu paštu atsiuntė savo šuns nuotrauką visais rakursais, ir jis tikrai atrodė kaip anas, jei ir ne didysis anas.

Paprastai mes peržiūrėdavome filmus antradieniais, ir dažnai prie mūsų prisidėdavo Glorija, pagaminusi krūtinėlę; visi stengėsi atsisėsti prie jos, nes ji visada atsinešdavo Raisinets dėžučių savo didžiuliame Louis Vuitton gydytojo krepšyje. Peržiūrų kambarys buvo daug geresnis nei tikras teatras — sėdynės plačios ir aptrauktos aksomu, ir kiekvienam puikiai matyti ekranas. Buvo pakankamai vietos tarp eilių kojoms ištiesti ir nepaliesti kėdės priešais. Prabangi aplinka galėjo sustiprinti gerą filmo įspūdį ir prislopinti nepatenkintųjų diskomfortą. Tačiau po pirmųjų dvidešimties minučių aš supratau, kad Kapo kasikas — bene vienas iš prasčiausių filmų, sukurtų kada nors Glorious ar kieno kito. Kai jis baigėsi, pasivedžiau Klarką į šalį ir paklausiau, kaip mes galėjome taip greitai nusiristi nuo Užsienio piloto iki tokio šlamšto.

— Filas ir Tonis turi daugybę įsipareigojimų ir aibę paslaugų, už kurias reikia atsilyginti, — paaiškino Klarkas. — Jie pažada ką nors kam nors, kas nors pažada jiems. Jie net daro sandėrius vienas su kitu. Kartais jie suskaičiuoja, kas ką skolingas, ir sudeda viską į vieną filmą. Jį parodo, greit baigia rodyti, ir kandidatų sąrašas kurį laiką švarus.

— Spėju, kad už paslaugas geriau sugadinti vieną filmą nei daugelį.

— Didžiuojuosi tavimi, žioge.

Šiuo atveju buvo lengva atsekti paslaugų pėdsakus, nes jie tiesiog skleidė dvoką. Haris Spindleris įėjo į ansamblį, vaidinusį filme Nelemti draugužiai, situacijų komedijoje, kurios aktoriai buvo itin išgarsėję tiek savo šukuosenomis, tiek geležiniais kumščiais, kai suvesdavo sandėrių sąskaitas. Kai kiti penki jau pasirodė didžiajame ekrane, nuolatos siųsdami entuziastingus mėgėjus į bilietų kasas, Haris buvo išrankesnis nei jo draugai. Nors ir originalus savo ambicijomis, šįkart siekė aiškaus tikslo.

Filas įrašė Harį į daugelio filmų sandėrį, kuris apėmė vieną dvoką režisieriaus kėdėje. Jis prisitaikė prie Hario pažado savo kolegai kambariokui, kad vieną dieną jis režisuos kurį nors jo scenarijų. Filui ir Toniui Kapo kasikas buvo tai, kas greitai padaroma ir greitai pamirštama, kad tikrai atnešantis pelną Haris galėtų būti kitų Glorious projektų dalyvis — priešais kamerą.

Kita vertus, Džuljeta Barlet sutiko pasirodyti Kapo kasike darydama kompromisą, kad gautų kitus vaidmenis, kurių iš tikrųjų troško — svarbių literatūrinių herojų, tokių kaip Ema Bovari ir Dorotėja Bruk; esminius vaidmenis, kurie dar labiau praplėstų jos diapazoną. Rašas ir Molojus iš Daily News savo skyrelyje pranešė, kad Džuljeta sakiusi savo kirpėjai, esą ji buvus „visiškai Filo įkalbėta vaidinti šiame šūdiname filme“.

— Tad Filas ir Tonis žino, kad filmas nevykęs? Ir vis tiek jį išleidžia?

Klarkas nusišypsojo.

— Auditorija nėra paslaugų grandinės dalis.

— Kaip ir kritikai. Jiems neleidžiama pamatyti filmo tol, kol jis bus pradėtas demonstruoti penktadienį. Taip užsitikrinama, kad anksčiausia apžvalga gali pasirodyti šeštadienį, mažiausiai skaitomą savaitės dieną. Kapo kasiko bilietų kasa bus pasaugota svarbiam savaitgaliui.

Kitą savaitę, premjeros vakarą, stovėjau lauke prie pastato. Talkinau komandai iš E! TV — reikėjo garantuoti, kad visos įžymybės pasirodys prieš kamerą dėl Kapo kasiko specialios laidos, kurią komanda įrašinėjo. E! kanalas parodys įžymybes, entuziastingai kalbančias apie Harį, ir tai, kokios jos bus susijaudinusios žiūrėdamos šį filmą, supintą su klipais iš filmų, kurie buvo parinkti prižiūrint pačiam Filui. Aš kiekvieną aktorių sulaikydavau ant podiumo ir aiškindavau darbo tvarką. Kiekvienas asmuo turėjo pasakyti Hariui palinkėjimų, o paskui trumpai aptarti dabartinius projektus. Jie visi buvo laimingi, kad kanalui gali pateikti ne tik puikių gabaliukų šiai laidai, bet ir metražo kitoms būsimoms programoms. E! filmuota medžiaga čia bus sumontuota, iškarpyta ir išspausdinta, kad būtų pakartotinai naudojama metų metus tokioms laidoms:. „Kaip gera būti“ ir „Madų policija“. Kvietimai šiam vakarui buvo išskirtiniai, aš dirbau su įkvėpimu, stengdamasi sulaikyti nenutrūkstamą žvaigždžių srautą.

— Sveika, ponia Spindler, — pasakiau, kai pasirodė Hario motina. Ji buvo beveik tiek pat pažįstama kaip ir Haris, nes dažnai duodavo interviu kartu su juo.

— Man reikia septynių papildomų kėdžių, visų greta, — pasakė ji. — Mano sūnus, režisierius, — ji patylėjo dėl efekto, — pasakė man atsivesti tiek svečių, kiek noriu.

Patikinau ponią Spindler, kad dėl to nekils jokių sunkumų ir paraginau ją eiti pasidžiaugti vakarėliu. Ji dar nematė filmo ir aš norėjau, kad ji gautų tiek malonumo, kiek įmanoma, kol nutiks tai, kas neišvengiama. Pasinaudodama jos prašymu kaip dingstimi, nusprendžiau pažiūrėti, kas dedasi viduje.

Alegra buvo suplanavusi renginį kaip atvirkštinę premjerą — vakarėlis vyko prieš peržiūrą. Mes buvome sename Celsio kino teatre su derama pokylių sale, kurią greitai pripildė aktoriai iš filmo, jų svečiai ir tuzinas įžymybių, tarp jų ir Hario draugai iš televizijos — aktoriai. Jokios spaudos nebuvo kviesta, jie galėjo domėtis tik atvykstančiais. Čia buvo Glorija su savo mahdžongo žaidimo poniomis. Tonį lydėjo Delika-C, graži solo dainininkė iš naujos džiazo ir bliuzo grupės Love child bride, ji vilkėjo kažką pakankamo ilgio, kad būtų suknelė, ir batus virš kelių šešių colių kulnais, kurie darė ją aukštesnę už jį. Bakardžio alkoholiniai gėrimai šia proga buvo sumanę specialų kokteilį, ir Filas sakė pakartotinius tostus: „Pakelkite savo taures aukštai į Harį“ — vildamasis, kad apgirtę žmonės daug lengviau žiūrės filmą. Gėrimas buvo Long Ailendo ledo arbata su dvigubu romu, matinė nuo pridėtų rašalinių maisto dažų. Paėmusi vieną nuo padavėjo padėklo, aš nugėriau porą gurkšnių ir pasijutau truputį apsvaigusi, tad palikau ją ant baro krašto ir įsidėjau į kišenę ploną plastikinį antkapio akmenuką kaip suvenyrą Ebei. Stabtelėjusi vonios kambaryje pasidažyti lūpų pamačiau, kad nuo gėrimo mano liežuvis tapo juodas.

Prabėgus dviem minutėms nuo tada, kai ėmiau perdėlioti ženklus „Rezervuota“, kad priderinčiau Spindlerio grupę, prie mano alkūnės pasirodė jaunesnioji Hario sesuo ir trumpai informavo, jog po penkių minučių patikrinimui imsis vadovauti jos mama. Buvo likusi daugiau nei valanda iki filmo pradžios, bet kai tą pasakiau, ji pašėlo plūsti mane, į teatrą atvedė ponią Spindler, šaukiančią iš visų plaučių: „Tai mano sūnaus filmas, — maurojo ji vaizduodamasi esanti Etelė Merman. — Kokius idiotus Filas Vaksmanas pasamdė?“ — Kaip tik mano klausimas, ponia Spindler, pamaniau, bet neištariau.

Ji žengė iš teatro galo artyn, kur penktoje eilėje stovėjau aš, plėšė ženklus „Rezervuota“ ir mėtė ant grindų. Su nerimu žiūrėjau į ją ateinančią. Ji buvo tik per dvi eiles nuo manęs, kai staiga iš kažkur išdygo Klarkas ir užkirto jai kelią.

— Ponia Spindler, lauke yra CNN ir norėtų pasikalbėti su jumis apie Harį.

Ponios Spindler burna bemat išsilygino. Grįžtelėjusi ji pasišaukė savo dukrą.

— Mano makiažas, — pasakė mojuodama ranka.

— Ar manai, jie nori pasikalbėti su manim? — paklausė Hario sesuo droviai šyptelėdama.

— Tikrai, — pasakė Klarkas, mirktelėjo man ir išvedė jas iš teatro.

Maždaug po pusvalandžio, kai komanda iš E! buvo nusprendusi susidėti daiktus, prie šaligatvio krašto pričiuožė limuzinas, paskatindamas suūžti prie šaligatvio susigrūdusius paparacius. Išlipo Džuljeta Barlet, glotni žvynuota suknelė buvo apgulusi jos šešių pėdų figūrą.

— Štai kur moteris, — pasakė Robertas, staiga atsidūręs greta manęs ant šaligatvio, — tobulai apskaičiuojanti laiką.

Net per atstumą buvo lengva pamatyti, kodėl Džuljeta padarė tokį įspūdį filmų ir mados pasauliui. Ji pamojavo fotografams ir paskui jiems papozavo šaukdama: „Nuostabusis ponas Armanis“, kai buvo paklausta apie savo garderobą, ir nusišypsojo neatsakydama, kai jie suriko: „Kur Žakas?“, paminėdami aktorių, kuris, anot gandų, buvo jos širdies draugas.

Kai artinosi prie E! srities, paklausiau jos, ar ji nesutiktų nusifilmuoti specialiai laidai. Ji nusišypsojo, tarsi nieko daugiau nenorėtų, paskui kelias minutes pakalbėjo, kokia ji susijaudinusi, kad dalyvauja Hario režisūriniame debiute. Nors jos personažas — moteris, kuri tokia viliojanti, kad vyrai bruko jai savo telefonų numerius per laidotuves — buvo vienas iš kelių šviesiausių filmo vaidmenų, Džuljeta išliejo kalnus pagyrų pagrindiniams filmo aktoriams, paminėdama kiekvieno vardą. Jei ji buvo papirkta ar Filo, ar kurio kito įkalbėta dalyvauti Kapo kasike, niekas, regintis ją šį vakarą, nebūtų to įtaręs. Džuljeta suvaidino E! taip, kad buvo verta Oskaro. Kai ji kopė laiptais, pasisukdama dešimtą kartą, kad papozuotų fotografams, prašantiems: „Džuljeta, dar kartą“, aš apžiūrinėjau minią ieškodama ko nors, kas galėtų būti Džordžas Hanratis. Vis dar per daug nervinausi, kad papasakočiau kam nors apie savo pokalbį su nepažįstamuoju Los Andžele, bet tai sustiprino mano akylumą. Šį vakarą nieko nepešiau — buvo tokia kamšatis, kad neįmanoma nieko pamatyti, be to, tiksliai nežinojau, ko ieškau.

Klarkas paėmė mane už alkūnės.

— Leisk man spėti, Karen, — pasakė jis, kai lioviausi žvairavusi į šalis. — Tu žvalgaisi Hanračio. — Net šūktelėjau iš sumišimo. — Patikėk, greičiau pamatytum Dagnę Volmarte.

— Žinau, tu vis sakai, kad nesijaudinčiau, bet jis pasirodys, kai būsiu prie durų, ir aš net nežinosiu, kas jis.

— Karen, tau nėra ko rūpintis. Niekas iš mūsų jo neatpažintų, nebent būtume taip arti, kad užuostume jo kvapą — o šįvakar mums nepadėtų. Eime į vidų ir pažiūrėkime, kas užmigo per filmą, nepaisant geriausių Filo intencijų.

Mudu su Klarku nuėjome į vakarėlį, dabar jau visiškai įsisiūbavusį, ir aš turėjau pripažinti Alegros įžvalgumą: kol vakarėlis baigsis, E! ir kita žiniasklaida bus seniai išgaravę, žinodami tik daugybės įžymybių pakeliui į filmą susižavėjimo reakcijas. Joks potencialus bilietų pirkėjas nežinos, jog pakaks pažiūrėti Kapo kasiką, kad lėktum nuo šios nelaimės kur akys neša.

Pirmadienio laikraščiai parodė, kad Amerikos visuomenė susivienijo pagal Glorious schemą — Kapo kasikas bilietų kasose užėmė antrąją vietą ir uždirbo šiek tiek daugiau, nei kainavo jo pastatymas. Dabar jis galėjo nugrimzti į palaimingą tamsą, leisdamas kiekvienam dalyviui atsiimti atpildą, kurį jis užsidirbo.

Hariui tai reiškė, kad jis sugrįš atgal prie savo situacijų komedijos ir palauks Filo ar Tonio, kad išplėštų iš jų svarą mėsos Per savo kitą pertraukėlę. Hario scenaristui, buvusiam kambariokui, tai reiškė, kad jis iš Hario turbūt jau nieko nebeišgirs.

Džuljetai Barlet gailestinga Kapo kasiko mirtis reiškė, kad ji gali sutelkti dėmesį į kitas galimybes, kurios pasitaikys jos kelyje.

— Jeigu jie ją pažinotų, pamatytų, kad ji visai ne tokia, — pasišaipė Dagnė, peržiūrinėdama šūsnį madų žurnalų; ant kiekvieno jų viršelio buvo švytintis Džuljetos veidas. Dagnė lankė tą pačią internatinę mokyklą kaip Džuljeta, ir skirtumas tarp jų karjerų kėlė jai daugiau nei sielvartą. — Antrakursė ji buvo Nora Lėlių namuose ir šnypštė pusę savo eilučių. Tai buvo blogiausias pastatymas. Ir mūsų mokykloje, — pridūrė ji, — žmonės žinojo, kas yra gera Nora, kai tokią pamatė. Žinoma, kai tavo šeima skiria didumą pinigų naujo teatro statybai, jie negali tau neduoti pagrindinių vaidmenų.

Vargšė Dagnė, jei viskas klostysis pagal didį Filo planą, Džuljeta Barlet greit bus viena labiausiai graibstomų aktorių šiame versle. Man atrodė gana geras jo pasirinkimas, nes ji nebuvo tokia antipatiška kaip dauguma kitų busimųjų žvaigždžių, su kuriomis teko susidurti per savo karjerą Glorious — tačiau šiomis mintimis negalėjau dalytis su Dagne. Tikrai tarptautinė šlovė nėra laimingas likimas, kuris dažnai nukrinta kieno nors chemijos laboratorijos partneriui, bet mano kolegė elgėsi, lyg nelemta Džuljetos sėkmė būtų grynas atsitiktinumas, iškėlęs Džuljetą į žvaigždes, kol Dagnė užmiršta plušėjo žiniasklaidos tarnybai. Filo reikalavimas, kad Alegra suteiktų Džuljetai pirmenybę, tik sustiprino Dagnės pavydą. Mudvi abi praleidome daug laiko užsakinėdamos skrydžius, penkių žvaigždučių viešbučius, pasirūpindamos plaukų ir makiažo žinovais ir samdydamos automobilius, kurie vežiotų Džuljetą į prisimatavimus, fotosesijas ir interviu, užpildančius jos dienas, kai ji nerepetuodavo ar nesusitikinėdavo su prodiuseriais.

Kitas numatytas išleisti Džuljetos filmas buvo Aštuonių ratas. Čia ji vaidino 1920-ųjų Amerikos rašytoją. Meno pasaulio tematikos filmas su stipriu aktorių ansambliu, pasak Alegros, idealiai tiko Džuljetai supažindinti su teisėtais filmo žurnalistais. Ji dalyvaudavo interviu su kitais aktoriais, todėl galėjo aptarti filmą kaip grupės narė, užuot buvusi Ideali mergina, kokia ji greitai darėsi. Džuljeta pažadėjo Alegrai, kad ji mielai padarys, ką galės, ypač dėl šio filmo.

Problema kilo trečiadienį, kai Džuljeta paskambino Alegrai ir pasakė negalinti skristi į Los Andželą, kaip buvo planuota.

— Ji visada elgėsi kaip sugadintas vaikėzas, — tarė Dagnė, rašydama elektroninę žinutę nuo Alegros Filui, aiškinančią, jog vietoj vieno pirmosios klasės oro skrydžio į Los Andželą Džuljetai dabar reikės septynių, kad atgabentų į Niujorką likusią aktorių grupę. — Filas nuo to tiesiog pakvaiš, — numatė ji džiūgaudama. Paskui ji paskambino visam pulkui draugų ir išdėjo, ką mananti apie tokį Džuljetos elgesį. Ir koks buvo jos nusivylimas, kai po penkiolikos minučių atėjo Filo elektorinis laiškutis: „Viską sutvarkyk. Užsitikrink, kad ji liktų savo vietoje“.

Po valandos paskambino Eliotas Solnikas:

— Ar tiesa, kad Džuljeta gavo pirmenybę prieš jūsų vyrukus? Ir kad Filui dar neatsibodo?

Neabejojau, jog čia kažkieno iš Dagnės vidinio rato darbas, ir Alegra sužinos, kad vienintelė vieta, iš kur pasklido ši informacija, yra mūsų stalas. Mažiausiai man reikėjo apkaltinimo už bjaurius gandus apie Džuljetą Barlet, paskleistus Šeštajame puslapyje ar kur kitur.

— Atleiskite, Alegra susirinkime, ji jums paskambins.

— Nagi, drąsiau, Karen, — pataikavo man Eliotas. — Tu turi kažką žinoti. Džuljeta Filui pirmenybė, Alegra — viešųjų ryšių prezidentė, o tu jos asistentė.

— Dėkoju jums, kad nurodėte mano tikslią vietą visatoje, — pasakiau. — Iš kur jūs ištraukėte tokias žinias? — paklausiau, bet, kaip būdinga žurnalistui, Eliotas neatskleidė savo šaltinio, tik pasakė girdėjęs tokias šnekas „aplinkui“. Man patiko kalbėtis su Eliotu, kad ir kokios būtų aplinkybės, o dabartinės tik apsunkino man laikytis kompanijos linijos.

— Man reikia eiti, — pasakiau nenoromis, — bet pasirūpinsiu, kad Alegra jums paskambintų.

— Puiku. Dar vienas dalykas — gal leistumėte kartais pavaišinti jus gėrimu? Pažadu, nesistengsiu išgauti iš jūsų jokių Glorious naujienų.

Nusprendžiau iškart pasakyti taip — ir nerimavau, kaip reikės išsaugoti šią paslaptį vėliau. Padėjusi ragelį susikirtau su Dagne.

— Šeštasis puslapis jau žino šią istoriją. Suprantu, kad tu negali pakęsti Džuljetos, bet prašau tavęs, nepražudyk mūsų abiejų. Ji to neverta, — pasakiau. Dabar ne laikas buvo aiškinti, kad Džuljeta Glorious daug svarbesnė negu mudvi abi kartu paimtos. Dagnė atsuko man nugarą ir pakėlė telefono ragelį nekantraudama pasakyti savo draugams, kad Džuljetos nepasotinamas galios troškimas bus aprašytas laikraščiuose. Niekas nebūtų įstengęs jos sustabdyti. Bet dabar galvojau apie ką kita: Eliotas Solnikas nori su manim susitikti.

Kai sugrįžau iš Rato spaudos peržiūros kitą rytą, Dagnės nebuvo, o telefonai skambėjo lyg pašėlę. Mūsų stalas atrodė taip, lyg čia būtų pabuvoję vagys, bet Alegra buvo „su Filu“ ir nežinojo apie netvarką. Sustačiau kėdes, sudėjau vėl į stirtą žurnalus, sutvarkiau fakso aparatą, kad vėl dirbtų, ir pastebėjau ant grindų Dagnės stalo pusėje naują „People“. Pažvelgusi į viršelį iškart supratau sprogimo priežastis. Džuljeta ir „seksualiausias vyras“ Žakas Grandlis svajingai žiūrėjo vienas kitam į akis virš užrašo: „ŽAKAS: AŠ RADAU SAVO ANGELĄ“.

Grįžusi Dagnė visą dieną skambinėjo telefonu savo mokyklos draugužiams ir aptarinėjo pastabas apie Džuljetą paauglių pašnekesio puslapyje, kur buvo aprašytas draugo užvaldymas, komendanto valandos sulaužymas, kramtomoji guma lotynų kalbos pamokoje ir — nusikalstamiausias, niekingiausias iš visų dalykas — liaupsės metų knygoje Gražiausioji, Populiariausioji, Ateities žvaigždė. Kad būtumėt girdėję, ko Dagnė prišnekėjo: atseit Džuljetą daugumą metų praleidusi internatinėje mokykloje pataikaudama mokytojams ir atsiprašydama iš skaičiavimo, kad galėtų lankyti vaidinimo repeticijas. Aš pasisiūliau perimti šiek tiek Džuljetos reikalų iš Dagnės, bet ji atsisakė.

Žinodama, kad Alegra norėtų, jog Filas pamatytų savo naująją favoritę ant People viršelio, nusprendžiau nunešti žurnalą į jo kabinetą. Prieš įžengdama į Vaksmanų kabinetų apartamentus, pamačiau Matą Vincentą, vadybos vicepirmininką, sėdintį ant suoliuko ir skaitantį Hollywood Reporter. Alegros nusivylimui, jis nuolatos buvo cituojamas industrijos straipsniuose kaip varomoji Užsienio piloto jėga. Matas retai kada šmėstelėdavo akiratyje šiomis dienomis, nes grįžęs iš Los Andželo jis tuoj pareikalavo, kad jo skyrius būtų perkeltas dėl to, ką jis vadino „korozine ir destrukcine aplinka“ pagrindinėje įstaigoje. Jis turbūt buvo vienintelis Glorious administratorius, kuris galėjo taip padaryti Filo ir Tonio nepasiųstas velniop. Dabar Matas ir jo komanda dirbo pastate už poros kvartalų erdviuose kabinetuose ir užsibūdavo ten kiek tinkami. Po Oskarų buvau mačiusi jį tik kelis kartus ir nusprendžiau, kad taip elgėsi Los Andžele dėl nervinės įtampos — dabar jis vėl buvo malonus ir mandagus kaip seniau.

— Sveiki, Matai. Kaip sekasi? — paklausiau.

— Geriau, nei galima tikėtis, — atsakė šypsodamasis. — Atėjau susitikti su Filu ir Toniu ir tikrai entuziastinga nauja veiklia kompanija, pradedančia Glorious tinklalapį. — Toliau pasakojo man, kad planuoja tą tinklalapį gegužės viduriui, po mėnesio.

— Tai būtų didelė pagalba — mėgėjai nuolat skambina, teiraujasi, kada bus rodomas filmas, klausinėja ir dėl gandų. Komutatorius visus skambučius persiunčia mums.

— Dabar jie galės siųsti juos į www.GloriousPictures.com, — pasakė jis, spausdamas įsivaizduojamą mygtuką Paleisti.

— Jiems teko palaukti — turbūt mes vienintelė studija be tinklalapio.

— Taip, — sutiko jis. — Aš porą metų juos dėl to įtikinėjau. Tu turi praleisti daug laiko prie interneto, — pasakė jis. — Esu tikras, tavo viršininkei ypač rūpi sužinoti, kas čia vyksta.

— Alegra mano, kad man įmanoma peržiūrėti visą internetą ieškant pastabų apie Glorious, — pasakiau. — Aš naršau pakankamai, kad sudaryčiau jai įspūdį, jog mes kontroliuojame kibernetinę erdvę.

— Tai aišku, — pasakė jis. — Alegra visiškai supranta, kad tai didelė žiniasklaidos erdvė.

— Teisybė, — sutikau. — Bet nuostabu, kaip greitai gandai sklinda internetu. Apie Glorious daugiau sužinojau iš tinklalapių negu kabinete, — nusijuokiau.

Matas kiek pagalvojo ir pasakė:

— Kai tinklalapis veiks, reikės aibės medžiagos, su kuria pradėtume. Čerilė, Kenis ir aš neturime laiko jos surinkti. — Čerilė ir Kenis buvo du jo skyriaus viceprezidentai. Jie trise vadovavo ypač veiksmingam Glorious vadybos aparatui. — Kaip manai, ar galėtum ištiesti mums ranką?

— Man patiktų toks darbas.

Jis pasakė atsiusiąs man elektroninį laiškutį, ko jam reikėtų.

— Daugiausia bus reikalingi trumpi filmų aprašymai ir nuotraukos iš jų, bet gali prireikti ir daugiau ko, priklausys nuo to, kaip seksis.

Stengiausi neparodyti, kokia esu susijaudinusi. Matas dar norėjo kažką sakyti, tačiau išėjo Sabrina ir pamojo jam užeiti į Filo kabinetą. Aš padaviau jai žurnalą.

— Perduodu tiesiai Filui, — pasakiau, kai Sabrina numetė jį ant didžiulės užrašų krūvos. Ji pakėlė nykštį, ir aš išėjau.

Prie savo stalo aš pasiunčiau Ebei elektroninį laišką ir papasakojau jai, kad aš ne tik turėsiu neišvengiamą pasimatymą prie stiklo gėrimo su tikru įžymybių gyvenimo skyrelio žurnalistu, bet ir ketinu rašyti į Glorious tinklalapį. Negalėjau išlaukti, kada galėsiu pasigirti ir savo pusseserei. Neprabėgo dar nė trys mėnesiai iš tų metų, kuriuos sau pasiskyriau, o viskas krypo į gerąją pusę. Kad rašyčiau tinklalapiui, turėsiu pasispausti, apgauti laiką, bet nuojauta man sakė, kad įgyti šiek tiek patirties kitoje Glorious srityje bus ne pro šalį.

Dagnės reikėjo neįtraukti į mirties kilpą abiem atžvilgiais. Jei ji žinotų, kad aš planuoju susitikti su Eliotu, galėtų prisegti kiekvieną tolesnį Glorious informacijos nutekėjimą man, o pati laisvai skleisti gandus, kaip ji nori. Ir jei sužinotų, kad dirbu Matui, dar labiau pasiustų. Džuljetos Barlet pasisekimas graužte graužė Dagnę, jos elgesys pasidarė nenuspėjamas.

Kai susitikau Robertą kitą dieną, mat buvau išsėlinusi atseit parūkyti už pastato, mes tai aptarėme.

— Ji prasėdi ištisas valandas prie telefono pliurpdama draugams visokiausius dalykus apie Džuljetą. Tarsi nebūtų nieko svarbesnio, kaip tik skleisti jiems paskalas. Ji tampa gandų narkomane.

— Taigi, dėkui Dievui, išlenda yla iš maišo, — atsakė Robertas.

Žinojau, ką jis turi omeny. Neįtikėtinai stilinga ir tobulai išpuoselėta, kai pirmą kartą ją pamačiau, Dagnė nuo tada, kai grįžo iš Kalifornijos, ėmė panėšėti į atvaizdą iš grožio žurnalo „prieš įvykstant pokyčiams“. Veidas atrodė pavargęs. Akys blausios, oda riebaluota ir dėmėta. Dizainerio parinktą garderobą pakeitė nudėvėti džinsai, platūs megztiniai ir nutrinti L. L. Bean mokasinai. Dagnė staiga liovėsi rūpinusis visais manikiūrais, pedikiūrais, plaukų dažymu ir veido priežiūra, kuriuos kadaise laikė lemtingais savo egzistencijai; dabar šerpetos ėjo nuo nukramtytų nagų, o plaukai, kadaise tokie gražūs, atrodė sausi ir negyvi. Tarsi Džuljetos iškilimas į žvaigždes būtų išsunkęs Dagnės norą gyventi — ar bent gražiai atrodyti.

— Turime padėti jai atsikratyti suglebimo, — pasakė Robertas. — Kaip tu jaustumeisi, jei mergina, greta kurios sėdi kambaryje, virstų Kita Didžiule Problema, kol įsitikini, kad jos vairuotojas atvyko laiku į Hitrou?

Sutikau su jo nuomone, ir kai lipome laiptais atgal, pasiryžau apsaugoti Dagnę nuo paskutinių Džuljetos naujienų, kaip straipsnis Us Weekly, detaliai aprašantis apverktiną Džuljetos drabužinės situaciją. Ją garderobu aprūpindavo tokia daugybė dizainerių, kad ji buvo priversta paversti savo miegamąjį drabužių spinta, todėl dabar miegojo ant kušetės ir pamažu ieškojo didesnio buto. Prie savo stalo aš kruopščiai išrėžiau Exacto peiliu visus puslapius iš žurnalų, vildamasi patausoti Dagnę nuo papildomo sielvarto.

Bet dienai baigiantis Dagnė tą išgirdo iš kieno nors kito ir pratrūko teisėtu pasipiktinimu.

— Kai pasaulyje tiek alkanų žmonių, ar nemanai, kad Džuljeta nors kartą galėtų pagalvoti ir apie ką nors kita, ne tik apie save? — paklausė ji.

Aš nemačiau čia sąsajos, bet Dagnė, kuri maudėsi piniguose ir retai kada ateidavo tuo pačiu drabužiu tada, kai rūpinosi savimi, tikrai tikėjo, kad Džuljetos pomėgis priimti nemokamus puošnius drabužius yra socialinės pažangos barjeras. Kai Dagnė paėmė telefono ragelį papostringauti apie šį pastarąjį įžeidimą, aš nusprendžiau nepaisyti jos ir pradėjau pirmą savo Aštuonių rato aprašymo juodraštį tinklalapiui.

Kai po pusvalandžio paskambino Eliotas, stengdamasis sužinoti tikrąją, nepadailintą istoriją apie Džuljetą, aš pasijutau visiškai sutrikusi ir balansuojanti ties riba. Aną vakarą pusseserė atskaitė man pamokslą, kam sutikau eiti su juo, ir nors aš gyniausi — prisiekinėjau, kad nieku gyvu neketinu jam teikti jokios neleistinos informacijos, kad nieko čia bloga, jei mes pasimatysime, ir t.t. — mane graužė kirminas, kad gal ji ir teisi. Mes dar nebuvome susitikę, bet Eliotas galėjo man pridaryti bėdų, jei nepaliks tos Džuljetos ramybėje.

Atžariai paprašiau jo kalbėtis su Alegra.

— Nesijaudink, Karen, — nutraukė jis, — aš pasirūpinsiu, kad ji žinotų, jog tai išgirdau ne iš tavęs, pažadu.

— Dėkui, — pasakiau, man šiek tiek palengvėjo. Vis dar nebuvau tikra, kad mūsų viršininkė žino, kur baigiasi Dagnė ir prasidedu aš.

Paaiškėjo, kad žino. Iškart po Elioto skambučio Alegra pasikvietė Dagnę į savo kabinetą. Alegra dabar turėjo elektroninio pašto dėžutes, instaliuotas ant mūsų stalų, ir atitinkamai vieną ant savo stalo. Aš buvau suprogramavusi ją į grupę jos mėgstamų frazių, kaip antai: „VĖLIAU“, „PASKAMBINTI ATGAL“, „SURASTI FILĄ“, „PAGAUTI TONĮ“, „PAMĖGINK Oprą“, „NE“ ir vieną dabar mirgančią „ĮEIKITE“. Ši vieno piršto operacija ir įprastas funkcionalumas Alegrai patiko ir ji pamėgo ja naudotis. Ji buvo laiminga tai turėdama, o mes bent žinojome, ko ji iš mūsų nori.

Dagnė įėjo ir uždarė paskui save duris. Aš mėginau pasiklausyti kitapus durų, bet girdėjau tik Dagnę.

— Aš tik...

— Tai neatrodė didelis dalykas, aš maniau, kad tai juokas.

— Aš noriu šio darbo, — išgirdau paskui.

Atsitraukiau nuo durų, kad Dagnė neįtartų, jog klausiausi. Kai ji išėjo iš Alegros kabineto, akys buvo raudonos.

— Į ką čia spoksai? — drėbė šiurkščiai. Paskui čiupo mano cigaretes, šiek tiek susitrynusias rankinės dugne, ir su panieka papurtė galvą. — Kodėl jos visos sumaigytos? — Bet vis tiek pasiėmė ir grįžusi mandagiai atidavė man sulamdytą tuščią pakelį.

Savaitės pabaiga atnešė Dagnei atokvėpį nuo Džuljetos sekimo, nes ėmė rutuliotis kitos naujienos. Straipsnyje, pavadintame Mamos už vyrų, praėjusio mėnesio Ladies Home Journal Glorija sakė, jog jai liūdna, kad Filas ir Tonis nėra bendradarbiavę filme nuo pirmųjų kompanijos dienų. Ir pridėta dvynių nuotrauka jų aptvarėlyje. Citata puslapyje skelbė: „Nieko labiau netrokščiau, kaip pamatyti, kad mano sūnūs dirba drauge, ranka rankon, kaip Džekas ir Bobis“.

Dvyniai atsakė neįprastai droviai ir sutiko sudaryti filmo komandą savo mamos septyniasdešimtmečiui, bet kol kas šis sūniškas gestas jų nepriartino prie sprendimo. Filas ir Tonis ištisas savaites kiekvieną rytą kovojo savo kabinetų apartamentuose negalėdami susitarti dėl projekto. Jie ginčijosi. Jie grasino. Jie trankė duris ir svaidė vienas į kitą daiktus.

Filas norėjo kurti tai, ką jis mėgo — gal literatūros veikalo ekranizaciją, kostiuminį filmą, kupiną poetinės kalbos ir kilimų bei užuolaidų, o Tonis, kurį visiškai pavergė hiphopo kultūra, norėjo ko nors su šautuvais, kovomis ir platininiu garso takeliu. Jis buvo praleidęs daug laiko su repo žvaigždėmis bei afroamerikiečiais komedijų aktoriais ir įsitikinęs, kad tai atneš naudos Glorious finansinei ateičiai; jis kaskart labiau vertino turtingas moteris, o tai irgi galėjo pasitarnauti tokiam projektui. Kas antrą dieną reporteris paskambindavo į mūsų įstaigą pasiteirauti apie „Filo ir Tonio projektą be pavadinimo“. Mes atsakydavome: „Jokių komentarų“ ir įrašydavome skambutį į Alegros telefonų žurnalą.

Bet šią savaitę, po itin vaisingos meditacijos sesijos, Tonis sumanė idėją, kurią Filas entuziastingai parėmė. Užuot vienam iš jų nusileidus, ėjus į kompromisą, jie galėjo drauge atsidėti tam, ką mėgo, ir sukurti kažką nauja. Vėjo Džeinė, Džeinės Eir atpasakojimas hiphopo stiliumi, pasirodys ekranuose kitais metais.

Nereikia nė sakyti, kiek scenarijuje bus pakeitimų: Lovudas dabar virs reformuota mokykla, Ročesteris — ankstesne NBA žvaigžde, Rydo šeima gyvens Čikagos name. Mudvi su Dagne nufaksavome tūkstančius kopijų oficialiai Glorious spaudai, kur buvo skelbiama: „Tai, ką Vestsaido istorija padarė su Šekspyru, mes planuojame padaryti su šia devynioliktojo amžiaus klasika“.

Naujienos sujudino žiniasklaidą, vieni gyrė, kiti pranašavo, kad Vėjo Džeinė žymės Glorious žlugimo pradžią.

Aš elektroniniu paštu nusiunčiau Matui idėją paskelbti apie Vėjo Džeinės išleidimą tinklalapyje, kai jis jau gyvuos, ir jis sutiko, paprašęs manęs parūpinti papildomos informacijos. Jam patiko ir scenarijaus santraukos, mano parašytos kitiems Penkiems kompanijos filmams, ir jis pasakė man tęsti toliau ir rašyti, kas verta, kitus šešis mėnesius.

Paskambino Eliotas, padėkojo man už faksą, kurį jam pasiunčiau pirmiausia, ir pasakė:

— Ar norėtum susitikti išgerti antradienį?

Nuvijau šalin visas mintis apie Eleną ir nusprendžiau grąžinti Dagnei Times peržvalgą, tada pasakiau:

— Skamba puikiai.

Stabų kūrėjas

Žiniasklaidos aktyvumo banga, įsiūbuota Vėjo Džeinės, uždavė tiek daug darbo man ir Dagnei, kad ji užmiršo apie Džuljetą Barlet ir nusprendė prisidėti prie Glorious darbo jėgos. Pirmadienį atėjo naujai nusišviesinusi plaukus ir viskas sugrįžo į ankstesnį išpuoselėjimo lygį. Nusprendusi neužsiminti, kokia nevala ji buvo virtusi, aš pagyriau jos naują Versace palaidinę, ir mes greit grįžome prie įprastos rutinos.

Kai mudu su Robertu ėjome aplink kvartalą, pasakiau apie atsinaujinusią Dagnės darbo eigą. Tikriau, mes vedžiojome aplink kvartalą Mo, eskimų veislės šunį, kuris galiausiai buvo pasirinktas kaip Greckis būsimose televizijos laidose Sulaikyk tq šunį. Mo savininkas, baikerio stiliaus tipas, vardu Čarlis, atvažiavo tą rytą iš savo namų Harisburge, Pensilvanijoje, kad Tonis priimtų galutinį sprendimą. Pasak Roberto, kuris ištisas tris savaites po Oskarų davėsi ieškodamas tinkamo šuns žvaigždės pakaitalo, Mo buvo vienintelis eskimų veislės šuo Rytų pakrantėje, turintis „Greckio esmę“. Kai tik jie įžengė į Tonio kabinetą, pasakojo Robertas, Mo nupėdino tarp Tonio ir Čarlio ir ten pasiliko.

— Jis tinka, — pareiškė Tonis, ir tai buvo viskas. Visas mūsų skyrius kolektyviai lengviau atsiduso. Buvo numatyta, kad „Greckis“ pradės savo žiniasklaidos turą penktadienį, pasirodydamas „Šiandienos“ renginyje.

Dabar Čarlis valgė mėsainį Kiaulėje ir švilpuke, o mudu su Robertu kurį laiką vaikščiojome su jo šuniu. Greckis visada turėdavo dresuotoją, bet mes nusprendėme, kad saugiau mudviem dirbti su Mo; profesionaliam dresuotojui galėtų kelti rūpesčių mūsų šunėko plakimo etika. Šiaip man irgi tai keltų rūpesčių, bet atsižvelgus į visas aplinkybes tai atrodė gana nekalta, bent jau aš sau taip sakiau. Aš sumaniau padėti Sulaikyk tą šunį žiniasklaidos turui, nes norėjau pamatyti, kaip Robertas susitvarkys. Stebėti jį veikiantį ir iš jo pasimokyti buvo naudingiausia mano darbui Glorious.

Galiausiai pasijutau įgijusi tiek pasitikėjimo savimi, kad galėčiau aptarti su Robertu savo klaidingą žingsnį per Oskarus.

— Bėda ta, kad aš nežinau, ar tas vyrukas buvo Hanratis, ar ne, bet jaučiausi tokia pavargusi ir išsekusi, kad neįstengiau blaiviai mąstyti. Aš net jam pasakiau, kad mes neleidome Tedui Rodžiui atsivesti į vakarėlį savo asmens sargybinio ar vežimėlio stūmiko, taip mes atrodėme išties baisūs.

Robertas pagalvojo.

— Teisybė, tai nebuvo protingiausias dalykas, kurį galėjai pasakyti, bet neturėjai ir asmeninių nurodymų iš Filo ar Tonio. Daugių daugiausia, ką Hanratis galėjo išpešti iš šios informacijos, tai pasinaudoti ja kaip Glorious personalo fanatizmu — kad mes vykdome kiekvieną įsakymą paraidžiui, nepaisydami, ar tai turi prasmę, ar ne, — Robertas švelniai truktelėjo Mo dirželį, ragindamas šunį pasitraukti nuo stiklo pūtiko dirbtuvės. — Šiaip ar taip, čia jokia naujiena. Kai tik kuris nors iš Vaksmanų ką paliepia, visi verčiasi per galvą, kad tai padarytų, o paskui viską kaip nors pagražina, ir didžiausi pažeidėjai yra mūsų skyriuje.

— Kaip tu manai, kas juos skatina taip elgtis?

— Jie sukasi, kad užsidirbtų pragyvenimui, ir aš nesu visai įsitikinęs, kad galėtų kada liautis, — pasakė Robertas purtydamas galvą.

Prisiartino pora paauglių ir patapšnojo Mo, o šis pakėlė savo snukį ir atkišo jiems savo minkštą pakaklę.

— Tai kaip tu manai, kas bus — turiu omeny Hanratį?

— Neturiu supratimo. Niekas čia nekreipia į jį dėmesio, bet kadaise jis buvo labai gerbiamas žurnalistas. Nežinau, kodėl jis pasakė žmonėms, kad rašo šią biografiją, jei visai neketina to daryti.

— Rodos, būtų buvę lengviau kitaip — nekelti niekam įtarimų ir tiesiog parašyti knygą.

— Sutinku. Turbūt mes kažko nepastebėjome ar nežinome, — pasakė Robertas. — Mo. Mesk, — paliepė jis įsakmiai, kai šuo pakėlė tuščią Budweiser butelį.

Aš nusijuokiau, nes šuo atrodė sumišęs, paskui atsargiai padėjo butelį.

— Tarsi būtų mokytas puikiausiuose alaus parinkimo punktuose.

Kol mes nusigavome iki tavernos, kur Čarlis valgė priešpiečius, Mo pėdino greta Roberto kaip Vestminsterio pirmosios vietos nugalėtojas. Robertas įėjo į vidų paieškoti Mo savininko, o aš laukiau su šunimi lauke. Kai Čarlis išėjo, Mo pasveikino jį triskart sulodamas. Robertas paėmė iš manęs Mo pavadėlį, ir šuo iškart nupėdino greta mūsų gatve.

— Kaip jūs išmokėte jį taip eiti greta? — paklausė Čarlis.

— Visi gerai dresuoti šunys pėdina greta, — pasakė Robertas, ir Mo, išgirdęs žodį „greta“, pajudėjo per pusę žingsnio arčiau Roberto.

— Žmogau, negaliu savo akimis patikėti. Kai aš su juo einu, jis lekia kaip pakvaišęs.

— Ar jūs kada jį dresavote? Ar jis gaudė kamuolį, ar žaidė su juo, ar darė ką nors panašaus? — paklausė Robertas.

— Ne, niekada nesivarginau su tuo šlamštu. Buvau tikrai laimingas, kai jis išmoko lauke šikti.

— Teisybė.

— Žinai, jis daro vieną dalyką, — pasakė Čarlis. Sustojo, atsiklaupė priešais Mo ir pasakė: — Malonu tave matyti, žmogau. — Mo atsiliepė paduodamas Čarliui leteną.

— Tai nuostabu, — pasakė Robertas. — Aš jį ištreniruosiu. — Mudu su Robertu priešais mūsų pastatą atsisveikinome su Čarliu ir Mo.

— Tiesiog atvežkite jį čionai antradienį, ir eisime į mūsų viešbutį, — pasakė Robertas Čarliui lėtai ir aiškiai. — Mes ten turėsime prižiūrėtoją. Ir nepamirškite, niekam nesakykite, ką darote. Tik duok valią liežuviui, ir žinote...

— Teisybė, žmogau. — Čarlis pamojavo sau palei burną.

Mudu su Robertu nuėjome į pastatą.

— Robertai, ką mes darysime? Greckis vaidino dešinįjį sparną. Šis šuo tegali pakratyti leteną.

— Malonu tave matyti, žmogau, — pasakė Robertas sausai. — Nesijaudink.

Viskas vėl sugrįžo į normalias vėžes — tikrai geriau nei normalias, kai Dagnė nusprendė, jog vienintelis dalykas, neleidžiantis jai pasiekti Džuljetos lygio sėkmės, yra įsipareigojimo jausmas. Tad ji staiga griebė darbą man iš rankų. Man liko tuo tik pasidžiaugti.

Jos nauja laikysena buvo patikrinta, kai mus pasiekė naujas gandas: Džuljeta Barlet iš visos širdies trokšta vaidinti Džeinę. Tonis, kuris jau įsivaizdavo Džeinę ir Ročesterį susispaudusius ant daugiabučio sudegusio stogo, nebuvo įsitikinęs, ar iš Džuljetos išeitų mažai kalbanti, sunkiai rimuojanti herojė, kurią jis turėjo galvoje; be to, jis tikrai neįsivaizdavo, kad Vėjo Džeinė būtų blondinė. Taigi Džuljeta, kuri ėjo iš proto dėl progos suvaidinti kitokį nei savo jau įsitvirtinusį geros mergaitės tipažą, ryžosi Toniui įrodyti, kad jis klysta. Ji pasisamdė konsultantą — „hiphoperatorių“, vadinantį save LeVine the Fine, kuris padėtų ją paversti gangsterių princese ir įtikintų Tonį, jog ji nėra tokia, kokia ją visi laikė.

Antradienio popietę mudu su Robertu stovėjome prie savo įstaigos ir įtikinėjome Čarlį, kad jis paliktų Mo su mumis, o mes vešimės jį į Greckiui skirtus televizijos turus. Nors Čarlis bus apsistojęs Royalton ir mes pažadėjome dažnai su juo susisiekti, jis išgyveno tarytum motinystės stadiją.

— O kas, jei judu jį pamesite? O jei kas nors jį pagrobs? — Čarlio nuogąstavimus nutraukė baltas Lincoln Navigator, atzvimbęs prie šaligatvio ir sudrebėjęs nuo staigaus stabdymo. Automobilis buvo auksinės spalvos, kai kurios detalės su nuvingiuojančiais ruoželiais, ir iš vidaus sklido duslus bosas, supurtantis šaligatvį. Aš buvau mačiusi užtemdytų langų, bet šie buvo tokie tamsūs, kad neįsivaizdavau, kaip įmanoma vairuoti Navigatorių.

Atsidarė durelės ir iš keleivio sėdynės iššoko Džuljeta Barlet, pasirengusi išbandymams pateikti savo naują blogąjį „aš“. Jos pirštai buvo praplatinti rausvais žiedais — smilius ir nykštys, ji žengė prie pastato lydima vyruko, kuris, kiek supratau, turėjo būti LeVine the Fine, ir dviejų kitų su hiphopo atributais. Prieš įžengdama į vidų, ji susidūrė su Džeraldina, kuri buvo išsivedusi Harvį pasivaikščioti. Džuljeta iškart pasilenkė su juo Pažaisti, ir šis apsivertė, kad ji galėtų paglostyti jam pilvą. Net Harvis, mažas piktas šeškas, buvo susižavėjęs Džuljeta.

— Tu mano šaunelis, Harvi, ar ne, vaikuti? — meilikavo ji. Harvis džiugiai muistėsi.

— Nieko sau, — sudainavo LeVine the Fine. — Tai šuo.

— Taip, tu mano mažas šaunelis, — kalbėjo ji vis dar glostydama Harvį.

— Šuo nėra šaunelis.

— Nėra kas?

— Tai tik šuo. — Viskas, ką sakydavo LeVine the Fine, skambėjo kaip paliepimas. — Štai, — pasakė LeVine, rodydamas į Mo ir linktelėdamas, kad patvirtintų, — čia tai bent šuo. — Čarlis pamojavo jiems, bet LeVine jį ignoravo.

Džuljeta paskutinį kartą patapšnojo Harvį ir atsistojo. Harvis suinkštė skųsdamasis, kai Džeraldina jį truktelėjo eiti.

Prieš lipdami į liftą, Džuljeta ir jos būrys paspaudė ranką vyrui prie apsaugos stalo.

— Krumpliai į krumplius pirmiausia? — paklausė Džuljeta, susikaupusi kramtydama lūpas.

— Antra. Pirma alkūnės trinktelėjimas.

— Teisingai. Alkūnės trinktelėjimas, tada krumpliai į krumplius...

— Šitaip. — LeVine the Fine lėtai pademonstravo rankos kratymą su kitais vyrukais.

— Dėkui tau, LeVine.

— Dėkui tau, LeVine THE FINE.

Jie liftu pasikėlė į priėmimo kambarį.

— Apie ką turėčiau pranešti? — paklausė registratorė.

— Tai aš, Džuljeta, — pasakė ji, nusiimdama kepurę ir labai didelius akinius nuo saulės auksiniais rėmeliais.

— Atleiskite, nepažinau jūsų.

— Nepažinau jūsų, — mėgdžiojo LeVine the Fine falcetu. — Koks čia mėšlas ant sienos?

— Tai meno kūrinys.

— Tai mėšlo gabalas.

— Gerai, tai mėšlo gabalas, jei verčiate mane taip sakyti, — atsakė registratorė, stengdamasi nesijuokti. — Aš pasakysiu Toniui, kad jūs čia, Džuljeta.

— Taip, pasakykite jam, kad atsivedžiau LeVine the Fine bei jo būrį ir mes nelinkę laukti? — Ji baigė sakinį tokia intonacija, lyg tai būtų klausimas.

— Aišku.

Registratorė perdavė žinutę, ir greitai pats Tonis atėjo jų pasveikinti. Tonis pakratė ranką LiVine the Fine, ir tai atrodė visai kitaip nei apačioje. Kratydami rankas, vyrai atsimušė krūtine vienas į kitą. Kiti du pakartojo tuos judesius, ir Džuljeta pamėgino, iki trečio judesio, tik delnu į delną. Visi keturi nusekė paskui Tonį į konferencijų salę, ir paskutinis dalykas, kurį kas nors girdėjo prieš užsidarant durims, buvo LeVine the Fine pasakymas:

— Štai kaip visa tai būna.

Po poros valandų aš vonios kambaryje rengiausi susitikimui su Eliotu, tikėjausi su juo išgerti. Plaudamasi rankas ir mėgaudamasi brangiomis putomis, kurios čia buvo Džuljetos proga, išgirdau kažką sakant:

— Sveika, mergaite, padėsi seseriai susitvarkyti? — Veidrodyje pamačiau Džuljetą, išeinančią iš vienos kabinos.

— Ar gerai atrodau? — Ji stengėsi pritaikyti per didelio dydžio džinsus, kad šie kristų tiesiai ant mėlynų Timberland batų. Kelnės buvo milžiniškos, ji tokia laiba, kad net pakeltos, palaikomos didžiulio odinio diržo, ant kurio sagties buvo parašyta Jools, rodės, tuoj visiškai nusmuks.

— Turbūt jums reikia truputį suveržti diržą.

— Taip, manau, tu teisi. — Jinai jį suveržė, bet tada sagtis atsidūrė virš jos dešiniojo klubo. — O kaip dabar?

— Per daug į dešinę.

Ji pasitaisė ir ištiesino.

— Dėkui. Man sunkus laikas, reikia priprasti prie šitų drabužių. Jie taip skiriasi nuo to, ką lig šiol vilkėdavau.

Ji vilkėjo beisbolo marškinėlius su žodžiu METS, išryškintu daugiaspalviais netikrais brangakmeniais, ir nešiojo ant kaklo storą auksinę grandinę su apskritu, deimantu inkrustuotu medalionu su išgraviruotais ženklais. Jos auskarai buvo didžiuliai auksiniai „J“, nukarę žemiau smakro.

— Dabar geriau? — paklausė ji.

Aš linktelėjau nustebinta, jog ką tik daviau Džuljetai Barlet mados patarimą. Vis dar stengiausi baigti dažytis, kai įėjo Dagnė.

— Džuljeta, malonu tave matyti, — burbtelėjo šaltai.

— Sveika! — atsakė Džuljeta. — Dagnė, Dagnė Blum?

Džuljeta aiškiai patyrė nesėkmę.

— Žinai, iš pono Kadvalanderio chemijos klasės? — Dagnė pradėjo smarkiai raudonuoti.

— O taip, — pasakė Džuljeta, atrodydama vis dar netikra. — Tu stojai į Foksfuto akademiją?

— Ar tai mūsų mokyklos ornamentas? — Dagnė prikibo prie Džuljetos medaliono.

— Taip, negalėjau sugalvoti, ką daugiau galėčiau nešioti, ir mano vyrukas pasakė, kad šitas tiks, — pasakė ji.

— Ar kalbi apie Žaką? — paklausė Dagnė, ir jos akys sužėrėjo.

— Ne, vieną tokį man padedantį. — Išėjau iš vonios kambario, kai Džuljeta, traukdama grandinėlę iš Dagnės rankų, aiškino apie LeVine the Fine.

Jau išjunginėjau kompiuterį, kai grįžo Dagnė. Ji iškart pasičiupo telefoną nenorėdama gaišti nė sekundės arba pamiršusi, arba laikinai nesilaikydama savo naujo pasižadėjimo.

— Tu nepatikėsi. Ji ką tik buvo mūsų biure. Apkabino mane, tarsi būtume geriausios draugės. Ji nori dalyvauti tame repo filme, tad apsirengė tarsi būtų iš MTV.

Daugiau nenorėjau nieko girdėti ir išėjau pasimatyti su Eliotu.

Turėjome susitikti Grinvič Vilidžo bare, nes buvau garantuota, kad ten nieko nesutiksime iš Glorious. Neketinau jam suteikti jokios informacijos apie kompaniją, bet vis vien geriau likti nepastebėtiems. Jis buvo skambinęs šiandien vėlyvą popietę ir klausęs, kokius batus aš aviu.

— Aukštus juodus batus iki kelių. Kaip aš tave pažinsiu?

— Aš tave pažįstu, prisimeni?

— Ar negali bent užsiminti? — man nepatiko mintis stovėti ir laukti, kol būsiu atpažinta.

— Aš tave susirasiu, — pasakė jis ir padėjo ragelį.

Nuėjau prie baro, kad turėčiau šiek tiek laiko ir primirščiau Glorious, prieš susitikdama su Eliotu. Nebuvau su niekuo pasimatyme nuo tada, kai susitikinėjau su Geibu, ir nelabai prisiminiau, kaip reikia elgtis — šnekėti/juoktis deramoje vietoje/ar jis nori mane vėl pamatyti. Faktas, kad susitinku su Eliotu Solniku, mane dar labiau trikdė dėl to, kad kiekvieną rytą skaitydavau jo skyrelį. Tarsi jis būtų kas nors, su kuo aš šnekėdavausi prie puodelio kavos, bet iš tiesų neturėjau supratimo, koks jis.

Luktelėjau prie baro, paskui įėjau, pasinaudodama atspindžiu nuo gretimos parduotuvės lango, kad galutinai save apžiūrėčiau, ir nusiminiau, kad nematau savo batų. Krestelėjusi Plaukus ir atvėrusi duris, žengiau kokias penkias pėdas ir staiga išgirdau pažįstamą balsą:

— Karen, malonu tave matyti. — Eliotas nebuvo aukštas, bet kaip tik lygus su manim, tamsiai rudais šiek tiek banguotais plaukais, gražiais plačiais pečiais. Kai jis prisitraukė mane ir pabučiavo į skruostą, pamačiau, kad jo akys šiltos ir šviesiai rudos.

Seimininkė pasodino mus prie neryškaus staliuko gale. Eliotas užsisakė škotiško, ir kažkodėl aš pasakiau:

— Man to paties, — tai buvo keista, nes neprisiminiau, kada paskutinį kartą gėriau škotišką ar jo norėjau. Bet miglotai prisiminiau, kad jis labai suteikia drąsos.

— Tai kaip broliai Menas ir Verslas elgiasi su tavim? — paklausė jis, ir tai mane prajuokino. Kai baigiau gerti savo gėrimą, pasijutau jaukiai, po antro rato buvau įsitikinusi, kad galiu drąsiai kalbėti apie Glorious ir nepasakysiu nieko, kas neleistina. Greitai pokalbis pasuko į Džuljetą Barlet.

— Kaip tu manai, Karen? Ar Filas su Toniu leis jai būti Vėjo Džeine?

Pasakiau jam, kad nežinau, bet Džuljetą labai stengiasi juos įtikinti, kad suvaidintų įtikinamą Džeinę, ir man jos pastangos daro įspūdį. Po trečio škotiško aš pateikiau jam šiek tiek — taip, daugumą — detalių apie jos transformaciją: LeVine the Fine, Navigatorių, deimantu inkrustuotą mokyklos emblemą ir kitką, ką darė Džuljetą, kad taptų įtikinamesne Džeine. Be to, paminėjau, kad Džuljetos sėkmė tiesiog įsiutino vieną iš mano bendradarbių, ir vos ištvėriau nesukikenusi.

— Džuljetą taip paveikia daugumą moterų, ypač Niujorke, — pasakė jis. — Kasdien man kas nors papasakoja bjaurią istoriją apie ją, bet ta istorija niekada nepasitvirtina, kaip ta informacija, dėl kurios skambinau Alegrai praėjusią savaitę.

— Kaip manai, kodėl taip?

— Merginos labai konkuruoja, — pasakė jis. — Joms nepakeliama, kai kas nors, ką jos laiko nė kiek ne geresne už save, staiga tampa ryškia žvaigžde.

Dagnės reakcijos nuožmumas vis dar mane stebino, taip aš jam ir pasakiau.

— Karen, leisk paaiškinti. — Eliotas vogčiomis apglėbė mano kulkšnį savąja ir traukė mano koją prie savęs. Aš stengiausi sukaupti dėmesį į pokalbį. — Spėju, ši Dagnė, ji iš Niujorko, turi turtingus tėvus, lankė prabangią mokyklą. — Mano koja tęsė savo kelionę, kai aš linktelėjau. — Taigi tokios merginos, aš žinau, nes ten užaugau, bet Brukline, kuris nėra toks beprotiškas, — dabar mano koja buvo ant jo kėdės krašto ir jo ranka buvo apkabinusi mano kulkšnį, — šiaip ar taip, šios merginos turi daug pinigų, namų — viso to šlamšto. Bet kai įsigeidžia dalykų, kurių už pinigus nenusipirksi... — Dabar mano koja buvo jo sterblėje ir jis empatiškai ją spaudė. — Štai tada jos atmetamos. Jos mėgsta geras sunkiai pasiektos sėkmės istorijas — žinai, aktorė, iškilusi iš skurdo, kurios tėvai darbininkai emigrantai, išlikę po baisios nelaimės, — tokią jos apkabintų. Bet tokia mergina kaip jos? Tai nedovanotina.

Tai buvo labai įdomu — tiek Elioto paaiškinimai apie Džuljetos poveikį tos pačios socialinės klasės moterims, tiek tai, kaip jo pirštai atsidūrė prie mano bato ir dabar masažavo tą kulkšnies vietą, kur batas susijungia su koja. Reikės paklausti Ebės, kaip tai vadinama. Dabar vadinau tai Elioto vieta.

— Džuljeta kurį laiką sukiosis aplinkui, joms reikės prie to priprasti, — pasakiau galvodama, kaip aš galėčiau prie to priprasti.

Jis linktelėjo.

— Filas turi didelių planų jai, bet už kiekvieną gerą Glorious filmą, kur jis leidžia jai vaidinti, ji turės suvaidinti ir bent viename niekam tikusiame, šuniškame. Tokia Vaksmanų matematika.

Šuo. Aš turėjau būti Royalton penktą valandą ryto, kad susitikčiau su Robertu ir mudu nuvestume Mo į „Šiandienos“ laidą. Patraukiau savo koją taip greitai, kad Eliotas išsigando.

— Penktą turiu nuvesti svečią į „Šiandienos“ laidą, — pasakiau atsiprašinėdama. — Jūs ką tik man tai priminėte.

— Tikrai norėsiu dar kartą tave pamatyti — ir tavo mažą kojytę.

Pasakiau jam, kad ir aš norėčiau.

— Klausyk, Karen, patikėsiu tau mažą paslaptį. — Eliotas pasilenkė į priekį ir sušnibždėjo man į plaukus: — Jau sutarta, kad Džuljeta bus Vėjo Džeinė. Filas ir Tonis tiesiog leidžia jai lakstyti po miestą reperės apdarais, kad apie filmą kiltų kalbos. O kodėl Džuljeta negalėjo skristi į Los Andželą? Jos senelė tikrai serga ir ji nenori atsitraukti toliau nuo jos.

Paskui jis greitai pabučiavo mane į lūpas ir sumurmėjo:

— Kitą kartą ir jokių batų.

Rytą penkiolika po penkių mudu su Robertu, laikydami rankose kavos puodelius, medžiu apmuštu liftu pakilome į vienuoliktą aukštą pasiimti Mo. Pabeldėme į duris ir išgirdome Čarlį:

— Užeikite, aš pasirengęs.

Robertas pakraipė galvą ir atidarė duris. Mo, minkštas ir šilkinis po vakarykštės kelionės pas prižiūrėtoją, gulėjo ant karališko didumo lovos, apkrautos kambarių tarnybos maisto lėkštėmis. Kai mes įėjome, jis šniaukštė ploną griežinėlį kumpio ir dairėsi į dešrelių lėkštę.

— Pažvelk į jį, ėdantį visą tą brangų maistą, — pasakė Čarlis. — Mo gimęs būti žvaigžde.

Čarlis sėdėjo krėsle su aukštu atlošu galvai, valgydamas sūdytos jautienos patiekalą su daržovėmis ir užkeptu kiaušiniu.

— Man patinka šis viešbutis — jie sakė, pagamins man pusryčiams, ko tik noriu, — tarė jis patenkintas, nardindamas kepsnį į kečupą. — Tai didi mano berniuko diena. — Čarlis linktelėjo Mo, kuris buvo surijęs dešreles ir dabar dorojo krūvą vaivorų pyragaičių.

— Ar jam tas gerai? — paklausiau aš.

— Jis tą užsisakė, — atsakė Čarlis.

Mudu su Robertu susižvalgėme.

— Aš tik norėjau pažiūrėti, ar jam tas patiks, kai galiu užsakyti nemokamai. Jam viskas bus gerai. Tiesa, Mo?

Mo turės būti eteryje 8.30, bet mes turėjome atvykti į studiją Rokfeler Plaza ne vėliau kaip šeštą. „Šiandienos“ laida mėgo, kad visi dalyviai būtų artistų poilsio kambaryje bent porą valandų prieš pasirodydami per televiziją. Mes vaikštinėjome po Čarlio viešbučio kambarį, kol Mo baigė ėsti. Robertas išsitraukė iš lagaminėlio specialią šunų prižiūrėtojo pirštinę ir nuvalė Mo snukį.

— Malonu tave matyti, žmogau, — pasakė jis, ir šuo iškart padavė Robertui leteną. Robertas išsitraukė iš kišenės mažą gardėsį, ir Mo bemat jį prarijo.

Dvi minutės po šešių suskambo Roberto mobilusis.

— Sveiki, mes jau kelyje. Pasimatysim po keturių, ne, po trijų minučių, — pasakė jis.

— Leiskite man jį perduoti jums, — tarė Čarlis.

— Viskas gerai. Aš atnešiau jam dovaną, — parodė Robertas gražų odinį rankomis siūtą antkaklį ir priderintą pasaitėlį. Ant abiejų buvo mažutė žalvarinė plokštelė su užrašu „Greckis“.

Robertas užsegė Mo antkaklį ir pritaisė pasaitėlį.

— Pėdink, Mo, — pasakė jis. Šuo sumaurodamas prisigretino jam prie šono.

— Jis pasirodys per televiziją tarp 8.30 ir devynių, — pasakiau. — Ketvirtas kanalas. Iki pasimatymo.

Visi trys išėjome iš kambario ir įlipome į liftą. Aš paspaudžiau L, o Robertas 7.

— Ką tu darai? — paklausiau aš. — Mes pavėluosime.

— Viskas gerai, Karen, dar tik šešios dvidešimt. — Roberto telefonas vėl suskambo, bet jis neatsiliepė. Septintame aukšte Robertas išsitraukė kambario raktą, ir mes trise įėjome. Robertas pasakė:

— Kiek šansų, kad Kėtė Kourik pasakys: „Malonu tave matyti, žmogau?“

Jis liepė šuniui tūpti, ir šis iškart atsitūpė. Robertas pavaišino jį dar vienu skanėstu. Paskui jis ėmėsi mokyti Mo dar kelių komandų, kiekviena būtinai baigdavosi letenos padavimu. Po pusvalandžio Mo purtė galvą išgirdęs „Sveikas“, „Labutis“, „Sveikas, Grecki“ ir „Dėkui“. Septintą valandą ryto aš įsijungiau televiziją pažiūrėti laidos pradžios. Roberto telefonas skambėjo kaip pamišęs, bet jis neatsiliepė. Paskambino pats vienai iš prodiuserių ir pasakė:

— Čia Robertas Kodžima. Aš čia esu su Greckiu. Jam reikia paskutinę minutę pasirengti. Greit būsim. — Padėjo ragelį šiai dar nespėjus nieko atsakyti.

— O ne, — pasakiau aš. Ekrane sušvito panoraminis vaizdas — Rokfelerio centro čiuožykla, kuri buvo pritaikyta ledo rituliui su tinklu įvarčiams ir kreidiniais ratais.

— Tuoj pamatysite, — pasakė Kėtė Kourik, — Matą su Greckiu, keturkoje žvaigžde iš filmo Sulaikyk tą šunį, čiuožykloje.

Robertas nuvalė Mo prižiūrėtojo pirštine ir kažko papurškė, kad jo kailis dar labiau blizgėtų.

— Dėl to nesijaudink. Viskas kontroliuojama.

Keturiasdešimt penkios po septynių mes išėjome iš kambario ir greit sukorėme keturis kvartalus iki studijos, pakeliui praeidami pro čiuožyklą. Vyrai pritaisinėjo vartus įvarčiams ir išsitraukė lazdas bei ritulius.

Mano pilvas susitraukė.

— Robertai, jie mano, kad jis žais ledo ritulį su Matu Loeriu. Ką mes darysime?

— Viskas bus gerai, — pasakė jis.

Penkios po aštuonių praėjome pro NBC apsaugą ir pakilome liftu į viršų, kur turėjome būti prieš dvi valandas. Ekrane mačiau, kaip Matas iš anksto čiuožinėja su gynybine apranga ir Sulaikyk tą šunį ledo ritulio megztiniu, kurį atsiuntėme vakar.

Prodiuserė mus pasitiko.

— Pagaliau jūs čia. Kas nutiko? Turime iškart jus išvesti, — pasakė ji.

Robertas papurtė galvą.

— Greckis ledo ritulio šiandien nežais.

— Žinoma, žais. Tam jis ir čia. Matas jau ten, apšyla, — pasakė ji, rodydama į ekraną.

Išgirdau linksmą Ketės balsą:

— Ir pagaliau mes pamatysime, ar Matas gali Sulaikyti tą šunį, kai susikaus vienas prieš vieną su Greckiu.

Buvo dešimt po aštuonių.

— Ar prašytumėte Katerinos Zeta Džouns atnešti dantyse Frisbį? — paklausė Robertas.

Prodiuserė atrodė sumišusi.

— Ką?

— Ar prašytumėte?

— Žinoma, ne. Kas čia per klausimas?

— Kodėl neprašytumėte? — Man iš išgąsčio burna išdžiūvo — kurių galų Robertas pradeda tokias šnekas?

— Nes ji yra aktorė. Tikrai ryški žvaigždė. Ką tai turi bendra? — atsakė moteris, žiūrėdama į laikrodį ir nervingai sukdama plaukų sruogą.

— Būtent. Toks yra ir Greckis. Jis neturi atlikti efektingo pasirodymo. Jis bus ant sofos su svečiais. — Robertas padavė jai juostą. — Čia klipas, kurį atsiuntė Tonis Vaksmanas.

Moteris paėmė juostą ir pradėjo kalbėti į ausines. Kitame ekrane pamačiau Matą Loerį čiuožiant prie artimiausių durų, numetant lazdą ir einant į pastatą.

Robertas, Mo ir aš buvome palydėti į artistų poilsio kambarį, kur ant žemo stalelio buvo pyragaičių, vaisių ir kavos. Švietė du ekranai: viename — laida, kitame — gyva aplinka. Matas praėjo pro atdaras mūsų duris, nusivilko megztinį ir apsivilko švarką. Visą laiką apačioje turėjo marškinius ir kaklaraištį. Ekrane matėme „Šiandienos“ orų pranešėją, Plazoje spaudžiantį rankas miniai žmonių, kurie mojavo pačių pasidarytais ženklais ir pašėlusiai džiūgavo.

Staiga išėjo priekin mažas liesas vyriškis. Jis turėjo portatyvinį megafoną ir nešė plakatą su užrašu Netikras Greckis ir Greckio atvaizdu. Jis pradėjo kalbėti į megafoną:

— Šuo, kurį pamatysite, nėra Greckis iš Sulaikyk tą šunį. Greckio nebėra gyvo. Netikėkite apsimetėliu. Jis kartojo ir kartojo: Greckio nebėra gyvo, o jo ženklas buvo per visą ekraną. Ekrane už jo sumirgėjo skiriamieji ženklai ir prodiuserė atitraukė jį nuo kameros.

— Negerai, — pasakė Robertas.

Mudu sėdėjome sukaustyti baimės.

Veikiai prodiuserė įžengė į poilsio kambarį, šįkart su protestuotoju.

— Pamatysite, šitas šuo manęs net nepažins, — pasakė jis. Mo, kuris snaudė, pramerkė vieną akį, pažvelgė vyriškio pusėn ir vėl ėmė snausti. Vyras vis dar laikė savo plakatą, ir dabar, kai jis buvo arčiau, pamačiau, kad jo švarkas nusagstytas Greckio nuotraukų ženkliukais. — Jūs esate Glorious žmonės! — šaukė jis. — Jūs net negerbiate mano nugaišusio šuns orumo. Manote, kad nieko blogo paimti kitą gyvūną ir apsimesti, kad jis Greckis, — pasakė jis rodydamas į Mo, dabar nuo to šauksmo pabudusį. — Greckis vienoje savo ausyje turėjo daugiau talento negu šis gyvulys visame savo kūne.

— Ar tai teisybė? — paklausė prodiuserė.

Mudu su Robertu nudūrėme akis ir neatsakėme.

— Tai kaip?

— Greckis nugaišo ir mes stengėmės palaikyti laidą, — atsakė ramiai Robertas.

— Kaip jūs galėjote pamanyti, kad kitas šuo bus toks geras kaip Greckis, — piktinosi vyras, prikišdamas veidą prie pat Roberto.

— Gal geriau judu išeikite? — Skubiai tarė prodiuserė, paskui kažkam kitame ausinių gale paaiškino, kad dalis, planuota po pusantros minutės, sužlugo. Mudu su Robertu išėjome iš studijos drauge su Mo, pėdinančiu šalia mūsų. Išėjome pro duris kitoje pastato pusėje, toliau nuo „Šiandienos“ mėgėjų ordos, kuri neabejotinai pavirstų agresyvia gauja, jei tik pamatytų melagius, kurie stengėsi apgauti Matą ir Ketę.

Trise žengėme sparčiu žingsniu atgal į Royalton ir grąžinome Mo Čarliui.

— Aš žiūrėjau laidą, bet Mo nebuvo, — pasakė Čarlis.

— Mus demaskavo tikrasis Greckio savininkas, — paaiškino Robertas.

— Bijau, kad mums daugiau nebereikės Mo, — pridūriau aš, — bet mes atsiųsime jums čekį.

Čarlis atrodė sumišęs.

— Mes tikrai buvome tam psichologiškai pasirengę.

— Žinau, — liūdnai patapšnojau Mo, — bet nieko neišėjo.

Laikydamas man atdaras duris, Robertas atsigręžė į netikėtai pažemintą šunį ir nepaguostą jo savininką.

— Galite laisvai užsisakyti dar vaivorų pyragėlių ar ko tik norite, — pasakė jis Čarliui. — Bet prašau neleisti Mo ėsti atliekų iš gatvės. Aš jau beveik jį atpratinau.

Grįždami taksi į miesto centrą, mudu su Robertu sukome galvą, ką daryti su Toniu.

— Gal tik pasakyti jam, kas nutiko, — pasakiau aš. — Juk čia ne mūsų kaltė.

— Jam tas nesvarbu. Tonis negavo, ko norėjo, štai kas svarbu.

— Gal tik pasakyti Alegrai?

— Ji prikiš, kad turėjome kruopščiau viską apgalvoti.

— Bet mes apgalvojome. Tu apgalvojai. Pagalvojai apie viską. Greckio pasaitėlį, papildomas treniruotes, Kateriną Zetą Džouns... — Vardijau aš, nors žinojau, kad tai jo neįtikins.

Taksi sustojo priešais Glorious. Mes įėjome vidun. Apsidairiau karštai trokšdama išvysti Edį Di Silvą, kad jis galėtų neįleisti mūsų į liftą ir atidėti tai, kas neišvengiama. Deja, tokia laimė nenusišypsojo. Mes pakilome tylėdami ir grįžome prie savo stalų.

Apmirusi laukiau, kada būsiu pašaukta.

Priėjo Robertas ir patapšnojo man per petį. Viena iš Tonio asistenčių paskambino jam ir liepė „atsivesti ir merginą“.

Mudu įėjome į Tonio kabinetą, aš per pusę žingsnio atsilikusi nuo Roberto. Čia buvo daug erdvės, moderniausia treniruoklių įranga, kokia būna sporto klubuose, užuodžiau smilkalų kvapą.

Tonis, basas su šortais ir baseino aprangos viršumi, stovėjo ant vienos kojos kampe ant kilimėlio, rankos virš galvos maldininko poza. Jo jogos treneris, tamsiaplaukis džiūsna, taisė jo pozą.

— Jūs susimovėte! — sušuko Tonis, vis dar balansuodamas ant vienos kojos.

— Ir kai būsite pasirengęs, lėtai pereikite į Varnos pozą, — švelniai pasakė jogos mokytojas.

Tonis pasilenkė ir padėjo plaštakas ant grindų. Paskui pritūpė ir pakėlė kelius iki alkūnių, kulnai priglausti prie užpakalio.

— Jūs susimovėte, — pakartojo jis, bet šįkart veikiau sustenėjo.

— Atleiskite, — pasakė Robertas, bet Tonis jį nutraukė:

— Šuo, kurį jūs suradote, negalėjo žaisti ledo ritulio. Greckio savininkas jus išaiškino. Kurių galų aš jums moku? — Varnos poza Toniui kažkaip pavyko atrodyti ir harmoningai, ir kartu grėsmingai.

— Įsiklausykite į savo kvėpavimą, — pasakė jogos mokytojas.

— Ar galite dabar girdėti mano nelemtą kvėpavimą? — pasakė Tonis, vis dar išlaikydamas tą pačią pozą.

— Atleiskite, — pakartojo Robertas. — Įtariu, kad savininkas bus matęs aną savaitę reklaminį filmuką.

— Jūs atsiprašote? Jūs įtariate? — Tonis nuleido galvą ant sunertų rankų ir ištiesė ore pirma dešinę koją, paskui kairę. Deja, jo veido išraiška, nors ir žemyn galva, vis dar buvo matyti. — Aš stoviu ant savo nelemtos galvos, — pasakė jis, tarsi mes būtume to nepastebėję.

Mudu su Robertu linktelėjome.

— Aš stoviu ant savo nelemtos galvos, o jus išspyrė iš „Šiandienos“ laidos.

Aš kažko nesupratau. Jogos mokytojas stengėsi įsikišti.

— Pyktis nenaudingas, — pasakė jis.

— Aš pasakysiu tau, kas nenaudinga, — pasakė Tonis, ištiesęs kojas kaip žibinto stulpą ore.

Mokytojas vėl paprašė jį kvėpuoti. Tonis jo nepaisė.

— Mėšlas! — šaukė jis. — Aš sukūriau prakeiktą filmą. Aš stoviu ant galvos. Man tik reikėjo, kad jūs rastumėte prakeiktą šunį, kuris žaidžia ledo ritulį ir atrodo kaip tas iš mano filmo, o jūs net to nesugebėjote.

— Jūs galite šią pozą panaudoti kaip progą išmesti tai iš galvos, — pasakė mokytojas. Aš nuoširdžiai pritariau. Mokytojas pridūrė: — Ir laiku lėtai pereikite į Kompaso pozą.

Tonis pažiūrėjo, paskui prilenkė abi kojas prie žemės nė mirksnio nesusverdėjęs ir perėjo į sėdėjimo pozą. Iš čia jis ištiesė dešinę koją į šalį, suėmė savo kairę koją dešine ranka, laikydamas ją už galvos, kuri ilsėjosi ant jo kairės kojos, kai jis pasuko galvą į dešinę. Jis atrodė taip, lyg stengtųsi perplėšti save.

— Nepamirškite kvėpuoti, — priminė mokytojas.

— Nepamiršti kvėpuoti? Jei turėčiau mokėti kam nors už priminimą, kad turiu kvėpuoti, kaip manai, ar būčiau šios studijos savininkas?

— Atleiskite, — šįkart pasakiau aš.

Mudu su Robertu žiūrėjome sau po kojų, ir mane nusmelkė siaubinga nuojauta, kad jei pažvelgtume į kits kitą, abu pratruktume juokais.

— Dinkite iš mano kabineto, — rėžė Tonis. — Kai kitą kartą man prireiks, kad kas būtų padaryta, rasiu, kas sugebės.

Mudu su Robertu nėrėme iš ten nuleistomis galvomis ir puolėme tiesiai į laiptinę, nulipome du aukštus, kad nebūtume net vestibiulyje, o saugiu atstumu nuo mūsų kompanijos aukšto. Kai mūsų akys susitiko, taip pratrukome kvatotis, kad Roberto veidu pasruvo ašaros, o aš pradėjau žagsėti, ir dėl to juokėmės dar labiau. Kaskart, kai tik stengdavomės susivaldyti, Robertas pasakydavo: „Aš stoviu ant savo prakeiktos galvos“, ir mus vėl pagaudavo isteriškas juokas. Galiausiai, vos atgaudama kvapą ir žagsėdama, paklausiau:

— Robertai, ar mes patekome į bėdą?

Jis rimtai pažiūrėjo.

— Ne taip labai. Tik truputį, — pasakė, ir tai atrodė taip beviltiška, kad mes vėl prapliupome.

Grįžau prie savo stalo laiku, kad paleisčiau Dagnę, kuri jau mirė, kaip norėjo išeiti parūkyti. Pamačiau ant grindų New York Post ir greitai perverčiau iki Šeštojo puslapio, — įdomu, ką rašo Eliotas. Pirmas straipsniukas buvo su Džuljetos nuotrauka, ji buvo apsivilkusi savo Jools. „Hiphopas sumišęs su lenktynėmis“ — skelbė antraštė. Be tos sensacingos žinios, jog Džuljeta bus Džeinė, buvo skelbiama, kad Q. Didley ir Nefertiti vaidins Ročesterį ir ponią Ryd. Pacituotas Filo posakis: „Laikas literatūros klasikai susikauti su kitokia kultūra“.

Neabejojau — kai filmą pradės rodyti, manęs čia nebebus nė kvapo.

Įniršęs bulius

Liepos vidurys Niujorke visada karštas ir drėgnas, bet Glorious kabinetuose dar dešimčia laipsnių karščiau nei gatvėse — bloga pastato cirkuliacijos sistema, pasak Džeraldinos. Kaskart, kai kas nors iš mūsų mėgindavo įsijungti ventiliatorių, įtampa neatlaikydavo ir elektros srovė nutrūkdavo, išsijungdavo mūsų kompiuteriai, sugadindami dokumentus, telefonų knygas ir elektroninius laiškučius. Iš pradžių man buvo gaila, kad Džeraldinai tekdavo stipriausias smūgis dėl kiekvienos perkaitusios nesėkmės, bet kai ji pasakė man Harvį išsiuntusi į savo draugės namus Ist Hemptone, mano užuojauta išgaravo.

Mūsų situacija Viešųjų ryšių skyriuje dar labiau susikomplikavo atvykus vasaros internams. Nors mums reikėjo papildomos pagalbos, tačiau jų nebuvo kur pasodinti, tad jautėmės kaip parazitų apnikti — internai buvo išsipleikę ant grindų, apgulę bylų spinteles, įsispraudę į bet kokius įmanomus plyšelius. Rodės, visi be oro užtrokšime.

Nepaisant prakaito spaudimo sistemos, internatūra Glorious buvo labai pageidautina, ypač turtingų Niujorko tėvų, ieškančių vietos, kur įtaisyti savo atžalas vasarai. Kai Vaksmanai norėdavo sužlugdyti kokį politinį sprendimą, jie griebdavosi papildomų paskatų, viliodavo vaiko internatūra tėvą, nuo kurio sprendimas priklausydavo. Ir sprendimas greitai būdavo sustabdomas. Dažnai šie vaikai jau būdavo baigę internatūrą Baltuosiuose Rūmuose. Jų tėvai manė, kad ne pro šalį pridėti jiems dar vieną atžymą jų gyvenimo aprašymuose: Vašingtonas? Oho. Holivudas. Nieko sau.

Mes turėjome internų ir iš Niujorko universiteto kinematografijos — filmų studentų, užsidegusių padaryti bet ką, kad tik priartėtų prie kurio nors pamėgto herojaus. Jie šmižinėdavo koridoriais, stengdamiesi atkreipti dėmesį, sukiodavosi apie fotokopijavimo aparatą. Jie dažnai mėgindavo užsitikrinti internatūrą kokiu kūrybingu bandymu — sukurdami trumpą filmuką ar parašydami laišką scenarijaus forma:

INTERNO PASAKOJIMAS

Glorious Pictures viešųjų ryšių skyrius — rytas

Pro langą matome Dedlį Fensterį, nepaprastą interną. Dedlis žiūri pirmiau į kairę, paskui į dešinę ir tada — tiesiai priešais save. Mes girdime skambant telefoną, Dedlis pakelia ragelį.

Dedlis (profesionaliai): Glorious Pictures.

Kuo galiu padėti?

Filas: Kas čia? Aš neatpažįstu jūsų balso.

Dedlis (išdidžiai): Aš esu Dedlis Fensteris, naujas viešųjų ryšių skyriaus internas.

Filas: Ar žadate ką nors nuveikti kompanijos klestėjimo labui?

Dedlis (išsitiesęs dar labiau): Taip, pone, viską.

Filas: Dedli, čia Filas Vaksmanas. Ateik šiandien į mano kabinetą trečią. Vaikine, mes ketiname užimti vietas.

Trumpai tariant, interno programa tiksliai atspindėjo Auksinio vaiko/Darbinio arklio paradigmą, kurioje visi malėmės.

Kai skaitydama Alegros elektroninį paštą supratau, kad Tonis nori, jog kas nors pakartotinai pažiūrėtų bemaž baigtą siaubo filmą žiūrovų išbandymo dieną, pašokau gavusi progą praleisti laiką oro kondicionierių turinčiame kino teatre. Filmas vadinosi Imitatorius, nors geresnis pavadinimas būtų Dalykas, kuris sukramtė ir išspjovė mano „Oskarą“, nes kaip tik tą jis padarė su žvaigžde. Ji buvo laimėjusi Geriausios aktorės apdovanojimą prieš porą metų Badžio Fridmano filme ir dabar vaidino su kitu, gana žinomu aktoriumi niujorkiečiu iš Amerikietiškos planetos. Talentinga aktorė buvo aštuonių pėdų ūgio ir turėjo įspūdingą libido, bet Imitatoriuje ji neatrodė taip, kad abejones galėtų panaikinti telefono skambutis deratizacijos tarnybos darbuotojui.

Imitatoriaus režisierius, kostarikietis, kuris nešiojo barzdą, surištą juostele, visą dėmesį buvo sutelkęs į sceną, kuri filme vyko antrą minutę ir keturiasdešimt trečią sekundę. Aišku, jis užkrėtė Tonį savo įsitikinimu, kad jei žiūrovai nebus išgąsdinti per lemtingą antrą minutę ir keturiasdešimt trečią sekundę, filmas patirs mirtį bilietų kasose.

Dešimtą ryto aš užsiėmiau vietą tamsaus, vėsaus teatro gale, apsiginklavusi chronometru ir lydima Oliverio Bertono, vieno iš internų. Teatras buvo užpildytas penkių šimtų vaikų iš Parko departamento vasaros praturtinimo programos, jie ėmė šaukti dar net šviesoms neužgesus.

Lygiai tą akimirką, kai prasidėjo filmas, aš nuspaudžiau laikrodžio mygtuką. Oliveris stovėjo pasiruošęs sąsiuvinį ir rašiklį. Pradinėje scenoje aktorė, vaidinanti biologę, ieškančią vaistų nuo Ebolos viruso, pasitikėdama savimi vaikšto po laboratoriją. Ji nieko nesuvokia, tik savo indelius ir visą kūną dengiantį baltą drabužį, kurį perbraukia kelis kartus. Kamera rodo laikrodį virš jos, 11.30, paskui mažą kambario langelį, kuriame įrėmintas mėnulis. Režisierius dabar sėkmingai sukūrė tai, kas yra šiurpi laboratorija. Pažvelgiau į chronometrą ir pamačiau, kad dabar 2 minutės 37 sekundės.

— Prakeikimas, — pasako aktorė, kai jos rankovė netyčia nušluoja nuo stalo laboratorinę stiklinę. Ši lėtai nukrinta vartydamasi, kol trenkiasi į grindis ir pabyra į tūkstančius šukelių. Ji pasilenkia pažiūrėti į duženas ir staiga pamato — tai. 2 minutės 43 sekundės. Teatras sugriaudi nuo šauksmų, klyksmų, kvapo užgniaužimų ir šiek tiek nervingo juoko. Mudu su Oliveriu išeiname kurpti savo pranešimo.

— Kaip tu manai, ar daug jų klykė? — paklausiau aš.

— Turbūt pusė, — atsakė jis.

— Parašyk. O kiek žiūrėjo užgniaužę kvapą?

— Gal trečdalis? Gal ketvirtadalis.

— Parašyk: dvidešimt devyni procentai. Ir turbūt maždaug penkiolika šaukė.

— Ir tik keli juokėsi. Daugelis atrodė gana apkvaišę.

Suskaičiavau mintyse.

— Šeši procentai, ir mes galime eiti.

Oliveris nuėjo atnešti mums poros puodelių šaltos kavos, o aš skambinau. Tonis norėjo statistikos iš karto, bet, žinoma, negalėjau tiesiog paskambinti į jo kabinetą. Alegra turėjo jam pasakyti pati. Aš paskambinau Dagnei ir pirmąkart išgirdau Alegros balso paštą. Nenutuokdama, kas privertė Dagnę palikti telefonus, bet neturėdama kada dėl to jaudintis, skambinėjau aplink ir ieškojau, kas galėtų perduoti Alegrai šiuos lemtingus duomenis. Klarkas neatsiliepė, mėginau Robertui, ir staiga prisiminiau, kad juodu oro uoste pasitinka Džimį Činą, azijietį veiksmo filmų žvaigždę. Priešpiečiams valgau drakonus, pirmasis Džimio filmas, įgarsintas anglų kalba, eis po trijų savaičių, ir aktorius pradėjo intensyvų spaudos turą, kad tą filmą pareklamuotų. Džimis buvo didžiausia Kinijos žvaigždė, ir, Filo žodžiais tariant, „bilijonai tų žmonių negali suklysti“.

Man vis dar reikėjo perduoti tuos šauksmų/kvapų užgniaužimų/juoko procentus Alegrai, aš susukau Vivianai, tikėdamasi pasikalbėti su Kimberli, kuri galėjo man pasakyti, kad Imitatorius nėra „Vivianos filmas“ ir kokia kita dingstimi atšauti, kad tai, ko man reikia, neįeina į jos funkcijas. Buvau maloniai nustebinta, kai išgirdau atsiliepiant šiurkštų profesionalų balsą.

— Vivianos Henri kabinetas. Čia Triša.

— Sveika, Triša. Čia Karen. Turiu skaičius iš Imitatoriaus peržiūros, kuri ką tik prasidėjo. Juos reikia iškart perduoti Alegrai.

— Žinoma, sakyk man šią informaciją.

Kai išvardijau jai mūsų skaičius, Triša man juos pakartojo ir pasakė:

— Iškart nešu į Alegros kabinetą — manyk, kad tai atlikta.

Triša Sadovski buvo geriausia internė, kokią turėjome nuo tada, kai pradėjau čia dirbti. Uoli, protinga ir kompetentinga, ji atliko vasaros praktiką talkindama Vivianai be jokio užmokesčio. Robertas, kuris vadovavo internams, paskyrė protingą antrakursę šiam išbandymui ugnimi ir kol kas ji susitvarkė puikiai. Neabejojau, kad pranešimas jau Alegros rankose ir keliauja pas Tonį.

Salimais vėl pasirodė Oliveris.

— Štai tavo kava, vaikeli.

Oliverio Bertono tėvai turėjo namus Nantakete prie vandenyno, juose dažnai viešėdavo Pirmoji Šeima. Dvidešimt trejų Oliveris buvo šiek tiek vyresnis už kitus internus, bet ką tik baigęs vieną Rytų pakrantės „Frisbio mokyklų“, tad čia labai tiko. Jis buvo mėlynakis, tamsiai rudais plaukais, rengėsi madingu aštuntojo dešimtmečio stiliumi — marškiniai atvira apykakle, siauros kelnės, platėjančios į apačią, batai su kulniukais. Kada tik jis eidavo pro šalį, visada įsivaizduodavau Bario Vaito dainą, kylančią iš jo gelmių, tarsi jis turėtų savo asmeninį garso takelį. Oliveris visus vadino „vaikeliais“. Derinys jo turto, veido ir fakto, kad jis turėjo butą Sohe per tris aukštus ir gyveno jame su solo dainininku iš hipių grupės Ziplock, leido jam dirbti nesmaigstomam jokių ironiškų užuominų dėl tokios išvaizdos. Jis buvo „svajotojas“, grynas Deividas Kesidis.

Kitas Imitatoriaus seansas prasidės tik po pusiaudienio, bet užuot grįžę į kabinetą, mudu su Oliveriu nusprendėme pasivaikščioti aplink kino teatrą, kur buvo mažas parkelis su keliais suoliukais ir medžių pavėsiu. Oliveris išsitiesė ant suoliuko priešais mane, jo mobilusis gulėjo ant apvalaino pilvuko. Paskambinau Klarkui paklausti, ar atvyko Džimis.

— Aš esu Britų avialinijose, — pasakė jis, atrodė labai susinervinęs. — Jie pametė Džimio bagažą, ir aš pildau formas, kad jie atsektų jį. Jis atidavė saugoti du krepšius, o čia mes radome tik vieną.

— Jo bagažas pasimetė konkorde? — Tai atrodė absurdiška. — Ten telpa tik šimtas dvidešimt penki žmonės.

— Žinau, žinau. Bet jie mano, kad gal kas kitas bus paėmęs jo bagažą per klaidą, tad jis gali atsirasti.

— Kokia nesąmonė. Kaip jis į tai reaguoja?

— Kuo ramiausiai. Jei man taip būtų, rėkčiau visa gerkle, bet jis neįtikėtinai supratingas. Dabar laukia automobilyje su Robertu, ir kai tik aš čia baigsiu, mes pamėtėsim jį į Šeri-Nyderland, — pasakė Klarkas. — Prisiekiu, jei man kada reikės skristi šiuo daiktu, nešiuosi savo seną Samsonite krepšį. Visi krepšiai, kurie prapuolė, buvo Louis Vuitton — jie didžiuliai, juos ir turėjo Džimis. Ką tu veiki dar be to, kad prakaituoji?

— Esu Imitatoriaus peržiūroje, seku Toniui reakcijas.

— O taip, režisierius nori būti įsitikinęs, kad visi pradeda šaukti dvi minutės keturiasdešimt aštuonios sekundės.

— Keturiasdešimt trys, — pataisiau jį. — Iki pasimatymo.

— Konkordas pametė Džimio Čino bagažą, — pasakiau. — Ar gali patikėti?

— Ar tai buvo Louis Vuitton, kurie atrodo kaip sunkvežimis? — paklausė jis pramerkdamas vieną akį.

Linktelėjau.

— Aišku, — pasakė jis pavargusiu nuo pasaulio balsu. — Paskutinį kartą, kai skridau, Džuljeta Barlet netyčia paėmė manąjį.

— Jinai?

— Taip, bet mes išsiaiškinome. Ji stabtelėjo prie mano būsto jo išmesti, ir mes išgėrėme. Jokios žalos.

— Tikrai? — Suskambo Oliverio telefonas.

— Taip, ji maloni, bet ne mano tipo, — paaiškino jis ir spragtelėjęs atidarė savo mobilųjį.

Neįtikėtinas jo ryšių tinklas visada mane stulbino. Kas kam nors kitam tariant vardą būtų atrodę kaip neišsiauklėjimas, jo atveju buvo visiškai autentiška.

Pusiau snūduriuodama ant suoliuko, pusiau klausydamasi Oliverio pokalbio pamačiau, kad jau be penkiolikos dvylika, metas grįžti į kino teatrą.

— Mums reikia vėl eiti žiūrėti pradžios, — pasakiau Oliveriui.

— Karen, ar tu neprieštarautum, jei aš dabar nusiplaučiau? Vienam mano draugui manęs labai reikia. Jis išgyvena itin sunkią situaciją.

— Gerai. — Aš su situacija galėjau susitvarkyti pati, be to, Oliveriui atsakyti būtų nenaudinga sprendžiant iš to, kaip su juo elgėsi įstaiga. Pirmąją jo dieną mes visi čia buvome priblokšti, kai besišypsantis Filas atvedė jį į mūsų aukštą ir supažindino su Alegra, o ši savo ruožtu garsiai pakvietė jį į skyrių. Mudvi su Dagne sėdėjome išsižiojusios, kai Alegra šokinėjo apie Oliverį, klausinėjo apie jo tėvus ir pasakojo jam linksmus anekdotus apie kostiumų vakarėlį, kuriame ji dalyvavo su jo tėvu, Filu ir prezidentu, apsivilkusiais kaip Trys Draugai. Tarsi Alegra iš paprasto žmogaus būtų virtusi tikra asmenybe — jau nekalbant apie tai, kad galėjai girdėti jos balsą. Po kelių minučių Robertas Alegros nurodymu nulydėjo Oliverį į trokštamą tuščią vienvietį kambariuką. Tiek daug mūsų geidė to kambariuko, kad Alegra pavertė jį „svečių kabinetu“, — tai buvo jos būdas pasakyti, kad jis neteks niekam.

„Svečias“ buvo geras terminas apibūdinti tam, kas buvo Oliveris šią vasarą. Nepasakysi, kad jis nenorėtų padėti, tik jo gyvenimo būdas dažnai sutrukdydavo jam pasirodyti. Dažnai būdamas su kompanijomis, modeliais ir kartais lydėdamas savo kambario draugą į turnė jis nebeturėdavo laiko faksuoti ir kataloguoti Glorious, ir keisčiausia, kad niekas juo nesipiktino. Tiesiog nebūtų buvę teisinga priversti jį pasirinkti Glorious Pictures vietoj savo šlovingo gyvenimo, ir visi žiūrėjo į tai ramiai. Geriausias dalykas, ką padarė Oliveris, — pasiūlė man savo kambariuką: „Kai tau reikės šiek tiek atsitraukti nuo reikalų, vaikeli“. Nuo tada, kai tik man reikėdavo pabėgti ir nenorėdavau apsimesti rūkanti, Oliverio „darbo butelis“ būdavo vieta, kur mane galėdavai rasti. Aš skaitydavau ar svajodavau, žiūrėdama į J. Kru katalogą — nuotraukas, kurias Oliveris buvo prismeigęs prie sienos. Nuotraukose jis sklendė banglente su prezidento labradoru. Jokių sustingusių oficialių Oliverio portretų su laivyno vadu — visi juos turėjo.

Per Imitatoriaus peržiūrą vidurdienį gavau beveik tokius pat rezultatus — kvapo užgniaužimo procentas truputį pakilo, o šauksmų procentas truputį nukrito. Nervingo juoko išliko tie patys šeši procentai. Paskambinau ir pasakiau viską Trišai, tada sugrįžau ant savo suolelio mėgaudamasi faktu, kad iki antros valandos neturiu ką veikti. Paskambinau Ebei. Mes visada vasarą praleisdavome daug laiko kartu, vaikščiodamos paplūdimyje ir į vakarėlius ant stogų, ilgai viešėdamos savaitgaliais jos senelių namuose Voč Hile. Aš labai laukiau jos grįžtant: ji ketino pabūti su manim ir Elena liepą ir rugpjūtį — bet birželio pabaigoje buvo išrinkta dalyvauti prestižiniame tyrimų projekte ir leido vasarą, manyčiau, nešiurpioje stovyklos laboratorijoje. Mes palikdavome viena kitai tuzinus žinučių ir siųsdavome daugybę elektroninių laiškų, bet jau beveik du mėnesiai, kai nesikalbėjome.

— Karen, — ji atsiliepė po pirmo signalo.

— Ši vieta, — pradėjau.

— Žinau — aš irgi buvau visiškai praryta, — pasakė ji.

Tai buvo geriausia, ką turėjo Ebė, — mes galėdavome visada pradėti nuo ten, kur baigėme, ir pradėdavome kalbėtis iškart nedelsdamos.

— Mano internas, Oliveris Bertonas, iš Nantaketo — draugužių — su — prezidentu — Bertonų, ką tik atsikratė manęs, nes turi ką veikti geriau, — pasakiau juokdamasi. — Dagnė jį įsimylėjusi iki ausų, tad vis vaikšto pro jo kambariuką vildamasi, kad jis ją pastebės, bet jis retai kada ateina į darbą.

— Ar tau ten patinka? Jau beveik praėjo pusė laiko iš jūsų susitarimo su Elena, ar ne? Kaip manai, ar ištversi metus?

— Jau beveik penki mėnesiai, — pasakiau ir susigriebiau, kad apie tai visai negalvojau. — Sunku pasakyti. Tarpai tarp žeminančių papeikimų yra ilgesni, taigi reikalai eina geryn, ir aš vis daugiau dirbu vadybos skyriui, o tai nuostabu. Tinklalapis jau veikia ir grįžtamasis ryšys bus geras. Žinoma, niekas Viešųjų ryšių skyriuje nežino, kad aš turiu su tuo ką nors bendra. Jie neįtikėtinai teritoriniai.

— O, tu tikrai sukiesi pačiame verpete, — pasakė ji.

— Iš tikrųjų jaučiuosi, tarsi visada būčiau šalia, — pasakiau pirmą kartą tai pripažindama garsiai. — Tai patvirtinta — aš esu darbinis arklys.

— Džiaukis. Galėtum praleisti vasarą laboratorijoje.

— Manau, kad jau galėčiau. Tai aiškiai tam tikras žmogaus ištvermingumo eksperimentas.

Norėjau papasakoti jai apie Eliotą, bet nusprendžiau to nedaryti. Jis buvo skambinęs dar porą kartų ir sakęs, kad norėtų vėl su manim pasimatyti, bet šnekėjo miglotai, visąlaik įpindamas klausimą apie Glorious gandus, kuriuos buvo girdėjęs. Nežinojau, ką manyti, ir faktas, kad jis man atrodė labai trokštamas, viską sukomplikavo. Nenorėjau eiti iš proto dėl tuščių spėlionių.

Mudvi su Ebe baigėme kalbėtis ir pasižadėjom labai greitai pasišnekučiuoti vėl.

Dvi peržiūros, kurias kol kas šiandien mačiau, buvo Tonio versijos; vidurdienio peržiūra bus režisieriaus variantas. Prieš pat antrą valandą atvažiavo pora miesto automobilių, iš vieno išlipo Tonis, iš kito — režisierius. Eidami į teatrą, jie nežiūrėjo vienas į kitą. Kai aš išsitraukiau chronometrą, jie atsisėdo man iš abiejų pusių ir aiškiai įtikinėjo kits kitą.

— Dabar mes pamatysime, kas teisus, — pasakė režisierius, spjaute išspjaudamas žodžius.

— Lažinuosi, pamatysime, kas, po paraliais, teisus, — atsakė Tonis.

Abi poros akių buvo įsmigusios į mano chronometrą, kuris grasė bet kada spazmuoti. Aš turėjau prisiversti nepaspausti mygtuko anksčiau.

Filmas prasidėjo, ir lemiamu momentu 75 procentai žiūrovų suklykė — iš tiesų klykė pati kruvina žmogžudystė, o kita dalis žiūrovų užgniaužusi kvapą tylėjo arba šaukė. Jokio juoko. Režisierius pažvelgė į Tonį triumfuojamai, agresyviai kyštelėdamas surištą barzdą Tonio pusėn, aiškus gestas „prieš jūsiškį“. Kažkas buvo filme visai kitaip, bet aš niekaip nesusigaudžiau, kas pasikeitę. Tonis atrodė nusiminęs:

— Nelemtas laimingas atsitiktinumas. Pamatysime, kas nutiks kitą kartą.

Paskutinė peržiūra neprasidės iki keturių. Aš pelniau pernelyg galantiško kavalieriaus prielankumą ir dabar atsiėmiau savo valdas ant suolelio pavėsyje. Vien pabuvusi toliau nuo įstaigos atsipalaidavau, nors pradinė Imitatoriaus scena nenuslopino mano baimės būti vienai įstaigoje rytą. Tie skambučiai ir tyla dramatiškai padažnėjo ir dabar kartojosi beveik kasdien, kažkas šnipinėjo, kuri iš mūsų ateina anksti. Mudvi su Dagne pradėjome užrašinėti kiekvieną skambutį ant popieriaus lapo, kurį laikėme garbingai ant grindų, rašydavome datą ir tikslų laiką, kada skambindavo. Aš to reikalavau, kad kurią nors dieną Federalinis tyrimų biuras galėtų pagauti nusikaltėlį. Kai pirmąkart pasiūliau tai žymėti, Dagnė pastatė akis, bet keletą rytų pabuvusi viena ji irgi pradėjo užrašinėti. Skambindavo tarp 7.15 ir 7.30, ir nors kaskart skambintojas, regis, kalbėdavo kitu balsu, pokalbis būdavo tas pats:

— Ar yra Alegra Orekchi?

— Taip, ar galiu pasakyti, kas skambina?

Klinkt.

Džeraldina, visad rodanti susidomėjimą mūsų gerove, apkurto, kai paklausiau, ar ji negalėtų pranešti apie tuos skambučius policijai, kad šie susektų telefoną ar bent ateitų ir paklausytų — nuovada buvo čia pat už kampo.

— Žinai, Karen, esu tikra, kad čia nieko tokio. Jei tai tau kelia nerimą, tiesiog stenkis būti žemiau, nekyšok languose.

Aš vis dar įtariau, kad tie skambučiai susiję su Hanračiu, nors suprasti, ko jis nori iš Alegros, buvo ne mano nosiai. Niekas iš Viešųjų ryšių skyriaus ištisus mėnesius nei jo girdėjo, nei matė, atrodė, kad jis atsisakė savo pastangų, kaip dauguma Glorious žmonių ir tikėjosi. Visa istorija buvo intriguojanti — galvosūkis, kurį turėjau išspręsti. Kodėl jis padėjo Filui ir Toniui pradžioje, kad būtų jų atmestas, paskui be baimės pasakojo visiems teisybę? Man patiktų perskaityti Vaksmanų biografiją, ir galėčiau lažintis, kad to norėtų dauguma žmonių.

Mano susimąstymą nutraukė Roberto skambutis.

— Kaip laikaisi, žmogau? — paklausė jis mėgdžiodamas Čarlį. Aš pradėjau juoktis.

— O kaip sekasi jums?

— Aš įsitraukęs į Džimio Čino renginį, kuris vyks Hollywood Planet kitą savaitę. Jis bus nuostabus.

— Manai, kas nors yra apie jį girdėjęs?

— Ne, ir čia visa įvykio esmė. Bus tam tikra ceremonija, įvesianti Džimį į veiksmo žvaigždžių visuomenę.

— Kaip tai įvyks? — pasijutau visiškai sutrikusi.

— Kaip ir sakei, nedaug žmonių JAV žino Džimį Činą. Bet jie tikrai žino Ronaldą Alaleiterį ir Flajų Facijonę. Ir jei Ronaldas bei Flajus pristatys Džimį kaip vieną iš saviškių, Džimis Činas bus pripažintas, — pasakė Robertas, aiškiai patenkintas savimi.

Supratau, kaip sumaniai tas renginys bemat iškels Džimį į viešumą. Frederikas Flajus Facijonė patyrė šlovę ir sėkmę pirmiausia už tai, kad suvaidino nelaimėlį boksininką, kuris pavergė tautos širdis, o vėliau — Vietnamo karo veteraną. Ronaldas Alaleiteris, buvęs Europos kultūristas, emigravo į JAV ir pasirodė geriausiųjų sąrašuose, taip jis tapo turtingas, garsus ir galingas. Jis vaidino daugybėje filmų kaip jėga, su kuria kiti turi skaitytis. Veiksmo filmų mėgėjų miniai Džimio įvedimas į šį elito klubą būtų svarbus įvykis, to paties lygio, kai Betmenas ir Supermenas pakvietė Flešą prisijungti prie Teisingumo lygos.

Panaudoti įsitvirtinusius aktorius ir režisierius, kad išryškintų vienas kitą, buvo metodas, kurį Filas Vaksmanas nušlifavo iki aštraus įrankio, išpjaunančio varginantį ir dažnai brangų filmas po filmo naujo talento sukūrimo procesą. Šitaip filmo žiūrovai galėdavo patikėti žodžiu žmonių, kuriais jie jau žavėjosi, ir Filas galėjo prilipdyti kelis didelius vardus prie mažesnių projektų, į kuriuos šiaip tie niekada nebūtų įtraukti.

— O kaip premjeros svečiai? Ar jie teiksis čia pasirodyti dėl Džimio? — Žėrinti minia, kuri lankydavosi mūsų Niujorko premjerose, nerodė noro duoti nežinomai žvaigždei šanso. Jie ir taip turėjo drakonų, kuriais pasmaguriaudavo, o paskui paversdavo jų odas brangiomis rankinėmis.

— Mes net nesivarginsime su jais. Bus visi radijo varžybų nugalėtojai, „Ryto zoologijos sodo“ didžėjus ir visokiausios publikos, susižavėjusios proga patekti į tokį vakarėlį.

— Robertai, tu mane stebini.

— Kur tu? — paklausė jis. — Gal judu su Oliveriu kartu pabėgote?

— Negalėčiau iškrėsti kiaulystės Dagnei, — pasakiau. — Be to, Oliveris mane paliko prieš kelias valandas. Aš esu Imitatoriaus peržiūroje. Mes ką tik matėme režisieriaus variantą. Jis beveik toks pat kaip Tonio, bet žiūrovus išgąsdino kur kas labiau. Negaliu to suprasti.

— Nenuleisk akių nuo laboratorinės stiklinės, — pasakė Robertas. — Aš nugirdau, kaip kažkas Tonio kabinete apie tai vakar kalbėjo.

Ketvirtą aš vėl buvau kino teatre, vėl apsupta Tonio ir režisieriaus. Rankovė nušlavė laboratorinę stiklinę, ir ši ėmė skrieti.

— Prakeikimas, — pasakė aktorė ekrane.

— Mėšlas, — sumaurojo Tonis.

— Madre de dios, — sušnibždėjo režisierius.

Mes visi apmirėme, kai laboratorinė stiklinė tyliai ėmė kristi. Ji lėtai persivertė šešis kartus ir sudužo. Aktorė pasilenkė, šioje versijoje daug greičiau, ir tada — 2 minutės 43 sekundės visi sustūgo iš siaubo. Mes išgirdome baisų beveik vienbalsį klyksmą. Režisierius nusišiepė ir parodė Toniui pirštą, paskui juodu išėjo. Aš nusekiau iš paskos per porą žingsnių, kad girdėčiau, ką jie kalbasi.

— Kai ji sukasi šešis kartus, tai daug baisiau, sakiau, kad taip bus, — tarė režisierius. — Keturi apsisukimai, kaip tavo variante, ir nada.

Tonis suniurnėjo. Paskui ištiesė ranką, švelniai timptelėjo režisierių už barzdos ir atmetė ją už nugaros. Jie išėjo iš kino teatro kartu, apsikabinę per pečius.

Kitą rytą Alegra liepė Dagnei išsiuntinėti po įstaigą elektroninius laiškučius, skelbiančius, kad dabar ji ir aš būsime atsakingos už skyriaus internus, nes padidėjo Roberto darbo krūvis. Žinojau, kad Robertas buvo prašęs paramos ir nekantravo laukdamas pasirodant tokių elektroninių laiškučių.

Mudvi su Dagne labai džiaugėmės, abi mirėme iš noro turėti kokią papildomą atsakomybę, ir tuoj pradėjome kurti planus kilstelėti internų programą per vieną ar porą lygių, nors Robertui būtų sunku prisiderinti kaip internų komplektuotojui ir lavintojui. Jo vadovaujamos, mes turėjome armiją vaikų, kurie buvo pasirengę, norėjo ir galėjo padaryti, ko tik jų paprašysi, jie visada buvo jam nepaprastai atsidavę. Maniau, tai Stokholmo sindromo variacija — jis sulaužydavo juos ir atkurdavo iš naujo. Tikrai jo pavyzdys bus sektinas, įkvepiantis, jei ne bauginantis.

Mudvi buvome tokios susijaudinusios dėl naujos įtakos sferos, kad puolėme prie darbo su didžiausiu įkarščiu, lyg į gaisrą. Sudarinėjome sąrašus, braižėme lenteles ir kūrėme operacijų planus, gviešėmės atkąsti daugiau, nei galėjome apžioti. Robertas priėjo prie mūsų stalo numesti milžiniško segtuvo su pastabomis ir straipsniais, kuriuos buvo surinkęs ir kartkartėmis skaitinėjęs. Ten buvo visko, pradedant Brangiąja Ebe ir baigiant San Tzu, — kiekvienas puslapis kruopščiai įkištas į plastikinę įmautę.

— Žinokite, nebus taip lengva, kaip jūs manote, — pasakė jis.

— O kas jau čia taip sunku? — purkštelėjo Dagnė. Ji apskritai neturėjo kantrybės su Roberto „jis, kuris viską išsiaiškino“ rutina. Šiandien jis erzino ją kaip blusa. Robertas, visada pastabus, nusprendė, kad pats metas palikti mus su naujomis pareigomis.

— Pamatysite, — pasakė jis, linktelėjo ir dingo koridoriuje.

Be Oliverio ir Trišos, šią vasarą mūsų skyriuje buvo dar septyni internai. Trys buvo susiję giminystės ryšiais, trys profesionalūs ir vienas mainais iš Glorious partnerio Londone. Robertas daug nuveikė su šia grupe, aš buvau sužavėta, kaip greitai jie įprato prie įvairių direktorių keistenybių ir užgaidų, būdingų Glorious. Jis negavo jokių skundų dėl jų, ir internų programa buvo „jokių naujienų yra gera naujiena“ operacija: dabar mudvi su Dagne turėjome tai palaikyti. Mes aiškiai supratome, kad bet koks nusistovėjusios tvarkos ardymas bus laikomas mūsų nesėkme ir turėsime už tai atsakyti.

Nusprendėme, kad geriausias būdas imtis savo naujų pareigų pasikalbėti su kiekvienu internu individualiai, kad apibrėžtume jų interesus ir išgirstume, ką jie norėtų nuveikti per likusią vasaros dalį. Žinoma, reiklūs Opros skambučiai neleido mudviem su Dagne palikti stalo abiem kartu ir nė viena iš mūsų nepasitikėjo kita, kad leistų jai savarankiškai valdyti situaciją. Susitarėme, kad penktadienio popietę abi pakaitomis kalbėsimės su kiekvienu internu po dešimt minučių tuščiame Oliverio kambariuke, paskui sulyginsime pastabas. Oliverio apklausti mums nereikėjo, nes jo tikslas — praleisti įstaigoje kuo mažiau laiko — buvo daugiau nei akivaizdus, bet Dagnė vis tiek paskyrė jam dešimt minučių. Dėl savo interviu jaučiausi gerai, bet truputį ir liūdnai; juk desperatiškai troškau, kad kas taip pasikalbėtų su manimi apie mano pačios karjeros kryptį Glorious.

Pastebėjome internų bendrą bruožą — kol kas jie buvo patenkinti savimi, bet kiekvienas norėjo jaustis labiau įtrauktas į skyrių ir jo įvykius. Daugiausia vaikai troško būti pripažinti žmonių, kuriems jie atsiskaitydavo. Mūsų laisva darbo jėga girdėdavo apie tai, ką jie padarė netinkamai, — bet kaip dėl tų dalykų, kuriuos jie padarė tinkamai? Geriausiai tai išdėstė Šarlotė, internė iš Londono. Ji pasakė: „Jie elgiasi su tavimi tylomis, nebent rimtai susipainiotum. Bet padaryk ką nors gerai, ir nesulauksi nieko daugiau, tik dėkui“.

Mudvi su Dagne stengėmės būti diplomatiškos, bet negalėjome realiai įsivaizduoti, kaip pagerinti jų situaciją. Vietoj to nusprendėme išsukti iš senų vėžių, padėkoti internams pačios ir pažiūrėti, ar galėtume gauti jaunesnį viešųjų ryšių personalą ateičiai. Deja, Glorious Pictures dirbo pagal Vaksmanų vadybos modelį — broliai elgėsi despotiškai su kiekvienu, kuris jiems tiesiogiai pavaldus, ir skyrių viršininkai savo ruožtu elgėsi su savo personalu kaip su šlamštu. Kai patenki į asistento ar interno lygmenį, viskas labai niūru. Tai buvo lašinimo žemyn teorija, Glorious ji ypač veikė. Vis dėlto mudvi su Dagne nusprendėme saviškai pasipriešinti tendencijai: pradėjome mūsų internų vertinimo seriją įteikdamos kelias gėlytes Trišai kartu su mažu rašteliu: „Sveika, Triša, dėkui už tokį nuostabų darbą. Mes tave vertiname. Karen ir Dagnė“.

Triša buvo mums sakiusi, kad jai patinka Viešieji ryšiai, bet iš tiesų ji norėtų patekti į Plėtros skyrių. Kaip turinti aspiracijų scenarijų rašytoja, ji troško daugiau sužinoti apie šią verslo sritį. Aš pasakiau jai, kad tai skamba kaip tobulas planas, ir slapta pavydėjau jai pasitikėjimo savimi. Bet Plėtros skyrius nebuvo toks, į kurį būtų lengva patekti; vieta ten retai pasitaikydavo ir buvo akylai saugoma. Dar blogiau, Plėtros skyriui Glorious Pictures vadovavo tikra tigrė Ivona Steiplton. Ivona buvo tiesiog legenda mūsų kompanijoje: ji užsikorė korporacijos kopėčiomis stulbinamu greičiu ir dvidešimt septynerių valdė skyrių geležiniu kumščiu. Tiek Filo, tiek Tonio favoritė, ji įsiliejo į kompaniją tik prieš dvejus metus. Dabar ji turėjo virtinę geriausių filmų su savo vardu ir kai kuriuos kitus, prie kurių nebuvo nagų prikišusi.

Nors visada buvo sunkiai sugyvenama, Ivona neseniai buvo neįmanomai aukštai pakelta tarnyboje. Per apsimestinio rūkymo pertraukėlę Sabrina, vis dar palaikanti frontą Filo kabinete, pasakė man, kad Ivona prieš porą mėnesių lankėsi Los Andželo universiteto koledžo susitikime ir suprato, kad ji paskutinė netekėjusi tokio amžiaus iš Trikampio. Filas ir Tonis subruzdo ieškoti pageidaujamų viengungių ir organizuoti jai aklus pasimatymus, bet jų pastangos neatnešė tinkamo kandidato. Dar blogiau, dauguma organizavimų buvo palikta asistentėms, o tos aimanavo, kad joms to visko jau pernelyg: negana milijono savo darbų, kuriuos turi kasdien padaryti, dar organizuoti pasimatymus Ivonai. Tad dabar Ivona kentė dvigubą bėdą — buvo vienintelė viengungė Trikampyje ir visi žinojo, kad jos viršininkai stengiasi rasti jai vyrą. Kai Triša pasakė mums nusižiūrėjusi Plėtros departamentą, mudvi su Dagne žinojome, kad negalėsime jai padėti; net Robertas negalės. Mes visi buvome per daug jaunesnieji, kad prisiartintume prie Ivonos, ir kadangi tai buvo nemaloni perspektyva, nė vienas nenorėjome nė mėginti. Aš pasitikėjau, kad Triša kažkaip supras tai pati, ir, pasitarusi su Dagne, nusprendžiau viską palikti taip, kaip yra.

Antradienį grasinosi lyti. Rengiausi į darbą apnikta blogos nuojautos ir niekaip neįstengiau jos atsikratyti. Tai buvo Dagnės rytas ateiti anksti, tad aš kiek užtrukau namie, neskubėdama pulti į miestą ir pradėti darbo dieną. Kai galiausiai išlipau iš lifto, išgirdau Vivianą kalbant telefonu ir sakant kažkokiai vargšei sielai, kad jai reikia tento uždengti platformai, iškeltai gatvėje prie Planet Hollywood, ir kad ji nemokės, jei nors ant vienos garsiausios pasaulyje veiksmo filmo žvaigždės užkris bent lašelis lietaus. Nustebau, kad Viviana nežino, kam skambinti, kad nelytų.

Kai susmukau savo kėdėje, Dagnė padavė trumpą šio ryto ataskaitą. Skambino tas vyrukas, kuris padeda ragelį, ir daugybė kitų, o Alegra susirinkime su savo pagalve.

Vėliau tą vidurdienį, kai su Klarku ir Triša nusisamdžiau važiuoti į Planet Hollywood, buvo akivaizdu, kad Roberto planas veikė tobulai — devyniasdešimt septintas skambintojas laimėjo bilietą į vakarėlį, o devyniasdešimt šeši išsirikiavo palei gatvę aplink Planet Hollywood, stengdamiesi tiek pamatyti Flajų ir Ronaldą, tiek ir užmesti akį į Džimį. Platforma su labai saugiai atrodančiu tentu buvo gulte apgulta rėkiančių aistruolių, užpildžiusių gatvę per visą kvartalą abiem kryptim. Aš buvau atsakinga už „bendrą minios kontrolę“, tobulas darbas penkių pėdų ūgio moteriai, apsiginklavusiai mobiliuoju telefonu ir apsiavusiai batais aukštais kulniukais. Gal aš būsiu pristatyta kaip naujausia superherojė — Mergina Suktukas.

Filas stovėjo prie mikrofono ir pūtė į jį. Kai įsitikino, kad bus girdimas, pasakė:

— Mes susirinkome čia šįvakar, kad pasveikintume geriausią eksportą iš Kinijos. Bet pirmiausia norėčiau suteikti žodį porai puikių džentelmenų, kuriuos jūs jau pažįstate.

Aš broviausi pro minią ir užėmiau poziciją, iš kur galėjau matyti sceną. Filas laikė ištiestą ranką, tarsi sveikintų. Pirmiausia išėjo Flajus ir pasakė kelis žodžius, paskui jis pristatė Ronaldą ir šis jau pakalbėjo daugiau akcentu, kurį mėgo imituoti visi — nuo komikų iki naujienų diktorių. Aistruoliai gatvėje klykė savo herojams, šokčiodami aukštyn žemyn ir tiesdami kaklus, kad geriau matytų. Paskui Flajus ir Ronaldas kartu pristatė garbės svečią, kuris nuo gatvės užšoko ant scenos. Lieknasis Džimis atsistojo tarp Flajaus, kuris buvo aukštesnis už jį, bet nelabai aukštas, ir Ronaldo, kuris buvo kaip perkūnsargis. Truputį pasilenkęs, Džimis stryktelėjo ore ir nusileido dešine koja ant Flajaus kairiojo peties, o kaire koja ant Ronaldo dešiniojo peties. Abudu žiūrėjo į Džimį linksmai, ir šis, triskart persivertęs, vėl nušoko žemyn tiesiai priešais juos ant scenos. Paskui visi trys pamojavo miniai ir nuėjo į vakarėlį.

Šio vakaro renginys buvo daug kasdieniškesnis nei paprastai, tad mes neturėjome sunkių ir skubių užduočių. Vakarėlio svečiai buvo mišinys varžybų nugalėtojų, žmonių, kurie turėjo būti įtraukti į Džimio amerikietišką karjerą, keli paaugliai Glorious viršininkų vaikai ir daugybė Flajaus ir Ronaldo draugų bei giminaičių. Čia buvo ir Glorija. Klarkas ją nufotografavo, kai ji viena ranka koketiškai virš galvos laikė Flajaus, Džimio ir Ronaldo rankas.

— Dėkui, vaikinai, — pasakė ji kiekvieną pabučiuodama į skruostą ir nusijuokdama, paskui Klarkas ją nusivedė ieškodamas kito kokteilio.

Matydama, kad neturiu ką veikti, Alegra užspaudė mane į kampą.

— Tai Flajaus kėdė, — sušnibždėjo ji ir parodė tuščią kėdę tuščio stalo gale. — Pasirūpink, kad niekas į ją neatsisėtų.

Flajus prie Tonio staliuko entuziastingai kalbėjosi su Filu.

— Jo čia nėra, ir prie kėdės yra ženklas REZERVUOTA.

— Tu turi žiūrėti, kad niekas į ją neatsisėstų, — pakartojo Alegra ir nuėjo. Susiradau vietą, iš kurios mačiau ir kėdę, ir vakarėlį, pastovėjau ten kurį laiką tiesiog dairydamasi aplinkui. Flajus nesiartino prie kėdės, jau buvo vėlu, ir aš tuščiai švaisčiau laiką. Apsidairiusi dar kelis kartus ir nusprendusi, kad Alegra jau išėjo, aš išsmukau ir nuvažiavau namo.

Kitą rytą, pavėlavęs porą valandų, atsirado Oliveris. Atrodė truputį išvargęs po audringai atšvęsto vakarėlio, vis dar vilkėjo tais pačiais drabužiais kaip ir praėjusią naktį Planet Hollywood. Nepaisant nuovargio, buvo kupinas naujienų ir dabar, kai mudvi su Dagne vadovavome internų programai, pirmiausia ėmėsi pasakoti jas mums. Kai Oliveris artinosi prie mūsų stalo, mačiau, kaip Dagnė išsitiesia ir instinktyviai perbraukia ranka plaukus. Ji šypsojosi tikra draugiška šypsena.

— Sveiki, vaikeliai, — tarė jis palengva eidamas artyn. Lengvai supratau, kodėl Dagnei Oliveris taip patinka — net nemiegojęs ir ne itin gaiviai kvepėdamas jis skleidė charizmą. — Turiu jums šį tą pasakyti. Man labai gaila, bet šiandien bus mano paskutinė diena.

Dagnė sukrėsta išvertė akis.

— Bet liko dar pusė vasaros, — pasakė ji sielvartaudama.

— Taip, žinau. Bet man tikrai reikia tiesiog pasitraukti ir turėti truputį laiko. Mokykla jau baigta, ir mano tėtis kalba apie darbą rudenį.

Dagnė linkčiojo negalėdama kalbėti.

— Mums labai blogai, — pasakiau aš. — Tavęs labai trūks.

Padėkojau jam ir parašiau informaciją į Alegros telefonų lapą. Ji liepė Dagnei užsakyti pyragą iš Magnolijos kepyklos, ir penktą popiet visas skyrius susirinko konferencijų salėje išlydėti Oliverio.

— Oliveri, mes neįstengiame tau pakankamai atsidėkoti už neįtikėtiną tavo indėlį ir atsidavimą šią vasarą. — Dagnė atsidūrė prie Oliverio ir, rūpestingai pjaustydama sluoksniuotą mokos pyragą, užsiminė, kad ji galėtų baigiantis vasarai praleisti savaitgalį Natakete.

— Tikrai? — paklausė Oliveris. — Tai puiku. Aš pasakysiu tau kelias vėsias vieteles, kur galėsi pasivaikščioti.

Dagnės veidas ištįso, bet paskui ji susiėmė.

— Ketinu pasiimti tave kartu, — pasakė ir koketiškai nusišypsojo.

Kitą popietę aš išsigandusi skaičiau ir skaičiau Entertainment Weekly, ir niekaip negalėjau rasti straipsnio apie Imitatorių, kurį Alegra tikrai buvo išspausdinusi. Skaičiau jau trečią kartą ir vis negalėjau jo rasti, bet nesmagu buvo pripažinti savo akivaizdžią nesėkmę. Suskambo Dagnės telefonas, ji atsiliepė, trumpai pakalbėjo ir padėjo ragelį. Pasigręžė į mane sutrikusi ir pasakė:

— Tai buvo Marša, Ivonos asistentė. Ji įspėjo, kad ateina Ivona ir kad ji įsiutusi. Teiravosi, ar aš žinau, kodėl.

Netrukus mes išgirdome stumtelint duris ir jos atsidarė — stumtelėjimas buvo toks stiprus, kad rankena trenkėsi į sieną ir įskėlė tinką. Šūsnis laikraščių iškarpų iš Roberto „Susegtų dokumentų“ nuskriejo ore, ir pasirodė Ivona. Įsisprendusi į šonus pražygiavo pro Klarko stalą ir pulte įpuolė į mūsų labirintą, rodės, žiežirbos laksto iš po veršio odos batų. Ji sustojo priešais Kimberli ir Trišos stalą. Kimberli išblyško. Triša buvo su telefono ausinėmis ir nieko nesuprato, kol Ivona ištiesė ranką ir pirštu su ilgu nagu patapšnojo jai per petį.

— Ar tu parašei man šį laišką? — paklausė mojuodama kreminės spalvos popieriaus lapu.

Triša sumirksėjo.

— Taip, aš, — atsakė nervingai.

— Kas leido tau įsivaizduoti, kad gali taip tiesiog imti ir parašyti man laišką? — paklausė Ivona, keldama balsą.

Pažvelgiau į Dagnę ir gūžtelėjau pečiais. Išpūtusi akis ji gūžtelėjo man. Nesąmoningai prisitraukiau kėdę arčiau jos. 2 minutės 43 sekundės iš Imitatoriaus neturėjo nieko bendra su tuo, kas vyko priešais mane.

— Tad manai, kad gali tiesiog imti ir parašyti man laišką? — paklausė Ivona, šįkart dar šiurpiau. Ji pradėjo skaityti garsiai bjauriu pašaipiu balsu: „Brangioji panele Steiplton, esu internė iš Viešųjų ryšių skyriaus, bet tikrai norėčiau sužinoti apie Plėtrą. Gal galėtumėte patarti, kaip tai padaryti? Dėkui, Triša Sadovski“.

— Tu rašai man? — Dabar Ivona pasilenkė prie Trišos, prisikišo prie pat jos veido. — Ar manai, kad aš tavo draugė? Jei man neįtikėtinai sekasi ir esu beveik tavo metų, tai nereiškia, kad tu gali tiesiog paimti rašiklį ir parašyti man laišką.

Man reikėjo įkvėpti oro. Stengiausi subtiliai išeiti, bet prakeikti telefonai vis skambėjo ir aš turėdavau atsiliepti. Norėjau būti bet kur kitur pasaulyje, tik ne čia, negirdėti, kaip Ivona drasko Trišą, mūsų tobulai puikią internę, į milijoną skutelių. Staiga ėmiau tyliai melstis: „Prašau tave, Dieve, sustabdyk šitai“. Bet tai dar nebuvo galas. Ivona turėjo žiūrovų ir norėjo tuo pasinaudoti.

Stengiausi pasiųsti Trišai guodžiamą žvilgnį, bet Ivona, drebėdama teisuolės pykčiu, užstojo man akiratį. Tik mačiau, kad Trišos kojos ant kėdės, tarsi ji stengtųsi apsiginti susiriesdama į kamuoliuką. Gal ji mėgino apsimesti mirusi.

— Gerai, Triša, — toliau kalbėjo Ivona, — štai mano patarimas, kaip patekti į Plėtrą. Niekada nerašyk niekam, kas daug svarbesnis, nei kada nors būsi tu.

Ivona triuškinamai nusišypsojo Vivianai, kuri išėjo iš savo vietos pažiūrėti reginio, o paskui nuėjo koridoriumi, stabtelėdama tik tam, kad įspirtų į Roberto aplankų spintutę. Jis sušvokštė, bet išmintingai pavertė tai kosuliu. Durys vėl trinktelėjo, ir mes likome sėdėti tyloje priblokšti, slopstant jos žingsniams tolumoje.

Pažvelgiau į Trišą. Ji buvo užsidengusi galvą rankomis, nugara drebėjo nuo nevaldomos raudos. Kimberli, regis, atlėgo, ji atrodė net patenkinta, kad nors kartą įkliuvo ne ji. Aš tikrai norėjau prieiti ir pakalbinti Trišą, pažiūrėti, kaip nors ją apraminti, bet žinojau iš savo turtingos Glorious patirties, kad dabar ne metas ką nors daryti. Dar ne viskas buvo aišku. Sutelkiau dėmesį atgal į stalą ir paprašiau Dagnės sutvarkyti pastarųjų dešimties minučių skambučius, kad mes galėtume laiku pateikti Alegrai naują telefonų lapą. Visas epizodas mane rimtai sukrėtė, man reikėjo nusiraminti ir pamėginti sugrįžti į vėžes.

Tada išgirdau:

— Triša. Triša. Triša. Eikš čia, tučtuojau, — iš gretimo vienviečio. Nežinau, kodėl Viviana pasikvietė Trišą už uždarų durų — tarsi mums nebūtų girdėti kiekvienas jos žodis.

— Nežinau, kodėl tu šitaip padarei. Ar galėtum paaiškinti, Triša? — Viviana atrodė kaip griežta vaikų darželio auklėtoja, kalbanti su vaiku, kuris pripiešė ant sienos. Girdėjau Trišą šniurkščiojant.

— Aš skaičiau karjeros knygą, kur buvo rašoma, kad turėtume parašyti mandagų laišką tam, kieno darbu domimės, — aiškino ji.

O, mėšlas. Glorious tai ne Kokios spalvos jūsų parašiutas, ši vieta ne tokio tipo. Čia veikiau supakuotų seną, įplyšusį parašiutą jūsų šuoliui. Tai buvo dalykas, kurio nei Dagnė, nei aš nepagalvojome paaiškinti internams; jie čia tam, kad tarnautų skyriui, ir jei ko išmoko per savo praktiką, tai laimingas atsitiktinumas. Ar mes klaidingai paskatinome juos manyti, kad viršininkams tikrai rūpi jų ateitis ar jų interesai?

— Triša, — pasakė Viviana, — žinau, kad tu norėjai gero, bet tai buvo taip kvaila. Ivona teisi. Tu negali tiesiog parašyti jai laiško. Esi internė, negali rašinėti visiems aplinkui laiškų, kada užsimanai. Kaip mes galime tavimi pasitikėti, jei visiems rašinėji laiškus?

Viviana ne tik ištaria kiekvieno vardą tris kartus. Ji bent septynis kartus išdėsto savo poziciją. Po žlugdančių penkių minučių tokio elgesio Viviana galiausiai ištarė žodžius, kurių mes visi bijojome:

— Susidėk savo daiktus ir išeik. — Triša sudegė parašiusi laišką — „sugluminusi visą skyrių“, kaip pasakė Viviana.

Kimberli jau buvo nusprendusi nerodyti draugiškumo šiai nepageidaujamai pašalietei, kuri mums visiems padarė tokią didelę neteisybę. Ji greitai padėjo Trišai susidėti, sumetusi jos daiktus į tuščią tualetinio popieriaus dėžę, kartu ir jau apvytusias gėles. Aš buvau sujaudinta, kad Triša jas laikė, bet kartu ir sukrėsta. Mudvi su Dagne buvome tokios susižavėjusios, kad dirbame su internais; dabar tai atrodė dar vienas dalykas, kurį blogai supratau — tik šįkart brangia kito kaina.

Triša vėl verkė gaikčiodama, kai rinkosi paskutinius savo daiktelius ir ėjo per pertvarų labirintą. Visi skyriuje sėdėjo nugaromis į ją prie savo stalų, dėdamiesi labai užimti, niekas nepakėlė galvos atsisveikinti.

— Luktelėk, — pasakiau švelniai. — Bent jau eik nusiprausti vandeniu.

Triša nusekė paskui mane į vonios kambarį, ir aš palaikiau duris, kol ji buvo prie kriauklės. Paskui liftu nusileidau žemyn su ja. Pasakiau jai nesijaudinti. Bet aš jaudinausi. Tikėjau Klarku, kai jis pasakė, kad mano susidūrimas su Viviana tebuvo ritualinis varginimas. Dabar, po penkių mėnesių, supratau, kaip lengvai galėjau netekti darbo ir kokia nesaugi mano padėtis yra iš tikrųjų.

Sugrįžau į liftą, pakilau į viršutinį aukštą, užkopiau laiptais ant stogo ir atsisėdau atsirėmusi į turėklą. Nebuvau čia nuo to karto su Klarku žiemą; dabar oras buvo slogus ir sunkus. Galėjau matyti dalį Laisvės statulos pro Traibeko seno fabriko pastatus ir naujai iškilusių apartamentų bokštus. Galėjau matyti dalį jos liemens ir porą smaigalių ant karūnos. Galvojau apie šalis, kur žmonės siunčiami į kalėjimus už tai, kad parašė laišką, ir apie tai, ką neseniai mačiau — du bjaurius užgaulius valdžios pademonstravimus, garantuotai užnuodijančius kiekvieną, kuris juos stebėjo su paralyžiuojančia baime. Triša buvo užpulta monstro tiesiog mūsų akyse, ir nė vienas žmogus nepaprieštaravo. Ateinantį mėnesį aš ne kartą permąstysiu šią dieną.

Įžymybė

Šeštą ryto aš ėjau šaligatvio kraštu nešdama šiukšles. Jau buvau savo juoda šilkine suknele ir su basutėmis. Nuo vėsaus oro buvau apsigaubusi juodu megztiniu. Sunku rasti vakarinių drabužių, kurie tiktų nuo aušros per dieną iki vėlyvo vakaro ir nakties, tad per pastaruosius aštuonis mėnesius įsigijau rinkinį skarų, megztinių, aksominį apsiaustą ir vilkėdavau juos sluoksniais.

Kai stovėjau prie krūvos surištų laikraščių stengdamasi prisiminti, kokios spalvos šiukšliadėžė skirta stiklui ir plastikui, pagalvojau, kad dar reikia įsidėti į rankinę porą kojinių, dėl visa ko. Manęs laukė ilga diena — iš pradžių hitai, paskui Bet kas gali dainuoti premjeros peržiūra, o galiausiai namas Vestsaide, kur turėjo būti iškilmingas vakaras. Vėl grįžau į vestibiulį ir pergalvojau kontrolinį sąrašą, ar nepamiršau ko reikalingo dienai ir nakčiai.

Laukiant lifto prie manęs priėjo namo kaimynė, pavedžiojusi šunį. Atpažinau, kad tai pusamžė slaugė, įsikėlusi iškart po manęs. Kai pasilenkiau paglostyti jos mielo pažiūrėti kokerspanielio, ji staiga timptelėjo pasaitėlį, kad negalėčiau jo pasiekti.

— Ar jis kanda? — paklausiau.

— Ne, — atsakė trumpai, traukdama šunį į šalį atvažiavus liftui. — Mes palauksime kito, — pasakė tarsi niekam konkrečiai. Ar ji manė, kad aš grįžtu iš neteisėto pasimatymo? O, kad taip būtų! Be to kojų glostymo, kurį žaidžiau su Eliotu, ištisus mėnesius neturėjau nieko panašaus į pasimatymą. Nors vyliausi, kad padėtis pasikeis. Vakar paskambino Eliotas ir paklausė, ar aš būsiu premjeroje. Gal vėliau mudu išgersime.

Mano kolegos, atvykę į įstaigą, kiekvienas atrodė pasirengęs iškilmingam vakarui, nors dar buvo kelios valandos iki priešpiečių. Dagnė vilkėjo glaudžiai apgulančia megzta suknele, Robertas atrodė pritrenkiamai anglies juodumo kostiumu su dviguba krūtine. Protingiau būtų buvę apsirengti įprastais drabužiais ir tik vėliau persirengti, bet iš patirties žinojome, kad neverta tikėtis progos persirengti. Per daug netikėtų dalykų nutinka premjeros dieną, o niekas nenorėjo persirenginėti taksi. Eiliniam stebėtojui vaizdas būtų atrodęs keistas — žmonės, kurie atrodė apsirengę tinkamai kokteilių vakarėliui, darė fotokopijas ir siuntė faksus, visi kalbėjo į ausines. Nors mums tai buvo visiškai normalu — Glorious filmų sąrašas buvo toks didelis, kad mes dažnai taip darydavome kartą ar du per savaitę.

Pusę vienuoliktos mūsų telefonai skambėjo kaip pašėlę. Rodės, kolektyvinė nepakviestųjų pasąmonė ką tik pabudo ir buvo fiziškai orientuota skambinti į Alegros kabinetą, kad paskutinį kartą paprašytų juos įtraukti į šventę. Atsiprašinėjau įsižeidusiųjų taip mandagiai, kaip tik įstengiau, perduodavau, ką tik įmanoma, Vivianai, kad ji priimtų galutinį sprendimą. Bet kas gali dainuoti buvo „jos“ filmas ir ji buvo atsakinga už vakarą.

Gurkštelėjusi pirmosios rytmetinės kavos, čiupau kitą skambantį telefoną.

— Alegros Orekchi kabinetas, — pasakiau trumpai.

— Sveiki, aš Deirdrė Viljams, — pasakė moteris. — Skambinu nuo Asmens. — Asmuo buvo ekscentriškas atsiskyrėlis muzikantas, kuris keitė savo vardą kas keleri metai. Vėliau jis ėmė naudotis petroglifu ir tvirtino, kad nėra kaip jo ištarti. Žiniasklaida pradėjo vadinti jį „Asmeniu“, ir vardas prilipo, net tarp jo aplinkos žmonių. Turėjau viziją, kaip jis stovi degančiame pastate. Visi šaukia jį ankstesniu vardu, o jis užsispyręs krato galvą ir atsisako išeiti.

— Gerai, — pasakiau. — Kuo galėčiau padėti? — buvau tikra, kad tai pokštas.

— Taigi, — kalbėjo ji toliau. — Asmuo šiandien yra Niujorke ir ką tik man skambino, nes žiūrėjo Gyvenk su Redžiu.

— Gerai, kas čia? — nutraukiau aš, pamaniau, kad taip juokauja su manimi Ebė, Elena, o gal net Eliotas. — Jei būtumėte pasirinkę kokį kitą renginį, gal būčiau ir patikėjusi. Jūs juokaujate, o aš čia darbais užsivertusi.

Moteris atsiduso.

— Ne, aš tikrai dirbu su Asmeniu. Šįryt jis matė Emilę Daunis Gyvenk ir tvirtina, kad ji turi būti Niujorke.

Gal moteris ir nejuokauja. Žinojau, kad Emilė Daunis, neseniai matyta Užsienio pilote, buvo mieste ir reklamavo filmą, kurį ji sukūrė Paramount. Dėl jos artimų ryšių su Glorious mes sulaukdavome apie ją telefono skambučių visą laiką, net kai ji dirbdavo kitai studijai.

— Taip, Emilė yra Niujorke, — atsargiai pasakiau. — Ji žiniasklaidai rengia filmo pristatymą.

— Taigi aš skambinu, nes supratau, kad kas nors Glorious turėtų žinoti, kaip su ja susisiekti, — pasakė Deirdrė. — Asmuo tikrai norėtų su ja pasimatyti, kol ji čia.

— Aš vis dar atsigavinėjau nuo Asmens vaizdo. Gal jis dabar guli pusiau sėdom su savo garsiąja oranžine pižama ir puodeliu arbatos ir žiūri laidą, kuri kiekvieną rytą sutraukia milijonus amerikiečių namų šeimininkių. Linksmas Gyvenk vedėjų pajuokavimas kaip kanarėlės čirškimas priminė man tą keistą medicininę anomaliją, kurios pademonstravimas tam tikru vokalo aukštumu sutraukia daugumą.

Bet tada mano smegenyse įsižiebė lemputė. Asmuo retai kada lankydavosi viešuose renginiuose — jei tai tikrai jis, premjerai būtų milžiniškas sėkmingas žingsnis.

— Žinote, nesu tikra, kad šiandien įmanoma su ja susisiekti, bet Emilė tikrai šįvakar bus Bet kas gali dainuoti premjeroje, — pakišau mintį, padrąsinta savo greitos orientacijos. — Jei Asmuo panorėtų ateiti, mes mielai jį sutiktume.

— O taip, naujas Badžio Fridmano miuziklas, — pasakė ji. — Asmuo tikrai nemėgsta Badžio filmų ir paprastai jis nesidomi vakarėliais. Bet aš sužinosiu. Jis nenuspėjamas, — pareiškė ji be jokios ironijos.

Mes padėjome ragelius, aš iškart pasigręžiau į Dagnę ir pasakiau, kad ką tik pakviečiau Asmenį į premjerą. Dagnė, kuri visada stengėsi padaryti įspūdį, penkiolika sekundžių atrodė priblokšta, paskui sugrįžo įprastinė jos veido išraiška.

— Ir jis tikrai atvyks? — paklausė ji.

— Ji man dar paskambins, — pasakiau. — Ar galėtum patikėti, kad jis žiūri Gyvenk? — Aš vis dar mėgavausi vaizdu, kaip rusenanti roko žvaigždė naršo kanalus ir baigia savo paieškas užhipnotizuota greitų ir nekepamų desertų, kai mano telefonas suskambo vėl. Tai buvo Deirdrė.

— Asmuo norėtų ateiti, — pasakė ji. — Ar jis gali atsivesti asmens sargybinį?

— Jokių problemų. Bet ne daugiau, šįvakar bus labai daug svečių. — Mano širdis davėsi kilometrą per minutę, bet stengiausi elgtis įprastai. Asmuo buvo stambi žuvis, ir ji įplaukė tiesiai man į sterblę. — Peržiūra bus Paris kino teatre aštuntą, paskui vakarėlis daktarės Rič namuose, maždaug dešimtą, — pasakiau jai. — Kur turėčiau atsiųsti bilietus?

— Galite atsiųsti juos šveicoriui į Four Seasons ir užrašyti Maiklui Mičelui. Jis paims juos iš ten, bet turite užrašyti tikslius adresus ir sankryžas raštelyje jam. Jis panaudos tai savo saugumo planui sudaryti. — Kai paprašiau Maiklo mobiliojo telefono, kad pasitikrinčiau, ar jis gavo bilietus, ji atsiduso. — Bijau, mes turime komunikacijos problemų. Maiklas niekam neduoda savo mobiliojo telefono numerio. Aš pasakysiu, kad jis jums paskambintų, gerai? — paėmiau ir jos telefono numerį, jei kiltų kokių keblumų. Tikėjausi, kad jų nekils.

Padėjusi ragelį, pašokau nuo kėdės ir nudūmiau į Vivianos kabinetą, negalėjau iškęsti.

— Viviana, šįvakar atvyks Asmuo! — sušukau. — Aš jį pakviečiau, ir jo žmogus pasakė, kad jis atvyks.

Žinoma, tai buvo visiškai nesėkmingas sumanymas. Viviana užgulusi stalą lygino pakviestųjų sąrašą su atsakymų į kvietimus sąrašu. Nusprendusi nepaisyti mano etiketo sulaužymo dėl malonios galimybės nepaisyti manęs, ji pažymėjo žvaigždute kelis vardus, pažymėjo įstrižu brūkšniu kelis kitus ir parašė sau pastabą paraštėje, paskui teikėsi kreiptis į mane nepakeldama akių:

— Jis niekada neatvyksta. Mes jau daugybę kartų išbandėme, ir visada tas pat. — Ji pasitaisė akinius ir susiraukė prie savo sąrašų. — Jie užkrauna mums vargą, suka mums galvas, kur nusiųsti bilietus ir kaip jis turės atsivesti savo asmens sargybinį, o paskui nepasirodo. — Galiausiai ji pažvelgė į mane, veidas buvo kupinas apgailestavimo. Tai buvo jos žvilgsnis „kai kurie žmonės niekada nepasimoko“, ir ji pasinaudojo pirma proga, kurią aš jai suteikiau, kad taip į mane dėbteltų.

Aš grįžau prie savo stalo stengdamasi nesijusti pažeminta. Gal jie buvo kvietę jį anksčiau ir jis nepasirodė, bet šįkart Asmuo pastūmėjo savo žmogų mums paskambinti. Kodėl ji negali suprasti, kad po aštuonių mėnesių darbo aš pagrįstai orientuojuosi mūsų darbuose? Pažvelgiau į Kimberli, įkišusią nosį į popierinius ženklus, skirtus sudėlioti ant įžymybių kėdžių nugarėlių. Ji sugebėdavo net pačią menkiausią užduotį paversti didingu meno projektu, bet gal kitaip ir negali nutikti, kai tavo pagrindinė priedermė būna sriubų sąrašas. Stebėjausi, kaip ji nenumirė iš nuobodulio per vasarą, kai kiekvienas restoranas siūlė arba šaltą daržovių sriubą, arba šaltą vaisių sriubą. Paėmiau savo Sharpie ir sukūriau ženklą Asmeniui, stengdamasi, kad jis būtų panašus į jo petroglifą. Atrodė kaip meška su papildomom dviem rankom. Paskui sugalvojau kitą ženklą, kuris skelbė „Svečio nėra“ ir atrodė kiek geriau. Prie Vivianos vienviečio buvo pakabintas vėliausias neoficialios informacijos lapas, kad jei kam reikia, gali nufaksuoti jį kitiems. Jis buvo papildomas duomenimis kas dešimt minučių ir pilnas A sąrašo pavardžių.

— Ei, Kimberli, aš turiu tau dar vieną, — negalėjau susivaldyti.

Viviana savo bioniška klausa išgirdo mane per koridorių, kur ji dėl kažko kamavo Robertą.

— Nepridurk Asmens, Kimberli, — sušuko ji. — Jis neketina atvykti.

Pažvelgiau Vivianos kabineto pusėn. Aišku, verčiau jai neturėti tokio garsaus vardo kaip Asmuo savo premjeroje negu matyti mane apdovanotą. Ji tokia viršininkė, kuri laikosi status quo kaip kalnų alpinistas piršto laikiklio. Atitraukta nuo savo užduoties, Kimberli dabar nekantriai mane nužvelgė, žėrintis plunksnakotis pakilo per tris colius virš dabartinio jos darbo.

— Karen, tai svarbu. Kas, jei mes pasirodysime kvailai? — Pastebėjau, kad ji pakėlė galvą lygiai taip, kaip daro Viviana, ir norėjau įbrukti tą plunksnakotį kartu su jos pamėgtu sidabriniu flomasteriu tiesiai jai į nosį kaip sagutę. Kimberli būdavo dviejų skirtingų nuotaikų — užguito baudžiauninko arba entuziastingo leitenanto Vivianos armijoje. Aš šiandien turbūt praleidau rytmetinį trimitą.

Čiupau savo rankinę ir nuėjau prie lifto. Kažkada tarp Deirdrės telefono skambučio ir Vivianos užgauliojimo man nubėgo kojinės akys, o aš buvau pamiršusi įsidėti kitą porą po savo rytinio susitikimo su slauge Ratčet. Pamaniau, nusipirkusi persimausiu kitas ir pasitvarkysiu prieš vykdama į miestą, nes likusią dieną ir didumą vakaro ketinau praleisti su šiais žmonėmis. Jau nekalbant apie tai, kad norėjau būti geros nuotaikos dėl Elioto. Kai lifto durys atsidarė ir pamačiau viduje Edį Di Silvą, pasijutau bjauriai. Jis kaip paprastai pakėlė ranką rodydamas „sustoti“ ir durys užsidarė.

Aš vėl spustelėjau mygtuką žemyn ir laukiau. Šįkart durims atsidarius pasirodė Tonis Vaksmanas, kuris leido žmonėms važiuoti liftu kartu su juo, bet griežtai savo rizika. Įsižeidusią mina, kad jo leidimasis žemyn buvo atidėtas, jis siektelėjo per mane ir įniko kumščiu daužyti mygtuką „Uždaryti duris“. Pirmą kartą, kai buvau lifte su Toniu, jis vos nepargriovė manęs skubėdamas pirmas išeiti, nors stovėjo man už nugaros. Šįkart aš iš anksto atsistojau šone, kai artėjome prie vestibiulio, ir jis išlėkė kaip rodeo bulius, kuriam ką tik buvo įbesta yla.

Vaikščiojau aplink Glorious ieškodama, kur nusipirkti porą kojinių. Po kelių kvartalų pasidaviau. Tai buvo viena Traibeko problemų — galėjai lengvai rasti penkių skirtingų rūšių šveicariško sūrio, bei jeigu ieškai ko nors, reikalingo paprastam žmogui — gimtadienio atviruko, naujų kojinių, — nerasi niekur. Nusprendusi, kad geriau seksis prie teatro, pasigavau taksi.

Išlipau iš automobilio prie Penkiasdešimt devintosios ir Penktosios, kurį laiką tiesiog stovėjau mėgaudamasi apylinkėmis. Ši miesto dalis mane visada džiugino. Buvo puiki diena, gražios karietos rikiavosi prie pietinių vartų į Centrinį parką, pateikiantį pirmąsias atkeliaujančio rudens užuominas. Vėliavos nuo Plazos plaikstėsi vėjyje, lašeliai iš fontano priešais gaudė saulę, sužėrėdami kaip mažučiai brangakmeniai ir dingdami žemai tvenkinyje. Tai buvo tas pats kampas, kur filmo Taip, kaip mes buvome pabaigoje Barbara Streizand pasakė Robertui Redfordui, kad jos gyvenimas be jo pasisuko nuostabiai, ir tada suskambo muzika. Aš šiek tiek padelsiau, paskui nuskubėjau į Bergdorfą, pasičiupau porą kojinių, pažiūrėjau į kainą ir atsistojau į eilę sumokėti.

Laukiant, kol kasa išmuš mano kainą, kasininkė susiraukė ir pasakė:

— Atleiskite, bet jūsų American Express kortelė nepriimta. — Pajutau, kaip nukaito skruostai, išgirdau Parko aveniu princesių kikenimus už nugaros ir turėjau labai susivaldyti, kad nesušukčiau: „Bet tai neįmanoma. Čia kažkokia klaida“. Vietoj to sumokėjau grynais. Vos išėjusi laukan, paskambinau į American Express paklausti, kas nutiko. Klientų aptarnavimo tarnyba pasakė, kad „mano dabartinės išlaidos pranoksta priimtiną limitą“. Absurdas. Aš nesinaudojau kortele nuo tada, kai praėjusį mėnesį nupirkau Elenai gimtadienio dovaną kapucino aparatą iš Macy Cellar — už 150 dolerių.

— Ar ši kortelė nėra neribota? — paklausiau aš.

— Techniškai taip, panele Džeikobs, — atsakė tarnautoja, jos balsas reiškė nepritarimą. — Bet kai kortelę turintis asmuo išleidžia daugiau pinigų, nei yra sąskaitoje ir santaupose kartu, mums nelieka nieko kito, tik įšaldyti kortelę. Jūs neturite septyniolikos tūkstančių dolerių, — baigė ji.

Žinoma, tiek neturėjau.

— Aš tikrai nesuprantu. Ar čia negali būti įsivėlusi klaida?

— Taigi galėtų būti tik kokia apgavystė. Ar jūs nedavėte savo kortelės Piene viešbutyje Niujorke kokiam nors reikalui?

Staiga supratau, kas nutiko.

— Čia klaida, bet ne jūsų, — pasakiau ir padėjau ragelį. Praėjusią savaitę man paskambino Erikos Hol, aktorės ir buvusios Badžio Fridmano mūzos, atvykusios į Niujorką susitikti su Filu, asistentė. Kai jos atvyko į Pierre antrą valandą dienos, nebuvo įrašo, kad Glorious sumokėjo už jų kambarius. Nenorėdamos naudotis savo kredito kortelėmis, jos paskambino man, „kritiškos padėties kontaktui“ jų kelionių užrašuose. Aš telefonu daviau viešbučio klerkui savo kortelės numerį, prašydama jį turėti, kol Glorious kelionių stalas su juo susisieks. Kitą rytą paskambinau mūsų kelionių agentui ir buvau patikinta, kad situacija pataisyta.

Negalėjau įsivaizduoti, ką dvi moterys mieste tris dienas turėjo užsisakyti į savo kambarius, kad galėtų susidaryti šitokia suma, bet dabar tai buvo nesvarbu. Išsiaiškinsiu rytoj.

Kai atvykau į Paris, dauguma kitų jau buvo čia. Dagnė ir Kimberli iškart paprašė manęs cigarečių: dėl nuolatinio mano bendradarbių dykinėjimo dabar įpratau kasdien turėti pakelį savo „rūkymui“. Kol jos rūkė, mudu su Klarku ėmėme tvarkytis. Buvau ką tik pritaisiusi pirmą ženklą prie kėdės nugarėlės, kai suskambo mano telefonas. Atžarus balsas pasisveikino.

— Čia Maiklas Mičelas. Deirdrė sakė, kad jūs atsiusite bilietus į šio vakaro premjerą Asmeniui. Jų čia dar nėra.

Pradėjau sakyti Mičelui, kokie mes sujaudinti, kad Asmuo atvyksta, ir kad aš tuojau išsiaiškinsiu, kur yra bilietai, bet man nespėjus ištarti šių žodžių, jis padėjo ragelį. Melsdama Dievą, kad jie nebūtų nusimetę pakeliui, aš paskambinau pasiuntinių tarnybai ir buvau patikinta, kad siuntinys buvo pristatytas į Four Seasons. Paskambinau į viešbutį operatoriui ir paprašiau sujungti su Maiklu Mičelu.

— Atleiskite, — atsakė jis. — Pono Mičelo kambarys griežtai „netrukdomas“, ir jis prašė mūsų nepriimti žinučių. — Nuostabu. Aš paprašiau sujungti su durininku. Jis man pasakė, kad bilietai ant jo stalo, bet jam uždrausta skambinti Asmeniui ar belsti į jo duris.

Negalėjau patikėti savo ausimis. Asmuo negali atvykti į premjerą, nes jo personalas niekam neleidžia su jais kalbėtis, bet jie nepagalvoja paskambinti durininkui dėl bilietų. Visa situacija buvo be galo komiška, ir mano ūpas būtų pasitaisęs, jei būčiau ją kritiškai įvertinusi. Mano užgautas ego galėtų būti išgelbėtas tik tada, jei dalyvautų Asmuo. Man reikėjo pamatyti Vivianos veido išraišką, kai jis atvažiuos ir šaltai žengs raudonu kilimu, paskui atsisės į kėdę, pažymėtą jo ženklu.

Giliai įkvėpusi, paskambinau Deirdrei, vildamasi, kad mes išsikapanosime iš tos maišaties.

— Deirdre, prašau padaryti man vieną paslaugą. Jei Asmuo neatvyks šį vakarą, ar galėtumėte man paskambinti ir pranešti? — paprašiau.

— Tai šiek tiek keblu, — atsakė ji. — Tik keturiems žmonėms leidžiama kalbėtis su Asmeniu, ir aš nesu tarp jų. Net nežinau, kas tie keturi, bet Maiklas Mičelas turi kontaktą su vienu iš jų. — Čia man dingtelėjo mintis, kad Glorious — labiausiai sugedusi organizacija planetoje.

— Gal galėtumėte pasirūpinti, labai prašau, kad kas nors paskambintų ir praneštų man, ar Asmuo ar jo žmonės gavo bilietus? Mums reikia tai žinoti. — Iš susijaudinimo mano balsas pasidarė spigus.

— Pasistengsiu, — pasakė Deirdrė, — bet tikrai nežinosite, kol jo nepamatysite.

Ji padėjo ragelį.

Žiūrėjau, kaip Viviana tikrina krūvą ausinių šiam vakarui, klausinėdama Klarką apie baterijų naujumą. Žinojau, jog ją ir Marleną linksmina mintis, kad aš pakviečiau Asmenį į premjerą. Viviana be paliovos mane klausinėjo, ar ką iš jo girdėjau, versdama mane jaustis kaip paskučiausią antraklasį, kuris dar tiki Santa Klausu.

— Aš nusiunčiau bilietus ir jie sakė, kad jis atvyks, — atsakiau nerūpestingu tonu. Kai tik supratau, kokios jos bjaurios, trokšte troškau, kad imtų pliaupti lietus kaip iš kibiro — vienintelis dalykas, kuris būtų tikra nelaimė premjerai.

Kitas porą valandų taisinėjau vardus prie kėdžių nugarėlių pagal Vivianos kruopščiai apgalvotą susodinimo planą. Buvo nepaprastai svarbu, kad įžymybės būtų deramai pasodintos — greta tų, kuriuos mėgo, ir toli nuo tų, su kuriais konfliktavo ar seniai buvo išsituokę. Aukščiausio rango žvaigždės bus pasodintos prie Filo ir Tonio, pripažįstant jų laimėjimus. Taip pat buvo svarbu, kad filmo aktoriai būtų pasodinti šone ir galėtų lengvai išeiti, kai užges šviesos: niekas nežiūrės savo filmo per premjerą.

Artėjant filmo rodymo laikui, spaudai skirtoje vietoje ėmė sukiotis pulkas fotografų, palei kilimą išsirikiavo koks dvidešimt televizijos ir radijo laidų su tam tikra „atrinkta“ žiniasklaida, kurie buvo įleisti vidun į teatro vestibiulį. Mes sudarėme naują, peržiūrėtą spaudos sąrašą, išvardydami tuos, kurie dalyvaus. Vėliau atsiliepusieji buvo pažymėti ryškiai, o pranešusieji mums, kad neatvyks, tyliai ištrinti. Šio vakaro sąrašas žavėjo žiniasklaidą. Bet kas gali dainuoti aktoriai galėjo užimti visą Star leidinį, pilną aktorių iš filmo ir televizijos, daugelis jų buvo pagarsėję įvairiais skandalais, meilės nuotykiais ir ekscesais. Visi jie bus šįvakar kartu su kitais, kurie mums atrodė verti kvietimo. Viviana Asmens neįtraukė į sąrašą.

Didžiausią triukšmą šįvakar kėlė žinia, kad Badis Fridmanas, garsusis neurotiškas filmo režisierius, atsives savo naująją nuotaką Mindę. Mindė ne tik daug jaunesnė, bet dar ir netikra jo dukterėčia iš brolio antrosios santuokos. Tai pirmas jų viešas pasirodymas kaip vyro ir žmonos, ir spauda netvėrė iš nekantrumo. Net ir tokioj ankštumoj jie nenustygo, sukiojosi negalėdami sulaukti, ir mes suteikėme dukart daugiau nei įprastai kredencialų. Prieš ištekėdama už Badžio, Mindė ilgai dirbo Niujorko debiutančių — vakarėlio merginų scenoje ir mokėsi Malkolmo Leonardo dizaino studijoje. Ji paliko Malkolmo studiją, kad taptų asistente kostiumų dizainere Bet kas gali dainuoti ir apsigyveno kartu su Badžiu praėjus dviem savaitėms nuo prisimatavimų pradžios.

Badžio ir Mindės santykiai buvo neišsemiama begalinių svarstymų tema. Nors jie nebuvo kraujo giminaičiai, jų suėjimas poron turėjo sentimentalumo aureolę, kuri žavėjo visuomenę. E! gavo namų vaizdajuostę apie Mindės dešimtąjį gimtadienį ir transliavo jį visą savaitę. Jame Badis nutaisinėjo beždžionės minas, kad pralinksmintų mažąją Mindę. Pasirodo, ponis, kurį ji gavo dovanų, buvo netinkamos spalvos. Mindės mama burkavo: „Brangioji, širdele, visi žino, kad sartas arklys yra naujas juodis“, bet Mindės neapgausi. Susidarė įspūdis, kad tai buvo paskutinis kartas, kai Mindė negavo lygiai to, ko norėjo.

Vyliausi nutaikyti progą išsprukti į vonios kambarį, kai Fridmano limuzinas sustojo prie šaligatvio krašto ir iššoko Mindė, plačiai išskėtusi rankas, tarsi norėtų apkabinti visus fotografus. Jie tiesiog pakvaišo. Ji sukiojosi taip, kad jie galėtų nufotografuoti jos suknelę, smaragdinį žalią šilką su juokingai ilgu šleifu, kurį ji laikė taip, kad sukdamasi neužmintų. Ji per smarkiai apsisuko ir susvyravo ant kulniukų, bet Klarkas prišoko ir palaikė ją už alkūnės, kad ji išsilaikytų.

— Pono Malkolmo Leonardo aukštoji mada, — pasakė ji dar net niekam nepaklausus. Paskui abiem rankom siuntė bučinius spaudai. Modernus jos makiažas buvo nusižiūrėtas iš daugelio filmų gražuolių — kraujo raudonumo lūpos, aukštai išlenkti antakiai, dirbtinės blakstienos ir net „musė“, strategiškai uždėta virš kairiojo lūpų kampučio. Blizgantys rusvai raudoni plaukai sukelti aukšta šukuosena, susegtą žėrinčiais plaukų segtukais. Fotografai ją dievino.

Badis markstėsi nuo blyksčių, paskui sparčiai žengė kilimu. Įprastą smokingą pakeitęs stilingu kostiumu su specialiai palaikomomis kelnėmis jis atrodė kaip senas Beatle.

— Badi. Badi. Neik! — atsklido spaudos žmonių šauksmai. Mindė sulaikė jį, ir jie kartu lėtai nuėjo kilimu, stabtelėdami ir šnektelėdami su kiekvienu reporteriu. Badis nerodė noro kalbėti, bet tik ne jo žmona, ji buvo laiminga padaryti tai už juos abu.

— Taip, Badžiui ypač patiko kurti šį filmą, nes jis buvo filmuojamas Milane, viename iš jo mėgstamiausių miestų, — sakė ji Extra. — Taip, žinoma, Badis išgarsėjo ne romantiniais filmais ar net miuziklais, bet kuriant šį filmą mes pradėjome matytis ir spėju, kad mūsų romantika įsigėrę į filmą, — kalbėjo ji Access Hollywood. — Mes buvome tokie laimingi. — Badis vėl nužingsniavo, šįkart prie teatro durų.

Mindė ką tik pastebėjo, kad jo nėra, kai išgirdau naujus spaudos šauksmus.

Ant kilimo žengė trys paauglės aktorės, kurios vaidino besikivirčijančias seseris Bet kas gali dainuoti. Kiekviena vilkėjo akinamu, baltesnių nei baltu Gucci, bendras įspūdis buvo stulbinantis. Visos buvo gražios, bet Frančeska Deivis, keturiolikmetė, vaidinusi viduriniąją seserį, nustelbė kitas. Tai lėmė iš dalies jos pasisekimas ir smulki figūrėlė, iš dalies 7500 dolerių kainavusi šukuosena ir makiažas, padarytas jos namuose šią popietę Glorious Pictures dėka. Alegra buvo įsiutusi dėl papildomų išlaidų ir vis dar kaltino mane.

Painiava dėl makiažo prasidėjo išvakarėse, kai atsiliepiau Alegros linija.

— Sveiki, Gladisė Mermelstein Alegros, — pasakė rėksmingas balsas. Man buvo griežtai prisakyta visada sujungti su Frančeskos Deivis mama, tad sujungiau ją su Alegra. Alegra buvo užsiėmusi su daktare Rič, stengėsi nuspręsti, kuriame kambaryje rengti vakarėlį. Aš nuspaudžiau nutildymo mygtuką, kad pasiklausyčiau.

— Alegra? Čia Gladisė Mermelstein. Mums reikia mažutės paslaugos rytojaus vakarui.

— O, Gladisė, žinoma, mes jums padėsime. Ko jums reikia? — Girdėjau Alegros balse nerimą. Frančeska buvo nauja Filo favoritė, ir Deivis-Mermelstein kiek tik galėdama tai išnaudojo. Jų reikalavimai darėsi vis dažnesni ir brangesni, Alegra visomis išgalėmis stengėsi pažaboti šią tendenciją.

— Žinote, kad Frančeska visada nori kuo geriausiai atrodyti dėl Glorious, ir atsižvelgiant į tai, ką ji padarė dėl šio filmo — turiu galvoje, ji praleido dvi valandas su People reporteriu... — Gladisė kalbėjo taip, lyg būti pataikūniško People viršelio istorijos subjektu reikštų tą patį, kaip ir turėti pagrindinį kanalą.

— Gladisė, mes sujaudinti, ką Frančeska padarė People. Ko jums reikia? — Alegros tonas tapo aštrus.

— Man reikia šukuosenos ir makiažo namie rytoj popiet Frančeskai, prieš jai vykstant į premjerą.

— Gerai, jokių problemų, mes tuo pasirūpinsime. Trečią valandą bus gerai?

— Žinoma, Frančeska nori Luzio Longo plaukams ir Rendžio Beneto makiažui. Sara Džesika Parker mums pasakė, kad jie stačiai neįtikėtini.

Oho. Juodu kainavo ištisą lobį.

— Gladisė, abejoju, kad Luzis ir Rendis bus prieinami taip greitai, tad kodėl man neatsiuntus kokių nors kitų, kurie, mano manymu, irgi puikūs. Luzį ir Rendį mes atsiųsime Frančeskai Gražaus veidelio pokyliui kitą mėnesį, — berte išbėrė Alegra, bet Gladisė laikėsi savo.

— Fantastiška mintis. Mes mielai juos priimsime ruošdamosi pokyliui. Aš net nemąsčiau taip toli į priekį, tad nuostabu — užsakykite, — tarškėjo Gladisė. — Bet gera žinia, kad jie abu rytoj galės. Aš skambinau jų agentūrai ir užsisakiau.

Trumpa tyla.

— Gerai, Gladisė, mano įstaiga sutvarkys. Trečią bus gerai? — Alegros tonas virto įsiutusiu, bet ne visi tai girdėjo.

— Gerai bus ketvirtą. Žinote, mano dukrai nereikia tokio ilgo darbo, — pasakė Gladisė ir padėjo ragelį.

Alegra iškart paskambino man. Susiėmiau stengdamasi neišsiduoti, kad girdėjau pokalbį.

— Karen, kaip galėjai mane sujungti su Gladisė Mermelstein dieną prieš premjerą? — sušvokštė ji nuožmiai. — Dabar aš turėsiu sumokėti ištisą lobį, kad Luzis Longas ir Rendis Benetas nuvyktų rytoj popiet užtepti Frančeskai Deivis lūpų blizgio. Kodėl jai nepasakei, kad aš nepasiekiama?

— Alegra, jūs man sakėte, kad Frančeskos motinai visada esate, — išlemenau stengdamasi apsiginti.

— Dieną prieš premjerą žmonės mums skambina. Nes. Jie. Nori. Dalykų, — pasakė ji pabrėždama kiekvieną žodį. — Duok man Dagnę, — iškošė pro sukąstus dantis. Aš mostelėjau Dagnei prieiti prie telefono. Buvau per daug supykusi, kad kalbėčiau.

Dabar, žiūrėdama į Frančeską ir kitas dvi aktores, einančias kilimu, supratau, kodėl Gladisė Mermelstein tikra rakštis subinėj: ji buvo puiki vadybininkė. Trys merginos trumpai papozavo kartu, paskui fotografas sušuko:

— Frančeska, ar galiu nufotografuoti jus vieną? — Frančeska nutaisė miną „Ką, mane?“, paskui greitai žingtelėjo į priekį nuo kitų merginų, kurios atrodė sukrėstos.

— Frančeska, leiskite apžiūrėti jūsų suknelę! — šaukė kitas fotografas, ir greitai jau jie visi šaukė, spragsėjo fotoaparatai. Klarkas pamatė, kas vyksta, ir mostelėjo dviem paliktoms jaunoms moterims eiti į vidų.

Mano užduotis kitai vakaro daliai buvo stovėti netoli šaligatvio su ausinėmis ir paskelbti apie atvykstančius asmenis savo kolegoms, kurie tada palydėtų juos į rezervuotas vietas. Mūsų oficialioje „Premjeros direktyvų“ atmintinėje ta funkcija buvo įvardyta: „pastebėtoja“. Man dažnai skirdavo šį darbą per renginius, nes, kaip kažkada sakė Alegra, „Tu žinai naujienas“. Tai buvo gana teisinga, tad aš gavau privalumą būti lauke per visus sezonus. Faktas, kad Filas ir Tonis darėsi stambios žuvys politinių rėmėjų, lobizmo ir filantropijos vandenyse. Į Glorious renginius būdavo sukviečiami politikai ir visokie kinematografijos magnatai bei jų palikuonys ir broliai norėjo būti tikri, kad su jais elgiamasi pagarbiai. Sklido baisi legenda apie Fox studijos viešųjų ryšių asistentę, kuri neįleido Ruperto Merdoko į vakarėlį, nes jo neatpažino net ir tada, kai jis prisistatė. Manimi buvo galima pasitikėti, kad atpažinsiu tokius, kurie nėra įžymybės, kaip gynybos sekretorius, buvęs Konektikuto valdytojas ar vadovaujantis darbuotojas iš Intelio. Šįvakar visur puldinėjo CNN ir kiti, stebintys filmo aktorius, tad man liko mažai ką veikti, tik stebėti ir laukti. Buvo 7 valandos 58 minutės, kai pamačiau atvykstant neperšaunamą limuziną ir išgirdau šauksmus.

— O, Asmuo. Prašom čia, Asmuo. Asmuo, kaip tik jis.

Susirinkusi spauda, rodės, spontaniškai įsiliepsnojo. Pagaliau mano princas atvyko. Pasitaisiusi mikrofoną prie burnos, paskelbiau triumfuodama:

— Atvyko Asmuo.

Asmuo, visas apsitempęs ryškia oranžine oda, nubėgo per kilimą. Jis nesileido sustabdomas fotografų, ir tie jį nušvilpė supratę, kad jis neketina jiems pasisukioti. Su juo buvo vyras buliaus sprandu, kokio dar nebuvau regėjusi, apsivilkęs juodai nuo galvos iki kojų pirštų ir su juoda megzta skrybėle. Atrodė kaip vagis, lipantis į pastatą dėl steroidų. Jis nužvelgė spaudą, aistruolius prie šaligatvio ir ištiesė kaklą apžiūrėti, ar nėra kokių šaudančių iš priedangos didelės palapinės viršuje.

— Ar jūs Maiklas Mičelas? — paklausiau jo susijaudinusi.

— Kur mūsų kėdės? — nuaidėjo atsakymas, kai Robertas atėjo ir mostu pakvietė juos abu eiti į vidų.

Kai prasidėjo filmas, po kelių minučių dauguma aktorių tyliai išėjo pasidabinti vakarėliui. Mudu su Klarku planavome nugriebti pertraukėlę, bet filmas buvo toks trumpas, kad vos spėjome susodinti paskutines įžymybes į jų automobilius, ir jau buvo metas važiuoti į pastatą Septynioliktojoje, tarp Medisono ir Penktosios.

Vakarėlyje aš vėl turėjau stebėti atvykstančius, kol pasirodys Eliotas, tada mane pakeis Dagnė, kad aš galėčiau būti „su“ Eliotu. Būti su spaudos skyrelio vedėju reiškė lydėti jį per vakarėlį ir leisti jam prieiti tik prie tų įžymybių, kurios iš anksto mums pasisakiusios, kad nori kalbėti. Jei tema darosi opi ar skyrelio vedėjas užtrunka ilgiau nei tris minutes su bet kuria konkrečia įžymybe, mes turime švelniai baigti pokalbį. Paskui, iš anksto numatytu laiku, garsenybių gyvenimo skyrelio redaktorius bus palydėtas VISĄ KELIĄ IKI ŠALIGATVIO, kaip teigė atmintinė. Kadaise paklausiau Klarko, kaip atsirado „visą kelią iki šaligatvio“ ritualas.

— Taigi, — pasakė jis. — Vieną kartą, kai Robertas buvo naujokas, jis palydėjo vaikiną iš New York žurnalo tik iki durų ir manė, kad vaikinas išėjo. O šis sugrįžo ir pradėjo kamantinėti Urną dėl slaptos tatuiruotės, kurią, jis girdėjo, ji turinti. Kitą dieną OMG prezidentas, kuris yra Urnos asmeninis reklamos agentas, paskambino Toniui ir pamėgino jį užsipulti. — Klarkas nutaisė man vieną savo garsiųjų minų. — Dabar jie reikalauja oficialaus „Elvis paliko pastatą“ pranešimo, tik tada būna patenkinti.

Dabar aš supratau uolų Roberto raginimą „iki šaligatvio“ per kiekvieną premjerą. Pastarąją savaitę jis man pasakė: „Nuo dabar manau, kad palydėsiu savo žurnalistą iki kampo. Su tais žmonėmis atsargumo niekada ne per daug“.

Atvykstančių į vakarėlį po premjeros stebėjimas neilgai trunka, nes daug svečių pasirodo vienu metu ir nėra raudono kilimo nei spaudos lauke. Vienas iš pirmųjų atvyko Asmuo — ar veikiau Asmens sargybinis, žinomas kaip Maiklas Mičelas. Asmuo, mano Asmuo, laukė limuzine, kol juodasis begemotas įėjo vidun. Aš įsmukau paskui jį ir iš didžiulio fojė daktarės Rič namuose stebėjau, kaip jis atlieka apsauginį patikrinimą. Jis paplekšnojo per porą langų, pabeldė į vieną sieną pirmame pokylių salės aukšte. Atidarė spintutės dureles. Pakėlė telefono ragelį. Įėjo į didžiulę kaip restoranas virtuvę, išėjo ir man pasakė:

— Nepakankamai saugu.

— Luktelėkite, — pasakiau. — Ar jūs esate Maiklas Mičelas? — Jis sugrįžo į limuziną. Iš galinės sėdynės išlipo Emilė Daunis ir pasilenkė atsisveikinti su Asmeniu, paskui užtrenkė dureles ir pamojavo jam. Bet aš vis dar švenčiau savo pergalę, ir vakaras man įgavo ypatingą švytėjimą. Tai buvo viena iš retų progų per mano visą karjerą Glorious, kai pajutau galinti atsipalaiduoti.

Po kelių minučių prie manęs atsistojo Klarkas, rūkydamas ir laukdamas Džoanos Moloj, garsenybių gyvenimo skyrelio vedėjų vyro ir žmonos komandos pusės iš New York Daily News.

— Žinau, kas šiandien laimingas, — pasakė jis.

— Kas?

— Liaukis, Karen. Tu esi su Eliotu Solniku. Žinau, kad jis tau patinka.

— Galbūt, bet po šito jis manęs nekęs. Žinai, beveik niekas vakarėlyje nesikalba.

— Tada tau lieka daugiau laiko su Eliotu. Be to, Frančeska, Mindė ir Filas kalba. Tik didžiausi filmo kūrėjai nekalba.

Iš kur Klarkas žino, kad domiuosi Eliotu? Žinojau, kad jam to nepasakiau, niekam darbovietėje. Ar Dagnė pastebėjo mano išraišką, kai paskambino Eliotas? Neketinau leistis į šnekas, tiesiog stovėjau ir laukiau.

— Sveika, Karen. — Staiga priešais mane išdygo Eliotas. Jis pasilenkė ir pabučiavo mane į skruostą. — Gražūs batai, — pasakė, nors nelabai įtikinamai. — Leiskite man spėti — tu būsi su manim šįvakar ir niekas nekalbės.

Elioto gebėjimas perprasti situaciją man darė įspūdį, ir tą akimirką aš supratau, kodėl moterys įsimylėdavo Džeimsą Bondą: vyras, kuris tiksliai žino, kas vyksta, ir kuriam nereikia aiškinti, turi žavesio.

— Jūs tik pusiau teisus, — pasakiau jam. — Aš su jumis, ir kai kurie žmonės su jumis kalbės.

— Nereikia man nė sakyti. Mindė Fridman kalbės. Frančeska Deivis kalbės ir Tonis arba Filas.

— Filas, — pasakiau. — Teisingai, Filas. Atleiskite.

Eliotas papurtė galvą šypsodamasis.

— Jūsų viršininkai tokie kontrolės fanatikai. Kas toliau man, pasaitėlis? — Ištversiu, pamaniau. Vis dar jaučiausi lengva ir šiek tiek apsvaigusi nuo pergalės dėl Asmens. Turbūt nerimas, persekiojęs mane nuo Trišos atleidimo, galiausiai nuslūgo.

— Ar jūs manote, kad man patinka mano vaidmuo — oficiali šventeiva kalė?

— Manau, jis truputį tau patinka, — pasakė mirktelėdamas ir prisidegdamas cigaretę.

— O kaip būna kitose studijose? — paklausiau neturėdama apie tai jokios nuovokos. Mano visas požiūris, kas yra „normalu“, nuspalvintas Glorious — Kokios būna jų premjeros?

— Idėja ta pati — filmas, vakarėlis, žvaigždės. Bet jie nesistengia mūsų taip kontroliuoti. Aš vaikštinėju aplinkui, pasikalbu su vienu kitu, paskui išeinu. Savarankiškai.

— Bet tada jūs negautumėte pasivaikščioti aplinkui su manimi, — pasakiau.

— Galbūt, bet tada aš galėčiau pasirinkti vaikštinėti aplink su jumis. Ir nesijausčiau, kad Vyresnysis Brolis žvelgia man per petį.

— Broliai, — pataisiau aš.

Eliotas pakratė galvą ir pakeitė temą.

— Karen, aš girdėjau istoriją apie Tonio sūnų.

Visai nežinojau, ar Tonis turi sūnų, bet mostelėjau jam, kad kalbėtų toliau.

— Kažkas man sakė, kad vaikas praėjusią savaitę turėjo pradėti mokytis koledže, tai Tonis nusiuntė žaliūgas iš anksto, kad šie nueitų į bendrabutį ir pasirūpintų geresne lova ir tualetu ir Vaksmano jaunesniojo kambariokas nedrįstų jų užimti.

— Visai nenustebčiau, — pasakiau. — Bet, tiesą sakant, aš net nežinojau, kad Tonis turi vaikų.

— Aišku, jis laiko tai paslaptyje — apsauga ir visa kita, — pasakė Eliotas ir sutrypė savo cigaretę. — Gerai, eime.

Buvau laiminga galiausiai įžengusi į vakarėlio šviesą ir šilumą Elioto pašonėje. Daktarės Rič miesto namas priklausė jau trims jos giminės kartoms ir buvo dekoruotas pagal europiečių dvarininkų fantaziją: vingiuojantys laiptai, švytintys sietynai, senovinių dailininkų paveikslai ir stulbinami persų kilimai. Vietai prašmatnumo dar pridėjo įvairios žvaigždės, besisukiojančios visuose kampuose ir tarpduriuose. Liudviko XIV baldai buvo patraukti į šonus, kad būtų daugiau vietos svečiams vaikštinėti — jie tai ir darė. Trys filmo aktorės garsiai pasakojo visiems, kas klausėsi, kad jos nedėvi jokių apatinių ir daugiau niekada nedėvės. Roko žvaigždė, — Normano Hariso, pagrindinių vaidmenų atlikėjo, draugė artistė stengėsi užspeisti Filą į kampą dėl galimų vaidmenų būsimuose Glorious filmuose. Badis, kuris labai nemėgo minios, žvelgė į vakarėlį iš antro aukšto aikštelės, užsikvempęs ant geležinio turėklo. Už jo styginis kvartetas griežė stengdamasis išlaikyti tam tikrą orumą, bet pokalbių triukšmas kambaryje nustelbė jo pastangas.

Buvau išbadėjusi, bet valgio, kaip visada, buvo ne kažin kiek. Tačiau baras buvo gerai aprūpintas, ir svečiai nedelsdami jį užplūdo. Mindė kalbėjosi su keliais skyrelių redaktoriais, tad mudu su Eliotu nuėjome ten, kur stovėjo Frančeska su tėvais, ir aš juos supažindinau.

— Frančeska Deivis, čia Eliotas Solnikas iš Šeštojo puslapio. — Jinai pakštelėjo jam į skruostą ir santūriai pasakė turinti vilties, kad filmas jam patiko. Mačiau, kad Eliotas sužavėtas, jis paklausė apie jos meilės sceną su Normanu Harisu filme. Kai ji ėmė kalbėti, pastebėjau, kad Elioto akys nuslydo į grindis. Pasekiau jo žvilgsnį. Frančeskos Deivis kojos buvo apautos smailiakulniais sandalais ir pirštų nagai nulakuoti raudonai.

— Aš taip nervinausi, — sakė ji. — Normanas nežinojo, kur dėti rankas, ir paskui mudu susiliejome bučinyje, ir Normanas buvo visas išpiltas prakaito.

— Išpiltas prakaito? — paklausė Eliotas, tebežiūrėdamas į gražius raudonus pirštus. Norėjau nusispirti basutes ir atsistoti basa priešais jį.

— Ar jūs ką nors pametėte, pone Eliotai? — įsiterpė ponia Mermelstein.

— Ne, tik gėriuosi prabangiomis parketo grindimis, — atsakė Eliotas, glotnus kaip grietinėlė. — Frančeska, tu pasakojai man, kaip bučiavaisi su Normanu, — paragino jis.

— Manau, abu nervinomės. Bet aš filmavausi pernai. Jei turėčiau bučiuoti Normaną šiandien, visai nesinervinčiau.

Ji kilstelėjo vieną antakį Eliotui. Talento pabučiavimas lemtų mano atleidimą iš darbo, bet tuo metu atrodė verta. Vietoj to aš prisiverčiau atsikrenkšti dėl jos komentaro apie Normaną. Eliotas stengėsi būti natūralus, bet jis žinojo ką tik gavęs puikią citatą. Neabejojau, kad ji pasirodys kaip straipsnio pavadinimas: FRANČESKA DEIVIS LAUKIA, KAD BUS PABUČIUOTA. Paskui Frančeska pradėjo pasakoti apie filmą, kuriame ji dabar filmuojasi Warner studijoje kartu su Sara Džesika Parker, ta pačia, kuri rekomendavo brangius makiažo specialistus.

— Frančeska, girdėjau, kad tu, Keisė ir Korina improvizavote daugybę savo eilučių, kad jos skambėtų natūraliau, — įsiterpiau aš, stengdamasi pasukti pokalbį atgal prie Bet kas gali dainuoti.

— Tikrai, mes taip darėme, — ji skubiai patvirtino ir vėl įsileido į savo monologą apie nuostabiąją Sarą. — Žinote, ji taip mane iš pradžių gąsdino, bet ji tokia puiki. Aš tikrai jaudinausi, bet ji padėjo man patikėti savimi. Paskui ji supažindino mane su savo stilistu, ir dabar aš turiu geriausius batelius. — Čia aš turėjau su ja sutikti. Mano pastangos buvo beviltiškos. Negalėjau priversti jos kalbėti apie šį filmą, ji tarškėjo apie kažkokį kitą filmą ir atrodė labai žavi. Laikas man taip ištįso, kad, rodės, praėjo ištisos trys valandos, kol Eliotas galiausiai padėkojo paauglei būsimajai žvaigždei ir palinkėdamas labos nakties pakštelėjo jai į skruostą. Paskui jis manęs paprašė, ar negalėtų pasikalbėti su Filu.

— Ar nenorėtumėte pirma pasikalbėti su Mindė? — paklausiau.

— Jūs nebijote Filo, ar ne? — paklausė jis.

— Žinoma, ne.

Pastarąsias kelias dienas aš vengiau Filo labiau nei paprastai. Pirmadienį Matas paskambino Alegrai ir pasakė, kad yra pora reklamos administratorių, kuriuos jam reikėtų pasikviesti į Bet kas gali dainuoti, bet Viviana neleido. Klausiausi, kaip Matas pasakojo Alegrai apie keistą sceną, kurios liudytoju buvo skrisdamas Filo lėktuvu iš Los Andželo į Niujorką.

— Žinai, jis rūko kaip kaminas, ir tame mažame lėktuvėlyje nėra kur nuo jo pabėgti. Ir, žinoma, negali paprašyti jo liautis. — Matas pasakojo, kad maždaug įpusėjus skrydžiui palydovė atnešė Filui dėžutę vanilinių ledų ir šaukštelį. Filas valgydamas ir toliau rūkė, o kai pavargo nuo ledų, pradėjo berti į juos pelenus, kartkartėmis smaigstydamas ir nuorūkas.

Alegra, išlaikydama orumą, neatsakė.

— Alegra? — paklausė Matas, kad įsitikintų, ar jinai dar jį girdi.

— Šnekėk.

— Taigi, toliau jis nusiavė batus ir kojines, išsitraukė nagų žirklutes ir ėmė karpyti nagus į pelenuotus ledus. Aš vos susilaikiau nesusivėmęs.

Alegra atsakė Matui, kad jo žiniasklaidos pirkėjai galės ateiti į premjerą, bet negalės atsivesti „dar vieno“.

Taip pasibjaurėjau, kad turėjau padėti ragelį ir nueiti iškart papasakoti Robertui, tarsi atlikti egzorcizmą, bet tai padėjo tik truputį, bijojau, kad negalėsiu žiūrėti į ledus bent penkerius metus.

Pasakiau Eliotui, kad pažiūrėsiu, ką galiu padaryti, ir nuėjau į Filo urvą. Dvi jo asistentės buvo kaip sarginiai šunys tarp durų į VIP kambarį ir jo asmeninio staliuko, kad sulaikytų įsibrovėlius. Priėjau prie Sabrinos ir paklausiau, ar galiu atsivesti Eliotą. Atsakymas buvo teigiamas, bet tik trims minutėms.

Kai pradėjau juos pažindinti, Filas nutraukė mane ir sulojo:

— Man nereikia, kad tu man aiškintum, kas yra Eliotas Solnikas. Eliotai, sėskitės. Ačiū, kad atėjote. — Filas nežiūrėjo į mane, bet mostelėjo mano pusėn. — Gali palikti mus vienus. — Eliotai, kaip Frančeska? Puikus užpakaliukas ar kas? — Juodu nusijuokė purvinu senyvų vyrų juoku, o aš pasitraukiau šalin. — Bet rimtai, mergina didelis talentas, jaunoji Odrė Hepbern. Ji turi kažką natūralaus, kas tiesiog sklinda iš ekrano, — čia jis ištiesė ranką ir suėmė Eliotui už peties, — ir tiesiai tau į sterblę. — Vėl pakikenimai. Aš nuėjau į kambario šoną, iš kur galėjau matyti Filą ir Eliotą, bet negirdėti jų pokalbio.

Iš savo vietos netoli įėjimo į pokylių salę mačiau, kad Robertas, kuris buvo „su“ Sinde Adams, diskutuoja su Mermelsteinais, o Frančeska kalbasi su Sinde, kuri buvo užsidėjusi mažučius akinius, kad geriau apžiūrėtų nuostabius Frančeskos batelius. Vakarėlis skleidėsi priešais mane švytėdamas. Žmonių plaukimas ir sukimasis, lydimas tylaus styginių kvarteto, priminė šokį, kuriame žmonės šnekėjosi, keitėsi partneriais, žavėjosi vienas kito drabužiais ir paskui vėl keitėsi partneriais įmantriu zigzagu. Visi atrodė patenkinti savimi, bet žinojau, kad jie tikrai neatsipalaiduos, kol neįsitikins, kad spauda išėjusi iš kambario.

Po kelių minučių balsas mano ausinėse pranešė, kad metas atėjo. Aš pamojau Sabrinai ir parodžiau į laikrodį, ji pasilenkė prie Filo ir jam pakuždėjo. Jie su Eliotu paspaudė kits kitam ranką, ir aš nuėjau prie savo skyrelio redaktoriaus.

— Eliotai, atleiskite, bet dabar turiu tai padaryti.

— Aš išeisiu pats. — Jis išsižiojo ir laikė iškėlęs rankas, apsimesdamas pasibaisėjęs. — Juokauju, Karen. Žinau, kaip būna. — Išėjau su juo iš namo ir, laikydamasi Roberto perspėjimo, palydėjau jį iki kampo. Buvo gražus vakaras ir danguje žėrėjo tikros žvaigždės. Rugsėjo vakaro oras buvo gaivus, dvelkė laisve ir aš prisiminiau iš atmintinės, kad, išlydėjus Eliotą, mano vakaras baigiasi. Mąsčiau, kaip subtiliai leisti jam tai suprasti, bet jis suspaudė man petį ir pasakė:

— Ačiū, Karen. Turiu bėgti. — Mane užliejo nusivylimas. Vyliausi, kad bent jau išgersiu su juo, kai dabar nebesu oficiali šventeiva kalė. O jis jau pasigavo taksi ir lipo vidun. Man vėl sušvito viltis, kai jis palinko mano pusėn, tarsi būtų pamiršęs ko paklausti. — Karen. Ar tau pavesta ir įsitikinti, kad aš uždariau dureles? — Jis nusijuokė, uždarė jas ir taksi nuvažiavo.

Atsišliejau į autobuso stoginę, apžvelgiau gražias krautuvėles Medisono aveniu ir galvojau, kodėl Eliotas buvo toks šaltas. Žinoma, sunku atrodyti patraukliai, kai aplinkui pilna įžymybių, bet Eliotas jaučia skirtumą — jis dirba šį darbą tiek metų. Mano minčių grandinę nutraukė šalia išdygęs Robertas. Jis paprašė cigaretės, prisidegė ir giliai įtraukė, supdamasis ant kulnų.

— Nuostabu, Karen. Tu palydėjai Eliotą Solniką iki pat taksi. Aš tai prisiminsiu kitą kartą.

— Ta strategija nebuvo tokia, kokios aš tikėjausi, — pasakiau niūriai.

— Nesėkmingas vakaras? — paklausė jis. Aš linktelėjau, ir jis pasiūlė stabtelėti gretimame bare, bet pasakiau, kad verčiau važiuosiu namo. Jis įlipo į taksi, o aš likau. Stovėjau ir niekaip nesuvokiau, ką aš ne taip padariau, kad Eliotas pabėgo.

— Sveika, — mane išgąsdino balsas iš prietemos už nugaros.

— Sveiki? — atsakiau stengdamasi įžiūrėti, kas ten. Vidurnaktis yra vidurnaktis, net ir prabangiausiame rajone, ir aš šiek tiek sutrikau. Figūra išniro priešais mane. Iškart atpažinau, kad tai vyras nuo raudonojo kilimo galo Los Andžele.

— Ar tik čia ne mano mažoji draugė iš Holivudo? — pasakė jis, ir kažkodėl jo manieros privertė mane pasijusti nejaukiai.

Jis atrodė visiškai toks pat — galvą guldau, tuo pačiu gerai išlygintu kostiumu kaip tą naktį prieš daugelį mėnesių.

— Ar jūs, ar jūs Džordžas Hanratis? — išlemenau.

— Kodėl taip manote?

— Tiesiog nuojauta.

— Nesakykite — turbūt Filas ir Tonis davė jums mano nuotrauką. Viešasis priešas numeris pirmas, — tarė jis apmaudžiai.

— Visai ne, — atsakiau. — Neturiu jokios nuotraukos. Jie tikrai apie jus beveik nekalba.

— Nes nemano, kad keliu jiems grėsmę, — pasakė jis, burna buvo tvirtas brūkšnys, rankos truputį mažiau drebėjo negu Los Andžele. — Pasakykite man teisybę — jie kalbėjo, kad aš girtuoklis, visiškai nusmukęs, nebegaliu daugiau rašyti — ir panašiai.

Sustingau vietoje.

— Nieko tokio, ko nebūčiau girdėjusi anksčiau. Jūs ir pats galite man tai pasakyti.

Nuleidau smakrą ir vėl kiek pakėliau, tik kartą.

Jis atsiduso, jo pyktis atlėgo, jį apėmė akivaizdus liūdesys. Stovėjo čia, galva atkišta į priekį, pečiai nusvirę.

— Pone Hanrati? Ar viskas gerai? — Jis atrodė beveik ligonis.

— Viskas gerai, — pasakė ir vėl išsitiesė. — Visai gerai. Ir bus dar geriau, kai baigsiu knygą. Ar galite įsivaizduoti, kiek daug žmonių nori išgirsti teisybę apie Vaksmanus? Kad tai nebuvo Glorijos plaukų kirpimas jos kriauklėje ir Filo bei Tonio savarankiškas iškilimas iš Bronkso? — Nieko neatsakiau, o jis kalbėjo toliau: — Tikroji istorija mažiau žavinti.

Desperatiškai troškau pabėgti, tad pajudėjau prie šaligatvio, kad pagaučiau taksi, bet jis palietė mano ranką ir aš apmiriau.

— Nenorėjau tavęs išgąsdinti, brangioji, — pasakė švelniai. — Niekada nieko neįskaudinčiau.

— Pone Hanrati, aš suprantu. Bet negaliu jums padėti.

— Ir nereikia. Aš turiu akis ir ausis.

— Tai kodėl šnekatės su manim?

— Tu atrodai kitokia nei jie. Kai pamačiau tave Oskaruose ir tu man papasakojai apie Tedą Rodį, mačiau, kad esi nusiminusi. Tu tokia sąžininga, tai mane jaudina.

— Apie ką jūs kalbate?

— Tu pernelyg rimtai į viską žiūri. Ankstyvi rytai, laikraščių skaitymas miesto automobilyje, ėjimas į Times vidurnaktį.

Hanratis per daug apie mane žinojo — gal net mano adresą. Aš išsigandau. Taksi apsuko kampą, ir aš pamojavau, nubėgau per dvi eismo juostas į saugų automobilio prieglobstį. Sakydama vairuotojui adresą, pažvelgiau pro langą į Hanratį, mažą liūdną figūrą, vienišą stovinčią tamsoje.

Rytą atėjau surinkti ir paskirstyti spaudos apie premjerą. Dauguma laikraščių buvo išspausdinę Asmens nuotraukas — ar, tikriau, Asmens nugarą — einančio į peržiūrą. Daugiausia su parašais įvairiomis variacijomis Bet kas nedainuos.

Vos mane pamačiusi, Alegra pasikvietė į savo kabinetą ir liepė sėstis.

— Žinau, kokia tu sužavėta, kad Asmuo pasirodė praėjusį vakarą, ir prisipažįstu, nemaniau, kad jis atvyks, — sušnibždėjo ji perversdama hitus. Ji buvo, kaip pavadinčiau, „ryto po“ suknele, laisvu juodu drabužiu, kurį dažnai vilkėdavo dieną po premjeros, ir jis tiko jai taip gražiai, kaip ligoninės chalatas. Maniau, kad tai jos pagirių treningo ir marškinėlių versija. — Bet ne tokios filmo reklamos mums reikia. Dabar visi laikraščiai pilni jo nuotraukų vietoj Badžio Fridmano ir Frančeskos Deivis ar kito filmo talento, — pasakė ji pabrėždama tą žodį, kad suprasčiau, jog aš jokio talento neturiu, tada pasisuko kėdėje į aplankų spintą ir atgręžė man nugarą. Aš išėjau iš kabineto.

Nežmoniškai išvargusi ir sverdėdama nuo geliančio galvos skausmo aš nežinojau, ką daryti ar sakyti apie Hanratį. Mes turėjome pranešti, kad jį pastebėjome, bet niekas niekada to nedarė, bent jau kol aš čia. Kai jis pasakė, kad pats turi akis ir ausis, supratau, kad jei kas nors Glorious sužinos, jog aš buvau jį sutikusi, visą kaltę dėl jo knygos suvers man. Atėjo į galvą mintis, kad gal aš ne vienintelė, jį sutikusi, gal ir kiti, ir visi tylėjo. Hanratis pažinojo Glorious — pakankamai, kad panaudotų kompanijai būdingą nepasitikėjimą savo darbuotojais kaip priedangą savo tyrinėjimams.

Po savo susidūrimo su Hanračiu aš grįžau namo ir radau Eleną dar nemiegančią. Ji manęs laukė, norėjo pasakyti, kad vienas kaimynas jos paklausęs, ar aš nedirbu palydovių tarnyboje. Matyt, ne vienam namo gyventojui kilo tokių įtarimų, ir tai paaiškino incidentą su spanieliu, kuris, rodės, buvo prieš metus, o iš tikrųjų tik prieš keletą valandų. Kai Elena pasakė jam, kad aš dirbu Glorious, vyriškis paklausė jos, ar negalėčiau jam gauti Amžinų nesutarimų plakato.

Ar visi mano gyvenime turi pasinaudoti manimi ar įskaudinti mane? Tai jau virto nelemta epidemija.

Administracinis sprendimas

Pastaruoju metu prastai miegodavau, tad kai telefonas suskambo 4.30 ryto, jau buvau pabudusi ir sėdėjau prie interneto, norėdama atlikti vieną iš testų. Maniau, tai galėtų pateikti kelias užuominas apie mano bendradarbių asmenybės tipus ir paaiškinti, kodėl mano iš esmės tvirtas charakteris neatrodė padedantis man laimėti draugų ir įtakos Glorious.

— Tau reikia važiuoti į darbą, mieloji. — Tai buvo Belinda iš žurnalų kiosko. Aš buvau davusi jai savo telefoną, jei nutiktų kritinis atvejis, ir ji pirmą kartą juo pasinaudojo. — New York Observer pirmame puslapyje yra istorija, pavadinta „Grynieji, melagystės ir videoapiplėšimas — kaip aš išviliojau iš Filo Vaksmano 15 milijonų“.

Padėkojau Belindai, apsivilkau vakarykščiais drabužiais, surinkusi juos nuo grindų ir, įšokusi į taksi, nulėkiau į miesto centrą. Kai privažiavau kioską, dar buvo neprašvitę. Belinda laukė manęs su keturiais egzemplioriais rausvų laikraščių ir dviguba kavos. Dar neperskaičiusi pirmų dviejų paragrafų supratau, kad šis straipsnis sugriaus artimiausią mano ateitį.

Prieš dvi savaites Filas įsigijo filmą Metalo pjūklas apie draugystę tarp protiškai atsilikusio kalinio ir mažo berniuko iš šiurkštaus elgesio šeimos. Filmo scenaristas ir režisierius buvo gana nežinomas aktorius Džimis Deilas Hotornas. Kol autorius įgyvendino savo idėją, įliedamas savo kraujo ir drąsos į šį filmą, truko beveik dešimt metų. Hotornas ir vaidino Metalo pjūkle: atliko nepaprastai keisto pagrindinio veikėjo vaidmenį.

Tai sužinojau perskaičiusi kelis skelbimus internete, bet nekreipiau per daug dėmesio. Tonis laikė filmą šlamštu, išjuokė ir šaukė, kad Filas permokėjo už jį, kad tai „dar viena iš tavo sumautų kvailų idėjų“.

Sandoryje su Gariu Mastersu, prodiuseriu, iš kurio Filas pirko filmą, buvo punktas, kad finansiniai susitarimai turėtų likti konfidencialūs. Dabar, kai sąskaita paaiškėjo, Mastersas davė išskirtinį interviu Observer. Straipsnyje jis skelbė, jog surengė fiktyvų aukcioną, kad Filas permokėtų už Metalo pjūklą, apibūdintą kaip „materialinė klaida“, ir numatė bilietų kasose kruvinas skerdynes dėl Metalo pjūklo. Užsiminęs apie kelias menkas apžvalgas, kurių filmas sulaukė iš festivalio kritikų, Mastersas skelbė: Dabar Metalo pjūklas gailestingai atsidūrė nebe mano lėkštėje tik dėl neišrankaus Filo Vaksmano skonio“. Jis baigė entuziastingu savo naujos motorinės jachtos aprašymu — „jūsų esminė 85 eilutė puslapio apačioje“.

Aš paskambinau Alegrai ir nusiunčiau faksą jai į namus. Buvo po penkių, bet žinojau, kad ji norėtų tai kuo greičiau pamatyti.

— Alegra, atsiprašau, kad taip anksti skambinu, — pasakiau, nes supratau, kad ją pažadinau. — Nufaksavau jums Observer straipsnį, kurį, esu tikra, norėtumėte iškart pamatyti.

— Viliuosi, čia nėra tavo dar viena perdėta reakcija. — Moteris galėjo iš miegalės virsti pabudusia kale greičiau nei daugelis spėtų nusišnypšti.

— Manau, jūs pamatysite, kad verta buvo atsibusti, — atsakiau trumpai, stengdamasi nesusierzinti.

Po trijų minučių Alegra man paskambino.

— Suieškok Filą. — Tokiu metu geriausia su Filu susisiekti per Mahmudą, jo vairuotoją, kuris žinodavo kiekvieną Filo krustelėjimą. Mahmudą pagavau esantį per penkiolika minučių nuo Filo senojo Vestberio namo, važiavo paimti Filo į oro uostą. Filas su žmona turėjo kelias rezidencijas Niujorko rajone, ir šitą, didelius apartamentus Istsaide, ir ūkininko sodybą Milbruke.

Nufaksavau straipsnį per Mahmudą, kuris pažadėjo atvykęs prinešti iki pat Filo durų. Automobilis, Mercedes S600 turėjo du fakso aparatus, du ekranus žiūrėti DVD ar juostoms ir kelias telefono linijas, vieną visiškai slaptą. Automobilio komunikacijų sistemą įrengė Apsaugos tarnyba, atsidėkodama Filui už labai naudingą demokratiško senatoriaus iš Nju Džersio parėmimą. Automobilis taip pat turėjo mažą šaldytuvą, pilną Daktaro Peperio dietų ir visokių visokiausių prieskonių, kokių tik galima įsivaizduoti, kad Filas galėtų pasigardinti tai, ką valgo. Tai buvo Grėjaus Poupono rinkinys, bent pora variantų. Buvo ir tuzinai butelių bei stiklainių su vasabi, mango salotom, raudonaisiais krienais, aštriu pipirų padažu, Heinz 57 padažu, Al, kečupu, marinuotais agurkais su krapais, stebuklingų plaktų baltymų su vaisiais ir šokoladu, aštraus padažo, saldžių pagardų, džalapeno pipirų, aromatinio acto, antienos padažo, aviečių džemo ir dvi skardinės Filo mėgstamų garstyčių. Jei ištiktų branduolinis karas, Filas nebūtinai turėtų daugiau maisto nei kas kitas, bet tikrai gardesnio.

Nufaksavusi Mahmudui, aš sujungiau Alegrą su Filu namie ir pasiklausiau jų pokalbio. Alegra stengėsi jam švelniai perteikti žinią, bet Filas norėjo pamatyti straipsnį pats, tad Alegra liepė man sujungti Filą su Mahmudu. Filas jam įsakė spausti greičio pedalą. Fakso aparatas buvo Filo išsidriekusių valdų peržiūros kabinete, bet kai Mahmudas pasisiūlė ten nusiųsti, Filas atsakė, kad jei jis greitai važiuos, tai užtruks tiek pat laiko.

Po kelių minučių paskambino Filas, ir aš sujungiau jį su Alegra. Jis jungė ir derino keiksmažodžius taip, kaip dar niekada nebuvau girdėjusi. Alegra stengėsi šnibždėti jam, kad jis nusiramintų, bet nesėkmingai — beprecedentinis įvykis, kiek žinau. Po kurio laiko Filas liovėsi šaukęs ir leido Alegrai kalbėti. Ji pasakė jam, kad geriausia šiuo momentu būtų visiškai ignoruoti nepagrįstus Observer tvirtinimus. Jie sudarysią planą, kaip atsikirsti.

Žinoma, jie sutarė, kad su laikraščiu reikia susidoroti, ir aš žinojau, kad prabėgs daug laiko, kol kas nors iš Observer pateks į Glorious peržiūros premjerą ar gaus leidimą paimti interviu iš Glorious talento. Jų telefono skambučiai liks neatsiliepti ir į visus klausimus bus atsakyta: „Jokių komentarų“. Bet Alegra ir Filas dar kovos nepradėjo.

Filas pasakė Alegrai, kad skris į Čikagą šiek tiek vėliau nei planavo — dabar jam reikią susitikti su Viešaisiais ryšiais, Vadyba ir Įsigijimais, ir teisės komanda. Mahmudas nuveš jį į darbovietę, jie turi būti pasirengę ir laukti miesto automobiliuose po valandos. Jie lydės jį į Teterboro oro uostą Nju Džersyje, kur jo lėktuvas bus parengtas ir pripiltas degalų, ir kiekviena grupė pabendraus su juo kelyje.

Alegra paskambino man ir padiktavo ilgą sąrašą žmonių, kuriems turiu paskambinti į namus. Taip pat turėjau užsakyti penkis miesto automobilius, kad iškart atvažiuotų į Glorious, ir reikėjo surinkti visus Observer egzempliorius, kokius tik galiu gauti.

Belinda laiminga paslėpė savo Observer krautuvėlės gale, aš pažadėjau jai atsiųsti interną su pinigais vėliau.

— Suprantu, kodėl Filas nenori, kad visi liežuviai Traibeke tai išnešiotų, — pasakė ji.

Buvau girdėjusi apie Filo „keliaujančius susirinkimus“ anksčiau, bet šis buvo pirmasis, kuriame dalyvauju, nors tik kaip organizatorė. Užsakiusi automobilius, greit ėmiau skambinėti reikiamiems žmonėms. Trys teisininkai mėgino su manimi ginčytis, kol atšoviau jiems, kad gaišta laiką, reikalingą dušui ir skutimuisi. Matas Vincentas suprato iškart ir net pasisiūlė paskambinti Čerilei ir Keniui, kurių Filas irgi pageidavo. Padėkojau ir ėmiau skambinti Įsigijimų žmonėms. Šie sutiko greitai. Paskambinau Klarkui, pasakiau, kad turi pasirodyti, ir jis man padėkojo. Savo „mėgstamą“ asmenį palikau paskutinį, ir kai paskambinau Marlenai, ji pasirodė tokia maloni, kokią ir įsivaizdavau.

— Karen, tu nepasižymi gebėjimu bendrauti — ar esi tikra, kad Filas to nori? — Pasiūliau jai nesirodyti ir pačiai išsiaiškinti.

Net pati nustebau, kokia rami ir tvirta galiu būti. Filo vardo ištarimas turėjo neįtikėtiną galią — „Filas nori, Filui reikia, Filas sako...“

Nukopijavau straipsnį ir išlėkiau į lauką, kur stovėjo miesto automobiliai, padėjau po kelias kopijas į kiekvieną, tada parlėkiau atgal. Paskambinau Alegrai ir pasakiau, kad Observer nebėra Belindos krautuvėlėj, viršininkai visi jau važiuoja, o automobiliai prie šaligatvio. Ji liepė man įsitikinti, kad straipsnis nepateko į šio ryto hitus, ir pasakė, kad turiu būti kurčia visiems spaudos skambučiams šiuo klausimu, tik priimti informaciją ir atsakyti, kad paskambinsime. Alegra pridūrė, kad aš „pareguliuočiau informacijos sklidimą“ skyriuje — žmonės, kurie tiesiogiai į tai įtraukti, supranta reikalą, o visiems kitiems pasakyti, kad situacija valdoma. Jei kokie nors žiniasklaidos atstovai kam paskambintų, jie turi būti nukreipti į jos kabinetą.

Šeštą žurnalistai iš viso pasaulio suskato skambinti, kad išgautų daugiau informacijos apie Observer istoriją. Skambino iš Wall Street Journal, New York Times, Reuter, Sky News, CNN ir BBC ir daugybė kitų. Alegros elektroninio pašto dėžutė atrodė gyva — ekranas tiesiog pulsavo nuo paklausimų. Kai kurie žurnalistai jau buvo kalbėjęsi su Gariu Mastersu ir dabar norėjo oficialaus Filo žodžio. Pramoginei spaudai, kuri jau seniai ieškojo spragos Glorious Pictures tvirtovės sienoje, istorija atrodė per gera, kad būtų tiesa. Ar Filas Vaksmanas, sandorių meistras, vyrukas, kuris niekada neapsišovė, tikrai leidosi apstatomas trečiarūšio prodiuserio, kuris dabar dumia į banką?

6.30 penki automobiliai buvo pilni ir laukė atvykstant Filo. Teisės komanda, Įsigijimų žmonės, Vadybos skyrius — visi turėjo savo automobilį; Marlena ir Klarkas sėdėjo ketvirtame, o Alegra važiavo viena. Paskambino Mahmudas ir liepė išrikiuoti automobilius — pirmas Alegros, antras Teisės komandos, trečias Vadybos, ketvirtas Klarko ir Marlenos ir paskiausiai — Įsigijimų žmonių. Jis pasakė, kad bus po penkių minučių ir kad jie būtų pasirengę sekti paskui jį. Išlėkiau į lauką dar kartą duoti nurodymų keleiviams ir jų vairuotojams, kad būtų pasirengę važiuoti, kai tik iš už kampo šmėstelės Filo automobilis. Kitas nurodymas — kad automobiliai liktų tokia tvarka, kai važiuos paskui Filą į oro uostą.

Mahmudas paprašė manęs neužimti telefono linijos, kad mudu galėtume nuolat susisiekti. Prieš pat atvykdamas į darbovietę, jis pasakė man, kad Filas norėtų pirmiausia pasimatyti su advokatais. Paskambinau vienam iš jų, ir vos tik pasirodė Filo automobilis, jie iššoko. Mahmudas sustojo dviem sekundėms, kad juos įsodintų, ir virtinė pajudėjo į Teterboro oro uostą.

Kai jie važiavo Holando tuneliu, Mahmudas man pasakė, kad toliau reikia Vadybos. Visi šeši automobiliai sustojo, advokatai išlipo iš Filo mašinos pro dešinės pusės dureles, o Matas, Čerilė ir Kenis įlipo pro kairiąsias, teisėjai sulipo atgal į savo automobilį ir visi šeši vėl pajudėjo. Tai pasikartojo prieš US1 Nju Džersyje, išlipo Vadyba, įlipo Įsigijimai. Kad sutarta vieta Teterboras, vadinasi, Filo susitikimai ilgai neužtruks — net per spūstį oro uostas buvo už valandos kelio. Prieš įvažiuojant į 17- ąjį maršrutą, išlipo Įsigijimai, įlipo Marlena, Klarkas bei Alegra ir liko iki kelionės pabaigos. Mahmudas man pasakė, kad Vadyba, Įsigijimai ir Teisėjų komanda gali grįžti į darbovietę.

Kalbėjausi telefonu su Mahmudu ir skirtingų skyrių nariais visą kelią ir jaučiausi kaip oro eismo kontrolierė, kuri turi visus nutupdyti į lygią saugią aikštelę. Galiausiai Mahmudas man pasakė, kad Filo lėktuvas išskrido. Padėkojom vienas kitam ir aš giliai įkvėpiau. Buvo 7.45. Alegra gali bet kada paskambinti, tad nesitraukiau nuo stalo, užsiėmusi rytiniais hitais, kilodama telefono ragelį ir stengdamasi sekti elektroninius laiškus, kurių atėjo daugybė. Buvau tokia užsiėmusi, kad net padedantis ragelį vyrukas manęs nesuerzino, kai paskambino 7.22, nors pažymėjau jo skambutį.

Telefonas skambėjo milijonus kartų.

— Alegros Orekchi kabinetas, — pasakiau dėdama daugiau popieriaus į spausdintuvą, kad išspausdinčiau elektroninius laiškus.

— Karšta dienelė, Karen? Observer straipsnis deramai visus pastatė į vietą, ar ne? — tai buvo Hanratis.

— Iš kur žinote?

— Skaičiau pats. Tokie dalykai Filui širdies neglosto, kur ten.

Galvojau, ar jis žino apie automobilius.

— Jis visai ramiai į tai žiūri.

— Tikrai? Tai buvo kokia kita priežastis, kad visi vargšeliai mažieji daliniai turėjo važiuoti Filo parade šį rytą?

Tai man pasirodė labai keista. Greit jis matys, ką aš darau — tarsi snaiperis.

— Daugiau man niekada neskambinkite, — atrėžiau ir nutėškiau ragelį. Prireikė kelių minučių, kol atgavau savitvardą. Kaip ir tada, kai susidūriau su juo premjeroje, aš neįtraukiau to į Alegros telefonų sąrašą. Nutylėdama aš prisidėjau prie savo kolegų slapumo ir saugojau savo kailį. Maždaug 9.30 pasirodė Marlena ir Klarkas, pakeliui į čia užsukę papusryčiauti.

— Kur Alegra? — paklausiau.

— Jos dar nėra? — nustebo Klarkas.

— Ne, iš jos jokių žinių. Mobiliuoju neatsiliepia.

— Gal ji yra „ten“, — pasakė Klarkas.

— Ten? — pakartojau aš.

— Kartais, kai Filas daro tuos keliaujančius susirinkimus, jei nebūna dar baigęs, jis priverčia tą, su kuriuo jam reikia pasikalbėti, skristi kartu su juo. Paskui jis palieka juos grįžti savarankiškai. Kartą Marlena atsidūrė Las Vegase naktį be drabužių ir lagamino. Spėju, kad Alegra yra „ten“ ir šiandien.

Elektroniniai laiškai ir telefono skambučiai vis dar plūdo, kai dešimtą pasirodė Dagnė. Ji atrodė graži ir gerai pailsėjusi — kaip dažniausiai būdavo dabar, kai išmetė iš galvos Džuljetą. Ji taip pat reguliariai susirašinėjo internetu su Oliveriu, net porą kartų buvo susitikusi su juo išgerti, kai vasara jau baigiasi ir jis vėl mieste, dirba vienoje savo tėvo kompanijų.

— Ar atmintis mane apgauna? — paklausė ji kritiškai nužvelgdama mano pakartotinę aprangą. Aš jos nepaisiau. — Karen, tu atrodai baisiai. Ar gerai jautiesi?

— Aš čia nuo penkių, vargstu su milžiniška Filo problema. — Žinojau, kad tai atkreips jos dėmesį. Rytoj ji turbūt ateis ketvirtą. Ji spaudė mane dėl smulkmenų.

— Straipsnis Observer skelbia, kad jis baisiai prakišo pirkdamas Metalo pjūklą. Jie visi turėjo keliaujantį susirinkimą pakeliui į Teterborą. Prasidėjo 6.30, ir dabar jie grįžta atgal, išskyrus

Alegrą, kuri, manome, skrenda į Čikagą su Filu. — Praleidau apie perspėjantį Belindos skambutį — norėjau šį žinių šaltinį pasilikti tik sau.

Dagnė paėmė hitų egzempliorių ir permetė akimis.

— Čia nieko nėra.

— Visi straipsnio egzemplioriai sunaikinti.

— Ar sakai man, kad aš negalėsiu jo pamatyti?

— Štai, imk. — Padaviau per stalą vienintelį Traibeke likusį egzempliorių.

— Neįtikėtina, kokie to vyruko nervai, — pasakė Dagnė, entuziastingai skaitydama. — Pavadinti laikraštyje Filą nevykėliu. Įdomu, ar filmas tikrai toks niekam tikęs? — Ji pakėlė telefono ragelį ir norėjo skambinti. Ištiesiau ranką ir nuspaudžiau išjungimo mygtuką.

— Neskambinėk savo mažiesiems bičiuliams ir neskleisk visur. Tai daug svarbesnis dalykas nei ta nesąmonė su Džuljeta, ir aš tau garantuoju, kad mes abi būsime atleistos, jei išaiškės. Liaukis.

Mano ryžtingumas ją nutildė, tad kalbėjau toliau.

— Galybė spaudos žmonių skambina ir kaulija detalių. Apsimesk, kad nieko nežinai, ir išgauk, kas jiems yra žinoma. Tas pats su elektroniniais laiškais — tiesiog juos atspausdink. — Parodžiau į šūsnį spausdintuve. — Man reikia į tualetą. Ar galiu pasitikėti tavimi, kad nepliurpsi, kol manęs nėra? — Ji nuolankiai linktelėjo. — Puiku. Kodėl tau neužsakius mums pusryčių? Pora kavos ir apskrita vaivorų bandelė — štai ko man dabar reikia. — Ji pakėlė telefono ragelį ir aš palūkėjau, kol įsitikinau, kad ji nesikalba su kuo nors, pavojingesnių už kulinarijos pardavėją.

Kai grįžau prie savo stalo, šūsnis spaudinių buvo pastorėjusi ir į telefonų knygą, atverstą prieš Dagnę, prirašyta aibė papildomų vardų ir numerių, kuriems Alegra turės paskambinti.

Maždaug vienuoliktą garsenybių gyvenimo skyrelių redaktoriai atsibudo ir pradėjo skambinti. Pasakiau Eliotui standartinę eilutę.

— Karen, tikėjausi iš tavęs daugiau. Juk čia aš.

— Nežinau nieko daugiau, tik tai, ką jūs perskaitėte, — tvirtinau aš, ir tai buvo tiesa: iki šio ryto buvau skaičiusi tik trumpą žinutę apie Metalo pjūklą elektroniniame laiške, kurį Matas atsiuntė Alegrai, ir girdėjusi Tonio šauksmus dėl to. Pažadėjau Eliotui, kad kas nors suteiks jam informaciją vėliau.

— O ką tu manai? Turėtum turėti savo nuomonę, — neatlyžo jis.

— Mano nuomonė ta, kad bus labai ilga diena ir šis Mastersas turbūt trokšta mirties ar bent jau neįvertina Filo.

— Šit kaip. Bent jau atsakymas.

Mėšlas.

— Neketinate manęs cituoti, ar ne?

— Karen, žinoma, ne. Negi aš norėčiau toms mažoms kojytėms sukelti rūpesčių? Ar priversti jų savininkę ant manęs pykti?

— Paskambinsiu jums, kai tik ką nors sužinosiu. — Negalėjau atremti dabar tų Elioto šnekų apie kojytes. Viso mano dėmesio reikalavo dabartinė užduotis.

Buvo antra valanda popiet, o mes vis dar neturėjome žinių iš Alegros. Suskambo telefonas, ir aš pakėliau ragelį.

— Alegros Orekchi kabinetas. — Nieko neišgirdusi pakartojau, paskui išgirdau balsą toli sakant:

— Gal norėtumėte gėrimų? — Pauzė. — Su ledu?

Garsiai pasakiau:

— Alegra, čia Karen. Negirdžiu jūsų, turbūt lėktuvas blogoje vietoje. Turite paskambinti dar kartą. — Dagnė atsisuko. — Girdžiu skrydžio palydovę, bet ne jūsų žavų balsą. — Dagnės akių obuoliai triskart persivertė.

Po pusvalandžio Alegra vėl paskambino pasakyti, kad jai reikėtų automobilio, kuris pasitiktų ją La Gvardijoje, kad mes galime laukti jos ketvirtą popiet ir kad abi planuotume likti darbe iki nakties. Alegra dar kartą paskambino tuo metu, kai nusileidimo mechanizmas susilietė su kilimo ir leidimosi taku, ir vis dar tebekalbėjo su mumis, kai ėjo pro mus su Dagne nė nežvilgterėjusi ir įžengusi į kabinetą, uždarė duris. Skambindama ji apmetė planą, kurį jie su Filu buvo sumanę. Kai jį išgirdau, iškart supratau, kad į Gario Masterso įžeidžiamą šūvį bus atsakyta kulkosvaidžio ugnimi. Alegros reputacija čia buvo neginčytina, bet Masterso sužlugdymas reikalaus subtilumo, kurį turi tik fugaso perkėlimo specialistas. Meistriškas Glorious sugebėjimas išsisukti iš padėties bus avarinis trenksmas komunikacijų krizėje.

Kaip paaiškėjo, visas mūšio planas rėmėsi neįtikėtinai atsitiktiniu, bet lemtingu faktu — tiek Džimis Deilas Hotornas, tiek prezidentas — abu yra kilę iš Luizianos.

Skrisdamas lėktuvu, Filas kalbėjosi su JAV prezidentu ir paprašė jo pažiūrėti Metalo pjūklą, kad galėtų paremti vyruką iš upės atšakos. Prezidentas sutiko, pasakė, kad kitą vakarą praleis su savo mama, kuri mėgėja visko, kas iš jos gimtosios valstijos.

Filas, Tonis, Alegra ir Glorija skris į Vašingtoną drauge kitą popietę, kad galėtų stebėti, kaip prezidentas ir jo motina žiūrės Metalo pjūklą Baltųjų Rūmų peržiūros kambaryje. Jei prezidento nuomonė bus palanki, o to jie tikėjosi, Metalo pjūklas išskris ant prezidento patvirtinimo sparnų.

Alegra mudviem su Dagne perteikė prezidento peržiūros detales. Vien filmo ritės pridėjo susijaudinimo ir entuziazmo: Dėmesio. Kino mechanikas, 1600 Pensilvanijos aveniu.

Vėl paskambino Eliotas.

— Kas ten per istorija? Ar Mastersas išlupo iš Filo pinigų, ar kaip? Kodėl tavo vyrukai taip tyli?

Žinojau, informacija neturi nutekėti. Jei kas pasikeistų ir peržiūra neįvyktų, būtų blogai.

— Greit sužinosi, pažadu, bet dabar nieko negaliu pasakyti.

— Ar negali bent užsiminti? Prašau tavęs, Karen?

Maldaujantis Eliotas buvo ypač patrauklus, bet aš jau ir taip per daug pasakiau. Jau nekalbant apie tai, kaip jaučiausi, kai jis paliko mane po premjeros. Aš suteiksiu jam antraštę, bet ne anksčiau, kai gausiu oficialų leidimą.

Telefonai vis skambėjo ir elektroniniai laiškai vis plūdo. Į dienos pabaigą mes buvome sulaukę daugiau nei penkių šimtų skambučių ir keturių šimtų elektroninių laiškų, kai kurie jų atsiųsti iš skirtingų kompanijos sričių. Net Džeraldina gavo paklausimų: kai paaiškėjo, kad Viešųjų ryšių skyrius nesidalija informacija, smalsaujantys protai mėgino sėkmę kitur, bet mes tikrai buvome lyg burnas užsisiuvę — niekas nekalbėjo. Mudviem su Dagne dar kartą tikrinant, ar viską užrašėme, atėjo Klarkas ir paklausė, ar žinome, kada kitą dieną išskrenda lėktuvas į Vašingtoną.

— Kol kas numatyta antrą valandą, — pasakiau.

— Suprantama.

— Ar tu vyksti? — Negalėjau patikėti. — Ar tu žiūrėsi Metalo pjūklą su JAV prezidentu?

— Alegra paprašė manęs vykti kartu prižiūrėti fotografų — jie fotografuos prezidentą ir jo motiną su Filu, Toniu ir Glorija. Žinai, tiesiog eilinis šeimos portretas. — Jis nusišypsojo. — Be to, Glorija nori, kad ten būčiau. Praėjusią savaitę aplošiau ją kortomis, ir ji kviečia mane lošti statant dvigubą sumą arba nieko.

Tipiška. Aš vaikiausi laikraščių vidurnaktį, o Klarkas žiūrės, kaip Filas ir Tonis pozuoja su Pirmąja šeima.

— Jei kas pasikeis, aš pranešiu.

Marlena buvo atsakinga už antrą etapą: turėjo užsakyti viešbučius Metalo pjūklo pokyliui, kuris vyks kitą savaitgalį, — nors ji nesakė spaudai, kokį filmą jie matys ar iš ko galės imti interviu. Taip jai nereikėjo patvirtinti ar paneigti bet kokių gandų — jei ji atšauks pokylį, niekas nesužinos, kokio filmo nepamatė. Marlena perspėjo visus žurnalistus, kad jiems geriausia priimti kvietimą, per dieną ji gavo du šimtus patvirtintų dalyvių iš televizijos, spaudos, radijo ir interneto visoje šalyje.

Kitą vakarą maždaug aštuntą mudvi su Dagne laukėme Alegros skambučio. Oficialus pareiškimas spaudai, kurį parašiau šiandien, buvo mano ekrane jau beveik baigtas. Alegra nurodė man palikti tuščias vietas, kurias vėliau bus galima papildyti informacija. Atrodė rašyta kaip bepročio. „Prezidentas išrenka Metalo pjūklą — skelbė antraštė. „Pamatęs Metalo pjūklą, greit pasirodysiantį Glorious Pictures filmą, prezidentas pabrėžė [įterpti pagerbimą]. Jam padarė didelį įspūdį Hotorno gebėjimas [įterpti veiksmažodį ar būdvardžius], sakė, kad tai jam primena apie darbą [įterpti autoriaus, filmo kūrėjo ar roko muzikanto vardą]“. Mudvi parengėme elektroninio pašto garsus ir fakso viršelio puslapius beveik dvylikai šimtų žurnalistų, kurie susisiekė su mūsų įstaiga per pastarąsias dvi dienas.

8.13 paskambino Alegra, vis dar esanti Baltųjų Rūmų peržiūros kambaryje. Fone girdėjau pažįstamą lėtą prezidento kalbėseną ir jam atsakinėjančios Glorijos mergaitišką kikenimą. Mano širdis ėmė garsiai tuksėti. Alegra susijaudinusi šnibždėjo, kad prezidentas Metalo pjūklą pavadino „šedevru“, Džimį Deilą „nacionaliniu lobiu“, o „pasakojimas atitinkąs Folknerio tradiciją“. Jis esąs įsitikinęs, kad Metalo pjūklą turėtų pamatyti kiekvienas amerikietis. Mudvi su Dagne, padėjusios ragelius, nesitvėrėme džiaugsmu. Neapsakomai puiku turėti prezidentą savo komandoje.

Aš papildžiau oficialų pareiškimą ir pradėjau jį siuntinėti elektroniniu paštu bei faksuoti. Prieš skambindama kitiems, susukau Eliotui, galvodama, kad jis galėtų įdėti nuotrauką į rytdienos laikraštį. Kitiems tokio privalumo nesuteikiau.

— Čia Karen. Turiu oficialų žodį apie Metalo pjūklą. Ar manai, kad galėsi įdėti į savo puslapį?

— Pamėginsiu. — Jis davė man savo fakso numerį ir aš likau prie ragelio, kol jis gavo faksą.

— Dėkui, Karen. Aš tikrai tai vertinu. Ar gali man pasakyti, kas vyko į peržiūrą su prezidentu?

— Filas, Tonis, Glorija ir dar buvo prezidento motina.

— Puiku, toks mano rakursas — šeimos meilė.

— Klarkui pasakysiu, kad nusiųstų tau nuotrauką, — jis yra su Baltųjų Rūmų fotografu.

— Dėkui. Ir atleisk, Karen, kad buvau toks pašlemėkas po Bet kas gali dainuoti vakarėlio. Nenorėjau palikti tavęs ten stovėti.

— Eliotai, aš skęstu darbuose. Gal galėtume pasikalbėti apie tai kitą kartą?

— Aišku. Bet žinok, čia ne tai, ką tu manai.

Tuo tarpu Klarkas Vašingtone perdavė Filo, Tonio ir prezidento nuotraukas naujienų telegrafui tiesiai iš Baltųjų Rūmų spaudos kabineto, kad jos pasklistų po pasaulį kuo greičiau, — vertinga premija, nes Glorious turėjo Metalo pjūklo tarptautines distribucijos teises. Paskambinau ir paprašiau jo pasirūpinti, kad viena būtų nusiųsta į Post.

— Užuodžiu, kad Eliotas Solnikas išskirtinis, — pasakė Klarkas.

— Tik atlieku savo darbą draugiškai žiniasklaidai.

Paskambinau Elenai, norėdama nudžiuginti ją savo beveik prezidentiniu įvykiu. Ji išklausė mano pasakojimą, kaip jam patiko Metalo pjūklas, ir pareiškė:

— Nežinau, Karen. Ar nemanai, kad prezidentas turėtų geriau panaudoti savo laiką, o ne pardavinėti filmo bilietus Filo ir Tonio Vaksmanų kasose?

— Žinai, Elena, veiksmo filmai yra vertingiausias amerikiečių eksportas, tad, žinoma, prezidentas darys viską, kad paremtų tą pramonę, — atsakiau šaltai, pakartodama Alegros frazę, kažkam pasakytą išgirdus panašų nusiskundimą.

Paprastas planas

Iškart po Metalo pjūklo pokylio aš įpratau monotoniškai niūniuoti. Tai nebuvo niūniavimas, veikiau tylus meditavimas mintyse. Radau mantrą, kuri, regis, padėjo: Tai negali būti realu. Tai negali būti realu. Žaidžiau su ja, sukeitinėjau žodžius vietomis. Negali tai būti realu. Realu tai negali būti. Tai realu? Negali būti. Ji turėjo prasmę, nesvarbu, kokia tvarka išdėstyti žodžiai. Tai buvo įrodymas, kad tai Tiesa. Saugiai besisukant mantrai mintyse, aš tvarkiausi su kitų kelių savaičių įvykiais geriau, nei būčiau tvarkiusis be jos. Bent jau taip maniau. Neketinau mėginti iš naujo ir palyginti.

Pats pokylis buvo labai varginantis, beprotiška proto kontrolės praktika. Žmonėms, kurie savo filialuose vedė tokias laidas kaip „Merilu filmo minutė“, filmas Metalo pjūklas buvo visiškai kitoks nei romantiniai, veiksmo filmai, žvaigždės vežimai, kuriuos jie įpratę matyti. Kai daugelis jų išties nerodė didesnio susidomėjimo filmu, mes turėjome pakartotinai iškelti jo privalumus tiek sykių, kiek reikėjo, kol jie galiausiai persiėmė mūsų požiūriu.

Nors jie ir sutiko Metalo pjūklą be didelio entuziazmo, nuo to neatvėso jų noras pateikti citatas, kurias mes panaudosime savo skelbimuose. Pokylyje šeštadienį per pietus aš buvau gulte apgulta spaudos žmonių, trokštančių prisidėti prie sąrašo, kurį sudarinėjau Marlenos paliepimu: „Vienas iš svarbiausių metų filmų“; „Metalo pjūklas — svarbi pamoka mūsų laikams“, „Džimis Deilas Hotornas yra dovana“, — ir tai išgirsta iš moters, kuri snaudė greta manęs per antrą filmo pusę. Bet citata yra citata, aš užrašinėjau jas visas ir padaviau Marlenai, kuri išdidžiai padavė jas Alegrai, o ši pateiks jas kaip savo sunkaus darbo įrodymą Matui, Filui ir Toniui.

Viso to kulminacija: Klarkas, Robertas ir aš, grįžę į darbovietę sekmadienio vakarą išmesti likusios spaudos rinkinių dėžių, radome Roberto kabinetą nusiaubtą, — taip mes iš pradžių pamanėme.

Nuėjau prie savo stalo susirasti Rolling Stone leidinio, kurį norėjau duoti Elenai.

— Ar galite trumpam ateiti? — sušuko Robertas, aiškiai sukrėstas. Bijodama ragelį padedančio vyruko, graužikų ir net Hanračio, aš įkišau nosį į Roberto kubą, o Klarkas jau buvo ten.

— Atrodo, lyg būtum apiplėštas, — pasakiau.

— Ne, tik viskas sujaukta. Pažiūrėkit atidžiau, — pasakė Robertas. — Ar matote? Kažkas sumažino mano kubą. — Jis buvo teisus — vietos buvo mažiau negu pirma. Robertas galėjo padėti rankas ant vienos sienos ir koją ant kitos; tarsi darytų atsispaudimus ore.

Klarkas nubėgo į Marlenos darbo vietą, kuri turėjo bendrą sieną su Roberto. Sienos buvo tik pertvaros takuose, laikinos.

— Štai atsakymas, — pasakė jis. — Negaliu patikėti ta moterimi.

Atsekusi jam iš paskos pamačiau, kad Marlenos siena pastūmėta į Roberto pusę, tad jai padaryta vietos daugiau, o jam paliktas toks mažas kubas, kad nėra kur kėdės atitraukti nuo stalo.

Robertas atbėgo iš savo kubo į Marlenos ir atgal, dukart, tikrindamas ir tikrindamas.

— Kada jie galėjo tai padaryti? — paklausė jis.

— Turbūt penktadienį, kai mes išėjome į pokylį, — pasakiau aš, miglotai prisimindama, kaip Marlena ir Alegra apsikeitė elektroniniais laiškais tą rytą. Marlena reikalavo didesnės erdvės, atitinkančios „smarkiai padidėjusias jos pareigas“, ir Alegra atsiuntė jai elektroninį laišką, kad pamėgins rasti sprendimą.

Įsijungiau savo kompiuterį, surinkau Lloydasyramires ir įėjau į Alegros elektroninį paštą.

— Štai, — pasakiau Robertui, rodydama į ekraną. Buvo ilga dviejų moterų susirašinėjimo grandinė, pasibaigianti Alegros patarimu pastūmėti sieną.

— Bet man niekas apie tai neužsiminė, — pasakė Robertas. — Dirbau išsijuosęs šiai kompanijai visą savaitgalį, ir štai koks atlygis? — Dar niekada nemačiau jo tokio sukrėsto. Tiesą sakant, išvis niekada nebuvau mačiusi jo pikto.

Nežinodami, ką daryti, bet suprasdami, kad būtinas koks nors pareiškimas, mes trise nuėjome į Bubble Lounge ir Klarkas užsakė tūkstančio dolerių vertės šampano butelį.

Buvo ankstyvas gruodis ir įstaigoje chaosas — laukė keli filmų pristatymai prieš metams baigiantis, daug ką reikėjo nuveikti, kol suskambės Kalėdų varpeliai. Filas ką tik gavo pranešimą iš Venesuelos ministerijos, kad El Lechero (Pienininkas), filmas, kurį laikėme galima investicija į Geriausio filmo užsienio kalba Oskarą, manoma, negalės būti parinktas apdovanojimui gauti, nes režisierius yra australas. Ministerija turėjo taisyklę, reikalaujančią, kad bet koks filmas, atstovaujantis Venesuelai tarptautinių apdovanojimų konkursuose, turi būti režisuotas jų kraštiečio. Filas kreipėsi su prašymu ir bet kurią dieną tikėjosi sulaukti atsakymo. Dabar jis žingsniavo koridoriais ir ramdė save kimšdamas baisybę itališkų makaronų, kuriuos Sabrina ištisai jam užsakinėdavo iš Veniero.

Tonis seniai suprato, kad nors atostogų sezonas persotintas didžiadvasiškų filmų ir Akademijos pretendentų, milijonai atostogaujančių amerikiečių paauglių visiškai atleidžia filmo kilpą, nes jie ateitų į teatrą tik tada, jei rastų ką žiūrėti. Todėl kasmet kaip atostogų dovaną tautos jaunimui Tonis paleidžia žanro filmų ar siaubo komedijų, roko komedijų, hiphopo komedijų ar tiesiog kraujo ir žarnų filmų, kasmet Tonio Kalėdos linksmesnės nei prieš tai buvusios. Šių metų plane buvo numatyta paleisti antrąją seriją kultinio gotiško trilerio Varnas.

Kad viskas dar labiau stimuliuotų, Alegra, Marlena ir Džeraldina pradėjo naują dietos kursą, norėdamos numesti papildomų svarų prieš atostogas; matyt, skambinimas, įžeidinėjimas ir badymas pirštais nesudegino tiek kalorijų, kiek jos vylėsi. Saugi ir veiksminga „Liekna paskui“ pateikė savo vartotojams be jokios kankynės tą patį rezultatą kaip saikinga mityba ir pratimai. Jos visos nuėjo pas tą patį Aukštutinio Istsaido gydytoją, ir jis be jokio vargo visoms parašė tuos pačius receptus. Marlena ir Džeraldina apsilankė pas jį abi drauge, tuo pačiu taksi, o Alegra ėjo viena, laikė savo vizitą paslaptyje. Kai iš gydytojo kabineto paskambino dėl patvirtinimo, mudvi su Dagne tiesiog palikome pastabą jos telefonų knygoje apsimesdamos, kad nieko nežinome.

Filas taip pat plušėjo dėl sveikatos. Pasiryžęs atsikratyti įpročio surūkyti tris pakelius cigarečių per dieną, jis ėmė naudotis nikotino pleistru, tikriau — pleistrais ant kiekvienos rankos, kad suvaldytų savo troškimus. Greitai jis suvokė, kad rūkymas, naudojantis pleistrais, sukelia malonumą, didesnį nei naudojantis vienu kuriuo iš būdų.

Dietos, narkotikai ir nikotino perdozavimas veikė kaip dopingas ir dažnai pašlijusios sveikatos vyresnysis personalas rodė antžmogišką gebėjimą dirbti be atilsio apskritą parą. Kiti mes, kurie narsiai stengėmės palaikyti save kava ir įvairiais žolių energijos stimuliatoriais, vežėme iš paskutiniųjų, ir tik svajonė apie atostogas padėjo tempti kasdienę naštą.

Nieko specialiai neplanavau, bet tikėjausi parvykti namo į Providensą aplankyti tėvų, žinojau, kad ten mane lepins ir leis ilgai miegoti. Dagnė susitiks Ibizoje su keliomis savo studenčių klubo seserimis. Klarkas planavo kasmetinę išvyką į Rančo kanjoną. Glorija buvo įpiršusi Klarkui išmėginti tą vietą prieš porą metų, ir jis susižavėjo. Juodu ilgai diskutuodavo dėl dumblių kaukių ir purvo vonių — už ir prieš. Kadangi Glorija ten gaudavo „begalę masažo“, ji visada rekomenduodavo jam geriausius veido masažuotojus, vaistažolininkus ir aromaterapeutus. „Tik Kanjono kremas“, — mėgdavo sakyti ji. Robertas ketino sukurti mozaiką iš periodinės elementų lentelės ant savo vonios sienos Žemutiniame Istsaide, ta mintis jau seniai jam knietėjo. Kadangi aš būsiu išvykusi, jis paklausė, ar negalėtų pabūti mano būste, kol cemento skiedinys išdžius. Aš mielai sutikau, nes žinojau, kad grįžusi rasiu savo apartamentus geriau sutvarkytus, nei buvau palikusi.

Vėliau antradienį, likus dviem savaitėms iki Kalėdų, Filo kreipimasis į venesueliečius sulaukė neigiamo atsakymo. El Lechero, istorija apie švelnų pienininką, kuris skaitydavo savo bandai poeziją tikėdamasis, kad tai įkvėps galvijus duoti daugiau pieno, jau nebesivaikė Oskaro už Geriausią filmą užsienio kalba. Filas paskambino Alegrai dėl strategijos sesijos. Ji išbuvo jo kabinete tris su puse valandos. Paskui jie pasikvietė Vivianą ir trise tarėsi dar penkias valandas. Kai Alegra grįžo į savo kabinetą, mudvi su Dagne jau buvome išėjusios. Kitą rytą Dagnė niūriai informavo mane, kas buvo nutarta.

— Filas atšaukė Kalėdas, — pasakė ji, akys buvo raudonos. — Niekam iš mūsų neleidžiama išeiti atostogų, nes turime pristatyti El Lechero įprastiems apdovanojimams už Geriausią filmą, — ir ji pravirko. — Aš planavau šią kelionę į Ibizą nuo vasario, — rūpestingai ištarė „z“ kastilietišku „th“ garsu net pro kūkčiojimus.

— Mus visiškai išsunks, — susmukau savo kėdėje ir persibraukiau ranka plaukus. Negali tai būti realu, sukau savo mantrą.

— Taigi, tu tik vyktum į Rodailendą. Robertas klotų kokliais savo dušą. Tik Klarkas ir aš turėjome tikrų planų, — pasakė ji.

Su šia Dagnės puse kurį laiką nebuvau susidūrusi ir nusprendžiau ją ignoruoti. Labai gali būti, kad ji perdeda. Dagnė dažnai hiperbolizuodavo, ypač jei tai būdavo susiję su ja pačia.

— Užeikite DABAR, — suskambo abiejose mūsų stalo pusėse. Dagnė atsistojo ir pristūmė savo kėdę, mes abi nuėjome. Alegra sėdėjo nugara į mus ir nesivargino atsigręžti mums įžengus į kambarį. Klausiausi ištempusi ausis. Kiek supratau, Glorious pradeda Akademijos kampaniją dėl El Lechero. Tai apims daugybę renginių ir žiniasklaidos antpuolius spaudos konferencijoje šią pat popietę, per kurią Filas ir režisierius atsiduos Akademijos narių malonei aiškindami, kad filmas turi būti nominuotas kaip Geriausias filmas, jei turi būti pripažintas iš viso.

Kadangi nematėme viršininkės veido, nežinojome konkrečiai, ką kuri iš mūsų ką turės daryti. Išsiaiškinsime vėliau, nusprendžiau aš ir nusiteikiau nemaloniai konfrontacijai su Dagne. Paslaugumo ji nerodys, bet, tiesą sakant, ir aš. Penkiolika minučių pamurmėjusi, Alegra atsisuko į mus.

— Pirma, ką turite padaryti, parašyti pranešimą spaudai ir paaiškinti, kas nutiko, nušviesti faktą, kad Filas ir jo šeima atšaukia savo atostogas dėl filmo. — Šįkart aš išverčiau akis. Filas galėjo atostogauti kur nori, kada nori. Mes, visi kiti, buvome apiplėšti.

Mudvi su Dagne grįžome prie savo stalo ir Dagnė ėmė rūpintis, kad filmo pagrindinio vaidmens atlikėja Ana Marija Verdeids atvyktų į Niujorką poryt. Ana Marija vaidino pienininko žmoną, drovią, malonią jauną moterį, kuri nuolat gina savo vyrą prieš kitus kaimo fermerius. Poezijos skaitymas klausytojams, kuriuos sudarė karvės, pavertė jį pajuokos objektu. Nors įtaigi aktorė ir galvą apsukančio grožio moteris, Ana Marija labai prastai kalbėjo angliškai. Dagnė užrašė ją į Berlico kursus ir ji kasdien juos lankė, kol pradėjo sklandžiau kalbėti ir jau galėjo duoti interviu Amerikos spaudai. Paskui Dagnė užsakė Anai Marijai bilietą į vieną pusę iš Karakaso ir liukso kambarius Hilton Towers.

Aš pradėjau rašyti pranešimą spaudai cituodama Filą: „Kad suteikčiau El Lechero geriausią, kokia tik įmanoma, progą gauti deramą Akademijos įvertinimą, aš kartu su savo darbuotojais nusprendžiau atsisakyti atostogų. Turiu labai atsidavusią komandą ir neabejoju, kad jų pastangų dėka El Lechero bus apdovanotas prizu už Geriausią filmą.

Pridūrusi paaiškinimą apie venesueliečių taisykles dėl filmo ir teigdama, kad El Lechero tikrai vertas apdovanojimo už Geriausią filmą, įdėjau rašinį į Alegros eletroninio pašto dėžutę, griebiau cigaretes ir išėjau laukan. Iki šiol išmokau taip laikyti ir prisidegti cigaretę, kad natūraliai pritapčiau prie kitų Glorious rūkalių, kurie burdavosi prie užpakalinių pastato durų. Pamačiau Robertą, Sabriną ir naują Ivonos Steiplton asistentę — septintą nuo tada, kai pradėjau dirbti kompanijoje. Ši, Džaneta, pradėjo dirbti prieš du mėnesius ir atrodė, kad pritaps. Pirmą jos darbo dieną mudu su Robertu paprašėme, kad ji užkirstų kelią bet kokiems besikeičiančių internų paklausimams.

Buvo šilčiau nei paprastai šiuo metų laiku, tad niekas neskubėjo grįžti į vidų. Prisigretinusi prie Roberto, atsišliejau į pastato plytas. Visi nuščiuvo, mes visi tiesiog ramstėme sienas. Robertas prabilo pirmas.

— Mes galėjome imtis to El Lechero reikalo iškart po atostogų ir dar būtų marios laiko pristatyti jį apdovanojimui, — pasakė jis.

— Taip, bet Filas nori tokiu pasiaukojimu padaryti įspūdį Akademijos nariams, — atsakė Sabrina.

— Nemanau, kad jiems tai rūpėtų. Net nemanau, kad jie sėdės namie, laukdami mūsų skambučio, — pasakė Robertas.

Grįžau mintimis į beprotišką praėjusių metų skambinimą dėl Užsienio piloto ir negalėjau įsivaizduoti, kaip reikės daryti tai vėl dėl El Lechero. Mes turėsime stabtelėti ir paaiškinti kaskart skambindami, kad taip, jūsų nuomone, jis priklauso prie „Geriausių filmų užsienio kalba“, bet yra detalių, dėl kurių jis priskirtinas bendrai grupei, tad jūsų valia, garbusis pone Akademijos nary, apdovanoti jį Bendroje Geriausių filmų kategorijoje. Aš jau nebuvau tas pats žmogus kaip praėjusiais metais, kuris susijaudinęs, entuziastingas ir laimingas galėjo skambinti Akademijos balsuotojams bet kurią valandą ir šaukti apie Glorious. Nuo tada per daug visko nutiko ir nepakankamai nutiko. Vakar vakare pažiūrėjau į mūsų virtuvės kalendorių ir pamačiau, kad po dviejų mėnesių turėčiau nuspręsti, ar likti, ar išeiti. Kad ir koks būtų sprendimas, turiu laikytis susitarimo su pussesere ir išdirbti metus Glorious.

— Na, o šiaip — kur važiuoja Filas? — paklausiau Sabrinos.

— Filas? Jis niekada nevažiuoja Kalėdų atostogų, — bent jau nevažiavo trejus metus, kiek aš čia dirbu. Bet paprastai visi kiti gali išvažiuoti, išskyrus Filo asistentes, vieną Tonio ir porą kitų, užimtų kūrybos procesu ar panašiai. Jei kas priverstas likti, jie paprastai gerai sumoka, kad atsilygintų už tai.

— Taip, bet šiemet, kai visi sukiosis darbe, neatrodo, kad būtų didelis sunkumas, ar ne? — pasakė Robertas.

— Ne, — atsakė Sabrina. — Lengvas kaip pūkas. — Ji numetė cigaretę ir sutrynė ją bato kulnu su tokia jėga, kad galėjo įskelti šaligatvį.

— Ar Ivona irgi bus darbe? — paklausiau aš Džanetos.

— Ji sako, jeigu kas, — linktelėjo Džaneta, — bet nepasakė, kas.

— Kas dar čia vyksta per Kalėdas?

— Taip, būna žmonių, kurie nusprendžia likti, — pasakė Robertas.

— Nekalbėk taip. Marlena?

Jis linktelėjo ir parodė ranka: toliau.

— Viviana?

— Ir ji.

— Juk Alegra negali jų palikti darbovietėje be savo priežiūros, — pasakiau, ir Robertas tuoj tai patvirtino. Realu tai negali būti, pamaniau.

Pakračiau galvą ir grįžau vidun. Radau Dagnę pasidažiusią, besišypsančią ir veikliai bruzdančią aplink. Mano skrandis susitraukė. Tegu sau būna laiminga, man dėl to nei šilta, nei šalta.

— Tu nepatikėsi, — tarė ji, o akys švietė.

— Galėčiau.

— Pasakiau Alegrai, kokia svarbi ta kelionė į Ibizą, kaip jai buvo rengiamasi metus ir Alegra mane išleido.

— Džiaugiuosi dėl tavęs.

— Neatrodai laiminga.

— Jei tave paleidžia, aš džiaugsiuosi, jei turėsiu laisvą Kalėdų dieną. Norėčiau, kad ką nors man pasakytum ir paskui mes galėtume sutarti, kad kiekviena gautų šiek tiek laisvo laiko.

Ji pasvarstė valandžiukę ir tarė:

— Bet tu net neturi jokio tikro plano.

— Tai manai, kad dėl to aš nenusipelniau atostogų?

— Ne, dėl to, kad aš vykstu į Ibizą. — Ir išėjo pakelta galva.

Nenustebau, kai po poros valandų Klarkas parašė elektroninį laiškutį, kad jis gavęs specialų leidimą vykti į savo Rančo kanjono kelionę. Auksiniai vaikai: 2, darbiniai arkliai: 0.

Vėl savo požemio karalystėje Tonis turėjo įveikti sunkumus, kad išlaikytų Varno kursą. Žinomas kaip Varnas II: Niekada daugiau, filmas faktiškai turėjo viską, ko reikia: pašėlusių gerbėjų, pagaunančią nuotaiką, paveikiančią nerimo atsikračiusius paauglius, Eriką Klostenheimerį, vokiečių popžvaigždę ugningu žvilgsniu, atliekantį Varno vaidmenį. Dar nežinomas JAV, Erikas buvo tikra sensacija Europoje — čia jį sveikino kaip Vokietijos atsaką Backstreet Boys, nors jis buvo tik vienas. Aktorius, kuris vaidino Varną pirmajame filme, buvo nebepasiekiamas dėl nesutampančio tvarkaraščio ir Tonis negalėjo rizikuoti atidėti Varnas II: Niekada daugiau demonstravimo per atostogas.

Deja, Erikas angliškai, nors ir laisvai, kalbėjo su akcentu. Jo agentas pažadėjo Toniui, kad Erikas padirbės su dialekto treneriu, kad jo tartis būtų kaip JAV centrinės dalies gyventojo, — toks Varnas buvo anksčiau, kol tapo nemirtingas. Tačiau per filmavimą paaiškėjo, kad, nepaisant visų Eriko pastangų, jis neįstengė įveikti teutoniškų tarties moduliacijų. Vietoj keršijančio angelo, kurį jis vaidino, Erikas atrodė kaip vienas iš Mikio Maerso vokiškų veikėjų iš Šeštadienio nakties gyvenimas. Tonis tvirtino, kad jis turėtų išleisti Varnas II: Niekada daugiau laiku ir tilpti į biudžetą. Problema, sakė jis kiekvienam, drįsusiam paklausti, bus išspręsta sukūrus produkciją.

Kitą rytą mudu su Klarku nuėjome į garso studiją, kur Erikas įrašinėjo savo dialogą filmui. Čia su mumis turėjo susitikti People reporteris, kad paimtų interviu iš Eriko. Šis turėjo būti įtrauktas į jų kasmetinį „Labiausiai intriguojančių žmonių“ sąrašą, sėkmingas manevras mums. Intriguojantis buvo tinkamiausias žodis Erikui apibūdinti, nes mes labai mažai apie jį žinojome, tik tiek, kad dėl jo dainos Ich habe Fieber alpo paauglės visoje Europoje ir kad jo žalios akys, kampuoti bruožai ir varno juodumo plaukai buvo verčiami „gražus vyras“ visomis kalbomis. Man nebuvo būtina eiti, bet aš paveikiau Alegrą argumentu, kad tai būtų gera praktika, jei man prireiktų klausytis ir pranešti apie interviu savarankiškai, gal per atostogų pertraukėlę, kurios neturėsiu.

Atvykus į studiją, mums buvo liepta palaukti laukiamajame, pristatytame žemų, labai naujamadiškų baldų, tokių pat nepatogių sėdėti, kaip gražių pažiūrėti. Sienas nuo grindų iki lubų margino aukso ir platinos įrašai: artistų — nuo Elvio iki Enijos ir Eriko Klaptono. Kambaryje buvo keli maži stikliniai staliukai ir ant kiekvieno padėta saldumynų. Klarkas čiupo porą Tootsie Rolls iš didžiulio dubens, o aš Peanut M And M iš automato, kuris, paspaudus mygtuką, kaskart išmesdavo pilną saują.

— Iš kur čia tie saldumynai? — paklausiau su sauja M and M.

— Turbūt liko nuo tų dienų, kai visos roko žvaigždės vartojo heroiną, — pasakė Klarkas, pereidamas prie padėklo individualiai suvyniotų riešutų sviesto puodukų. — Dabar sunku rasti žmonių, kurie lygiai taip vartotų cukrų.

Eriko įrašų sesija turėjo baigtis perpiet, kad jam liktų laiko pailsėti prieš susitinkant su People reporteriu Patriku Braitveitu, kuris atvyks pirmą valandą. Mudu su Klarku planavome su Eriku peržvelgti specifinius kalbos punktus, skirtus tam, kad straipsnio skaitytojai plūstų pamatyti Varno II: Niekada daugiau.

12.30 mudu su Klarku dar nebuvome pagavę Eriko, tad paprašėm registratorės, ar ji nepaieškotų jo pastate. Ji kelis kartus paskambino ir pasakė, kad Erikas tebedirba su Toniu. 12.45, kai sesija dar nebuvo pasibaigusi, Klarkas nusprendė įeiti ir priminti Toniui apie įsipareigojimą People. Registratorė pasiuntė mus į studiją C. Mes nuėjome koridoriumi, lėtai atidarėme duris, prie kurių žėrėjo užrašas SESIJA. Tiesiog atsistojome viduje stengdamiesi likti nepastebėti. Viename kambario gale buvo ekranas, kuriame rodė Varną II. Stiklinėje kabinoje priešais ekraną išvydome Eriką Klostenheimerį, susikūprinusį virš mikrofono stovo, kurį jis laikė sugriebęs rankom baltais krumpliais. Tarp ekrano ir kabinos buvo jungimo lenta su kokiu tūkstančiu mygtukų, ciferblatų ir kitokių įtaisų, judančių pirmyn atgal.

Priešais tą lentą stovėjo Tonis Vaksmanas, grūmodamas kumščiu Erikui.

— Ar čia garsas? — sulojo jis vienam iš dviejų įrašymo inžinierių. Vyras ranka parodė signalą „viskas gerai“.

— Klausyk manęs, Klostenheimeri. Man nesvarbu, kaip ilgai tai užtruks. Tu turi skambėti kaip amerikietiškas Varnas, net jei turėsi kartoti tol, kol krisi negyvas.

Eriko vienintelis atsakymas buvo tylus linktelėjimas.

— Atsukti atgal, — sušuko Tonis inžinieriams, smiliumi rodydamas į lubas.

Jie paspaudė porą mygtukų ir filmas vėl ėmė suktis. Erikas buvo kabinoje, kalbėdamasis su savuoju Varno aš ekrane.

— Aš esu Varnas. Daugiau niekada jums nereikės nerimauti dėl šių blogio jėgų, — jis stengėsi įrašyti šią eilutę. Erikas ištarė tobulai, bet jo „v“ skambėjo per minkštai.

— Kas čia per mėšlas? Farnas? — Tonis trinktelėjo kumščiu į jungimo lentą.

Erikas susigūžė kabinoje.

— Aš pasistengsiu dar kartą.

— Atsukite atgal.

Šįkart buvo truputį geriau, bet niekas niekada nepatikėtų, kad šis vyrukas iš Kanzaso. Tonio veidas paraudo, iš jo išsiveržė smaugiamos katės garsas. Jis pakėlė kėdę, apsuko ją dukart apie galvą ir švystelėjo į kabiną. Ši atsitrenkė į sunkų, garsui atsparų stiklą. Eriko akys išvirto iš siaubo. Jis visai neatrodė intriguojantis. Atrodė taip, lyg tuoj prišlapins savo odines kelnes.

Tonis turėjo įjungtą mikrofoną ir liepė Erikui išeiti iš kabinos. Erikas lėtai atidarė duris ir žengė du žingsnius, skiriančius kabiną nuo kambario. Tonis priėjo prie Eriko taip arti, kad prikišo savo bulvę beveik prie pat gražiai išlenktos Eriko nosies.

— Ar man reikės išmušti iš tavęs tą Krautą? — paklausė Tonis. — Ar reikės? Nes turiu sukurti nelemtą filmą, ir tai padarysiu. Po galais, aš tai padarysiu.

Vėl ėmė suktis mano mantra, akivaizdžiai ta pačia kilpa kaip Varnas II. Tai negali būti realu. Tai negali būti realu.

— Atleiskite. Aš pasistengsiu, — išspaudė Erikas, žiūrėdamas sau į kojas.

— Tu, prakeiktas vaikigali, dedu galvą, stengsiesi. Man nesvarbu, kiek tai truks.

Erikas vėl grįžo į kabiną, jo gražus veidas buvo nusiminęs ir išvargęs. Klarkas patapšnojo man per petį, ir mes išėjome. Išėjus iš kambario jis pasakė:

— Jokio People šiandien, nors juos tai tikrai suintriguotų. Aš sugalvosiu, ką sakyti reporteriui.

Patrikas Braitveitas sėdėjo laukiamajame kramtydamas Hershey bučinius. Sprendžiant iš krūvos sidabrinių popierėlių gretimais, jis jau ilgokai laukė. Klarkas atsiprašė Patriko, pasakė jam, kad Erikas nesveikuoja ir reikia nukelti interviu į kitą popietę. Patrikas labai nuliūdo, priminė Klarkui, kad Viviana vos neišsuko jo leidėjui rankos reikalaudama įtraukti Eriką į leidinį. Klarkas toliau atsiprašinėjo ir kartojo, kad nėra kitos išeities. Patrikas pasigiebė dar porą Bučinių į kelią, ir staiga visi sustingome nuo dūžtančio stiklo garso.

— Kas čia buvo? — paklausė Patrikas, ūmai pagautas tiriamosios žurnalistikos.

— Ak, Folio vyrukai siaučia studijoje. Jie visą rytą stengėsi imituoti krintančio pianino garsą. Matyt, išsijudino, — pasakė Klarkas, pašaipiai kratydamas galvą iš vyrų paikiojimo.

Patrikas linktelėjo, bet tada pasipylė virtinė keiksmažodžių, o paskui:

— Aš padarysiu iš tavęs nelemtą šnicelį!

Patriko akys išvirto iš kaktos.

— Tai ne Folio komanda, nebent jie stengtųsi imituoti Tonį Vaksmaną, laidantį gerklę. Kas, po galais, ten darosi?

Aš nusprendžiau prisipažinti.

— Klausyk, Patrikai, būsime su tavim atviri. Tai ne efektų vyrukų garsai, tu teisus. Filas ir Tonis ginčijosi telefonu visą rytą dėl kažko ir sutrukdė Eriko įrašų sesiją. Ji turi būti baigta šiandien, kad dialogą išspausdintų prie juostos. Liko tik dvi savaitės iki filmo demonstravimo.

Patrikas linktelėjo. Klarkas perėmė iniciatyvą.

— Jei mes galėtume nukelti Eriko interviu rytdienai, tu turėtum su juo daugybę laiko. Ir aš garantuoju, tu pamatysi pirmą Varno II peržiūrą.

Patrikas liko patenkintas paaiškinimu, pasiėmė portfelį ir buvo beišeinąs. Likus dviem coliams iki durų, atsigręžė ir paklausė:

— O dėl ko jie ginčijosi?

Mudu su Klarku susižvalgėme. Mano galva buvo visiškai tuščia.

Patrikas neatlyžo.

— Kodėl Vaksmanai šaukė vienas ant kito?

— Tai dėl... — pradėjo Klarkas.

— Tai tiesiog... — pasakiau aš.

— Filas ir Tonis negali susitarti dėl švenčių dovanos motinai, — pasakė Klarkas. — Filas nori padovanoti jai prabangų kruizą, o Tonis — namų treniruoklį su asmeniniu treneriu.

— Ar jie negali padovanoti abiejų? — paklausė Patrikas.

— Taip, bet esmė ne čia. Jie kasmet jai dovanoja bendrą dovaną. Kitaip ji jaudintųsi, kad jos berniukai galbūt nesutaria, — paaiškinau aš.

Patrikas neatrodė įtikintas, ypač kai šauksmai pratrūko vėl ir kone skėlė ausis.

— Labai prasminga. Gal galėtumėte kitą kartą išradingiau pameluoti? Tai užgaulu, — pasakė jis ir trinktelėjo durimis.

— Ne per geriausia išeitis, — pasakiau Klarkui, kuris atrodė nepaprastai tylus ir susimąstęs. Jaučiau, kad mano plaukai tarsi piestu pasistojo. Burna perdžiūvo. Eriką terorizuojančio Tonio reginys mane labai nuliūdino ir aš pasidaviau gluminančiam būdui įsivaizduoti: „O kas, jeigu“.

— Kertu lažybų, Hanratis tikrai norėtų sužinoti, kas čia ką tik įvyko. Tai buvo aukščiausios markės Tonis — gyvas ir necenzūruotas.

— Karen, tu turi pamiršti tą reikalą su Hanračiu. Niekas jo nematė metų metus, jis dabar visiškas pašlemėkas, nesudarytų ir bakalėjos sąrašo, nekalbant apie storą knygą. Alegra laiko tą dalyką telefonų sąraše tik kaip priminimą, nieko daugiau. Ar galėtum išmesti jį iš galvos?

Dar niekada Klarkas nebuvo kalbėjęs su manimi taip griežtai. Įskaudinta ir pikta jam pasakiau:

— Žinai, Klarkai, kartais tu nevertini, kad kai kuriems iš mūsų tikrai rūpi, kas čia dedasi. Tu atskrendi ir išskrendi, dirbi, kada nori ir jei nori, bet aš negaliu sau leisti tokios prabangos. Žinoma, tu nesijaudini dėl Hanračio, nes tu nesijaudini dėl nieko, — nusisukau nuo jo.

— Atleisk, Karen. Nenorėjau tavęs nuliūdinti. — Klarkas siekė mane apkabinti, bet aš nusipurčiau jo ranką. — Taip nemanyk. Aš nenoriu, kad tu dėl nieko nesijaudintum. Tikrai, Karen, jaučiuosi baisiai.

— Gerai, viskas gerai. Aš per karštai sureagavau. Tiesiog beprotiška diena. — daugiau nenorėjau apie tai kalbėti.

— Tikrai, mieloji, aš taip gailiuosi.

— Atsiprašymai priimti. Gal jau eikim? Prašau.

Mes išėjome iš studijos. Vėliau tą savaitę sužinojau, kad Eriko įrašinėjimo sesija truko ištisas trisdešimt valandų, tada Tonis nusprendė, kad jis paredaguos filmą ir Varne liks mažiau dialogų, negu iš pradžių planuota. Erikas mokėjo įtikinamai mąstyti ir Tonis skirs daugiau dėmesio tam.

Kai grįžome į darbą, radau mano rašytą pranešimą spaudai ant savo kėdės. Alegra buvo atspausdinusi jį ir palikusi nurodymus, kad jį reikia perduoti didžiausioms naujienų agentūroms su pastaba, jog Filas negalėjo pateikti komentaro, „nes jis visiškai susitelkęs į Akademijos kampaniją dėl El Lechero“. Filo citata labai pasikeitė. Dingo frazė apie ištikimą personalą ir atsidavusią komandą, kurios pastangos padės filmui įgyti pripažinimą. Liko tik Filo sprendimas atsisakyti atostogų ir būti mieste. Kiti mes liksime automatais, suprogramuotais gauti Filui tai, ko jis nori.

Dabar Alegros elgesys buvo dar keistesnis nei paprastai. Pastarąjį mėnesį ji neteko daugiau svorio nei kiti įstaigoje, nors vis dar atsisakė pripažinti, kad naujai jos figūrai padėjo farmakologija. Kai paklausiau jos, kaip jai pavyko taip greitai numesti tiek daug svarų, ji atsakė neįtikinamai: „krepšinis“, „riedučiai“. Šįryt girdėjau ją aiškinant savo svorio sumažėjimą biliardu, kuris esąs „puikus liemeniui“.

Didelė dalis El Lechero kampanijos buvo poetiniai Volto Vitmeno veikalų skaitymai. Jo poezija, tikėjo filmo pagrindinis herojus, padidins galvijų produktyvumą. Džuljeta Barlet, Džimis Deilas Hotornas, Bobas Metuchenas, Haris Spindleris, Frančeska Deivis ir Ivan-Melisa Pell bei kiti Glorious aktoriai jau sutiko skaityti susibūrimuose, kurie vyks Akademijos narių namuose Niujorke, Beverli Hilse bei Londone ir bus gausiai studijos aprūpinti valgiais bei gėrimais. Šeimininkams leista kviesti, ką jie nori, kol Akademijos nariai sudarė bent 75 procentus jų sąrašo.

Dagnė sujudo dėl telefono skambučių ir elektroninių laiškų, nes jos darbas buvo koordinuoti šiuos literatūrinius renginius. Ji buvo atsakinga ir už stilistes, patarinėjo joms dėl deramų drabužių jų klientams. Vyrai turėjo atrodyti kaip Mirusių poetų draugija — chaki kelnės, trumpi mėlyni jūreiviški sportiniai švarkeliai ir raudonas kaklaraištis ant baltų marškinių bei nevarstomi vyriški batai, kuo labiau sudėvėti, tuo geriau. Moterys vilkės griežtai bibliotekininkių drabužiais, nors drabužių su tokiom etiketėm neįpirktų dauguma tikrų bibliotekininkių. Dizainerių pasiūti kostiumėliai su sijonais, vilkimi su šilkinėmis palaidinėmis, ir smailiakulniai juodi bateliai buvo jų dalia. Plaukai turės būti sušukuoti prancūziška glotnia banga arba uodega. Svarbiausia buvo akys. Dagnė sėkmingai gavo iš Soho optiko pasiskolinti prabangius akinius įžymioms skaitytojoms, lęšiai buvo skaidraus stiklo. Apskritai šie ansambliai kuždėjo: „Aš esu labai apsiskaičiusi intelektuale, kuri mėgausis šia poezija drauge su jumis“.

Tai tiksliai atitiko planą, apmestą Filo, Alegros ir Vivianos, kurie suprato, kad El Lechero gali būti galingas ginklas Holivude vykstančiame kare prieš nesaugumą, netikrumą. Glorious pradės intelektinio susirūpinimo kampaniją, paskui pasiūlys greitą ir lengvą blogybių gydymą.

— Si, si, claro. Aktoriai žino daugybę dalykų, — kalbėjo Viviana į telefoną. Jos balsas buvo pora gaidų aukštesnis nei paprastai, tad negalėjai negirdėti. — Jie žino, kad yra dievinami. Jie žino, kad yra turtingi. Jie žino, kad yra talentingi, net kai tokie nėra. — Nežinojau, su kuo ji kalba, bet klausiausi kaip prikaustyta. — Tik dėl vieno dalyko jie patenka į keblią padėtį — ar jie yra tikrai protingi. Taigi Filas sumanė stulbinantį planą pasitelkti El Lechero kaip būdą tai išsiaiškinti ir visus susižavėti filmu. — Ji toliau aiškino strategiją, kuri, jei bus sėkminga, sumedžios El Lechero nominaciją. — Si, si. Kaip mes drįstame vadintis artistais, jei net nežinome, kaip branginti poeziją? Es perfecto, — baigė ji garsiai.

Pirmasis skaitymas buvo Beverli Hilse, didžiuliame žymaus prodiuserio name. Džuljeta Barlet ir Džimis Deilas Hotornas skaitė poeziją iš filmo susirinkusiems svečiams. Per savaitę poezija nuaidėjo nuo Holivudo kalvų iki Volstryto, nuo Tauerio tilto iki Traibeko ir atgal. Apdulkėję, oda įrišti tomeliai tapo nauju būtinu aksesuaru, ir paparacių nuotraukos People, Us ir The Star pagavo akiniuotas įžymybes veikiančias — knygynuose ir bibliotekose ir net pirmų spaudinių aukcionuose Sothebyje, kur kainos sumušė rekordus. Alegros telefonas skambėjo kaip pašėlęs — skambino Akademijos nariai ir siūlėsi priimti į savo namus skaitovus ir publicistus, norinčius, kad jų klientai pasakytų iškilmingą kalbą. Mudvi su Dagne vos spėjome priimti ir patvirtinti prašymus. Pradėjome nerimauti, kad gali nepakakti poezijos.

Net Klarkas prakaitavo, nes jis buvo atsakingas už valgius ir gėrimus kiekvienam renginiui. Filas pasirodė visose rytinėse laidose, gyrė poezijos vertybes ir liūdėjo, kad jos prarandamos šiuolaikinėje skubos kultūroje. Jis sėdėdavo per kiekvieną laidą panašiame į svetainę kambaryje, jo figūra būdavo suzmekusi iš sielvarto per interviu dalį. Paskui, laidos vedėjų džiaugsmui, jis atsistodavo, sukryžiuodavo rankas ir dramatiškai padeklamuodavo: „O, kapitone, mano kapitone“. Staiga El Lechero tapo vaistu nuo to, kas kankino mūsų sielas, ir jis buvo parduodamas visos šalies kino teatruose. Poezija buvo liepsninga.

Kai vienas iš Niujorko skaitymų vyko Dakotoje gyvenančio Akademijos nario apartamentuose, aš pasiprašiau ten vykti — vienintelis kartas, kai gavau pamatyti to pastato vidų, buvo tada, kai žiūrėjau filmą Rozmari kūdikis. Pasakiau savo vardą sargybiniui mažoje kabinoje Vakarų septyniasdešimt antrojoje gatvėje, jis kažkam paskambino ir įleido mane vidun. Jau viduje, iš kur atsivėrė nuostabus reginys į Centrinį parką, pastebėjau kelis aktorius ir aktores, kurie, žinojau, gyvena šiame pastate, tarp maždaug keturiasdešimties elegantiškai apsirengusių žmonių; taip pat pamačiau Mirandą Pristli, garsiausio pasaulyje madų žurnalo leidėją. Prada garderobu, didžiuliais akiniais nuo saulės, ji stovėjo viena prie lango. Filas ir Alegra stovėjo kartu kampe, ir Filas priėjo man iš už nugaros.

— Paraginkite ją nusiimti akinius. Atrodo, kad ji į nieką nekreipia dėmesio. — Buvau įaugusi į įmantrų persiško kilimo, ant kurio stovėjau, raštą. Paprašyti Mirandą Pristli nusiimti akinius nuo saulės buvo dalykas numeris pirmas Niujorko sąraše, ko „Nereikia daryti“. Atsargiai žengiau kelis žingsnius artyn prie jos, jau įsivaizduodama garsenybių skyrelių redaktorius aprašinėjant mane. Pažvelgiau atgal per petį, apimta nevilties, ir pamačiau, kaip Alegra šnibžda Filui į ausį.

— Karen, — išgirdau taip tyliai, kad gal tik įsivaizdavau. Grįžtelėjau vėl ir pamačiau, kaip mano viršininkė purto galvą į šalis. Nors ji tai darė, kad apsaugotų Filą, pajutau nepaprastą dėkingumą.

Mums įsitaisius didelėje bibliotekoje su židiniu, šeimininkas pristatė pirmąją iš skaitytojų, Ivan-Melisą Pell. Ji vilkėjo jūrinukės mėlynumo kostiumėliu su trumpu, bet skoningu sijonu ir priderintais aukštais batais. Vietoj karolių ji pasirinko perlų vėrinį, apyrankę ir auskarus. Ji atsikrenkštė, užsidėjo didelius akinius raginiais rėmeliais ir ėmė skaityti Mannahatta, kurį mokėjo atmintinai, kelis kartus dramatiškai mostelėjo parko link. Ji kažkaip moduliavo savo balsą, jis skambėjo nebe taip šaižiai. Stulbinama, ji pasirodė kaip inteligentiška poezijos skaitytoja. Po jos išėjo į priekį Ana Marija Verdeids ir perskaitė ispaniškai Vaiskus vidunaktis, kaip buvo skaitoma filme. Paskui virpančiu balsu paskaitė tą patį angliškai — Anai Marijai Berlico pamokos taip sekėsi, kad dabar ji galėjo kasdien skambinti Alegrai ir klausti, ar gali grįžti į Karakasą Kalėdoms.

Publika, sujaudinta jos jautraus skaitymo, entuziastingai plojo, paskui plūstelėjo į kitą kambarį pasivaišinti desertiniais vynais ir saldumynais. Aš Glorious vardu padėkojau Anai Marijai bei Ivan-Melisai ir išėjau.

Tyras Anos Marijos meilumas ir beveik tobula anglų kalba padėjo atkreipti amerikiečių filmų bendruomenės akį. Dabar ji turėjo Los Andžele apsistojusį agentą, šniukštinėjantį jai „Situarijų“, ir mes sudarėme ilgą prašomų interviu sąrašą, dėl to ji liks dar porai savaičių. Filas jautė, kad Ana Marija, režisierius ir įžymybės poezijos skaitytojai taip išreklamavo EI Lechero, kaip ir reikėjo norint pelnyti nominaciją.

Pasistūmėjo ir Varno II reikalai. Erikas įrašė anglišką variantą Ich habe Fieber („Aš turiu karščio“). Sekant ABBA tradicija, dideliam Tonio nusivylimui, dainuojant jo akcentas dingo. Vaizdajuostė buvo nuolat rodoma per MTV, ir Erikas romantiškai susidraugavo su supermodeliu lietuve. Regis, pora mielai lankėsi visuose renginiuose, kur tik būdavo kviečiami, ir vis drauge. Jie mėgo fotografuotis, jų nuotraukos pasirodė daugybėje vakarėlių reportažų.

Tuo tarpu filmas buvo baigtas ir, kaip atrodė, originalumo mėgėjai labai nekantravo jį pamatyti. Jie užvertė tinklalapius teorijomis ir spėlionėmis apie filmo siužetą, spietėsi viešbučio, kuriame buvo apsistojęs Erikas Niujorke, vestibiulyje, keliaklupsčiaudami krisdavo jam po kojomis ir lankstydavosi jam praeinant pro juos. Kiekvieną rytą, kai jis atvykdavo į darbą, prie kampo, tarsi sargybinis prie mūsų pastato, stovėdavo vyras, drabužiais ir išvaizda mėgdžiojantis Varną. Reginys varė šiurpą, bet šiaip tas vyras buvo nepavojingas, ir vieną šaltesnių dienų pastebėjau, kad jis užlindo už tų didžiulių namų sienos. Vyrukas metafizinius Varno namus nesaugomus turėjo palikti dėl šalčio. Jo vardo niekada nesužinojau. Tonis net vieną dieną sustojo ir jį nufotografavo.

Glorious reklamos skyrius, kuriam vadovavo moteris varno juodumo plaukais, vardu Delila Bilings, suderino penkiasdešimties radijo reklamų seriją Varnui II, ir rytinių laidų didžėjai per kiekvieną stotį ją transliavo, grojo vargonai, skelbdami greitai pasirodysiant Varną ekrane. Dvidešimt septintas skambintojas (dvidešimt septyni varnologijoje svarbus skaičius) dalyvaus burtų traukime dėl kelionės į Los Andželą. Laimingasis laimėtojas ir svečias iš kiekvienos stoties skris į Los Andželą, į uždarą filmo peržiūrą filmo demonstravimo išvakarėse. Paskui jie vyks į vakarėlį, kur nebus įžymybių, bet daugybė Varno dovanų ir atminimo suvenyrų. Bus net daiktinė loterija, didysis jos prizas — tikras apsiaustas su gobtuvu, kurį vilkėjo Erikas per filmavimą.

Bet buvo viena didžiulė Varno II blogybė, kurią sunku nuslėpti. Paprastai sakant, Varnas II: Niekada daugiau buvo baisus šlamštas. Nors pirmasis filmas buvo didelis hitas, pavertęs daugelį žmonių, kurie niekada nėra girdėję apie komiškų knygų serijas, Varno aistruoliais, šis filmas juos nuvils. Labai. Bet kol Tonis, Filas ir vyresnieji Glorious administatoriai suprato, kad jų rankose didelė nelaimė, o ne vien trileris, planai buvo per toli pažengę, kad juos būtų galima atšaukti ar pakeisti.

Sukurta grupė, peržiūrėjusi filmą, susidarė labai prastą nuomonę. Mūsų skyrius po peržiūros tyliai išsiskirstė, nežinodamas, ką daryti su Varnu II ar ką dar įmanoma padaryti, kad jis būtų išgelbėtas. Iki šiol Varnas visada buvo tas, kuris išgelbsti.

Įsitraukęs į El Lechero, Filas neketino palikti Tonio bėdoje su Varnu, tad skyrė šiek tiek laiko tai problemai spręsti. Filmas turėjo solidžią aistruolių bazę ir gali būti, kad pirmą savaitgalį bilietai bus išpirkti, bet tik deramai sudėliojus kortas. Jie negalėjo pasinaudoti Kapo kasiko patirtimi ir premjeros įžymybėmis, nes, išskyrus Eriką, daugiau garsių vardų Varnas II neturėjo. Lengva buvo atsisakyti kritikų peržiūros — metų pabaigoje filmų perteklius, dabar Akademijos filmai pasiglemžė daugiausia peržiūrėtojų dėmesio ir laiko. Vienintelė kliūtis tyliai paleisti Varną II kino teatruose buvo radijo varžybos.

Tonis norėjo jas atšaukti, bet jau buvo užsakyti bilietai ir viešbučiai šimtui žmonių, kurie atvyks. Sužlugdyti — reikštų, kad tos pačios radijo stotys, kurios mėnesį reklamavo varžybas, neabejotinai užleis eterį svarstymams, kodėl atšaukta uždara peržiūra. Klausimas nuaidėtų per visą šalį, tad Glorious negalėjo sau to leisti.

Alegra ir Tonis skambino ir skambino vienas kitam sukdami galvą, ką daryti. Šiandien buvo pirmadienis, filmo demonstravimo pradžia šį penktadienį, o varžybų laimėtojų peržiūra — ketvirtadienio vakare.

Jie sudarė planą ir nusprendė, kad Viviana vyks į Los Andželą prižiūrėti uždaros peržiūros. Viviana ginčijosi, kad ji daugiau nuveiktų likdama Niujorke ir darbuodamasi El Lechero labui. Alegra paaiškino, kad šis dalykas reikalauja Vivianos tikslumo, drausmės ir diplomatijos. Marlena pasisiūlė vykti vietoj jos, ir tai kartu su Alegros komplimentu paskatino Vivianą pulti viską organizuoti. Kas penkios minutės ji skambino ir davė paliepimus iš savo kubo man su Dagne.

— Man reikia dviejų liuksusinių — liuksusinių — autobusų, išnuomotų visam ketvirtadieniui, pasakykite jiems, kad nežinote paskirties, bet kad paimti visus reikia iš Los Andželo Holiday Inn Pietų Figueros 6 valandą ryto ir grįžti atgal į tą pačią vietą 8 valandą vakaro.

— Padarykite ženklą, kuris skelbia: „Sudėkite mobiliuosius į šį krepšį — jūs atgausite juos grįždami atgal“.

— Gaukite man didelį krepšį, kur tilptų 100 mobiliųjų telefonų.

— Viviana, gal aš galiu ką padaryti? — paklausė Kimberli.

— Taip. Gauk man stambių skaldytų žirnių su pipirais ir pasirūpink, kad jie būtų vegetariški, ne su kumpiu, kaip buvai užsakiusi praėjusią savaitę. — Kai Kimberli gavo užduotį, Viv vėl dėmesį sutelkė į mus. — Paskambinkite į sąskaitybą ir pasakykite jiems, kad man reikia dvidešimt penkių tūkstančių šimto dolerių banknotais. Jei reikia patvirtinimo, tegu skambina Toniui.

— Atneškite man penkiasdešimt vokų.

— Įdėkite po penkis šimtus į kiekvieną voką.

— Užklijuokite kiekvieną voką klijų pieštuku ir škotiška juostele.

— Čia sąrašas varžybų nugalėtojų — padarykite etiketes su kiekvieno vardu.

— Priklijuokite etiketes prie kiekvieno voko.

Kai Viviana turėdavo padalyti darbo krūvį, suskirstydavo viską į smėlio grūdelio didumo darbelius. Vis dėlto ji dažnai žvilgčiojo mums per petį, kad įsitikintų, ar jos nurodymai atlikti paraidžiui. Vos tik užklijavau paskutinį voką su pinigais (brūkštelėjimas klijų pieštuku, juostelė ant visos siūlės), kai Viviana atėjo ir paklausė manęs:

— Ar esi tikra, kad kiekviename voke penki šimtai dolerių? — Aš linktelėjau ir užsiminiau, kad mudvi su Dagne perskaičiavome kelis kartus. Be to, mes turėjome tiksliai penkiasdešimt vokų ir penkiasdešimt vardų etikečių, viskas sutapo, tad pasitikėjome, kad padarėme tiksliai. Aš vos nepasakiau: „Čia ne raketų mokslas“, bet žinojau, jei taip pasakyčiau, būčiau griežtai įspėta, kad neįvertinu šios operacijos rimtumo.

Surinkusios visus Vivianos prašytus daikčiukus, sudėjome juos į mažą juodą kelioninį lagaminėlį, tokį, kokius naudoja roko grupės vežiotis iš vieno miesto į kitą savo aparatūrai. Viviana patikrino kiekvieną daikčiuką, kai dėjome, paskui privertė mus iškrauti lagaminėlį ir sudėti dar kartą. Kai ji liko patenkinta, kad turi viską, ko reikia, mes apvyniojome lagaminėlį sunkia grandine, kuri ėjo per rankenas ir baigėsi pakabinama spyna. Viviana planavo pasiimti lagaminėlį į lėktuvą su savimi. Prisiklausius pasakojimų apie jos „Ar žinote, kas aš esu?“ scenas oro uostuose, nekilo abejonių, kad jai pavyks, nesvarbu, ar lagaminėlis tilps, ar ne į dėklus virš galvos, ar patogiai po sėdyne priešais ją. Paėmusi iš mūsų dar dvi papildomas spynos rakto kopijas, Viviana išėjo iš įstaigos. Kam ji rengėsi? Net kai mudvi su Dagne sudėjome visas užuominas kartu, negalėjome įspėti, kas bus.

Blogas Kalėdų Senelis

Trečiadienio rytą, po to, kai patvirtinau Alegrai, jog Vivianos lėktuvas išskrido iš Niujorko ir atskris į Los Andželą laiku, visi, esantys žemiau VP lygio, gavo elektronius laiškučius. Buvo parašyta: „Santa Klausas turi jums šį tą — ateikite į mano kabinetą ir pažiūrėkite, kas jūsų kojinėje“. Žinutė buvo nuo Lovelo Berglando, Glorious CFO. Lovelas dirbo šioje vietoje jau treji metai, bet Filas ir Tonis vis dar nenorėjo padaryti jo paaukštinimo oficialiu.

Lovelo kabinetas buvo mažas kambarėlis dviem aukštais aukščiau nei kitas kompanijos personalas, tarsi mintis turėti CFO būtų atėjusi pavėluotai. Žinoma, Lovelas su tokia nuomone nesutiko. Jis visiems, kas jo klausėsi, pasakojo, kad priežastis, kodėl jo kabinetas atskirai nuo mūsų, tai išskirtinis jo darbo pobūdis“. Nesvarbu. Elektroninis laiškutis mane suglumino — neatrodė, kad Lovelo pirštai būtų jį surinkę. Dar šešios dienos iki Kalėdų, gal jį aplankė „Kalėdos dar ateis“ vaiduoklis. Dagnė man liepė eiti pirma, nes „man reikia labiau nei jai“. Netverdama smalsumu, kokią gausiu premiją, aš nužingsniavau laiptais viršun.

Ten jau buvo išsirikiavę maždaug septyniasdešimt penki Glorious darbuotojai. Eilutė prasidėjo prie uždarų Lovelo durų ir vingiavo per aukštą. Žmonės vis lipo iš lifto ir laiptais. Dauguma susijaudinę šnekučiavosi laukdami švenčių ir taip reikalingų papildomų pinigų, kuriuos gaus. Lovelo kabineto durys atsidarė ir išėjo pats Lovelas, laikydamas pirštą prie lūpų.

Svarsčiau, ar išdroš kokį pamokslą, ar tiesiog pasakys: „Dievas laimina jus visus ir kiekvieną“. Visi tylėjo. Lovėlas kiek palūkėjo, tada pasakė:

— Jūs, žmonės, mane papiktinote. Visi susispietėte šiame koridoriuje kaip kiaulės prie lovio. Ir dėl ko? Dėl trupučio pinigų? Man jūsų visų gaila. — Jis paėmė dėžę su mūsų premijų vokais ir krestelėjo aukštyn į orą. Vokai pasiskleidė ir plastelėjo ant grindų. Lovelas žiūrėjo, kol nutūpė paskutinis vokas, tada pakraipė galvą, grįžo į kabinetą ir trinktelėjo durimis.

Robertas buvo arčiausiai tos vietos, kur nukrito dauguma vokų. Jis pasėmė juos ir išdalijo, linkėdamas kiekvienam gerų švenčių ir laimingų Naujųjų metų, — vietoj CFO pasielgė kaip žmogus. Aš gavau savo voką ir grįžau prie laiptų nesivargindama pažiūrėti, kas viduje.

— Tai negali būti realu, — netikėtai garsiai pasakiau Dagnei, kuri stengėsi nepasirodyti, kad jai rūpi premija.

— Ko negali būti?

— Nieko, — pasakiau išsigandusi, kad ištariau savo mantrą garsiai. — Turbūt Robertas turi tavo čekį, — ir paaiškinau jai, kas įvyko viršuje.

— Kas čia darosi? Rytoj būsiu Ibizoje — toli nuo Lovelo ir šitos nesąmonės.

— Ačiū, Dagne, — pasakiau su sarkazmo gaidele, bet ji nepajuto.

— O, kokia tu maloni, — tarė išsiblaškiusi. — Geriau einu pas Robertą dabar. Noriu atiduoti tą čekį ir išsikeisti pinigų, kol bankas neužsidarė.

Jei ji dar trins mano nosį į Ibizą, pajusiu mėsos, ryžių, jūrų gėrybių ir daržovių patiekalo skonį, pamaniau ir įsimečiau neatplėštą voką į rankinę. Kad ir kokią sumą jie teikėsi kyštelėti, tai negalėjo atitaisyti paskutinio pažeminimo.

Per pietus atėjo kitas elektroninis laiškiukas. Jis buvo nuo Džeraldinos, kvietė į prieššventines vaišes — Glorious malonė. Buvome paskirstyti pagal pirmąją pavardės raidę ir turėjome ateiti kas pusvalandis. A-F eina dabar, bet Dagnė buvo išėjusi pasikeisti pinigų. G-M grupės eilė po pusvalandžio, tad Klarkas, Robertas ir aš eisime drauge.

Dagnė grįžo kaip tik laiku, kad aš spėčiau, pasisakiau jai, kur einu, o Klarkas atsistojo prie mūsų stalo ir galantiškai pasiūlė man parankę. Mes pasiėmėme Robertą ir nuėjome į konferencijų kambarį.

Vos tik įžengėme, Glorija pripuolė įgnybti Klarkui ir paklausti jį dėl mineralinių vandenų kurorto procedūrų, kurioms jis užsirašęs kitą savaitę. Ji atrodė kaip išpuošta dovana, puikus rausvas kostiumėlis su kelnėmis laisvai apsiuvinėtas blizgučiais ir sėkmingai apvainikuotas kažkuo panašiu į genties galvos apdangalą.

Mudu su Robertu palikome juos prie ilgo stalo, nukrauto visokiomis gėrybėmis — šokoladiniais Kalėdų Seneliais, karameliniais šiaurės elniais, zefyrinėmis eglutėmis, šokoladinėmis monetomis, karamelinėmis Hanukos žvakėmis, zefyrinėmis menoromis, paskui rinkiniu paprastų šokoladų, karamelių ir zefyrų. Stalo gale buvo grietininių ledų baras su įvairiausių kvapų ledais, karštais pieniniais saldainiais ir kitokiais skanėstais, plakta grietinėle, trimis dubenimis barštinių — raudonais ir žaliais, mėlynais ir baltais bei įvairiaspalviais. Mudu su Robertu visko prisidėjome ir greitai atradome, kad zefyrinės menoros gardžiausios, paskui perėjome prie ledų, pasigaminome porą labai kūrybingų desertų. Stengėmės išragauti viską, kas įmanoma. Priėjo Glorija, kiekvieną pabučiavo.

— Ką jūs manote apie šias vaišes? — paklausė ji.

Mudu su Robertu linktelėjome ir, nurijusi pilną burną ledų su menora, pasakiau jai, kad viskas labai skanu.

— Suprantate, turime dalykų žmonėms, švenčiantiems Kalėdas, švenčiantiems Hanuką, paskui dalykų mūsų draugams iš kitų tikėjimų, — ji parodė į plokščius saldumynus. — Mano mergaitė, Roksana, — ji parodė savo ilgametę socialinę sekretorę, afroamerikietę, dabar kramtančią šiaurės elnią, — pasakė man, kad politiškai nebūtų teisinga patiekti vaišių tik Kalėdoms ir Hanukai. „Turite įtraukti kiekvieną poną W.“, — pasakė ji man.

Robertas linktelėjo.

— Jaučiausi sutrikusi, bet ką aš žinau? — atsakė Glorija. — Man šventė yra šventė. Kas pamanytų, kad ji gali būti tokia sudėtinga? — pasakė ji šypsodamasi.

— Visada gerai nepamiršti nė vieno, — pasakė Robertas, kąsdamas Kalėdų Seneliui galvą.

— Niekada sau neatleisčiau, — pasakė Glorija. Ji apsisuko priešais mus. — Ką manote apie mano aprangą? Sumaniau, kad savo išore galėčiau būti Kalėdos ir Kvanza. Viduje aš Hanuka, kaip žinote.

Kaip tik tada pasirodė Džeraldina ir pasakė mums, G-M, kad mūsų vakarėlis baigtas ir jai reikia sutvarkyti kambarį prieš ateinant N-R.

— Tokia vargšė katytė, — pasakė Glorija linguodama galvą. — Gal Naujaisiais metais jai pavyks susirasti vyrą. — Prieš išeinant ji kiekvieną apkabino.

Radau Dagnę prie mūsų stalo susierzinusią. Džeraldina jai pasakė, kad jei kas praleidžia savo raidę, negali eiti į šventę su kita grupe.

— Ji tikra rakštis subinėj, — pasakė Dagnė. Knietėjo jai pasakyti, kad tai tarsi trečiokų gimtadienis, bet nusprendžiau patylėti. Neatrodo, kad ji prasitartų, jei Ispanijoje lytų. Tarsi skaitydama mano mintis, ji pasakė:

— Negaliu sulaukti, kol iš čia išspruksiu į Ibizą. Gal niekada čia nebegrįšiu.

Klarkas sustojo prie mūsų stalo parodyti, ką jam padovanojo Glorija. Tai buvo sidabrinis pinigų segiklis iš Tiffany su išgraviruotas inicialais CRG. Kiekviena raidė buvo pabrėžta mažučiu deimantu.

— Tikrai Gero vyruko, — pasakiau. O kam ta R?

— Glorija sakė, kad man to reikės, kai mes lošime kortomis. Ji sakė, jausis geriau paimdama mano pinigus, jei turėsiu deramą segiklį jiems susegti.

— Kiek ji išlošė iš tavęs šiais metais? — paklausiau.

— Sudėjus visus kortų lošimus, kartu ir nevaldomą žaidimą „Eik žvejoti“, kuris manęs vos neprivarė iki bankroto, maždaug trisdešimt penkis svarus. Bet nesvarbu, aš turėjau tiek išleisti.

— Turėjai išleisti pinigus, kuriuos pralošei Glorijai? — negalėjau patikėti.

— Glorija Vaksman yra kortų skaičiavimo ir dvigubų sandėrių žinovė. Ji apsimeta, kad mes bičiuliai, bet aš greičiau esu jos auka.

— Tad kas ta R, Klarkai?

— Mano vidurinis vardas.

— Taip. Suprantu. Koks jis? — paklausiau žaismingai sugriebusi jį už riešo.

— Nesąmonė. Rufus. — Jis pakėlė ranką. — Kol nepradėjote juoktis, žinokite, kad toks pat vardas kaip mano motinos numylėtinio Vakarų aukštumos terjero.

— Tave pavadino kaip šunį? — įsiterpė Dagnė į pokalbį.

— Rufus nebuvo paprastas šuo. Jis buvo Aliaskos čempionas, jo šuniukai ir prošuniukai parėmė mano tėvų pensiją.

— Žinoma, nebuvo paprastas. Nepavadinsi savo pirmagimio sūnaus kažkokio sarginio šuns vardu, — pasakiau aš.

Robertas, stovėjęs tyliai greta, daugiau nebeišlaikė.

— Klarkas, — ištarė jis taip, kad nuskambėjo kaip lojimas. — Rufus, — pasakė nutęsdamas RUU, kad priminė kaukimą. Greitai mes visi lojome ir kaukėme, kol Marlena atėjusi užriko, kad įvarysime jai migreną. Paskambino Viviana ir man pasakė, kad ji atvyko į Los Andželą ir važiuoja pažiūrėti susitikimo vietos, kur rytoj vakare vyks uždara peržiūra ir vakarėlis.

— Tegu Alegra žino, kad aš viską išsaugojau, — pasakė ji.

Aš įrašiau jos žinutę į telefonų sąrašą nesuprasdama, ką ji norėjo pasakyti.

Paskui pradėjau rengtis kitam vakarėliui. Glorious įsigijo 10 000 dolerių vertės stalą kasmetiniame Jaunųjų demokratų susibūrime Pramogų švenčių salėje, niekas iš aukštesniojo personalo nenorėjo eiti, tad prispaudė mus: Klarkas, Robertas, Dagnė ir aš su keliais kitais jaunais Glorious darbuotojais turėjome pasitarnauti ir užpildyti kėdes. Reikėjo eiti su „vakarine“ suknele, renginys vyko pokylių salėje viename tų miesto vidurio šeratonų, kurie žiūri į kits kitą — nežinojau, kuriame, bet pasitikėjau, kad Robertas žinos.

Ten buvo pilna žmonių, bet mes keturi įsimaišėme ir stoviniavome tik kartu per kokteilių valandą, nusprendę atsikratyti vardų užrašų, padarytų atvykstantiems. Sistemų Alejandras buvo čia kartu su Kimberli ir Sabrina, kuri prisidėjo prie mūsų. Kimberli pamojo vienam vyrukui, jis priėjo ir prisistatė kaip „Trevoras nuo Stano Koburno“. Jo viršininkas irgi buvo nusipirkęs staliuką ir liepęs savo favoritams užpildyti vietas. Pasak Trevoro, jiems retenybė toks vakaras ne darbovietėje, Stanas linkęs užlaikyti savo personalą darbe iki vėlumos. Stanas buvo nepriklausomas prodiuseris, kadaise kelis kartus dirbęs su Filu, bet tada manęs dar nebuvo Glorious. Dauguma jo filmų buvo kurti kitose studijose, ir atrodė logiška, kad Filas norės turėti jį savo partneriu ateityje. Stanas garsėjo fantastišku gebėjimu prodiusuoti filmus, kurie palenkdavo savo pusėn kritikus, Akademijos balsuotojus ir triuškindavo bilietų kasas, jis magiškai tvarkėsi su visų žanrų filmais. Jo profesijos žinovai, kurie sekė, kaip jis įsigyja teises — teatro nuosavybės, romanų ir biografijų — bet ko, kas tik turi kinematografinę vertę — dažnai cituodavo jį kaip „scenarijų specą“. Stanas dar garsėjo tiek sunkiu būdu, tiek sėkme, jis perleisdavo asistentus taip, kaip kiti kramto gumą.

Trevoras buvo išėjęs ir grįžo su penkiais kolegomis, visi maždaug dvidešimt kelerių, nepriekaištingai apsirengę ir labai gražūs. Mes susipažinome.

— Jūs dirbate Alegrai Orekchei? — paklausė vienas iš jų, prieš tai pasiteiravęs, ką aš veikiu Glorious.

— Taip, mudvi su Dagne esame jos asistentės.

— Kaip juokinga, — pasakė jis. — Pažįstu jūsų vyrukus. Jūs esate tos, kurių nelemta viršininkė visada yra.

— Apie ką jūs kalbate? — paklausiau. Žinojau, kad niekada nesu užrašiusi žinutės nuo Stano Koburno. Pažvelgiau į Dagnę tiriamai, ji irgi pakėlė antakius.

— Kiekvieną rytą Stanas liepia mums skambinti maždaug devyniems šimtams žmonių, — paaiškino Trevoras. — Mes esam šešiese, tad kiekvienam tenka po šimtą penkiasdešimt skambučių. Jis liepia mums skambinti anksti, kol dar nieko nėra, kad tas asmuo atėjęs į darbą žinotų, jog Stanas jau dirba — nors jo dar nėra.

— O kas nutinka, jei jūs paskambinate tiems, kurie iš tiesų yra? — paklausiau ir staiga viskas stojo į savo vietas.

— Turime padėti ragelį, nes negalime su juo sujungti, — pasakė Trevoras.

— Dagne, sutikome ragelį padedančius vyrukus, — pasakiau.

— Ką? O, mėšlas. Jūs net neįsivaizduojate, kiek įvarėte mums išgąsčio, — pasakė ji.

— Mes manėme, kad koks persekiotojas arba koks somnambulas yra pastate kartu su mumis, — pridūriau.

— Atleiskite, — atsiprašė Trevoras. — Tiesiog Alegra ateina taip anksti, kad mums niekada nepavyksta palikti žinutės, kol jos dar nėra.

— Bet čia visa esmė, — pasakiau aš, ir man nepaprastai palengvėjo. — Jos nėra. Ji yra namie, lovoje. Mes tiesiog liepiame palaukti kelias sekundes tam, kas skambina, ir pasakome, kad ji susirinkime. — Tad Klarkas buvo teisus — ragelio padėjimai nebuvo Džordžo Hanračio ar serijinio žudiko darbas.

Tuomet visi šeši Stano asistentai įkišo rankas į kišenes ir atsiliepė unisonu savo mobiliaisiais.

— Atleiskite, — pasakė vienas.

— Trevoras suras, — pasakė kitas.

— Ne, mes neketinome jūsų ten palikti, — pasakė vienintelis blondinas.

— Jūs visiškai teisus, tai nepriimtina, — pasakė dar kitas.

Ir visi baigė pokalbius, išskyrus Trevorą, kuris paėjo toliau dar su kažkuo pasikalbėti.

— Stanas Londone ir jam sunku susirasti automobilį, — paaiškino vienas iš jų.

— Tad jis jums skambina į Niujorką? — paklausė Dagnė, žiūrėdama į laikrodį. — Ten dabar pirma ryto.

Jis linktelėjo.

— Stanui tai nerūpi. Nesvarbu, kas nutiktų, tai kieno nors kaltė. Dabar Trevoras paskambins į automobilių tarnybą, o Stanas pats šūktelės taksi ir bus jau nudūmęs, kai automobilis atvažiuos. Taip būna visada.

Trevoras grįžo prie mūsų grupės.

— Trevorai, kai kitą kartą kuris nors iš jūsų paskambinsite į mūsų kabinetą, tiesiog palikite žinutę. Ar suprantate, kad tai vyksta ištisus devynis mėnesius ir jie niekada nekalba? — pasakiau. — Alegra net nežino, kad Stanas nori su ja susisiekti.

— Čia tikra legenda, — pasakė Trevoras. — Pasakojimas apie tai, kas nutiko, kai vyras, kurio niekada nėra, paskambina moteriai, kuri niekada neišeina.

— Ir beprotiškai išgąsdino jos asistentes. Mes vos neskambinome į policiją.

Pasisukau į Dagnę, kad ji patvirtintų, bet ji buvo dingusi. Pastebėjau, kad Sistemų Alejandras irgi buvo dingęs, gal jis duoda jai privačią savo gimtosios kalbos pamoką ar padeda išsiruošti į Ibizą. Reikės iš jos pasišaipyti, kai grįš po savo atostogų.

Kitą rytą Belinda apdovanojo mane ankstyvu Us Weekly egzemplioriumi. Aš stengiausi gauti jį į rankas prieš jam patenkant į kioskus. Tai buvo šventinis dvigubas leidinys su kasmetiniu „Išdidžiai žengiančios žvaigždžių kojinės“ straipsniu; jame buvo rašoma, ką šeimynos nariai dovanos ir gaus per Kalėdas. Pasak Us, kiekvienas, apie kurį kada nors esate girdėję, šiemet po eglute ras poezijos. Straipsnio tonas dvelkė šiokiu tokiu nusivylimu, tarsi autorius ilgėtųsi praėjusių metų, kai labai brangūs mažmožiai, žaisliukai ir žvilgantys prietaisai buvo vienintelės dovanos, vertos dovanoti. Žurnalas turėjo ir šoninę juostelę apie ypatingus poetus, kurių eilės būtų nuostabios dovanos, ir naudingą parduotuvių vadovą, rodantį, kur Us skaitytojai, sekdami mėgstamų žvaigždžių pavyzdžiu, galėtų įsigyti knygų.

Aš užsakiau pakankamai žurnalo egzempliorių, kad jie galėtų būti įteikti El Lechero mini pokylyje, kuris vyks rytoj. Spauda atvyks šįvakar, peržiūrės filmą ir susitiks su Ana Marija, kuri skaitys poeziją angliškai ir ispaniškai. Penktadienį jie darys interviu su režisieriumi ir Ana Marija, kuri dirbs su vertėju. Kadangi pokylis mažas, man nereikės jame dirbti — nors buvo pasakyta būti pasirengusiai „iš anksto neįspėjus“.

Šį rytą Lizos Smit skyrelis skelbė, kad prezidento šventinė dovana žmonai bus pirmasis „Žolės lapų“ leidimas. Toliau skyrelio redaktorė teigė, kad šiais materializmo laikais poezijos tomelis būtų geriausia dovana kiekvienam iš mūsų sąrašo. Liza Smit buvo ne tik pagrindinė skonio kūrėja, ją plačiai perspausdindavo visi laikraščiai, tad kai Alegra galiausiai trečią valandą pasirodė darbe, iškart liepė man surasti Filą, kad galėtų pranešti jam geras žinias. Be to, liepė tuojau pat nunešti Us egzempliorių į jo kabinetą.

— Tik nepaduok jo kuriai iš asistenčių. Perduok jam pačiam, — sumurmėjo ji.

Atsidūrusi pas Filą pamačiau Sabriną ir padaviau jai žurnalą.

— Perduok Filui, — pasakiau.

— Jis visada perverčia iki Žvaigždės — jos tokios kaip mes puslapių, — suprunkštė ji ir numetė žurnalą ant krūvos raštų, neatplėšto pašto ir savaitės hitų.

— Kvepia nuostabiai, — pasakiau, uosdama Niujorko skanėstų kvapą. Susivokiau, kad aš išbadėjusi, nevalgiusi visą dieną. Apsidairiusi ant stalo pamačiau dosnius Filo priešpiečių susitikimo likučius.

— Įsidėk, — pasakė Sabrina, duodama man popierinę lėkštę. Paėmiau pusę sūdytos jautienos sumuštinio nuo negilios pailgos lėkštės, ruginės duonos su garstyčiom, dar bulvių šiaudėlių ir kopūstų salotų. Kai jau ėjau lauk, Sabrina įdėjo man į lėkštę didelį marinuotą agurką — „į kelią“. Dagnei atostogaujant laikinas darbuotojas sėdėjo prie telefonų, tad man skubiai reikėjo grįžti.

— Dėkui! — sušukau per petį, lėkdama su prikrauta lėkšte. Kai grįžau, laikinasis darbuotojas nervingai užrašinėjo Vivianos žinutę. Mostelėjau jam perduoti man telefoną, ir Viviana iškarti užsipuolė mane, kam leidžiu „pašaliniam“ atsiliepinėti į skambučius Alegrai. Ji pasakė man atliksianti kelis subtilius manevrus dėl Varno II per artimiausias kelias valandas ir aš privalanti būti nepaprastai atsargi pateikdama bet kokią informaciją apie filmą. Kadangi aš nežinojau tų diskusijų, kokia Vivianos užduotis Los Andžele, vis tiek nieko negalėjau pasakyti. Per šį pokalbį pasirodė Robertas ir iš mano lėkštės pasičiupo porą bulvių šiaudelių. Pagrūmojau jam kumščiu ir jis išėjo, bet grįžo su ketčupu ir pašlakstė juo šiaudelius.

— Kaip Viv? — paklausė jis, šluostydamasis kečupą nuo lūpų.

— Nemaniau, kad tu galėtum taip padaryti, — pasakiau prisitraukdama lėkštę arčiau.

— Nusiramink, tik keli bulvių šiaudeliai. Kaip Viv?

— Tik keli mano bulvių šiaudeliai. Sakė kažką apie „subtilius manevrus“ dėl Varno II.

— Bent jau tau nereikia eiti šįvakar į New York Times. Nėra jokios apžvalgos.

— Mažutė malonė, — pasakiau. — Filmas toks prastas, kad kritikams jo nerodė.

— Tai gerai, pagaliau tu galėsi eiti kur nors — ar namo, ar ką kitką veikti, — pasakė jis.

— Visai ne. Turiu likti čia ir laukti Vivianos skambučio. Ar tai tau atrodo negerai?

— Negerai? — pakartojo jis, siekdamas mano marinuoto agurko. Sugriebiau jo riešą.

— Dėl prasto filmo aš neturėčiau likti iki vėlumos antradienį? Argi tai nenuvilia ir nenuliūdina? Mes nešvenčiame ir gerų lygiai taip pat, Robertai.

— Tu čia dar tik metai ir jau spėjai tai suprasti?

— Niekada neatrodė taip akivaizdu kaip dabar, — pasakiau kąsdama sumuštinį, nors apetitas dingo. Suskambo telefonas. — Alegros Orekchi kabinetas, — pasakiau niūriai.

— Tuoj pat man duok Alegrą. Kritinė padėtis! — sušuko Marlena į ragelį. Nors kartą atrodė, kad ji sako teisybę, ir aš nuėjau į Alegros kabinetą su paskutiniu žodžiu, kuris skelbė: „Marlena — tikrai kritinė padėtis“. Pabraukiau „tikrai“. Alegra baigė kalbėtis su kažkuo ir paskambino Marlenai. Po dviejų minučių pasišaukė mane užeiti į kabinetą.

— Atsitiko klaida. Rimta klaida. Viešbutis neturi vietų jokiai pokylio spaudai — jie sako, kad vakar jos buvo atšauktos ir kad dabar jie nebeturi kambarių. Man reikia, kad tu paskambintum į Travel ir gautum septyniasdešimt penkis kambarius bet kuriam viešbuty, — iš bėdos ne viename. — Ji pasisuko sukamojoje kėdėje — ženklas man pradėti.

Pirmiausia paskambinau Robertui, kuris skubėjo.

— Ar yra kada nors taip nutikę anksčiau?

— Niekada, — pasakė jis ir atrodė keistai patenkintas. — Jau maniau, kad sakysi, jog mes turime rasti septyniasdešimt penkis viešbučio kambarius Niujorke per turistų sezoną.

Tada paskambinau kelionių skyriaus viceprezidentei ir palikau išsamią žinutę jos asistentei.

— Bent jau turime įgudusių profesionalų tokiam atvejui, — sumurmėjau Robertui, prisiminusi Erikos Hol incidentą. Man prireikė dviejų savaičių, kad American Express kortelė vėl veiktų, per tą laiką aš gavau detalią sąskaitą nenumatytų išlaidų dėl Erikos užsakymų į savo kambarį per tris dienas Piene. Kam reikia žmogui dviejų manikiūrų per dieną, liko neaišku, bet to nepalyginsi su gėlių puokštėmis, kambario mineralinių šaltinių voniomis ir tiek valgių, kad galėtum pamaitinti armiją, — visa tai, buvo tikimasi, turi padengti Glorious. Bet buvo ir geroji pusė — aš gavau septyniolika tūkstančių mylių taškų, beveik pakanka nemokamam bilietui. Dabar reikėjo tik leidimo gauti laiko poilsiui.

Netrukus paskambino darbuotoja iš kelionių agentūros ir pasakė, kad geriausia, ką jie gali padaryti, tai apgyvendinti netoli JFK, kaip ji nusakė, „ne visai pigiuose nakvynės namuose, bet ir ne Hoįvard Johnson. Jie turi valandų įkainius, jei jums reikia“, pasakė ji. Ji stengėsi pateikti informaciją palankiai. Ji tikrai tai sakė ne tiems žmonėms. Perdaviau viską Alegrai, ji paprašė sujungti su Marlena. Kaip ir tikėjausi, Marlena įtūžo, bet neturėjo kito pasirinkimo, tik užsakyti motelį.

— Bent jau pokylyje nedalyvaus jokios tikros žvaigždės, — baigė ji ir padėjo ragelį.

Pirmą kartą per ištisas savaites mane pagavo puiki nuotaika: mintis apie Marlenos pokylio organizavimą Kvinse buvo geriausia kompanijos dovana, kokią galėjau gauti. Nors kartą aš nebuvau apkaltinta dėl to, ko nepadariau. Bet atsižvelgdama į Marlenos antgamtinį gebėjimą organizuoti pokylius, negalėjau atsistebėti — kas? Ar galėjo tai būti Hanratis? Neatrodė prasminga. Dabar jis turės trenktis visą kelią į baisų susibūrimą Kvinse mūsų šnipinėti. O, kad čia būtų Ebė ir mes galėtume papietauti drauge, kaip buvome pratusios. Užsisakytume picų, atsidarytume butelį Merlot ir greitai pradėtume juoktis iš visos tos nesąmonės.

Baigiau daryti, ką dariusi, ir palikau žinutę Vivianai, kad išeinu, ir jei reikės, galės rasti mane mobiliuoju telefonu. Tada paskambinau Alegrai ir pasakiau jai tą patį. Jei būčiau pagalvojusi apie tai anksčiau, būčiau galėjusi paskambinti Eliotui ir pažiūrėti, gal jis netoliese. Būtų tiesiog miela aplankyti mano kojytę, išgerti gėrimą, kai telefonas išjungtas.

Kai kitą rytą atvykau septintą valandą, Alegros balso paštas jau turėjo penkias žinutes nuo Delilos iš Reklamos. Paskambinau jai.

— Karen, kaip su peržiūra? Man skambino daugiau kaip dvidešimt didžėjų iš radijo stočių, kurios surengė tas varžybas. Buvo susitarimas, kad šį rytą laimėtojai bus apklausti per radiją gyvai apie filmą. Niekas negali jų rasti. Tarsi visi būtų prasmegę juodoje skylėje.

Pasakiau jai, kad pamėginsiu išsiaiškinti, kas ir kaip. Buvo per anksti Vakarų pakrantėje skambinti Vivianai, tad dirbau su hitais, ir kai Alegra paskambino 7.45, perdaviau jai Delilos žinutę.

— Karen, tikiuosi, nieko jai nepasakei.

— Neturėjau ką pasakyti.

— Iš tavęs ir nereikalaujama. Paskambink Delilai ir pranešk, kad aš pasikalbėsiu su ja vėliau.

Paskambinusi pradėjau spausdinti Alegros elektroninius laiškus. Kalėdos trečiadienį, liko tik penkios dienos, tad didelio bruzdesio nebuvo. Alegra gavo tik porą elektroninių laiškų, o telefonas neskambėjo nė karto.

Devintą paskambino Viviana ir paprašė sujungti su Alegra. Sujungiau jas ir paspaudžiau garso nutildymo mygtuką, kad galėčiau pasiklausyti.

— Gerai, mes autobuse, aš išdalijau pinigus ir telefonai yra saugūs mano viešbučio kambaryje, — pasakė Viviana, kažkodėl šnibždėdama.

— Ar jie supykę?

— Ne. Kaip jie gali pykti, kai pasakiau jiems, kad jų telefonus pavogė žmogus, kuris buvo prikišęs man prie gerklės peilį? Jie turėjo tiek daug gėrimų vakarėlyje po peržiūros. Nemanau, kad kas nors iš jų galėjo paskambinti, net jei mėgino.

— O šį rytą? — paklausė Alegra.

— Kai jie išėjo į peržiūrą vakar vakare, aš pareikalavau, kad viešbutis per visą likusį laiką, kol jie čia bus, atjungtų jų išeinančius skambučius. Paprašiau, kad viešbutis asmeniškai paskambintų į visus penkiasdešimt kambarių, pažadintų ir pasakytų iškart leistis laiptais pusryčių. Prižiūrėjau juos ir išdalijau vokus, kai jie sulipo į autobusą. Kai mes jau važiavome, pasakiau jiems — kur.

— Ir?

— Todo es bumo. Be to fakto, kad turiu praleisti visą dieną Disneilende su šimtu Varno aistruolių, viskas puiku. Penki šimtai dolerių yra daugiau, nei dauguma tų žmonių uždirba per savaitę. Jie sujaudinti.

— Pasirūpinsiu, kad Tonis žinotų, kokia tu sumani visame šiame procese. Neįsivaizduoju, kad kas kitas taip tobulai susitvarkytų.

— Jis jau žino. Ką tik kalbėjau su juo.

Alegra nutilo. Ji nebegalės pavaizduoti, lyg tai būtų jos pačios nuopelnas.

— Alegra? Ar girdi mane? — paklausė Viviana.

— Taip. Tik pasirūpink vėliau atiduoti tuos telefonus. Ne mūsų biudžetui už juos atlyginti. Ar esi tikra, kad jie saugūs?

— Visiškai tikra.

Štai kas vyko tarp Alegros ir Vivianos.

Alegra vėl paskambino ir paprašė sujungti ją su Delila. Atsiliepdama ši atrodė išsigandusi.

— Alegra, kas vyksta? Kur varžybų nugalėtojai?

— Mes nusprendėme leisti jiems pabūti dieną Disneilende. Viviana su jais ir mes davėme jiems daug pinigų pramogoms.

— Bet jie turėjo paskambinti į radijo stotis ir papasakoti jiems apie filmą. Tai įėjo į sandorį, mes tą pažadėjome didžėjams mainais už varžybų surengimą.

— Taigi, Delila, visi jų telefonai per peržiūrą pavogti. Ką galiu tau pasakyti?

— Negaliu tuo patikėti. Šimtas telefonų pavogta?

— Taip, tai nelaimė. Mes tikimės, kad Los Andželo policijos valdyba juos suras ir mums nereikės tvarkyti draudimo reikalų.

— Ar tu įsitikinusi, kad jie pavogti? Kaip galėjo kas nors paimti kiekvieno telefoną?

Nesunku, kai jie viename krepšyje, pamaniau.

— Tai nelaimė, — pakartojo Alegra, leisdama suprasti, kad pokalbis baigtas. Alegros prezidentystė paėmė viršų ant Delilos direktorystės. Nieko nepridursi.

Kai po pusvalandžio pasirodė Robertas, papasakojau jam, kas vyksta Los Andžele su Varno peržiūra.

— Man tai patinka, — pasakė jis. — Jie pagrobė žiūrovus, kad šie negalėtų niekam iš radijo stočių pasakyti, koks prastas filmas. Kai jie atgaus telefonus, filmas jau bus rodomas visoje šalyje. Jie išgelbėjo filmo savaitgalį. Tai nuostabu.

— Manau, tai baisiai bjauru.

— Taip, bet tai tikrai gudrus planas, puikiai įgyvendintas. Tai geriausia, ką esu matęs nuo tada, kai čia dirbu. Man tai patinka. Man tai patinka. — Girdėjau, kaip jis kartoja „Man tai patinka“ eidamas atgal į savo kubą, kurį pradėjo vadinti „Jaunikliu“.

Supratau, kad planas puikus, įgyvendintas sklandžiai. Niekam nebus skriaudos dėl dienos Disneilende ar papildomų 500 dolerių, juo labiau kad jie tą pat vakarą atgaus savo telefonus. „Los Andželo policijos valdyba“ iki tol juos bus suradusi. Bet dar labiau supratau, kad niekada negalėčiau net susapnuoti tokio sąmokslo. Mano smegenys nedirbo ta linkme, aš to ir nenorėjau. Ir jei toks mąstymas čia vertinamas, man taip niekada nebus priimtina daryti. Tai buvo aišku kaip dieną, nors man likusi diena skendėjo miglose, tarsi vaikščiočiau per miegus. Tai negali būti realu tai negali būti realu tai negali būti realu — sukosi man galvoje visomis variacijomis, bet manęs nenuramino. Perpiet praėjau koridoriuje pro Delilą ir pajutau gėdą pamačiusi, kokį veidą ji nutaisė. Ji visada būdavo man maloni — skirtingai nuo kitų Glorious. Nors aš neturėjau nieko bendra su Varno 11 varžybomis, ji manimi nepatikėtų, tad aš net nesistengiau nieko aiškinti ar atsiprašinėti.

Tą naktį sapnavau, kad Erikas, varnas, persekioja mane. Jis vis man sakė, kad turiu kažkur nueiti, bet kai paklausdavau, kur turėčiau nueiti, jo akcentas buvo toks, kad nesupratau, ką jis sako. Pabudusi jaučiausi baisiai. Plėšė galvą, skaudėjo gerklę. Turėjau sukaupti visas jėgas, kad atsikelčiau iš lovos ir prieičiau prie vaistinėlės. Po kelių minučių termometras patvirtino: aš karščiavau.

Didysis išsivadavimas

Tai buvo pirmas savaitgalis per ištisus mėnesius, kai man nereikėjo dirbti pokylyje, premjeroje ar kitame Glorious renginyje ir galėjau sirgti. Praleidau abi dienas snausdama ir niūrinėdama. Tai buvo kaip tik tai, ko man reikėjo — dingsties nedaryti nieko intensyvesnio, tik nuspausti pelės mygtuką ties „nuošalumas“. Sekmadienio vakarą žiūrėjau Čarlio Brauno Kalėdas, ir kai Linas apvyniojo antklode mažutę Čarlio Brauno eglutę, aš staiga pravirkau. Tai buvo pats švelniausias momentas, kurį patyriau per pastaruosius mėnesius.

Paskambinau Ebei į Baltimorę, bet atsiliepė balso paštas ir aš nuspaudžiau mygtuką. Turbūt ji rengiasi egzaminams arba pjaustinėja vargšą seną Lloydą, jei dar kas iš jo likę. Geriau buvo nepalikti verksmingos, karščio įkvėptos žinutės, kuri tik pastūmėtų Ebę diagnozuoti mano ligą telefonu ir turbūt mane mirtinai išgąsdintų.

Daug galvojau apie paskutinį pokalbį su Robertu, kaip jis buvo paveiktas apgavikiško Vivianos elgesio su Varno aistruoliais, visų sveikinamo, nes juk tai pelnys kompanijai kapitalą. Pradėdama čia dirbti žinojau, kad kompanija garsėja šiurkščiu, nemaloniu elgesiu, bet galėjau tai pakęsti. Galėjau pakęsti šiurkštumą, sunkų darbą ir bjaurias pastabas bei nemalonius bendradarbius, — beveik viską, kas buvo drėbta man per pastaruosius metus. Bet „pakęsti“ ir „sektis“ buvo du skirtingi dalykai, ir išaiškėjo erzinanti tiesa, kad dirbdama Glorious aš einu į niekur. Geriausiu atveju išsilaikau vandenyje stačiomis, blogiausiu — mano galva po vandeniu. Nežinau, kurią akimirką laikyti smukimo pradžia, bet įtariau, kad turbūt tai buvo pokalbis dėl darbo. Aš padariau pirmalaikį Naujųjų metų sprendimą išsigauti iš šio liūno.

Kitą rytą karštis nukrito ir aš išėjau į darbą.

Kompanijoje buvo ramu, bet Viešųjų ryšių skyrius darbavosi išsijuosęs netgi likus dviem dienoms iki Kalėdų. Pirmajame Variety puslapyje buvo skelbiama: „Pienininkas bilietų kasoms davė gražaus pelno“. Per savaitgalį El Lechero sumušė rekordus ir tapo pelningiausiu užsienio filmu JAV istorijoje. Nors mes nežinojome, ar jis bus nominuotas kaip Geriausias filmas, kol nebus paskelbta vasario viduryje, žinojome, kad filmas bent jau skina finansinį atpildą.

Įplaukos už Varną II: Niekada daugiau po pristatymo vakaro smarkiai krito. Laikraščiai savo apžvalgose vieningai jį kritikavo. Kiekvienoje antraštėje buvo žodžiai Niekada daugiau, kritikų paimti iš filmo.

Laimingu Glorious sutapimu PBC šį savaitgalį transliavo dokumentiką apie Voltą Vitmeną. Sukurta prieš kelerius metus, ji dabar buvo atnaujinta ir įtraukti keli kadrai iš El Lechero. Atsidėkodama Glorious skyrė dideles pinigines subsidijas, tad išgavo susitarimą, kad parodys savo reklamą prieš kiekvieną transliavimą. Be to, Glorious dotavo daug prekių transliacijos stočių sistemai. PBC įtraukė dokumentiką ir filmą į savo švenčių fondo didinimo kampaniją: žiūrovai, kurie įsipareigodavo paaukoti daugiau kaip tūkstantį dolerių, gaudavo „kino teatro laukiamosios salės“ El Lechero afišą kartu su scenarijaus egzemplioriumi. Alegra užsakė El Lechero entuziastų vaizdajuostę ir paprašė manęs nunešti ją tiesiai Filui.

Eidama susidūriau su Matu Vincentu, grįžtančiu iš konferencijų kambario. Mes su Matu reguliariai susirašinėjom elektroniniu paštu, bet aš retai jį matydavau. Jis gyrė mano filmų santraukas ir naujus fragmentus, kuriuos buvau parašiusi jo tinklalapiui, ir buvo atsiuntęs kelis komplimentus dėl mano darbo. Šie išspausdinti gulėjo mano stalo stalčiuje ir labai blogomis dienomis aš juos perskaitydavau dar kartą, primindama sau, kad nesu tokia jau nevykėlė ir netalentinga, kaip Viviana, Alegra ir Marlena vertė mane tikėti.

— Sveika, Karen, malonu tave matyti. Nežinojau, ar tu jau išvykusi atostogų.

— Alegra paprašė mūsų pasilikti ir dirbti dėl El Lechero, — pasakiau, stengdamasi būti diplomatiška. — Būsiu čia neapibrėžtą laiką.

Jis nusiviepė.

— Ketinau paprašyti tavęs ateiti pasikalbėti su manim po Naujųjų metų, bet kadangi mudu abu dabar čia, galime pradėti ir greičiau. Man kilo kelios idėjos dėl tinklalapio, norėčiau, kad tu jam vadovautum, — mums visiems padarė įspūdį, kiek tu jau nuveikei, ir jei tu imtumeisi, norėtume, kad nuveiktum dar šį tą daugiau.

— Dėkui. Aš visada čia.

— Paskambinsiu tau vėliau ir duosiu tau medžiagą — išvykstu savaitei atostogų ryt vakare, tad norėčiau pamėginti susitikti rytoj.

— Nuostabu, Matai. Tik praneškite man — kada, — pasakiau ir nuėjau į Filo kabinetą, beveik apsvaigusi nuo pokalbio. Man patiktų daugiau dirbti su Vadybos skyriumi — Viešieji ryšiai tiesiog atrodė visą laiką vienodi. Po mėnesio išdėliosiu kortas ant stalo ir spręsiu, ką daryti. Mato Vincento užduotis tikrai nusvertų svarstyklių lėkštę.

— Čia PBC juosta, — pamojavau dėžute Sabrinai.

— Šedevro teatras?

— Ne visai. EI Lechero švenčių pažadų vajus.

Ji paėmė iš manęs juostą.

— Perduosiu tiesiai Filui į rankas, — pasakė ji ir padėjo į stirtą juostų ant grindų.

Likus penkioms pėdoms iki stalo supratau, kad niekaip negalėsiu susitikti su Matu, kai Dagnė Ibizoje ir Alegra prilipusi tikisi, kad jai paskambins Opra. Net mano kelionės į Filo kabinetą turėjo būti trumpos, kad laikinasis darbuotojas neliktų vienas per ilgai. Prasmingiau būtų jį pasiųsti į Filo kabinetą su juosta, tik Džeraldina įvedė griežtą taisyklę, kad joks neetatinis Glorious darbuotojas neprileidžiamas arčiau kaip per dvidešimt pėdų prie brolių kabinetų. Nuosprendis buvo išspausdintas maždaug mėnesį man čia išdirbus, kai neetatinis darbuotojas iš dailės skyriaus buvo užkluptas stoviniuojantis prie jų apartamentų. Tonis įtūžo ir liepė Džeraldinai savavalį slapūną tuoj pat išmesti lauk. Ji išvedė tą vyruką pagriebusi už pakarpos. „Aš tik mėginau į juos pažiūrėti“, — teisinosi šis, bergždžiai stengdamasis išsilaikyti savo laikiname darbe nors kiek ilgiau. Džeraldinos atmintinė ta tema buvo pateikta tą pačią popietę ir atnaujinama kas ketvirtis metų.

Kai elektroniniame laiške Matui aiškinau, kad vietoj susitikimo su juo reikia pasikalbėti telefonu, vis labiau ėmė pyktis. Net neturėjau galimybės gauti galimybę. Argi darbo teisės man to negarantuoja? Stiklinės lubos šioje vietoje atrodė iki pečių, ir aš pavargau kūprintis. Mano mintis nutraukė žinučių dėžės pyptelėjimas.

— Užeik DABAR PAT.

Įžengiau į Alegros kabinetą ir ji pamojo man sėstis ant jos sofos.

— Karen, turiu tau šį tą svarbaus pasakyti. Jei dar nepastebėjai, man reikia kartais pertraukėlės.

Žinoma, nepastebėjau, susirūpinusi savo problemomis. Be to, Alegra ne ta, kuri kuo nors dalytųsi.

Ji kalbėjo toliau:

— Filas ir Tonis sutiko mane išleisti atostogų. Šio skyriaus vadovė bus Viviana. Jūs su Dagne dirbsite mano kabinete kaip paprastai, bet jei paprašys Viviana, jai padėsite. Kol manęs nebus, toliau tvarkykitės su mano telefono skambučiais ir elektroniniais laiškais.

— Norite, kad pasakytume žmonėms, kad esate, bet neprieinama?

— Taip, bet, tikiuosi, suprasite, kas svarbu, ir perduosite Vivianai. Pasakysite jiems, kad negaliu atsakyti į jų skambučius, ir tada Viviana jiems paskambins.

— Kaip mes su jumis susisieksime?

— To nereikia. Aš keliausiu į Europą ir būsiu niekam neprieinama. Galiu paskambinti pati, bet dar neaišku.

— Nuostabu.

— Tai ne tavo rūpestis.

— Kada jūs išvykstate? — paklausiau, suprasdama, kad tai dar tik planuojama.

— Šiandien mano paskutinė diena darbe, mano lėktuvas išskrenda trečiadienio vakare. Vėliau pranešiu tai per susirinkimą, kurį tu turi organizuoti, bet norėjau įsitikinti, kad supranti.

Stengiausi, kad mano veido išraiška neišduotų vidinės palaimos. Ji pasisuko savo kėdėje ir atgręžė man nugarą. Aš išbėgau ir pamačiau, kad atėjusi elektroninė žinutė iš Mato. Jis klausė, ar galėčiau ateiti rytoj vienuoliktą, ir aš greitai atsakiau, kad galėsiu. Atrodė, kad Alegros atostogos gali vesti prie mano atostogų. Skubiai sušauktame Viešųjų ryšių personalo susirinkime Alegros pranešimas buvo sutiktas klausimais iš visų kampų.

— Kokius miestus jūs aplankysite?

— Kada jūs grįšite?

— Ar būsite čia per Oskarus?

— O kas, jei Viviana nereaguos į mūsų reikmes? — Tai buvo Marlena, aiškiai susierzinusi nuo minties, kad turės atsiliepti Vivianai.

Alegra į klausimus neatsakė, tik mįslingai pažvelgė ir nusišypsojo Monos Lizos šypsena. Ar tai užuomina, kad ji bus Prancūzijoje? Italijoje? Viskas buvo taip paslaptinga. Likusią popietę ji tvarkė savo kabinetą, perdavė man didžiulę šūsnį atmintinių ir korespondencijos, kurią norėjo sunaikinti. Kai sumečiau visų metų Marlenos skundus į popieriaus pjaustymo mašiną ir žiūrėjau, kaip ji pavertė piktus jos murmėjimus mažutėmis šiukšlių juostelėmis, prisiminiau, kaip nuliūdau pirmą kartą, kai ji įtraukė mane į vieną iš savo oficialių laiškų; dabar šiek tiek įsižeidžiau, kai paliko mane ramybėje. Buvo dar telefonų knygos, pradedant pirmosiomis Metalo pjūklo valandomis, tais šimtais skambučių; mudvi su Dagne pateikdavome Alegrai naują knygą kas valandą, ir ji visas išsaugojo. Mažos raidės, kurios patraukė mano akį, kol dar nesunaikintos, prikėlė visus praėjusius metus: Frančeskos Deivis mamos skambučiai; gąsdinantis susirašinėjimas su Ivan-Melisos vadybininku dėl jos brūkšnelio svarbos; Hario Spendlerio motinos skundimasis manimi; Džuljeta Barlet, lydima savo publicisto, agento ir asistento — tam tikras Gimė Žvaigždė, vykęs kelias savaites telefonų žinutėmis; žinutės nuo Marlenos; Klarko skambinimas iš JFK, reikalaujant leidimo išlaidoms dėl naujos Džimio Čino aprangos Barneys; žurnalistai, įžymybių gyvenimo skyrelių redaktoriai, naujo TV žurnalo prodiuseriai; žlugdanti naujiena apie ankstyvą Oliverio išvykimą; daugybė Anos Marijos prašymų, vis dar be atsako, grįžti į Karakasą Kalėdoms. Kiekviename pirmame puslapyje buvo Džordžo Hanračio šmėkla, vietoje, skirtoje jo šmėstelėjimui. Niekas niekada ten nebuvo įrašyta, bet neabejojau, kad Hanratis gerai žinomas daugeliui Glorious kolegų. Būti susitikus ir pasikalbėjus su Hanračiu — gėdinga paslaptis, kurią turėjo daugelis iš mūsų. Ketinau priimti dar vieną sprendimą — kitais metais nesijaudinsiu dėl Hanračio ar jo knygos. Kalno popierių sukarpymas į juosteles buvo geras, apvalantis vaizdas, kaip atgaivinantis nakties miegas po sunkios fizinio darbo dienos. Atrodė, kad planetos išsirikiavo man palankiai. Alegros kurį laiką nebus, rytą aš susitiksiu su Matu ir truputį daugiau nei po savaitės — Naujieji metai.

Paskutinis dalykas, kurį man liepė padaryti Alegra prieš išvažiuodama, buvo instaliuoti jos žinučių dėžutę ant Vivianos stalo. Ir paskui subruzdusi išėjo. Mano žingsniai aidėjo visiškai tuščiame jos kabinete. Tie popieriai aiškiai absorbavo daug garsų, dabar akustika buvo tokia gera, kad Alegros balsas būtų kaip griaustinis. Kambarys buvo tuščias, išskyrus kelis baldus ir stalą, ant kurio gulėjo mobilusis telefonas — jos nepasiekiamos padėties simbolis. Alegra buvo visiškai ir oficialiai ištraukusi šakutę. Palūkėjau dar šiek tiek, jei kartais ji grįžtų pasiimti kokio pamiršto daikto, bet ji negrįžo.

Vivianos irgi nebebuvo, tad aš išėjau namo truputį patyrinėti varžovų tinklalapių. Norėjau turėti geros informacijos ir pasiūlymų rytojaus susitikimui su Matu. Kai leidausi žemyn liftu, pajutau nepažįstamą, bet malonų jausmą. Jis neblėso ir metro važiuojant namo, ir sustiprėjo, kai dirbau prie interneto, sugretindama faktus, kaip kitos kompanijos panaudoja internetą savo filmams realizuoti. Spausdindama savo atradimus supratau, kad tai paprasčiausias tikslo jausmas — tai, kas buvo dingę iš mano gyvenimo ilgą laiką.

Kitą rytą daviau laikinam darbuotojui instrukcijas, kaip tvarkytis su telefonų skambučiais, ir savo mobilųjį telefoną prieš išeidama į Mato kabinetą. Mano galvoje sukosi mintys ir mano vyniojamojo popieriaus aplankas buvo pilnas informacijos — jei tik galėčiau parodyti teisingą požiūrį, nuovoką, kad Matas norėtų su manimi dirbti. Ūmai prieš akis šmėstelėjo Džuljeta Barlet su savo statybininko batais ir masyviais papuošalais. Pasijutau, lyg būčiau su nepaprastai trokštamo vaidmens kostiumu.

Susitikimas praėjo gerai. Matas išsakė pasitenkinimą mano padarytais tyrimais ir net viltį gauti papildomos paramos iš Filo ir Tonio. Be abejonės, kitos studijos jau buvo investavusios į savo internetinę vadybą; vaiko žingsneliai nepadės Glorious greitai pasivyti kitų, kad varžytųsi su jais. Matui reikėjo iš manęs ne tik trumpos būsimų filmų apžvalgos. Turėjau pradėti tam tikrą įžymybių gyvenimo skyrelį, kuris kas savaitę atnaujinamas. Tai nebuvo labai gardus kąsnelis, nes straipsniai bus Glorious patvirtinti ir tikriausiai medžiaga jau aprašyta laikraščiuose bei žurnaluose, bet mes atnaujinsime ją nuotraukomis ir „pirmaisias žvilgsniais“ į žvaigždes jų kostiumais. Matas pasakė, kad projektas mano, ir aš buvau sujaudinta jo pasitikėjimo. Susitikimas baigėsi, ir jis paprašė manęs ateiti pas jį tuo pat laiku kitą savaitę. Tai buvo šviesiausias mano įspūdis per tuos metus, ir vyliausi, kad aš kopiu ant man taip reikalingo karjeros laiptelio.

Likusią dienos dalį mudu su Robertu įsikūrėme Alegros kabinete, turėjome sudaryti didžiulius metų pabaigos Top Dešimtuko sąrašus. Stengėmės kuo greičiau apsisukti; buvo Kalėdų išvakarės (Kūčios). Robertas buvo atsakingas už šiuos metus. Jis parodė man sistemą, kaip atlikti kasmetinius ritualus greitai ir tiksliai, kaip tik įmanoma. Beveik visa žiniasklaida paskelbė geriausių dešimties filmų sąrašą. Mūsų tikslas buvo išsiaiškinti, kiek leidinių įtraukė į geriausių dešimtuką El Lechero ir kiek paskyrė jam pirmą vietą.

Ši kruopšti procedūra prasidėjo iškart po Padėkos dienos, kai ėmė pasirodyti geriausi dešimtukai. Aš išsaugojau kiekvieną, kai tik jis pasirodydavo hituose, ir Marlena prašydavo, kad kiekvienas pokylio reporteris atsiųstų jai žinias apie jų pasirinktus filmus. Dagnė buvo atsakinga už televizijos ir radijo sąrašus iš transliacijų stebėjimo kompanijos. Klarkas naršė interneto tinklalapiuose ir iškapstė kelis sąrašus filmų ispanų kalba, kurie iškėlė El Lechero, rado ir apsišaukėlių kritikų, kurie pateikė tuos sąrašus savo puslapiuose. Tai buvo sąžiningas žaidimas.

Be Alegros fizinio dalyvavimo vieta įgavo kitokią atmosferą — ne bruzdesio ir nerimo, o perspektyvos ir darbštumo. Sėdėjau ant sofos tarp popierių krūvų, o Robertas prie stalo įvedinėjo informaciją į kompiuterį, jis rašė, o aš skaičiau garsiai.

— Orlando Sentinel, vienas sąrašas, penkta vieta.

— Jau. Toliau.

— San Jose Mercury News, du kritikai, vienas neturi sąrašo, kitas skyrė antrą vietą, bet pagal abėcėlę.

— Jau.

— KKYX-AM San Antonio, Franny on Film skyrė jam pirmą vietą.

— Luktelėk, gerai, jau.

Pastebėjau, kad Robertas nepaprastai ramus. Mes jau buvome Alegros kabinete ištisas valandas ir jis nepasakė nė vienos ciniškos pastabos, net nekomentavo Alegros dingimo. Jis atrodė išsiblaškęs, kelis kartus turėjau pašaukti jį vardu, kad atkreipčiau jo dėmesį.

— Robertai, ar tau viskas gerai?

— Taip, aš tik noriu greičiau baigti ir išeiti, tai ir viskas. — Nebuvau įtikinta, bet nenorėjau kamantinėti. Dienai baigiantis mes žinojome, kad 659 kritikai įtraukė El Lechero į savo dešimtukus, iš jų 148 pavadino jį geriausiu metų filmu. Buvo jau šešios, Robertas vėlavo pas savo dėdę, kur turėjo valgyti Kūčių vakarienę. Jis nenorėjo palikti manęs vienos, bet man liko tik nusiųsti elektroniniu paštu sąrašus Vivianai, Marlenai, Matui, Filui ir Toniui, tad paraginau jį eiti. Po dešimties minučių, kai vilkausi paltą, suskambo telefonas.

— Kur Viviana?

— Išėjusi.

— Marlena?

— Taip pat išėjusi.

— Mėšlas. Ar kas nors yra?

— Gal galėčiau kuo padėti, Filai? Čia Karen, Alegros asistentė.

— Taip, tu gali man padėti. Rask dar du sąrašus, kur filmas geriausias. Ką aš veiksiu, po galais, su 148?

Supratau, ko jis nori. Jis norėjo, kad būtų skelbimas „150 kritikų sutaria — „El Lechero yra Numero lino“.

— Pažiūrėsiu, ar galiu rasti.

— Kai rasi, pasiųsk juos Mahmudui. — Jis padėjo ragelį.

Prisijungiau prie interneto ir pradėjau ieškoti bent kokios publikacijos, tinklalapio ar reklamos, kur El Lechero būtų pirmoje vietoje. Kurį laiką paieškojusi radau „Šimtmečio kaimo kino klubo“ Bointon Byče tinklalapį. Sąrašas buvo straipsnyje, kuris prasidėjo taip: „Labiausiai besirungiančiame balsavime, kokį kada nors regėjo „Šimtmečio kaimo“ kino mėgėjai, El Lechero laimėjo pirmą vietą, išplėšęs garbę kitiems iš panosės“. Taip. Dar vienas. Ieškojau Google, Nexis, Yahoo ir Altą Vista ir beveik pasidaviau, bet dar liko paskutinė viltis — Terra Lycos. Staiga radau: Montevideo Online paskyrė jam pirmą vietą.

— Dėkui, Urugvajau, ir labanakt! — sušukau roko žvaigždės stiliumi tuštiems kubams aplinkui.

Pridėjusi šiuos du, paskambinau Mahmudui ir nusiunčiau elektroniniu paštu naujus sąrašus visiems, kam reikėjo. Mahmudas liepė atsiųsti faksą į Filo automobilį ir po valandos patikino mane, kad gavo. Buvo aštunta vakaro ir aš buvau pažadėjusi Elenai grįžti laiku, kad padėčiau jai patiekti alkoholinį gėrimą su kiaušinio tryniu ir cukrumi kasmetiniam mūsų pastato vestibiulio vakarėliui. Jis turėjo prasidėti pusę septynių.

— Dėkui, Mahmudai. Ir pasakyk Filui, kad sudariau iki 150.

— Malonu, Karen. Linksmų Kalėdų.

Trečiadienį mudvi su Elena atšventėme drauge Niujorko Kalėdas su išsineštinai parduodamu kinų maistu ir diena Andželikoje, kur žiūrėjome tris kitų studijų filmus — filmus, kurie nesukėlė man pilvo nei galvos skausmų, filmus, kuriais galėjau tiesiog mėgautis sėdėdama. Kai grįžome namo, paskambinau Ebei, kad papasakočiau jai apie internetinį skyrelį, kurį rašysiu, ir išdėsčiau smulkiai mūsų planus Naujųjų metų vakarui. Ji privertė mane prisiekti, kad atsiųsiu jai elektroniniu paštu kiekvieną skyrelį.

— Aš taip toli nuo filmų — negali patikėti, kaip aš nutolau, — pasakė ji.

Aš patikinau ją, kad Naujiesiems metams atvešiu jai šūsnį juostų. Paskambinau tėvams tiesiog pasikalbėti ir atsigriebti. Jie norėjo, kad prižadėčiau parvažiuoti namo per Prezidento savaitgalį. Pasakiau, kad stengsiuosi kaip galėdama. Jie truputį buvo priblokšti, kad aš tiek valandų dirbu — aišku, Elena buvo papasakojusi savo mamai, o ši perdavė jiems, — bet džiaugėsi, kad turiu naują perspektyvą dirbti su Matu.

Nusprendžiau paskambinti Robertui ir palinkėti jam linksmų Kalėdų. Jis buvo artimiausias mano draugas Glorious, bet labai saugojo savo asmeninį gyvenimą. Vis dėlto jaučiau, kad kažkas blogai. Gal būdamas ne įstaigoje jis man pasisakys.

— Čia Karen. Tik norėjau pasisveikinti ir pasiteirauti, kokios tavo Kalėdos.

— Siaubingos. O tavo?

— Kvailos. Kas nutiko?

— Nenorėjau, kad kas nors žinotų, bet mudu su sužadėtine nusprendėme atsiskirti. Ar išsiskirti. Ar kaip ten vadinama, kai supranti, kad asmuo, su kuriuo norėtum praleisti likusį gyvenimą, tau nejaučia to paties, — pasakė jis tyliai.

— Man labai gaila. Kada tai nutiko? — Aš nuskrisiu į Pago Pago ir surasiu tą merginą, jei ji paliko Robertą per Kalėdas, pamaniau šokiruota savo keršto.

— Tai prasidėjo prieš porą mėnesių. Ji turėjo atvykti ir praleisti šventes su manimi, bet paskambino ir pasakė, kad nusprendė likti, nes nori patirti tradicines Samoa Kalėdas. Gal tai būtų nieko baisaus, jei būčiau ją matęs praėjusiais metais, bet ji vis sakydavo, kad negali išvykti. Mes nusikamuodavome nuo ilgiausių šnekų apie tai, ir šį savaitgalį supratau, kad viskas baigta.

— Ar tu negalėtum jos aplankyti?

— Klausiau, bet ji pasakė, kad visą laiką dirba ir negalės praleisti su manimi nė kiek laiko. Nenorėjau vykti į Pago Pago ir būti vienas. Prisibūnu vienas ir čia ištisai, — pasakė jis, ir jo balsas užsikirto.

— Robertai, man labai gaila. Kodėl tu man nepasakei?

— Nenorėjau apie tai kalbėti. Visi mano, kad aš visada valdausi, kad esu vyrukas, kuris moka susitvardyti. Bet aš nežinau, kaip tai įveikti.

Nežinojau, ką jam pasakyti. Stengiausi negalvoti apie savo pernykštes Kalėdas su Geibu, kai jis nutapė puošnų medį ir pakabino mano bute. Jis, Elena, Ebė ir aš nuostabiai praleidome laiką.

— Nežinau, ar gali ką pakeisti, Robertai. Turbūt kurį laiką turėsi kęsti siaubingą savijautą. Ir gali pasikalbėti su draugais, kai tau reikės, — pridūriau skubiai, bijodama pasirodyti atžari.

— Turbūt tu teisi. Dabar man reikia eiti. Ačiū, kad paskambinai, Karen. Aš tikrai tai branginu.

Robertas nuostabus vyrukas, ir nors jam to nepasakiau, nes tai šablonas, tikėjau, kad sužadėtinė netrukus paršliauš pas jį. Svarsčiau, ar jis jai leis?

Aš tikrai laukiau, kada kitą dieną eisiu į darbą: įstaiga bus visiškai tuščia, ir aš galėsiu parašyti kelias apžvalgas ir pradėti skyrelį. Dagnė grįš tik po savaitgalio, tad norėjau įsitraukti į papildomą tinklalapio darbą, kad ji suprastų, jog tai ne bendra užduotis. Kaip ir aš, ji ieškojo papildomų pareigų. Turės prasimanyti ką nors kita.

Pirmadienio rytą Dagnė atėjo į darbą nuostabiai atsigavusi, subtiliai pašviesintais plaukais — tokio atspalvio, kuris jai tiko fantastiškai. Ji padovanojo man porą marakų, ant kiekvieno ispaniškai buvo parašyta „kratyti“. Klarkas, irgi šiandien grįžęs, gavo kastanjetes, o Robertui ji padovanojo marškinėlius su užrašu OLE. Mes galėjome sudaryti flamenko ansamblį, jei tik kas mokėtų groti. Žinoma, Dagnė ir Klarkas nieko nebuvo girdėję apie Alegros atostogas. Mes keturi susirinkome jos kabinete, mudu su Robertu pertraukinėjome vienas kitą net uždusę berdami naujienas. Dagnė ir Klarkas ne iš karto susigaudę. Ir tada Dagnė pasakė:

— Tai neįmanoma.

— Tai faktas. Ji išvykusi. Jos lėktuvas išskrido trečiadienio vakare, — pasakiau.

— Jos nėra, — patvirtino Robertas, darydamas beisbolo teisėjo „saugos“ judesį.

— Tai neįmanoma, — pakartojo Dagnė. — Aš ką tik mačiau Alegrą kavos krautuvėlėje.

— Kur tu ją matei? — paklausiau žiūrėdama į Robertą, kad nesugriūtų mano pasaulis.

— Toje mažutėje kavos krautuvėlėje Grinvičo gatvėje, toje, kur būna geriausių šviežių kavos pupelių, — pasakė ji.

— Ar esi įsitikinusi? — paklausė jos Robertas. — Ką ji sakė?

— Taip, buvo keista. Ji nieko nesakė. Stovėjo eilėje greta manęs užsimokėti — ir aš žinau, kad ji mane matė, negalėjo nematyti, bet jos akys tarsi klydinėjo, — pasakė Dagnė.

— Tai ką tu darei? — paklausė Klarkas.

— Užsimokėjau už kavą ir nepaisiau jos. Žinojau, kad vis tiek vėliau ją pamatysiu.

— Ar neapsirikai, ar ten tikrai buvo ji? — paklausė Robertas.

— Gelsvi plaukai, putlus paltas, šeši dideli krepšiai — ar neskamba varpeliai?

— Gal ji neišskrido trečiadienį. Gal jos skrydis buvo atidėtas? — svarsčiau kabindamasi į viltį.

— Koks skrydžio atidėjimas išlaikytų ją čia penkias dienas? — netikėjo Robertas.

— Nežinau, gal šeimos reikalai? Dagne, ar ten tikrai buvo ji? — Aš karštai troškau tai paneigti.

— Karen. — Dagnė prabilo lėtai ir pasitelkė rankų gestus, kad būtų aišku, kokia kvaile ji mane laiko. — Alegra. Pirko. Kavą. Traibeke. Šį. Rytą.

— Matyt, tai buvo ji, — pasakė Robertas. — Bet nemanau, kad ji ateitų, Europa ar ne Europa.

Gūžtelėjau pečiais, ir Robertas su Klarku išėjo iš Alegros kabineto. Paprašiau Dagnės pabūti, nes norėjau pasakyti jai, kaip mes dabar tvarkysimės kabinete ir kaip turėsime karkartėmis padėti Vivianai.

— Taip, gryna nesąmonė, — pasakė ji, iškart pagaudama esmę. — Jei Alegra išvykusi, kodėl mes turėtume elgtis taip, lyg ji būtų čia?

— Kada Alegrą galėjai suprasti? Mes dukart per dieną peržiūrėsime telefonų sąrašus ir elektroninius laiškus ir nuspręsime, kuriuos perduoti Vivianai.

— Aš to neištversiu, — pasakė Dagnė. Jos santykiai su Viviana buvo labai komplikuoti, juo labiau kad jos daug kuo buvo panašios. Abi reikalaudavo savo, abi būtų padariusios bet ką, kad atsikratytų to, kas atrodė neverta jų dėmesio, abi pasiutusiai užsispyrusios. Kadangi Dagnė pavaldi Vivianai, ji nori nenori turės tramdytis. Stengiausi ją nuraminti.

— Nebus taip, kad Viviana visą laiką ko nors iš mūsų reikalautų. Tu žinai, kad ji mėgsta viską daryti pati. Net visas tas reikalas su Varno II peržiūra truko tik valandą. — Staiga supratau, kad Dagnė net nežino, kas nutiko su išrūšiuotais vokais, ženklais ir grynaisiais, kuriuos buvome surinkę Vivianai.

Nuodugniai papasakojau apie mobiliuosius telefonus, Mikimauzo aplankymą ir Delilą, kuri buvo priversta netesėti pažado radijo stotims, ir Dagnė palingavo galvą.

— Oi, tai smagiausias, įspūdingiausias triukas, kokį tik esu girdėjusi. — Ji išsitraukė savo žalią bloknotėlį, liepė man pakartoti pagrindinius siužeto punktus ir užsirašė. — Noriu atsiminti.

— Beje, Dagne, neturėjau progos tavęs paklausti — kas nutiko tau tą vakarą per jaunųjų demokratų pobūvį? Šnekėjomės su tais Stano Koburno vyrukais, ir tu staiga dingai, — pasakiau reikšmingai į ją žiūrėdama.

Dagnė pasijuto nesmagiai, ir jos balsas virto šnabždesiu.

— Ak, Karen, maniau, kad niekas nepastebės. Aš išvažiavau namo su Sistemų Alejandru. Tu niekam neprasitarei, ar ne?

— Žinoma ne. Kaip sekėsi?

— Neįtikėtinai. Nepaprastai. Nuostabiai, — sukuždėjo ji. — Nereikia nė sakyti, koks jis žavus.

— Atrodo mielas būdas pradėti atostogas.

Kai vėliau darbe pasirodė Viviana, Dagnė vos ne klupsčiom prieš ją suskato jau pavėluotai linkėti linksmų Kalėdų. Viviana atrodė tikrai pamaloninta ir pasakė:

— Dabar, kai Alegra išvykusi, džiaugiuosi, kad darbuositės arčiau manęs.

— Ak, jūsų čia nebuvo anksčiau, — pasakė Dagnė. — Ji neišvykusi. Mačiau ją kavos krautuvėlėje šį rytą.

Viviana net išsižiojo.

— Ar gali būti? Ką ji sakė?

— Kaip mane gyvą matot. Ji nieko nesakė. Tik pažiūrėjo į mane, tarsi niekada gyvenime nebūtų mačiusi.

Viviana greitai atgavo savitvardą ir pasakė:

— Turbūt apsipažinai.

Dagnė nieko neatsakė, nenorėjo prieštarauti savo naujajam stabui.

— Klausykite abidvi. — Viviana prismeigė mus plieniniu žvilgsniu, pajutau, kaip mano žarnos susitraukė. — Norėčiau tučtuojau šį tą sužinoti. Ar, jūsų žiniomis, Alegra dabar, kada nors kalbėjosi su Opra Vinfri? — Viviana atrodė kaip vienas Amerikos veiklos komiteto namų narių, matytų senose naujienų juostose.

Mudvi su Dagne žiūrėjome sau į rankas ir nieko neatsakėme. Viviana nebūtų drįsusi mūsų klausti, jei Alegra būtų netoliese, bet jei mes meluotume, Viviana iškart suprastų ir kitą mėnesį už tai atsiimtume.

— Žinojau tai, — pasakė ji triumfuodama ir nužingsniavo į savo kubą. Viviana sėkmingai išsiaiškino, kad jos viršininkė — pseudoopros patikėtinė.

Popietė buvo tokia rami, kad net nesirūpinau, kai Dagnė išėjo trečią valandą cigaretės pertraukėlei. Gavau šiek tiek laiko sau ir galėjau atsidėti skyreliui. Naršydama kelis dabartinius hitus ir ieškodama medžiagos, parašiau naujienų reportažą apie viską, kas (pusiau) nauja ir (gal) jaudinama Glorious. Čia buvo šis tas iš įžymybių gyvenimo, daugumai filmų entuziastų ne naujiena, bet kelios nuotraukos dar nenuvalkiotos.

Pataisiusi juodraštį ir perskaičiusi jį kelis kartus, likau patenkinta ir nusprendžiau, kad galima paleisti. Įpusėjus paskutinį skaitymą, Dagnė paklausė:

— Karen, ką tu darai?

Grįžtelėjau ir pamačiau, kad ji skaito man per petį.

— Manai, dar kas nors nežino, kad Džuljeta Barlet vaidins hiphopo Džeinę Eir?

— Visi žino, bet čia bus pirma Džuljetos nuotrauka Džeinės kostiumu.

— Kur?

— Tinklalapyje.

— Ką tu turi bendra su tinklalapiu?

Atėjo metas paaiškinti.

— Kelis mėnesius padėjau Mato Vincento grupei, bet dabar jie nori, kad padaryčiau daugiau. Kol Alegros nėra, galėsiu jiems pasitarnauti.

— Kodėl man nesakei? — paklausė ji.

— Nežinau.

— Tikriausiai tau nerūpi, kad žiūrėdavau juostas Įsigijimų žmonėms. Jie tikrai pasitiki mano vertinimu.

— Sėkmės tau, — pasakiau.

— Ir tau sėkmės, — pasakė ji, ir visa įtampa virš mūsų mažo stalo išgaravo. Svarsčiau, gal kai nėra Alegros, galėtų suklestėti tarp mūsų gera valia.

Išėjau apsimestinio rūkymo pertraukėlei, bet vietoj to nuėjau į Belindos kioskelį įteikti jai šventinės dovanos. Nors Glorious turėjo ilgą dovanų gavėjų sąrašą, Belinda į jį nepateko. Mūsų skyriaus sąrašą sudarinėdavo Marlena. Aš prašiau įtraukti Belindą, aiškindama, kiek daug ji mums padariusi iš pašaukimo ir pareigos.

— Argi mes nemokame už laikraščius ir žurnalus, kuriuos mums duoda Belinda? — atšovė tada Marlena.

— Taip, bet ji gauna jų mums anksčiau ir praneša apie nemalonias žinias, — pasakiau. — Prisimenate, kaip ji padėjo mums, kai New York Observer išspausdino tą šmeižtą apie Metalo pjūklų?

— Tikrai. Ir mes nupirkome iš jos penkiasdešimt egzempliorių. Manau, atsidėkojome pakankamai, — atkirto Marlena.

Mano įtikinėjimai buvo beviltiški, bet nieko, ypač kai sužinojau, kokia Glorious dovana buvo šiais metais. Belinda, kuri skaitė klasiką studijuodama Kembridže, nebūtų sužavėta oda įrištu specialiu Glorious Žolės lapų leidiniu, papildytu nuotraukomis iš El Lechero. Spėjau, kad pora butelių Cabernet suteiks jai kur kas daugiau šventinės nuotaikos — kupra, kuri apsimokėjo, kai juos įteikiau jai. Ji labai man padėkojo ir pasakė:

— Keistas paukštelis ta jūsų viršininkė. Ji buvo čia prieš porą valandų ir nusipirko kelis naujus žurnalus. Ji čia ateidinėja taip seniai, tiek metų, kiek aš čia dirbu, maždaug septynerius. O šįkart atrodė, kad niekada manęs nėra mačiusi.

— Ką ji pirko? — paklausiau vildamasi, kad išsirinko kelionę mėnesiui ar dviem.

— Bon Appetit,Washingtonian ir Architectural digest.

— Pastaruoju metu ji elgiasi gan keistai, — pasakiau ir greitai palinkėjau Belindai laimingų Naujųjų metų. Turėjau parbėgti į įstaigą ir pasakyti tai Klarkui bei Robertui.

— Ji rodosi viešai. Nors jos čia ir nėra, bet ji niekur neišvykusi. — Mes sėdėjome Klarko kabinete, nes Roberto kabinete nebūtume tilpę.

— Dukart per dieną, — pasakė Klarkas. — Kažkodėl jaučiu, kad reikia ją pasekti. — Jis trumpam išėjo ir grįžo su atplėštu baltu kartonu ir pora ištrinamų rašiklių. — El Lechero susirinkime praėjusią savaitę Tonis pasakė, kad nebepakenčia daugiau klausytis tos „fansi šmansi poezijos mėšlo“, ir perplėšė šį kartoną pusiau. — Raudonai Klarkas parašė:

Alegra pastebėta

1. Kavos krautuvėlėje Grinviče.

2. Belindos kioskelyje.

Robertas išsitraukė dvigubą lipnią juostelę ir pakabino kartoną prie Klarko kabineto. Dagnė praėjo pro šalį.

— Man tai patinka. Ji buvo ir kioskelyje?

— Belinda matė ją šią popietę. Ji nepirko jokių kelionių žurnalų.

— Vis dėlto aš buvau teisi.

Kitą rytą prie sąrašo buvo pridurti dar du punktai:

3. Sausoje valykloje Hudzono gatvėje.

4. Nobu.

Mes nežinojome, kas tuos punktus prirašė, bet tai patvirtino, kad Alegra ne tik buvo mieste, ji nesistengė slėptis. Svarsčiau, ar tai galėtų būti medžiaga Šeštajam puslapiui, ar tiesiog gera dingstis paskambinti Eliotui. Įdomu, ką jis veikia šįvakar Naujųjų metų išvakarėse, bet kadangi tai neturi nieko bendra su manim, tai kas man darbo. Man jis patiko, bet sunku buvo suprasti, ar jo susidomėjimas manimi asmeniškas, ar profesinis. Tiesa, jis suteikė man daugiau informacijos nei aš jam — visa, ką jam pasakiau, regis, jis jau žinojo. Bet kuo ilgiau dirbau Glorious, tuo didesnis informacijos šaltinis dariausi. Gal Eliotas tiesiog laiko mane ateičiai, vildamasis, kad kai žinosiu daugiau apie Glorious vidaus gyvenimą, jausiuosi su juo pakankamai laisvai, kad tuo pasidalyčiau. Bet jo netikėtas atsiradimas ir dingimas iš mano gyvenimo visada mane išmušdavo iš pusiausvyros, kai kalbėdavausi su juo, kažkodėl kaskart vis labiau jaudindavausi.

Buvau pasiryžusi išsprukti iš darbo. Nors kartą taip ir padariau — sėdau į vėlyvą traukinį ir važiavau į Baltimorę pasimatyti su Ebe. Mes nuėjome į Naujųjų metų vakarėlį, kuris buvo kimšte prisikimšęs studentų medikų. Išgėrėme daugiau, nei mediciniškai leistina, ir praleidome trečiadienį pagiringos, vos pakrutėdamos nuo sofos, peržiūrėjome šūsnį Glorious vaizdajuosčių, kurias nustvėriau iš darbo. Ketvirtadienio rytą ankstyvuoju traukiniu grįžau atgal. Viešnagė buvo trumpa, bet gera, ir aš nusprendžiau vėl pasimatyti su Ebe dar šiais metais, kad ir kas būtų.

Ketvirtadienio rytą paskambino Alegra. Atsiliepė Dagnė ir pamojo man klausytis kartu su ja.

— Ar viskas gerai? Ar kam nors manęs reikėjo?

— Viskas gerai, Alegra. Čia ramu, — pasakė Dagnė. — Beje, kur jūs esate?

— Europoje. — Mudvi su Dagne susižvalgėme. — Pasakykite Vivianai, kad vėliau jai paskambinsiu, — pasakė Alegra ir baigė pokalbį.

Tą dieną vėliau Dagnė, Robertas, Klarkas ir aš gavome elektroninį laišką nuo Marlenos. Ji mėgdžiojo Vivianą, Džeraldiną, Filą, Tonį ir Alegrą, ir bet ką, kas turėjo įprotį jos nesiklausyti. Laiške ji nurodė, kad mūsų „veiksmai“ yra „labai nepagarbūs tam, kas, galiu jums priminti, yra jūsų viršininkė“.

Po penkiolikos minučių pasirodė Sabrina iš Filo kabineto.

— Aš irgi ką tik mačiau, — pasakė ji. — Ir turiu šį tą pridurti. — Padaviau jai žalią flomasterį ir palydėjau prie Klarko kabineto. Ji parašė:

5. „Nail Nation“.

— Matei ją Nail Nation? — paklausiau.

— Maždaug pirmą. Tai mano diena eiti priešpiečių, ir aš nusprendžiau pasidaryti pedikiūrą. Ji sėdėjo kėdėje greta manęs, skaitė Architectural Digest.

— Ar esi tikra, kad tai ji? — paklausė Dagnė. — Ji paskambino šį rytą ir sakė, kad yra Europoje.

— Esu įsitikinusi. Aš pasisveikinau su ja, o kai ji neatsakė, ištariau jos vardą. Ji pasisuko ir nužvelgė mane taip, lyg būčiau pašalietė. Paskui vėl įknibo į savo žurnalą. Keista, — pasakė Sabrina, linguodama galvą.

— Jei tai varo ją į pamišimą, tada man jos tikrai gaila, — pasakė Dagnė.

— Varo ją į pamišimą? — pakartojo Robertas. — Ar tapai Ibizos repo grupės dalyve?

— Ne, tačiau bent jau žinau, kad Ibiza nesirimuoja su pica, — atkirto Dagnė.

— Prašau man atleisti. Ispanų kalba nėra viena iš penkių, kurias aš moku, — pasakė Robertas.

— Tu moki penkias kalbas? — paklausė Dagnė.

— Da, ja, oui, ja ir hi. Dar anglų, — atsakė jis.

— Tu pasakei „ja“ dukart.

— Taip, bet pirmasis buvo vokiškai, o antrasis — olandiškai.

Robertas, kažkada man sakęs, kad gali ištarti „taip“ trisdešimt septyniomis kalbomis, mirktelėjo man, ir aš pasistengiau neišsiduoti.

Sugrįžusi prie savo stalo, radau Mato elektroninį laiškiuką, jis prašė manęs susitikti su juo rytoj per pietus. Nujaučiau, kad laukia kažkas gera.

Atėjęs į savo kabinetą kitą dieną, Matas paprašė mane užeiti ir uždarė už mūsų duris.

— Karen, mums labai patinka tavo darbas su tinklalapiu. Tu esi stipri reklaminių skelbimų sudarytoja ir dirbi greitai.

Padėkojau jam už komplimentą ir klausiausi toliau:

— Kurį laiką buvome tik trise — aš, Čerilė ir Kenis. Bet čia vis daugiau darbo, ir mes norėtume pakilti į kitą lygmenį, tad mums reikia jaunesniojo vadybos administratoriaus, kuris padėtų pagyvinti darbą. Mums reikia dalį darbų perleisti kam nors kitam, aš noriu išplėsti skyrių.

— Skamba puikiai, — pasakiau sulaikiusi kvėpavimą.

— Tad mes pasitarėme ir norėtume pasiūlyti tau vadybos bendradarbės vietą. Manau, tu greitai išmoksi ir tapsi stipriu mūsų grupės pagalbininku.

— Aš norėčiau ateiti dirbti jums, būtų nuostabu, — pasakiau. — Vienintelis dalykas, kad nežinau, kaip išeiti iš Viešųjų ryšių — tuo labiau kad dabar negaliu paprašyti Alegros leidimo.

— Aš tuo pasirūpinsiu. Sakiau Filui, kad mums reikia plėsti skyrių ir norėčiau ką nors pasisamdyti iš jau esamų darbuotojų. Jis liepė man pasirinkti ir tai sutvarkys.

Aš atsikvėpiau.

— Kokie tolesni žingsniai?

— Užtruks kokią savaitę. Tai vieta pagal sutartį, tad teisėtvarkos skyrius turės surašyti dokumentą, kad aš galėčiau pateikti oficialų pasiūlymą. Alga ne milžiniška, bet didesnė nei dabar, ir Džeraldina turės pasirūpinti materialine puse, pavyzdžiui, kur bus tavo kabinetas.

Aš nieko nepasakiau, tik džiugiai nusišypsojau, stengdamasi neatrodyti pernelyg kvailai.

— Beje, — pasakė Matas, — kas yra Alegrai? Maniau, ji pasiėmė atostogų, kad pakeliautų po Europą. Bet prisiekiu, kad šį rytąją mačiau. Vedžiojau šunį prie Diviziono parko, ir ji praėjo pro mane nieko nepasakiusi.

— Tikriausiai jūs matėte ją, — pasakiau aš ir papasakojau jam apie greitai užpildomą baltą kartoną.

— Prirašykite dar vieną punktą, — pasakė jis kratydamas galvą. — Nesuprantu, kas jai darosi.

— Mes irgi nežinome, bet aš pridursiu jūsų pastebėjimą prie sąrašo.

— Džiaugiuosi, kad galiu jį papildyti. Dar vienas dalykas. Kol viskas šimtu procentų nesutvarkyta, prašau niekam nesakyti. Jei žmonės sužinos, kad mes ką samdome, mane gulte apguls. Spėju, daugiausia iš jūsų skyriaus.

Padėkojau jam ir atsistojau. Sunku buvo išlikti ramiai, ir kai išėjau, pasijutau bešokanti, bet susivaldžiau, nes dabar visur esanti Alegra galėjo pamatyti mano improvizuotą bugivugį.

Kai grįžau atgal į kabinetą, radau klegesį ir Dagnę, apimtą panikos.

— Nepatikėsi, kas čia darosi, — pasakė ji ir įsitraukė mane į Alegros kabinetą su hitų egzemplioriumi rankoje. Ji pervertė iki Sindės Adams skyrelio. Perskaičiau porą pastraipų, kol pamačiau, kas ją taip nuliūdino:

Girdėjau, kad mano mėgstama miesto brolių pora supainiojo šventes. Atrodo, kad Filas ir Tonis Vaksmanai žaidžia Kupidoną, kad padėtų vienai panelei viršininkei susirasti savo vieną ir vienintelį. Vaikinai, jei jums paskambins, pakelkite ragelį ir vykite ją velniop. Ji puiki, protinga boba, kuri truputį suklupo prie starto barjero.

— Ar sakei apie tai Vivianai? — Bijojau, kad Ivona vėl nepasirodytų.

— Ne, nes ta replika ne laikraščiuose. — Ji parodė man tikrą laikraščio iškarpą, kur toje vietoje visai kitas straipsnis — apie numatomas seniai susvetimėjusios politikų poros skyrybas. Kas čia darosi?

Patyrinėjusi nukopijuotą puslapį pamačiau blankų šešėlį, einantį aplink straipsnį.

— Labai rūpestingai iškirpta ir suklijuota, — parodžiau Dagnei skustuvo ašmenų plonumo liniją. — Kažkas sabotuoja hitus.

— Bet tai jau pasiekė visą kompaniją. Ivona peržiūrėjo. Ji kalbėjosi su Marlena telefonu visą valandą, stengdamasi išsiaiškinti, kas tai padarė. Žinoma, įtarė mane, bet, manau, išsiaiškins.

— Lengviau jiems būtų išsiaiškinti, kas neturėjo motyvo, — pasakiau galvodama apie verkiančią buvusią internę. — Man tik gaila, kad ta replika ne tikrame laikraštyje. — Tai buvo vienas karščiausių keršto protrūkių, kokį tik esu mačiusi, ir miriau iš nekantrumo sužinoti, kas čia prikišo nagus.

— Kodėl tu tokia laiminga? — paklausė Dagnė.

— Ak, kai kas man elektroniniu paštu persiuntė dar vieną punktą į kartoninę lentą. Tai juokingiausia, kas man pastaruoju metu nutiko.

— Tau reikia dažniau ištrūkti, — pasakė Dagnė. Nepaisiau jos ir nuėjau prie Klarko kabineto. Man nesant sąrašas padidėjo. Dabar buvo prirašyta:

6. Prie ATM (N. Mūro kampas).

7. Sveiko maisto parduotuvėje.

Apačioje prirašiau:

8. Netoli Diviziono parko.

Buvo antroji Naujųjų metų diena. Aš pereinu iš Viešųjų ryšių į Vadybą. Alegros nėra, nesvarbu, ar ji toli, ar arti, man pakako, kad jos nėra įstaigoje. Penktadienio popietė, šį savaitgalį jokio pobūvio. Viskas klostėsi taip gerai, kad nusprendžiau išbandyti likimą.

— Sveiki, Eliotai, — pasakiau, kai jis atsiliepė telefonu. — Čia Karen. Laimingų Naujųjų metų.

Atrodė, kad jis džiaugiasi išgirdęs mano balsą.

— Kaip laikaisi? Norėjau tau skambinti.

— Nedaug ką galiu pasakyti telefonu iš darbo. — Stengiausi atrodyti paslaptinga.

— Gal galėtum papasakoti prie gėrimo?

— Gal.

— Ar galėtum papasakoti man prie gėrimo šįvakar?

— Tikriausiai. — Mes susitarėme susitikti Soho bare, kur buvo mėgstama Eriko ir lietuvės vieta, kai jie būdavo mieste. Jau prabėgo keli mėnesiai nuo tada, kai mačiau Eliotą, bet mums kalbantis jis kaskart mesdavo kelias nesubtilias užuominas apie tai, ką norėtų veikti su mano kojomis. Mano laukimą apsunkino tai, kad iškart, vos pradėjus draugauti su Geibu, jis sunkiai išdrįso čiulpti mano pirštus. Buvau nesava iš malonumo, bet jis to nepakentė, ir kad ir kiek prašiau, atsisakė tai pakartoti. Bet mano kojos ir visa kita turėjo teisę į vyrišką dėmesį — buvo ilgoka pertrauka. Be to, aš pereinu į Vadybą — Eliotas neleis sau taip peržengti ribų, kai būsiu ten. Pagaliau turėjau progą patikrinti savo teorijas apie jį. Galvojau, ką apsivilkti, ar mano kojų pirštai tinkami viešam rodymui, ar yra laiko išbėgti pedikiūro. Paieškojusi sandalų, paliktų kabinete po vasaros renginio, planavau savo slaptą susitikimą, ir staiga išgirdau triskart savo vardą, paskui triskart Dagnės.

— Pirmadienį turime pradėti skambinti Akademijos nariams dėl El Lechero, — pasakė Viviana. — Noriu, kad tai būtų labiau organizuota nei praėjusiais metais. Pavardės skyriuje bus paskirstytos ir visi turės paskambinti jiems paskirtiems asmenims, taip pat pateikti užrašus, ką kiekvienas asmuo pasakė, dukart patikrinti, ar jie gavo filmus, įsitikinti, kad pažymėta, jei jų nėra namie ir reikia paskambinti dar kartą.

Neįtikėtina, kaip greitai aš lioviausi galvojusi apie viešuosius ryšius. Viviana kalbėjo toliau:

— Mes padarysime Excel kiekvienam asmeniui skyriuje, ten bus narių, kuriems jie turės skambinti, pavardės ir telefonų numeriai, ir vietos užrašyti kitai informacijai. Man reikia, kad judvi būtumėte čia su manimi rytoj visą dieną ir gal net sekmadienį, žiūrėsime, kiek padarysime.

Buvo beveik šeši tūkstančiai Akademijos narių. Praėjusiais metais mes tik padarėme bendro sąrašo kopijas ir surašėme pavardes pagal abėcėlę. Kiekvienam teko po porą raidžių. Ta sistema pasiteisino, bet, žinoma, Viviana norėjo šiam procesui uždėti savo žymę, ištrūkusi iš po Alegros letenos. Negalėjau patikėti, kad reikės pražudyti visą savaitgalį.

— Aš negalėsiu, — staiga man ištrūko. Kai žodžiai pakibo ore, supratau, kad jie teisingi.

— Negalėsi?

— Ne.

— Kai nėra Alegros, tu pavaldi man. O man reikia, kad dirbtum prie tų sąrašų.

— Jei jums taip labai manęs reikėjo, turėjote pasakyti prieš penktadienio dienos pabaigą, — pasakiau aš atvirai nepaklusdama.

— Į tai bus atsižvelgta.

— Tada atsižvelkite.

— Aš būsiu čia, Viviana, septintą, gerai? — Įsikišo Dagnė, trokšdama pabūti su savo naująja guru.

— Šeštą trisdešimt. Kadangi mes tik dviese, mums reikia pradėti anksčiau, — pasakė ji žiūrėdama į mane.

Vėliau, patogiai įsitaisiusi odinėje banketėje su Eliotu ir gerdama trečią kokteilį, pasakiau jam apie būsimą perėjimą į Vadybą. Alkoholis ir perspektyvos jausmas atpalaidavo man liežuvį, ir staiga jam viską išklojau — istoriją apie Varno II: Niekada daugiau varžybų nugalėtojų pagrobimą Los Andžele, apsimestinę Alegros kelionę į užsienį, dvi papildomas pirmas vietas, kurias turėjau rasti El Lechero, naują pagerintą metodą, kurį Glorious panaudos skambinant kiekvienam Akademijos nariui ateinančias kelias savaites. Geriausia, prisipažinau aš, buvo juokelis, sužaistas su Ivona šį rytą, jį nupasakojau su visomis raiškiomis detalėmis.

— Kažkas šįvakar plepus, — pasakė jis, uždedamas ranką man ant kulkšnies ir įnikdamas ją maigyti. — Nemanau, kad tu tikrai nori man visus tuos dalykus papasakoti. Žinai, jie baisiai gundantys, — pridūrė jis, išnerdamas mano dešinę koją iš sandalo. Sėkmingai tai atlikęs, perėjo prie kairės kojos, ir greitai aš buvau basa, tai buvo nauja nesaugi zona. Ar mano kojos prakaituotos? Ar jos dvokia? O kaip tarpupirščiai? Elioto akys buvo užmerktos, jis masažavo mano kairiąją kojos keltį. Atsilošiau banketėje ir įžūliai padėjau abi kojas į jo sterblę. Jis tyliai aiktelėjo, palenkė galvą žemyn ir labai švelniai ėmė bučiuoti man pirštus, nuo mažojo iki didžiojo, pirma dešinės kojos, tada kairės, paskui lyžtelėjo nuo kulno iki piršto. Paskui pradėjo čiulpti mano dešinį antrąjį pirštą, švelniai sukdamas liežuvį aplink, tas judesys pakylėjo mane iki lubų. Ar tai vadinama „glamonėjimusi“? Nemaniau. Atrodė, tarsi jis dievintų mano kojas, bet tai ne tas žodis, kurį kada pavartočiau įžymybių gyvenimo skyrelyje. Jaučiausi nuostabiai, geriau nei galėjau įsivaizduoti, ir jis dosniai pasirūpino visais kitais devyniais dėkingais mažais paršiukais. Bet iš tikrųjų troškau, kad jis mane pabučiuotų.

Staiga jis pakėlė galvą ir pasakė:

— Karen, mes turime iš čia išeiti. — Apsiaviau ir nusekiau paskui jį į lauką. Kurį laiką ėjome gatve, jis nieko nesakė, aš bėgau kone tekina, kad neatsilikčiau. Mano kojos, prieš tai truputį įkaitintos, dabar vėl atvėso. Ir tada Eliotas paėmė mane už rankos, įsitraukė į tarpdurį ir pradėjo bučiuoti, kietai, tarsi mums baigtųsi laikas. Aš atmerkiau vieną akį ir mačiau, kad net per bučinį jo lūpų krašteliai buvo pakilę, tarsi jis šypsotųsi, tarsi būtų nepaprastai patenkintas, kad mane bučiuoja, paskui jis švelniai pakėlė mano smakrą viena ranka, o kitą uždėjo man ant užpakalio. Užsimerkiau ir bučiavau jį, bučiavau ir vis išgyvenau kulminaciją. Kaskart, kai pažiūrėdavau, Eliotas vis šypsojosi.

Paskui jis nustojo, mes paėjome kelis kvartalus, tada, netaręs nė žodžio, jis pašaukė taksi ir atidarė man dureles.

— Nesijaudink, Karen. Visos tavo paslaptys saugios. — Jis pabučiavo man į skruostą ir sušnibždėjo į ausį: — Dėkui. — Paskui užtrenkė dureles ir nuėjo į priešingą pusę. Pasakiau vairuotojui savo adresą ir važiavau namo lyg nugrimzdusi į komos būseną, kai galėjau jausti, bet neįstengiau galvoti. Miegojau geriau nei ištisus mėnesius.

Savaitė prabėgo neįtikėtinai greitai. Nepaisant kelių Dagnės ir Vivianos, gąsdinamai susidraugavusių per savaitgalio sandėrį, nemalonių žvilgsnių ir atradimo, kad mano Akademijos narių skambučių sąrašas dukart ilgesnis nei kitų, mano darbas man patiko. Klarko baltasis kartonas sušvito įvairiom spalvom ir rašysenom, kažkas rado kitą pusę kartono ir pakabino prie pirmosios. Greitai ši irgi buvo užpildyta. Alegra buvo virtusi Zelig veikėja, išdygstančia visur ir klaidžiojančia, bet niekad nieko nepažįstančia. Porą kartų pati ją mačiau šią savaitę — kartą kulinarijoje, kai pirkau cigaretes, kitą dieną Franklino gatvės metro platformoje. Abu kartus ji neišsidavė mane atpažinusi.

Antradienį paskambino Matas ir paprašė manęs ateiti į jo kabinetą susitikti su Čerile ir Keniu — dviem vadybos viceprezidentais. Jis pasakė man, kad dalykai dar neskelbtini, bet padaryta pažanga. Ketinau pasakyti Dagnei, kad einu parūkyti, bet nusprendžiau pasakyti, kad einu pasivaikščioti.

— Pasivaikščioti? — pasakė ji aiškiai pasibjaurėjusi.

— Pasivaikščioti.

— Ar metei rūkyti?

— Taip, prisilipdžiau pleistrą, — pasakiau žinodama, kad ji negali matyti, ar turiu jį ant rankos, ar ne.

— Gal tau liko cigarečių? Noriu pasakyti, dabar, kai metei rūkyti?

— Žinoma, Dagne, turiu visą pakelį. — Išsitraukiau iš rankinės ir numečiau jai ant stalo.

Mato kabinete Čerilė ir Kenis sėdėjo prie ilgo stalo. Mato nebuvo. Pažinojau juodu, bet tik vos vos. Išskyrus Matą, kuris dažnai bendraudavo su Alegra, Vadybos skyrius vengė Viešųjų ryšių.

Čerilė Porter buvo plona moteriškaitė, keliais coliais žemesnė nei penkių pėdų, miniatiūrinėmis rankomis ir kojomis, lyg ne suaugusio žmogaus. Nervinga kaip kolibris, ji mosavo rankomis, kai norėjo padaryti įspūdį. Ją kamavo tikas, todėl dažnai mirksėdavo. Dar turėjo įprotį persibraukti ranka plaukus, kurių pusė dabar stovėjo stati.

Kenis Delanas buvo labiau atsipalaidavęs, aukštas, skusta galva vyrukas smaila nosimi ir vešliais antakiais, atrodė kaip kresnas ponas Klinas. Jis buvo užkietėjęs plekšnotojas, kai įėjau į kambarį, jo kairė koja ant grindų ir jo plunksnakotis ant padėklo beldė skirtingu ritmu.

Įėjau į kambarį ir pasisveikinau paduodama ranką.

— Karen Džeikobs, malonu jus matyti. — Kažin, ar ligi tol jie žinojo mano pavardę, ar ne.

— Labai puiku, — pasakė Čerilė. Kai kračiau jos ranką, bijojau, kad galiu ją užgauti. Jos su Džeraldina aiškiai niekada nekratė rankų viena kitai.

— Džiaugiamės, kad prisidėsi prie mūsų, — pasakė Kenis ir mostelėjo sėstis. Atsisėdau priešais juos.

— Matas bus čia po kelių minučių, — pasakė Čerilė. — Filas jam paskambino ir rėkė apie televizijos vietas dėl El Lechero.

— Tu juk atlaikai riksmus, ar ne? — paklausė Kenis. — Noriu pasakyti, ateini iš Viešųjų ryšių.

— Taip, man jie nepatinka, bet ištveriu, jei tai turite galvoje.

— Keni, negąsdink jos, — pasakė Čerilė mirksėdama. — Nepavadinčiau to rėkimu. O jei ir taip, tai rėkimas aukštesnio kalibro, nei esi pripratusi. Tai čionykštis intelektinis rėkimo tipas — veikiau audringa diskusija.

— Šiame skyriuje... — Kenis stabtelėjo, — dalykai yra konceptualesni. Mes nesėdime ir nekalbame, kas kuo vilki, kas nepakviestas, ar aš manau, kad tavo asistentė kalė. Čia aplinka darbingesnė.

— Taip, aplinka darbingesnė, — pakartojo įėjęs Matas. — Ir darbingesnėje aplinkoje mes siūlome darbuotojams sutartis, kad visi žinotų, kuriam laikui įdarbinti. O čia — parodė man aplanką, — tavo sutartis, Karen. Sveika atvykusi į Vadybos skyrių.

— Mums taip tavęs reikia, — sumirksėjo Čerilė.

— Tarsi mes būtume išvadavę tave iš raganų sąlėkio ir dabar turi dirbti mums, kad atsiteistum už malonę, — pasakė Kenis, ir juodu su Matu nusijuokė. Čerilė aukščiau susikėlė plaukus.

— Ar viskas sutvarkyta? Ar Alegra žino? — paklausiau.

— Alegra žino, — pasakė Matas.

— Jūs kalbėjotės su ja?

— Ne, bet stovėjau eilėje už jos vaistinėje ir pasakiau: „Karen Džeikobs prisijungia prie mūsų skyriaus“. Ji neatsisuko, bet negalėjo manęs negirdėti. Džeraldina įtaisė tau kabinetą ir tu pradedi dirbti su mumis pirmadienį.

Vėl gatvėje aš atlikau mažutį zonos pabaigos stiliaus šokį, vildamasi, kad netoliese yra Alegra ir jį mato.

Ištrūkimas

Dirbti Viešuosiuose ryšiuose buvo sunku, bet palikti juos reikėjo slaptosios tarnybos agento slapumo ir kantrybės. Tarsi mano troškimas veikti kitką būtų įsirangęs po kiekvieno oda ir sukeltų kolektyvinį niežulį, kurio gali atsikratyti tik mane pakasęs.

— Ar tu kada nors galvoji apie ką nors, be savęs? — paklausė Viviana, kai išgirdo naujienas. — Ar tau kada atėjo į galvą, kad kas nors kitas turės padaryti darbą, kurį tu palieki?

Gūžtelėjusi pečiais, aš toliau krausčiau savo stalą, o Dagnė stebėjo. Atsinešiau iš kopijavimo kambario didelę kartoninę dėžę, bet greitai supratau, kad man jos nereikia. Nors praleidau čia beveik metus, manęs čia buvo labai nedaug. CNN mano kubas buvo gyvas su nuotraukomis, piešinukais, juokingomis antraštėmis ir Geibo piešiniais. O čia be New Yorker karikatūros, kur maža mergaitė sėdi prieš televizorių ir klausia mamos: „Kodėl ji nori grįžti į Kanzasą, kur viskas juoda ir balta?“ ir mudviejų su Ebe nuotraukos, darytos Gerosios vilties iškyšulyje prieš kelerius metus, aš neturėjau jokių asmeninių daiktų. Po penkių minučių atrodė, lyg aš niekada nebūčiau sėdėjusi prie to baisaus apkrauto L formos stalo.

— Ar supranti, kad dabar mudvi su Viviana turėsime perdaryti visus Excd, kuriuos sukūrėme praėjusį savaitgalį? — paklausė Dagnė.

— Kodėl jums tiesiog neperdavus mano puslapių kitiems žmonėms?

— Tai ne taip paprasta. — Žinoma, ne. Bet kuris Vivianos projektas buvo iškart siunčiamas į Stokholmą svarstyti Nobelio komiteto.

— Karen, man reikia tavęs 86 pobūviui šį savaitgalį, — suriko Marlena per visą įstaigą, nesivargindama ateiti ar bent paskambinti. 86 buvo filmas apie garsią aštuoniasdešimtųjų diskoteką, kur įžymybės stumdėsi, prunkštė ir spaudė viena kitą, kol prasidėjo devintasis dešimtmetis.

— Negaliu to padaryti, Marlena, aš nebedirbu šiame skyriuje.

— Iki pirmadienio nedirbi ir Vadyboje, tad iki tol esi šio skyriaus dalis.

— Nemanau, kad tai išdegs.

Marlena paskambino Matui, kalbėjo garsiai, tad man buvo girdėti. Maloniausiu, įsiteikiamu tonu ji pasakė jam, kad jai trūksta padėjėjų šio savaitgalio pobūviui ir todėl labai reikalinga aš.

— Tai mums tikrai padėtų. Dėkui, Matai, — buvo viskas, ką išgirdau. Ji vėl sušuko man per sieną. — Matas sako, kad tu pati turi nuspręsti.

Tuo pat metu mano elektroninis paštas, vis dar prijungtas, pyptelėjo: „Siųsk ją tolyn“. Tai buvo Matas.

— Atleiskite, Marlena, aš negaliu dirbti su 86 šį savaitgalį.

— Aktorių bus tikrai daug ir mums reikia tavęs. Visą mano laiką ir energiją atims Henris Hauzeris, pagrindinio vaidmens atlikėjas, nes jis reikalauja, kad jo interviu būtų atidžiai stebimas. Aš neleisiu tau man visko sugriauti! — sušuko ji.

— Aš čia daugiau nebedirbu. Išsinešu šiuos daiktus į kitą pastatą ir einu namo. Pirmadienio rytą pradedu dirbti Vadyboje.

— Kur tu būsi šį savaitgalį? — neatlyžo ji.

— Plūduriuosiu kažkur tarp Dangaus ir Pragaro, — pasakiau ir atidariau bylų spintelę, kur laikiau dantų šepetuką, pastą, dezodorantą ir kelis kitus daikčiukus. Mano telefonas suskambo, ir aš instinktyviai pakėliau ragelį. Tai buvo Džeraldina. Ji pritarė Marlenos pastabai, kad aš dar dirbu Viešuosiuose ryšiuose iki pirmadienio devintos ryto, paminėjo mokėjimo periodus, perėjimo veiksmingumą ir kitokias frazes, kurių niekad anksčiau nevartojo.

Telefonas vėl suskambo ir šįkart buvo Matas.

— Karen, atleisk. Man paskambino Džeraldina, ir atrodo, kad tu turėsi dirbti tame pobūvyje. Jei būčiau žinojęs, būčiau paskubinęs, kad viskas būtų buvę sutvarkyta anksčiau.

— Viskas gerai. Juk jūs nemanote, kad aš pereisiu iš vieno skyriaus į kitą taip, kaip daro žmonės normalioje kompanijoje, tiesa?

— Ačiū, kad esi toks geras žmogus.

Marlena pasikvietė mane į savo kabinetą.

— Tikiuosi, kad elgsiesi šį savaitgalį kaip profesionalė, Karen, — pasakė ji. Nepaisydama jos, aš grįžau prie savo stalo įsitikinti, kad viską susidėjau.

Pasigręžiau į Dagnę.

— Taigi, ketinau pasakyti sudie, bet iki rytojaus.

Pirmadienio rytą plačiai atmerktomis akimis, bet nepailsėjusi po pobūvio, važiavau metro į savo naują darbą ir skaičiau New York Times. Pakeliui neskubėdama užsukau kavos su bandele prieš įeidama į pastatą, kuriame buvo Vadybos skyrius. Man įeinant į kulinariją kaip tik iš jos išėjo Alegra, bet aš net nesivarginau pagauti jos žvilgnio.

Kai išlipau iš lifto vienuoliktame aukšte, kur dirbsiu, Čerilė uždususi pasveikino mane.

— Leisk man parodyti tavo kabinetą, ir paskui mes pradėsime. Baisybė darbo. — Ji priminė man Baltąjį Triušį iš Alisos Stebuklų šalyje.

Čerilė nuvedė mane į kambarį, kuris buvo per kelerias duris nuo jos. Tai buvo tikras kabinetas, su sienomis iki lubų ir tikromis durimis. Pažaidžiau su rutuline durų rankena, spausdama ir atleisdama užrakto mygtuką.

— Čia visai tuščia, žinau, bet tu gali pasidėti kelis daiktus ant savo stalo, kai tik žinosi, ko tau reikia. Netoli lifto spintoje yra filmų plakatų, gali pasiimti, kurį nori pasikabinti.

Kabinete buvo stalas, kėdė ir knygų spinta. Taip pat televizorius ir kasetinis vaizdo magnetofonas su dviem sukamaisiais diskais, kad aš galėčiau persukti juostą pirmyn ar atgal tarp dviejų filmų.

— Kabelinės televizijos darbuotojai bus čia savaitės pabaigoje ir tau viską prijungs, — pridūrė Čerilė. — Mums reikia, kad tu kartais pasižiūrėtum ir mes turėtume įrodymų, jog komercinės reklamos, už kurias mokame, tikrai transliuojamos tada, kada reikia.

Įėjo Džeraldina, pridurmui įtipeno Harvis, atrodė labai besididžiuojantis savimi.

— Tik norėjau tau priminti, Karen, kad turi pasirašyti sutartį ir laiku ją grąžinti.

Nenorėdama mokėti advokatui, buvau paprašiusi Elenos už mane ją peržiūrėti.

— Greitai ją gausite.

— Sveika, — į mano atdaras duris pabeldė Kenis. Mes visos atsitraukėme, kad jis galėtų įeiti, ir aš netikėtai užmyniau Harviui ant uodegos. Jis viauktelėjo ir suleido dantis man į blauzdą.

— Po galais, — sušukau, — jis man įkando! — Pasilenkiau apžiūrėti, ko jis pridirbo. Šuo neperkando mano vilnonių kelnių, tad nesužalojo odos, bet dabar jose žiojėjo mažos skylutės.

— Gal galėtum kitą kartą būti atidesnė, Karen? — Džeraldina pasilenkė susirūpinusi Harviu, kuris mėgino iš žabtų išsitraukti prisivėlusius medžiagos plaušus. — Leisk man tau padėti, meiluti, — sumurmėjo ji, atsiklaupė priešais jį ir rankiojo neskanius mano kelnių plaušelius jam nuo liežuvio.

— Džeraldina, tavo šuo man įkando.

— Bijau, kad tai Harvio paslauga už paslaugą, — atsakė ji ir paėmė šunį ant rankų. — Nepamiršk savo sutarties, — pridūrė išeidama. Galėjau prisiekti, kad tas bjaurus šunėkas viepėsi man per jos petį.

— Ir tai vadinasi rytinis susijaudinimas. Karen, ar gerai jaučiatės? — paklausė Čerilė.

Aš linktelėjau.

— Harviui reikėtų likti namie, kol išmoks deramai elgtis.

— Ar parodei Karen, ką jai reikės dabar daryti? — paklausė Kenis.

— Kaip tik ketinau, bet ta vaikštanti dešrelė mus nutraukė. — Čerilė paėmė parduotuvės krepšį, stovintį prie mano durų, ir išvertė turinį ant stalo. Čia buvo daugybė vaizdajuosčių, spaudos rinkinių ir festivalių programų. Viena juosta — Lūpų balzamas — nukrito nuo stalo ant grindų.

— Tai filmai, kuriuos Glorious nori leisti demonstruoti, nes mes sutartimis įsipareigoję. Jie bus rodomi tik dviejuose kino teatruose: vienas — Niujorke, kitas — Los Andžele. Niekas iš jų daug nesitiki, mums tik reikia suorganizuoti, pademonstruoti ir baigti, — pasakė Čerilė.

— Mes vadiname tai Tonio Populiariaisiais filmais, — pasakė Kenis. — Po savo skyrybų Tonis ėmė daug važinėti, lankydamas mažus filmų festivalius. Kai jis sutikdavo filmų statytoją moterį, pamanydavo, kad radęs tikrą, — stabtelėjo, — „potencialią“, — Kenis patrynė rankas tardamas paskutinį žodį. — Jis liepdavo Įsigijimų žmonėms nupirkti tą filmą. Žinoma, statytoja likdavo skolinga.

— Visi šie filmai yra moterų režisierių, su kuriomis Tonis norėjo permiegoti?

— Ne. Kartais tai būdavo prodiuserės.

— Nesvarbu, kaip ir kodėl jie pirkti, mums tik reikia jų nusikratyti, — skubiai pasakė Čerilė. — Tavo darbas yra suorganizuoti mini vadybos kampaniją kiekvienam iš jų. Jie neturės anonso ar televizijos reklamos. Užuot spausdinę tūkstančius lapų, kaip darėme Užsienio pilotui, mes spausdinsime penkis pas Kinko.

— Tik penkis?

— Gal šešis. Vieną kino teatro vestibiuliuose, du filmų kūrėjai ir porą papildomų dėl visa ko. Būsi atsakinga už koncepciją (idėją), kelis reklaminio skelbimo tekstus, paskui dailės skyrius padės tau dėl dizaino.

— Tiesiog neįtikėtina, ką gali padaryti dailės skyrius su šriftu ir grafika, — pridūrė Kenis. — Jei nėra tinkamos nuotraukos, jie vis tiek ką nors suveiks. Tik sukaupk dėmesį bendrai idėjai, kurią nori perteikti, ir reklaminio skelbimo tekstui. Svarbiausia, tai turi būti greitai baigta, kad galėtum pereiti prie didesnių dalykų, — pasakė Kenis. — Tad laukiame.

Juodu su Čerile išėjo iš mano kabineto. Aš apsidairiau. Neblogai, Karen, pagalvojau sau. Ši vieta buvo tikrai ištaiginga palyginti su tuo, ką turėjau Viešųjų ryšių skyriuje. Vien mintis turėti savo stalą atrodė nepasiekiama svajonė. Bet knygų spinta? Kabelinė televizija? Durys? Jaučiausi kaip Čarlis filmo Vilis Vonka ir šokolado fabrikas pabaigoje, kai sužino, jog fabrikas ir visi saldumynai, ir net Oompa Lumpas yra jo.

Vaizdajuostes, paskleistas ant mano stalo, sudėjau į dvi stirtas po šešias, žiūrėdama į pavadinimus ir stengdamasi pagauti prasmę. Be Lūpų balzamo buvo Kišenės saugotojas, Didysis Blu, Mielas maitvanagis, Daugybės čiaudulys ir dar septyni, kurie atrodė ne tokie patrauklūs. Perverčiant spaudos medžiagą ir nuotraukas bei biografijų puslapius buvo akivaizdu, kad kiekviena filmo statytoja buvo moteris, kuriai vienintelis tinkamas draugas būtų kino studijos vadovas. Vėliau, žiūrint filmus, paaiškėjo, kad tik įsimylėjęs kinematografijos magnatas būtų ryžęsis įsigyti bent vieną iš jų. Sinergija buvo stulbinama.

Šiek tiek vėliau atėjo Sistemų Alejandras prijungti mano kompiuterio. Pasveikino mane su paaukštinimu. Stebėjausi, kaip gerai jis atrodo, ir svarsčiau, ar buvo vėl susitikęs su Dagne po Jaunųjų demokratų vakarėlio. Kai tik viskas buvo prijungta ir veikė, nusiunčiau elektroninį laiškutį Ebei, kad jei ji tikrai nori susipažinti su Toniu Vaksmanu, jai tereikia sukurti dvidešimties minučių filmuką apie pirmuosius metus medicinos mokykloje ir pasiųsti kartu su savo nuotrauka. Pasiūliau jam pavadinimą — Lloydo kapo mįslė.

Įkišau Lūpų balzamą į vaizdo magnetofoną. Filmas buvo apie baltų lūpų dažų tūbelę nuo pradžios — jų įsigijimo Mojavę Desert smulkių prekių parduotuvėje — iki galutinės pabaigos ant palangės lentos greta prabangių parduotuvių Hiustone. Visas pasakojimas — apie lūpų pieštuką, aktorių veidai neregimi. Lūpų pieštukas nukeliavo nuo prekystalio į pirštinių skyrių, paskui į Prada piniginę, paskui į Wrangler džinsus, ant naktinio klubo vonios grindų, į mokyklinę kuprinę, per skalbimo mašinos ciklą ir toliau. Bet tai buvo pirmoji mano užduotis, ir man reikėjo išsiaiškinti šio filmo privalumus. Ar tai socialinis komentaras apie produktą, vartojamą milijonierių ir pasiturinčių mamų? Meditacija apie mūsų vienkartinio vartojimo kultūrą, kai mes sprendžiame apie daikto vertę pagal jo kainą, o ne funkciją? Baltas lūpų pieštukas dykumoje vertas jo svorio platina. Ar tai gali būti simboliška? Gal tai balzamas kažkam kitam? Ar filmo statytojos tėvai buvo išsiskyrę?

Perverčiau Lūpų balzamo spaudos komplekto puslapius. Parašytas, išleistas ir režisuotas USC baigusios dvidešimt ketverių metų Rebos Koronis, Lūpų balzamas buvo finansuotas Koronis šeimos. Reba pastabose pažymėta kaip „Lūpų balzamo žvaigždė“, nors tai buvo tik nuotrupos — moters kairioji ranka, batai ir petys, nuo kurio karojo filme regima rankinė. Buvo aišku, kad Reba, kaip statytoja debiutante, turėjo nepaprastai didelę kūrybinę kontrolę: svarsčiau, ar ji pati atliko efektingus pasirodymus.

Stengiausi sugalvoti idėjų gerai afišai, ir staiga paskambino Matas.

— Atleisk, nebuvau šį rytą čia, kad galėčiau tave deramai pasveikinti. Dabar esu Los Andžele.

Mes truputį pasišnekėjome, aš pasakiau jam apie Lūpų balzamą, ir tai jį prajuokino. Jis pasakė, kad bus Los Andžele dar porą savaičių dėl susitikimų, bet bus pasiekiamas telefonu ir elektroniniu paštu. Matas paprašė manęs susitvarkyti su Tonio filmais kuo greičiau, kad galėčiau padėti Keniui ir Čerilei parengti jų projektus.

Nors filmui reikėjo tik reklamuojančios afišos, aš norėjau, kad ji būtų tikrai gera, nors Čerilė ir pabrėžė, kad svarbiau padaryti greitai, o ne gilintis į turinį. Man reikėjo sugalvoti kelias eilutes, tada išaiškės, kok bus jų didumas, idėja, kokį dailės kūrinį panaudoti. Kol kas nieko neturėjau, bet sukau galvą dėl teksto.

„8 ryto. Ar jūs žinote, kur yra jūsų baltas lūpų pieštukas?“

„Jis nukeliauja toliau, nei jūs manote“.

„Jūs dar niekada to nematėte“.

„Šios lūpos sukurtos vaikščioti“. „Išsigelbėjimo kelionė“.

Tai buvo baisu, ir aš pradėjau panikuoti. Kaip tik tada įėjo Čerilė ir pasakė, kad juodu su Keniu eina į Filo kabinetą parodyti jam pirmojo Polisvilio plakato.

— Ar nori eiti kartu?

Nusišypsojau nenorėdama išsiduoti, kokia esu susijaudinusi. Polisvilis, drama apie miestą, kur visi policininkai yra nusikaltėliai, turėjo pasirodyti pavasarį. Čerilė padavė man kelis plakatus, susuktus ant putoplasto šerdies, ir mes užsukome į Kenio kabinetą jo pasiimti. Šiek tiek sutrikau pamačiusi, kad jo spinta pilna Binių meškučių — kiekvienas po plastikiniu kupolu.

— Oho, kiek daug jūs turite... — mostelėjau į pliušinių figūrėlių sieną.

— Jie labai kolekcionuojami, — pasakė Kenis. — Investicijos, kiekvienas naujutėlaitis, su etikete.

— Taip, — linktelėjau. Nežinodama, ką sakyti, pakeičiau temą. — Koks bus tas susitikimas?

— Kai įeisime, pristatysime tave Filui kaip naują vadybos darbuotoją. Paskui tau nieko nereikės sakyti, — tarė Kenis.

— Filas mane jau pažįsta.

— Pažįsta? Iš kur?

Papasakojau Keniui, kaip skaitydavau Filui apžvalgas vėlyvais antradienių vakarais iš New York Times spaustuvės. Juodu su Čerile susižvalgė.

— Tu vykdavai į New York Times antradienių vakarais? — paklausė Kenis.

— Taip, kad galėčiau perskaityti apžvalgas Alegrai, Filui ir dar kam nors, kam reikėjo jas išgirsti.

— O mes gaudavome jas trečiadieniais maždaug penktą iš Times reklamų skyriaus, — pasakė Čerilė.

— Jūs gaudavote? — aš buvau taip sukrėsta, kad sustojau kaip įbesta.

— Taip, žinoma. Tad galėjome panaudoti citatas iš Times apžvalgos penktadienio reklamose, — pasakė Čerilė.

— Apžvalgos būdavo oficialiai pateikiamos antradieniais ar trečiadieniais, tad Times reklamos žmonės galėdavo pateikti jas studijai, — pridūrė Kenis. — Tu tikrai to nežinojai? — Jis palingavo galvą, o Čerilė atsiduso.

— Matas negali pakęsti Alegros, ir kur tik galėtų derinti savo pastangas, jie to nedaro. Negali įsivaizduoti, kiek pasikartojimų tarp Vadybos ir Viešųjų ryšių. Bet neverta stengtis visko išsiaiškinti ir rizikuoti ką pamiršti.

— Ir paskui tu turi tikėti, jog abu skyriai taip pasitiki vienas kitu, kad gali dalytis informacija, — pridūrė Kenis.

Kai išlipome iš lifto Glorious pastate, galvojau, kiek mano gyvenimo valandų iššvaistyta dėl šių tarpusavio vaidų. Pajutau pyktį ant savo naujojo viršininko, bet greitai jį nuslopinau; galiausiai Matas nežinojo apie antradienių vakarų maršrutus. Visi trys susėdome ant garsiojo suolelio prie Filo kabineto, prišliejome plakatus prie sienos ir laukėme. Iš Tonio kabineto sklido pliaukšėjimo garsai.

— Tonis vėl šokinėja per virvutę, — pasakė Kenis, barbendamas pieštuku į kelį. — Jei mes ilgai turėsime čia sėdėti, jis galėtų atidaryti duris ir leisti mums pažiūrėti, kaip daro prisitraukimus.

— Mums dabar tikrai Tonio nereikia, — pasakė Čerilė sumirksėdama penkiasdešimt kartų. — Jis ir taip įsiutęs, kad vienas puslapis 86 dar nebaigtas.

— Kodėl? — Nuo šio penktadienio lieka tik savaitė iki filmo demonstravimo.

— Vaizdo patvirtinimas, — pasakė Kenis. — Kai buvo sudarytas sandoris su 86 aktorių komanda, keturiems iš jų teko teisė pasirašyti ant afišos. Nuo tada tikras cirkas.

Praėjusį savaitgalį per pokylį mačiau 86. Filmas buvo pusėtinas, bet spauda entuziastingai sutiko filmo garso takelį.

Sabrina pakvietė mus užeiti į Filo kabinetą. Nebuvau buvusi čia nuo kone fatališkos klaidos savo pirmąją savaitę. Filas pilna burna mostelėjo mums sėsti ant kušetės. Ji buvo tokia maža, kad vos atsisėdome, į mano šlaunį įsmigo Kenio alkūnė.

— Filai, prieš parodydami naujus Polisvilio ieškojimus, norėtume supažindinti jus su Karen Džeikobs. Ji buvo Alegros asistentė, bet mes pasikvietėme ją į savo skyrių.

Filas tik dirstelėjo į mane ir vėl ėmė čiaumoti, dabar pamačiau, kad tai didžiulis suši, išdėstytas ant gražios japonų keramikos. Filas aiškiai galėjo gauti maisto išsineštinai iš Nobu, tokios privilegijos neturėjo net Japonijos imperatorius per paskutinį savo apsilankymą Niujorke.

— Taigi. Mes turime šešis variantus, pagrįstus mūsų paskutiniu pokalbiu, — pradėjo Čerilė truputį mirkčiodama, kad sukauptų kantrybę. Aš padėjau jai paskleisti juos ant atbrailos, kuri buvo Filo akių lygyje. Jis nužvelgė juos trumpai.

— Viskas mėšlas, — pasakė ramiai, panardino suši gabaliuką į sojų padažą ir įsikišo į burną.

— Jums nė vienas nepatinka? — paklausė Kenis.

— Ar girdit, ką sakau? Viskas mėšlas. — Jo balsas buvo ramus ir dalykiškas, lyg mums sakytų, kiek dabar valandų.

— Kas konkrečiai jums nepatinka?

Filas pakėlė akis nuo geltonos uodegos ir svogūno galvutės.

— Viskas man nepatinka, nes viskas mėšlas. — Dabar jis kalbėjo garsiau, ir „mėšlas“ nuaidėjo per kambarį. Filas atsikando svogūno galvutės ir užsigėrė dietiniu Dr. Pepper.

Čerilė sumirksėjo.

— Mes įsiklausėme į visus jūsų pasiūlymus iš anos grupės, kurią jums rodėme. Gal galėtumėte pasakyti, kas blogai dabar?

— Blogai. Tas. Kad. Jie. Mėšlas. — Dabar Filas jau šaukė. — Jie tiesiog mėšlas. — Jis griebė saują suši, metė į kalną vasabi, sulaistė sojų padažu ir susigrūdo į burną. Pilna burna suši kalbėjo toliau. — Kodėl aš negaliu gauti plakato, kuris nebūtų mėšlas? Ar aš prašau iš jūsų, žmonės, per daug, norėdamas turėti plakatą, kuris nebūtų mėšlas kaip kiti? — Ant Kenio akinių pakibo keli ryžių grūdeliai.

Filo pakeltas balsas privertė atlėkti Tonį. Jis buvo visas suplukęs, su viršutine baseino aprangos dalimi ir bėgiojimo kelnėmis. Plaukų kuokštai styrojo ant jo pečių kaip kareivos antpečiai. Tonio prakaito kvapas sumišo su suši kvapu ir galėjo būti pagrindinis kokio cheminio ginklo elementas.

— Kas yra, Filai? — Jis paėmė tuno gabaliuką iš ryžių lovelio ir įsimetė į burną. — Tas sojų padažas, žmogau, — tiek sodos, kad galėtų užmušti žmogų. — Jis pasisuko ir nužvelgė mus tris, paskui atbrailą, laikančią plakatus. — O, Polisvilio ieškojimai. — Jis pakratė galvą. — Tikras mėšlas.

Tai, kad Tonis patvirtino Filo pradinę diagnozę, turėjo didesnį poveikį, nei kad jis būtų bakstelėjęs broliui į pilvą. Filas atsistojo, jo įspūdinga masė užpildė visą kambarį.

— Manai, aš nežinau, kad tai mėšlas? — Jis tvojo kumščiu į stalą, pakilo sojos padažo cunamis, išsirangė per dubens kraštą ir tėškėsi man į sterblę. Žiūrėjau nustėrusi, nežinodama, ką daryti. — Nuo kada man reikia, kad tu pasakytum, kas yra mėšlas? — staugė jis pro sukąstus dantis.

— Visada! — sušuko jam atgal Tonis. — Nuo pat pirmos dienos. — Jis prikišo bevardį pirštą Filui prie pat veido, kad vos nebakstelėjo į nosį.

Filas išėjo iš už stalo, paėmė šešis plakatus ir perlaužė juos pusiau į savo kelį. Vieną laikė prie Tonio gerklės.

— Lauk iš mano kabineto! — suriko grasindamas Toniui perlaužtu putoplastu.

Tonis griebė kitą plakato dalį ir plojo juo Filui. Greitai jie abu fechtavosi sulaužytais plakatų gabalais. Putoplasto šerdis išsiskaidė į milijonus smulkių mažų rutuliukų, kurie pasipylė ant Kenio, Čerilės ir manęs. Kenis mums mostelėjo, ir mes nėrėme iš kabineto, išvengdami Tonio ir Filo dūrių ar smūgių.

Aš patapšnojau sau per plaukus ir pažvelgiau į savo ranką; ji buvo aplipusi putoplasto gabaliukais. Mano sterblėje buvo didelė gluminanti dėmė nuo sojos padažo, mano kelnės buvo skylėtos nuo susidūrimo su Džeraldinos žvėrimi šį rytą. Čerilė ir Kenis žvelgė į mane, turbūt norėjo pamatyti, ar aš verksiu. Aš tik stovėjau be žado.

— Sveika atvykusi į Vadybą, Karen, — pasakė Kenis. — Kodėl tau dabar neparėjus namo. Jau beveik šešios, tad vienai dienai tau pakaks.

— Karen, kas tau nutiko? — Atsigręžiau ir pamačiau ant suoliuko laukiančią Delilą.

— Pasipainiojau Filo sojų padažui, o dar likučiai nuo Polisvilio plakatų ir Harvio dantų pėdsakai, — pasakiau ir pradėjau juoktis. Delila tiriamai į mane pasižiūrėjo, paskui irgi susijuokė.

— Aš einu susitikti su Filu dėl 86, — pasakė ji. — Mes ketiname padaryti privalomus priedus su garso takeliu ir Tauerio įrašais.

— Puiku, — pasakė Kenis.

— Gera savaitė, — pasakė išdidžiai Delila. — Aš gavau reklamą Polisviliui iš kompanijos, kuri daro Spyną, tą automobilio vagystės prietaisą, susijusį su vairo valdymu. Parodžiau jiems scenarijų, ir jie entuziastingai sutiko su mumis bendradarbiauti. Tai smarkiai atsilieps istorijai.

— Taip. Gerai, iki pasimatymo, Delila, — pasakė Kenis ir pamojo, kad mums laikas eiti.

Kai kartu leidomės liftu, Čerilė stengėsi pagauti Kenio žvilgsnį, bet šis atkakliai žvelgė į priekį.

— Turbūt Delila turi ankstesnę scenarijaus versiją, — pagaliau tarė ji nervingai, bet Kenis tik atsakė „taip“. Aš atsisveikinau prie kampo ir nuėjau į metro.

— Bloga diena, Karen? — paklausė mano namų durininkas, įleisdamas mane vidun.

— Išties ne. — Tikrai nebuvo bloga, pamaniau. Nepaisant visko, kas įvyko, Vadyboje nebuvo tokios psichologinės karo padėties kaip ankstesniame skyriuje. Jau viduje aš trenkiau kelnes į šiukšlių dėžę ir palindau po dušu, rūpestingai iššukavau putoplasto likučius iš plaukų. Vos apsivilkau džinsais ir megztiniu, įėjo Elena.

— Tu anksti namie.

— Atrodo, kad Vadyba nevers manęs dirbti tiek daug vakarų ir savaitgalių, kiek teko Viešuosiuose ryšiuose.

— Apie tai. Peržiūrėjau šiandien tavo sutartį ir negaliu leisti tau pasirašyti.

— Kodėl?

— Ji absoliučiai beprotiška. Ir atima visas tavo teises.

— Tikriausiai jie davė man tokią pat sutartį, kokią duoda visiems kitiems.

— Gali būti, bet vis tiek ji neleistina. Aš net nufaksavau ją savo teisės mokyklos kursiokei, kuri specializuojasi darbo sutarčių srityje, ir ji pasakė, kad sutartis sukrečianti.

— Kuo gi? — Maniau, kad ten koks lotyniškas terminas, kuris gąsdina teisininkus, bet ne paprastus žmones.

— Jei tu palieki Glorious, net jei jie tave atleidžia, tu nebegali dirbti jų varžovams.

— Elena, nieko iš mūsų varžovų nėra Niujorke. Aš neketinu persikelti į Los Andželą, kad dirbčiau kokioje studijoje. Mane domina tik Glorious.

— Gal ir taip, bet visa esmė, kaip jie apibrėžia varžovus. Tai ilgas sąrašas, apimantis visus tuos verslus, su kuriais jie dabar nesirungia, bet pabrėžia, kad ketina plėstis į šias sritis.

— Kokias?

— Pavyzdžiui, televizija. Tu negalėtum grįžti į CNN, net jei jie tave priimtų. Ar į kitą tinklą. Tikra gėda, juk tavo gyvenimo aprašyme keleri metai šitokios patirties.

— Aha. — Elena vis dar negali atleisti man, kad išėjau iš CNN.

— Tu negalėsi dirbti leidyboje — laikraščių, žurnalų ar knygų. Ir negalėsi dirbti jokiame versle, priklausančiame bet kuriems Glorious pradinės kompanijos varžovams.

— Prašyčiau aiškiau.

— Daugelis kompanijų, tarp jų ir Glorious, turi tam tikrą didelį konglomeratą. Negaliu sugalvoti jokios kompanijos, kuri neturėtų bent vieno verslo, nesivaržančio su kuo nors, kas priklauso Glorious konglomeratui.

Tai buvo negerai. Kompanija, kuri įsigijo Glorious Pictures iš Vaksmanų prieš kelerius metus, buvo milžiniška ir turėjo daugybę čiuptuvėlių, siekiančių beveik viską pasaulyje, kas regima, girdima, valgoma, įsigyjama ar net apie ką pamąstoma. Tai buvo mažas savarankiškas pasaulis. Buvo sakoma, kad daugumai amerikiečių būtų sunku išgyventi bent vieną dieną nepadarius kažko, kas užfiksuota tos kompanijos pinigų registruose, patinka tai ar ne.

— Kalbant iš esmės, jei aš užbaigiu su Glorious, vienintelis dalykas, kurį galiu legaliai daryti, tai vartyti mėsainius?

— Net ir to negalėtum. Jie pabrėžė: kadangi Happy Meals ir taip toliau dažnai yra filmų objektai, maisto privilegijos irgi atmestinos.

Tai buvo siaubinga. Aš atsisėdau ir atsirėmiau į sofos atlošą.

— Tad ką man daryti? Gaminti molinius indus? Dėstyti auklių mokykloje? Ko nors kito mokytis?

Tai manęs nedomino.

— Šis konkurencijos punktas galioja amžinai?

— Ne, tik dvejus metus, bet tai ilgas laikas tavo karjeroje.

— Elena, nieko nesugalvoju.

— Ir nereikia. Čia yra paragrafas, kuris draudžia bet kam, pasirašančiam sutartį su Glorious, aptarinėti jos punktus.

— Ar tu galėtum ką nors padaryti? Jūs, teisininkai, mėgstate derėtis.

— Vienas dalykas gali padėti. Juk neketini greitai išeiti iš Glorious? — pakračiau galvą, nors taip džiaugiausi perėjusi į vadybą, kad tikrai nesvarsčiau, kaip greitai galėtų pasibaigti tie metai. — Taigi, esu mačiusi anksčiau „nekonkuravimo“ išlygą, nors ji paprastai būdavo skirta tiems, kurie aukščiau už tave. Kompanija apsidraudžia, kad kas nors neateitų į ją, neišmoktų verslo ir tada neperbėgtų pas varžovus. Bet nesu mačiusi tokios išlygos, kuri sakytų, kad tu negali konkuruoti, jei tave išmestų iš darbo. Net nemanau, kad tai būtų teisėta.

— Tikrai? Nes aš tikrai neketinu išeiti, ypač dabar, kai pradėjau dirbti Vadybos skyriuje. — Aš nusiraminau. Elena kaip paprastai išgelbėjo dieną.

— Aš pasikalbėsiu su kuo nors iš jūsų teisės skyriaus rytoj dėl šios išlygos. Viliuosi, kad jie tiesiog jos neįtrauks.

— O jei ne?

— Tada rekomenduoju tau nepasirašyti. Jei pasirašysi ir sulaužysi nekonkuravimo išlygą, jie iškels tau bylą.

— Bet juk sakei, kad tai neteisėta?

— Jei sutiksi, tu priimi jų sąlygas. Todėl tai ir vadinama sutartimi.

Parafrazuojant Filą, tai mėšlas. Atrodė, kad vos tik aš įkišu pirštelį į tai, ką tikrai norėčiau daryti, kažkas grasina iš manęs tai atimti.

Kitą rytą vėl atėjau į savo kabinetą ir žiūrėjau į baisų reklaminį tekstą, kurį parašiau Lūpų balzamui. Įėjo Kenis su 86 plakatais.

— Kas yra šitiems?

Plakatai, kuriuos laikė Kenis, buvo su keturiais pagrindinių veikėjų veidais žvaigždės formos metaliniame rėme.

— Kaskart, kai mes padarome pakeitimus, kurių pageidauja vienas iš aktorių, kiti trys turi tai patvirtinti. Štai kokia padėtis dabar: Henris Hauzeris, garsiausias filmo aktorius, pasakė, kad pirmame variante jo galva per didelė. Visa kita gerai. Tad mes sumažinome Henrio galvą maždaug dviem milimetrais. Aš net neįžiūriu skirtumo, tiesą sakant. — Kenis pabarbeno pirštais į mano duris. — Paskui, kai padarėme tą pakeitimą, turėjome visiems keturiems vėl nusiųsti plakatą. Henris pasirašė, kaip ir Frenkis Bradenas, ir Bri LaDuks. Bet Tamara Treinor pasakė, kad dabar prie Henrio galvos jos veidas atrodo per stambus.

— Ką ketinate daryti?

— Paprašysime, kad dailės skyrius jos veidą truputį sumažintų, bet ta moteris atrodo tokia išsekinta. Paskui vėl pasiųsime jiems, tikiuosi, paskutinį kartą, — pasakė jis žiūrėdamas į lubas, tarsi melstų pagalbos iš aukščiau.

Užjaučiamai palinksėjau, paskui jam pasakiau, kad nežinau, ką daryti su Lūpų balzamu. Jis pasiūlė susitikti su dizaineriu iš dailės skyriaus, kuriam pavesta ši užduotis.

— Šie vyrukai moka gerai pradėti, — pasakė. Jis atsiuntė man elektroniniu paštu sąrašą būsimų Glorious filmų, prie kiekvieno jų buvo parašytas dizaineris. Greta Lūpų balzamo ir kitų, man paskirtų, buvo Džeimso Bartolomju pavardė.

Dailės skyrius neseniai buvo persikėlęs į pastatą per porą kvartalų kitoje Glorious pirminės įstaigos pusėje. Kompanija greitai plėtėsi aplink Traibeką, apimdama naują erdvę apie pagrindinę įstaigą. Įėjau ir mane pasitiko moteris rausvai dažytais sušiauštais plaukais.

— Sveiki. Ar ko nors ieškote?

— Džeimso Bartolomju?

— Dži! — sušuko ji. Vyro siluetas staiga peršoko aukštą kėdę, ištiesė kojas ir sustojo per kelis colius nuo manęs. Džeimsas buvo afroamerikietis, maždaug dvidešimt dvejų metų, su mažiausiais akiniais, kokius tik esu mačiusi — jo lėliukės buvo didesnės nei lęšiai. Kai prisistačiau, jis pažvelgė pro akinių viršų.

— Viskas gerai, Kenis man sakė apie jus, nauja vadybos darbuotoja, kuri dirbs su visais tais Tonio filmukais. Kodėl jis negali rasti moters, kuri būtų karšta ir gera filmų kūrėja? Ar jau kurį nors pasižiūrėjote?

— Tik vieną. Lūpų balzamą, — pasakiau. — Ką ten daug žiūrėti. Jis apie balto lūpų pieštuko tūbelę ir daugelį savininkų, kuriuos jis perėjęs. Vienas asmuo jį pameta, kitas pakelia, kažkas pasiskolina ir niekada negrąžina, štai ir viskas.

— Kaip jis baigiasi?

— Kažkas palieka jį ant palangės Hiustone ir jis ištirpsta spinduliuose.

— Jūs šaipotės.

— Norėčiau.

— Gerai, kas jame? Ar ten yra kokio meno?

— Nieko, jis visiškai iš Lūpų pieštukų serijos.

Džeimsas atlošė galvą ir sukaukė:

— Prašau, prašau pasakyti man, kad tai tam tikras pokštas, — pasakė jis stengdamasis atgauti kvapą. — Ar nemanote, kad tai tam tikra alegorija?

Pasakiau jam savo teorijas apie filmą ir pridūriau, kad nė viena nėra visai teisinga.

— Kartais filmas apie baltą lūpų pieštuką yra tik filmas apie baltą lūpų pieštuką, — pasakė Džeimsas dzeniškai. — Mūsų užduotis, kad žmonės juo susidomėtų.

— Aiškiai niekas čia nesitiki, kad į tą filmą bus išpirkti bilietai. Kenis ir Čerilė pasakė, jog mums reikią jį tik pristatyti, kad ištesėtume kompanijos įsipareigojimus.

— Teisybė. Bet jums ir man šis plakatas bus mūsų darbo dalis. — Nebuvau taip pagalvojusi, bet jo teisybė. Džeimsas pasiūlė, kad peržiūrėčiau kelias senų filmų plakatų knygas, kol mes galvojame.

— Ar jūs jau turite paskutinę eilutę?

Papasakojau jam apie savo varganas pastangas.

— Jūs teisi, tai netinka. Gal kai išryškės dizainas, jums kas nors šaus į galvą.

— Džeimsai, pažiūrėkite čia, — pastūmėjau jam knygą.

— Turbūt kažką radote, — pasakė jis, atidžiai tyrinėdamas puslapį.

Radau pradinio Siaubo filmo šou plakato paveikslą, portretą su burna.

Džeimsas pradėjo piešti ir pasakė:

— Siaubo spalva labai gotiška — žinote, ryškiai raudonos lūpos, balti kaip sniegas dantys ir juodas fonas. Mes imsime Pietvakarių paletę, kad burna neatrodytų taip transvestitiškai.

Mudu dar kiek šnektelėjome, Džeimsas pasakė turėsiąs kelis natūralaus dydžio maketus kitą dieną perpiet. Grįžau į kabinetą ir pamėginau sugalvoti deramą paskutinę eilutę. Balso pašte radau Džeraldinos žinutę ir nusprendžiau jos nepaisyti. Peržiūrėjau filmą dar kartą — įkvėpimo dėlei.

„Šios lūpos turi ką papasakoti“.

„ŠŠŠ. Mes turime jums paslaptį“.

„Luktelėkite, kol išgirsite mūsų požiūrį“.

Nė viena eilutė man nepatiko, nė viena iš jų, bet pamaniau, kad jos seksualesnės negu tos, kurias buvau sugalvojusi vakar.

Suskambo telefonas ir mane sutrukdė. Tai buvo Džeraldina.

— Karen, turi pasirašyti sutartį ir grąžinti, kitaip penktadienį negausi atlyginimo čekio.

— Mano advokatė, — man patiko frazės skambesys, — turi jums klausimų. Šiandien ji ketino pasikalbėti su Teisės skyriumi.

Džeraldina sukrizeno, tarsi aš būčiau pasinaudojusi ne ta šakute viešuose priešpiečiuose.

— Visos Glorious sutartys yra galutinės ir neleidžia jokių derybų, tad jei tavo advokatei patinka švaistyti savo laiką ir tavo pinigus, tegu taip daro. — Džeraldina vėl nusijuokė, tik šį kartą tai buvo panašiau į gagenimą, ir padėjo ragelį.

Balzamas tuoj iškris. Štai. Mano kerštingos fantazijos apie Džeraldiną įkvėpė geriausią paskutinę eilutę. Aš nusiunčiau ją elektroniu paštu Džeimsui, ir jis atsakė: „Man tai patinka“.

Buvo beveik keturios, visai užmiršau pavalgyti. Kulinarijoje Delila stovėjo eilėje prieš mane ir pakvietė prisijungti. Kai susėdome, aš paklausiau:

— Tai kaip sekasi su Spyna?

— Jie dirba. Nemanau, kad yra kada turėję reikalų su reklama, bet tai puikus sandoris. Dabar mes turime ekranus beveik kiekvienoje šalies automobilių dalių ir metalo parduotuvėje. Ten šio filmo auditorija reklamą pamatys.

— Tai kaip naminis demonstravimas. Sveikinu.

— Iš tiesų sveikinu tave, Karen, kad išėjai iš Viešųjų ryšių.

— Dėkui. Man tikrai reikėjo pokyčių. Kasdien darėsi vis sunkiau atsikelti iš lovos ir eiti į darbą.

— Tos moterys gali būti tiesiog nepakenčiamos, — pasakė ji. — Žinai, kaip vasaros stovykloje visada būna vienas namelis bjaurių mergaičių. Kasmet sugrįžti ir tikiesi, gal šią vasarą jos bus tau malonios. Štai kur susispietė tos merginos.

— Vilką mini, vilkas čia, — pasakiau aš, kai įėjo Alegra, nusipirko didoką indelį makaronų salotų ir išėjo nė nepasilabinusi su mumis.

— Tai taip keista. Ji slankioja aplink Traibeką kaip vaiduoklis. Niekada su manim nepradeda kalbėti pirmoji, išskyrus tą Varno II istoriją, į kurią mane įtraukė, — pasakė Delila.

— Aš jaučiausi dėl to klaikiai.

— Žinau, kad tai ne tavo kaltė. Alegra buvo neįtikėtinai bjauri, elgėsi taip, lyg mano darbas būtų nieko vertas ir ji gali atmesti mano pasiektus susitarimus. Tai mums brangiai kainuos, kai kitą kartą reikės dirbti su tomis radijo stotimis ir niekas nenorės atsiliepti į mano skambutį.

Užjaučiamai palinksėjau.

— Nesupratau, kas dedasi, bet tau turėjo būti baisu.

— Deja, Glorious visur yra gyvačių, ne tik Viešuosiuose ryšiuose. Žinau, kad Matas mėgsta pasirodyti kaip šaunus vyrukas, bet būk akyla.

Grįžau į kabinetą ir svarsčiau tą pokalbį. Delila buvo pirma ir vienintelė Glorious reklamos skyriaus darbuotoja, organizuodavo konkursus, pardavinėdavo priedus, ieškodavo rėmėjų ir dirbdavo su tais iš didesnių studijų. Ir vis dėlto daugelis mūsų kolegų elgėsi su ja lyg su Tonio buvusia mergina. Ji daugiau negu įrodė savo vertę, bet Glorious personalas tarsi negalėjo leisti niekam pajudėti už nubrėžtų ribų. Aš buvau mačiusi, kaip blogai su ja elgėsi Viešųjų ryšių skyrius, ir per tą trumpą pokalbį su Keniu pastebėjau, kad jis labai šaltas. Būsiu išmintinga ir paisysiu jos perspėjimo.

Džeimsas man paliko Lūpų balzamo eskizų aplanką, kad parodyčiau Keniui ir Čerilei. Kadangi filmas bus trumpai demonstruojamas, Filas ir Tonis neturi jo patvirtinti. Jei Keniui ir Čerilei patiks, tada eskizai keliaus pas Matą ir jis turės tarti galutinį žodį. Atvertusi aplanką net išsižiojau iš nuostabos, ką Džeimsas sukūrė. Lūpos, nuteptos tamsiai violetine spalva, plūduriavo virš dykumos, kur žydėjo gražus kaktusas, raudonos uolos kyšojo įmantriais pavidalais, visokiausių atspalvių smėlis atrodė slenkantis. Gelsvai žydras dangus paskatino mane užsigeisti seniai turėtų vasaros atostogų. Po juo buvo drąsiai parašytas filmo pavadinimas, lūpų balzamo tūbelė paskutinės raidės gale darė įspūdį, kad pavadinimas parašytas ta tūbele. Užrašas Balzamas tuoj iškris parašytas tokia spalva kaip lūpos. Perverčiau likusią šūsnį. Džeimsas padarė šešis egzempliorius, skirtingu pavadinimų šriftu ir lūpų spalva. Tas vienas puslapis buvo siurrealistiškas, žadinantis vaizduotę, vizualiai patraukiantis. Paskambinau Čerilei ir paklausiau, ar galiu juos parodyti jai. Kenis padėjo man prilipdyti visus šešis prie Čerilės sienos.

— Oho, tai tikrai puiku, — pasakė Čerilė.

— Balzamas tuoj iškris — ar tai tavo? — paklausė Kenis. — Tikrai labai tinka. — Visi trys žiūrėjome į plakatus, Kenis pastebėjo, kad vienas iš šriftų turbūt švariausias, o Čerilė pasiūlė, kad lūpos būtų labiau avietinės, ne violetinės, tai „perteiktų turiningesnę informaciją“.

— Grynas švaistymasis, — pasakė Kenis. — Šitoks plakatas filmui, kurio niekas niekada neis žiūrėti.

Gūžtelėjau pečiais nežinodama, ką atsakyti.

— Tikrai, Karen, — pasakė Čerilė. — Žinau, kad nori padaryti kuo geriau ir kad tai tavo pirmas mėginimas, bet iš tiesų neverta dėti tokių pastangų ir atiduoti tiek energijos šiems filmams.

— Tai nesugaišino ilgiau, nei sugaišintų kuris kitas, — pasakiau ir paaiškinau, kad mudu su Džeimsu tik kartą susitikome dėl to vakar ir šiandien jis man juos jau atsiuntė.

— Tikrai galėjo būti paprastesnis sprendimas. — Regėdama mano nusivylimą, ji pridūrė: — Nesuprask manęs neteisingai. Tai labai gera pradžia. Tik aš labiau norėčiau jau matyti trijų filmų plakatus, o ne vieno.

Paskambinau Džeimsui ir papasakojau jam apie kolegų reakciją, pagyriau jį už nepaprastą plakatų grožį. Nejaučiau, kad reikėtų jam pasakoti, kuo pokalbis baigėsi.

Pyptelėjo mano elektroninių laiškų dėžutė. Radau naują Džeraldinos žinutę apie mano sutartį. Ištryniau ją ir nusiunčiau elektroninę žinutę Elenai, klausdama, ar ji ką nors išsiaiškino. Pradėjau rašyti Klarkui, kur Alegra pastebėta paskutinį kartą, bet nusprendžiau, kad neverta gaišti laiko. Nusiunčiau jam ir Robertui žinutę siūlydama, kad visi trys po darbo susitiktume išgerti. Pakėliau akis ir išvydau tarpduryje Čerilę.

— Mes einame šįvakar į Polisvilio žiūrovų patikrinimo peržiūrą. Ar norėtum kartu?

— Žinoma.

— Peržiūra bus Nju Džersyje. Šeštą mudu su Keniu paims automobilis, bet mums reikia daug ką aptarti. Kodėl tau neužsisakius automobilio atskirai, ir mano asistentė atspausdintų tau nurodymus.

— Tada gerai. Pasimatysime tenai.

Čerilė sumirksėjo, linktelėjo ir išėjo. Paskambinau į automobilių kompaniją, tą pačią, kuri vežiodavo mane į įstaigą, kai dirbau Alegrai. Dispečerė atpažino mano balsą ir pasakė:

— Karen, kas tau nutiko? Aš jaudinausi. — Papasakojau jai, kad pakeičiau darbą, ir užsisakiau automobilį į Nju Džersį. — Ak, jūsų vyrukai vėl tikrina Polisvilį. Tai jau keturioliktas kartas. Įdomu, kas ten ne taip?

Dispečerė žinojo daugiau apie tikrinimo procesą nei aš. Tačiau buvau girdėjusi, kad Polisvilis turi daug ko atsikratyti. Filme vaidino daug A sąrašo talentų, tarp jų Edis Di Silva, Flajus Facionė, Marvinas Fisčelas, kurių pamėgimas padėjo man čia įsidarbinti. Filas karpė ir karpė šį filmą, tikėdamasis pagerinti patikrinimo rezultatus. Jis net sutiko, kad režisierius pats karpytų. Filas net pelnė Filminatoriaus pravardę, nes išleisdavo filmą taip sunkiai, kad kai kurie režisieriai skelbė, jog jis kerta dalgiu.

Sustojau pasisveikinti su Belinda, nusipirkau kelis laikraščius ir žurnalus kelionei į Nju Džersį. Ji pasiteiravo, kaip man patinka vadyba.

— Patinka. Reikia panaudoti visai kitą smegenų sritį.

— Tada gerai, — pasakė ji. — Džiaugiuosi, kad iš ten išsprukai.

Važiuodama į Nju Džersį įsitaisiau ant galinės sėdynės, varčiau žurnalus ir apgalvojau savo naująją sritį. Vyliausi, kad elgiausi teisingai. Matas atsiuntė man žinutę, kad greitai sugrįš iš Los Andželo. Jis vis dar neatsiliepė į mano žinutę, o man reikėjo su juo pasikalbėti dėl savo sutarties. Čerilė ir Kenis elgėsi gana maloniai, bet jie atrodė visąlaik tokie įsitempę, kad man buvo nepatogu jų ko nors klausinėti. Šį rytą paskambinęs Frenkio Bradeno agentas pasakė, kad Frenkis matė naują plakatą su Henrio mažesne galva ir Tamaros smulkesniu veidu, bet po šių pasikeitimų Frenkio Adomo obuolys „užima“ visą plakatą. „Nežinau, kaip jūs su tuo susitvarkysite“, — pridūrė agentas. Tonio patarimas buvo „išmesti tą gerklę“, bet jis nusprendė surasti, „kuris iš mano teisės genijų leido patvirtinti paveikslą keturiems betalenčiams tame pačiame plakate“. Vyliausi, kad tai tas pats advokatas, kuris sudarė mano sutartį, — šis susidūrimas su Toniu neabejotinai jį suminkštins.

Teatre nusipirkau kukurūzų ir dietinės kokos, paskui susitikau vestibiulyje su Čerile ir Keniu. Mes trise susėdome, paskui prieš mus atsisėdo Filas su režisieriumi, Filas iš šonų buvo apsuptas abiejų asistenčių. Visi iš Glorious turėjo prisegtą kortelę su šviesele. Mintyse pasižymėjau rytoj tokią užsisakyti.

— Tikiuosi, tu neturi ledo, — pasakė Kenis, plekšnodamas sau per kelį.

— Turiu, kodėl?

— Jei Filas išgirs jį tavo puoduke barškant, jis tau apie tai praneš. Garsiai.

Pakilau nuo sėdynės ir sugrįžau prie bufeto, pasikeičiau savo sodą į tylesnę. Kai sugrįžau, Kenis paaiškino, kad filmui pasibaigus auditorijos nariai kiekvienas užpildys kortelę su klausimais apie filmą — pabaigą, įvairius veikėjus ir kitus pagrindinius elementus. Paskui maždaug dvidešimt iš anksto atrinktų žmonių pasiliks diskusijai su vadovu. Per naktį balai bus suskaičiuoti ir diskusijos juostelė iššifruota. Rytą Filas, Čerilė ir Kenis susitiks su režisieriumi ir aptars rezultatus.

Net užgesus šviesoms, Filo asistentės vis dar vaikščiojo iš salės ir į salę, prisispaudusios prie veido mobiliuosius. Po keturiasdešimt penkių minučių nuo filmo pradžios Domino pasiuntinukas perėjo tarpu dairydamasis, kol pamatė mojant vieną iš Filo asistenčių. Ši įbruko į saują jam grynųjų ir padavė Filui milžinišką picą, kurią jis prarijo per šešias minutes; paskui sulankstė kartoninę dėžutę į lazdą.

Vienu metu filme Marvinas Fisčelas, vaidinantis policininką, prisikabina prie dviejų banditų, mėginančių pavogti automobilį. Banditai jį primuša. Galutiniai smūgiai buvo smogti metaliniu strypu, kuris, supratau, yra... Spyna. Greitai Marvinui perplyšo lūpa, jis neteko daugumos priekinių dantų, skruostikauliai buvo sulaužyti. Tuo tarpu Filas sėdėjo priešais mus mojuodamas picos dėžutės lazda sinchroniškai su kiekvienu smūgiu, barstydamas trupinius per tris eiles, kartu ir į Čerilę, Kenį ir mane. Grįždama atgal į miestą, vis mąsčiau apie liūdną sceną su Spyna. Kaip pagaliau Delila privertė kompaniją sutikti su reklama? Staiga prisiminiau, kad ji nematė filmo, vadinasi, nematė ir jie. Tai neteisinga.

Kitą dieną Džeimsas atsiuntė Lūpų balzamo plakatą Čerilei patvirtinti. Ji su Keniu buvo susitikime su Filu ir Polisvilio režisieriumi, tad palikau jį Čerilei ir pradėjau žiūrėti Mielą maitvanagį. Veikiai supratau, kad jis dar prastesnis už Lūpų balzamą. Negalėjau sugalvoti jam nei pradžios, nei pabaigos, bet spaudos pastabos sakė, kad Valhala Bounti, Maitvanagio režisierė ir scenariste, buvo Pastoges gyvūnėliuose 1985 rugpjūtį. Toks buvo siužetas.

Greitai persukusi kitus filmus ir perskaičiusi pastabas supratau, kad turėsiu šį darbą spauste išspausti iš savęs. Kiekvienas filmas turėjo mažiau patrauklumo už ankstesnį, keli atrodė nebaigti ar tik pradėti. Pastabos bylojo apie grandiozinius idealus, tokius kaip „triumfas virš nelaimės“, „aukštesnės gyvenimo prasmės ieškojimas“, kelios paminėjo, kad tai „alegorijos mūsų nerimastingiems laikams“. Kad ir kokios būtų filmo kūrėjos intencijos, darbai atrodė taip beviltiškai sujaukti, kad buvo sunku priderinti užrašus filmams. Sudėjau vaizdajuostes, spaudos rinkinius ir nuotraukas į stirtą ant savo stalo, vildamasi iš chaoso sukurti tvarką.

Tada suskambo mano telefonas. Tai buvo Elena.

— Galva neišneša, kas čia per vieta, — pradėjo ji. — Vieni nervai.

— Kas nutiko?

— Kalbėjausi su Glorious advokatu, kuris sudarė tavo sutartį. Jis pareiškė, kad jei manęs netenkina sąlygos, jis galėsiąs rasti kitą Karen Džeikobs vien spragtelėjęs pirštais.

— Keista. Nieko nepažįstu Teisės skyriuje.

— Pasakiau jam, kad tu esi tiesiog nepakeičiama, kad taip elgtis su tavimi negalima.

— Nepakeičiama?

Elena atsiduso.

— Pamainoma. Pakeičiama. Tu tokia nesi.

— Tai neturi prasmės. Maniau, jie nori, kad aš čia dirbčiau.

— Tai tokių susitarimų ironija. Jie siūlo tau darbą, bet padaro taip, kad neįmanoma tau sutikti su sąlygomis.

— Paklausiu Mato, savo viršininko, gal jis galėtų padėti.

— Prašom. Aš nebeturiu idėjų, — pasakė ji ir padėjo ragelį.

Palikau žinutę Mato asistentei, prašydama jo man paskambinti, užsimerkiau ir čiupau kažką iš krūvos, prisiekdama dirbti su tuo filmu, kurį ištrauksiu. Kišenės saugotojas. Įdėjau juostą į vaizdo magnetofoną ir pradėjau žiūrėti filmą, pasižymėdama pastabas apie vaizdus ir temas, kurias galėčiau panaudoti viename puslapyje.

Įėjo Čerilė ir pasakė, kad Lūpų balzamo plakatas patvirtintas visų, kurie turėjo tai padaryti. Dabar Džeimsas turės prižiūrėti spausdinimą Kinko ir tada aš nusiųsiu filmo kūrėjai jos egzempliorius.

Paskambinau Džeimsui ir pasakiau jam gerą naujieną. Jis pasakė, kad plakatai bus išspausdinti kitos savaitės viduryje ir mes susitiksime aptarti kitų filmų.

Negavau žinių iš Klarko ir Roberto, tad paskambinau jiems ir palikau balso žinutę. Sunku patikėti, kad jie su manim nesusisiektų. Paskambinau Eliotui, bet jo nebuvo, ir nusprendžiau nepalikti žinutės. Nieko iš jo negirdėjau nuo tada, kai matėmės prieš dvi savaites, ir nežinojau, kas jam, ar mums, ar kad ir kaip tai būtų. Bet mintis apie tai, kaip jis atrodė, kai mane bučiavo, neįtikėtinai blaškė — kaskart tai prisiminus reikėdavo laiko vėl susikaupti.

Metodiškai peržiūrėjau likusius Tonio filmus, kiekvienam sugalvojau plakato koncepciją ir paskutinę eilutę. Visa tai baigdama, po keturių dienų, susitikau su Džeimsu ir aptariau idėjas vienuolikai plakatų. Jis pažadėjo man greitai apsisukti ir pateikė baigtus Lūpų balzamo plakatus. Net spausdinti Kinko, o ne tikra spauda, jie buvo stulbinantys.

Norėjau parašyti Matui elektroninį laišką, kad po vieną puslapį kiekvienam filmui jau surašiau, ir nustebau radusi žinutę nuo Vivianos. Perskaičiau ją dukart, negalėdama patikėti savo akimis. Tai buvo atsiprašymas.

Norėčiau atsiprašyti, kad kartais taip su jumis elgiausi. Nors mes visi dirbame labai stresinėje aplinkoje, tai nepateisina mano buvusio elgesio. Viliuosi, kad tolesnis laikas leis man elgtis su jumis pagarbiai ir mandagiai, kaip jūs nusipelnėte.

Nuoširdžiai — Viviana Henri

Griebiau telefoną ir paskambinau Klarkui.

— Kas pasidarė Vivianai? Gavau keisčiausią, nuoširdžiausią jos atsiprašymą.

— Atrodo, jog kažkas įsibrovė į jos elektroninį paštą, — atsakė Klarkas. — Visi kompanijos darbuotojai gavo tą žinutę, net Filas su Toniu, o Viviana tiesiog pakvaišusi. Ji sako, kad jokios žinutės nesiuntusi. Blogiausia, kad pusė kompanijos jai atrašė, jog jaučiasi laimingi galėdami atleisti ir pamiršti.

Tada išgirdau Vivianos balsą, aiškų kaip varpas, per Klarko telefoną: „Na ir nervai tų žmonių! Manyti, kad aš jų atsiprašau! Kodėl? Už ką? Jie mano, kad aš jiems skolinga? Aš rasiu, kas tai padarė, ir...“ — Klarkas pradėjo kalbėti vėl, ir aš tolesnės Vivianos tirados nebegirdėjau.

— Tai juokinga, — pasakė Klarkas, — nors kartu ir kraupoka. Jei ne ji siuntė, tai kas?

Padėjau ragelį ir galvojau, ką galima būtų įtarti, bet galva buvo tuščia.

Nuėjau pas Kenį su Čerile parodyti Lūpų balzamo plakato. Jie aptarinėjo Vivianos elektroninį laišką.

— Gal ji išgyveno artėjančios mirties nuojautą, — kalbėjo Kenis man įeinant į jų kabinetą. — Kartais tai įžiebia tokias transformacijas. — Nusprendžiau leisti jiems pasidžiaugti tokia fantazija. Parodžiau jiems plakatus ir patikinau, kad po kelių dienų turėsiu ir kitų filmų eskizus.

Juodu atrodė labai užsiėmę, net abejingi. Iš pradžių pamaniau, jog dėl to, kad nėra Mato, nes jis dažnai būdavo buferis tarp jų ir brolių. Be jo jie patyrė visą Vaksmanų rūstybės galią, dabar pakurstytą vis dar nepatenkinamų Polisvilio rezultatų ir būsimos Akademijos kampanijos dėl EI Lechero, kuri buvo dar eskaluojama prieškalėdinės manijos. Bent jau 86 plakatas galiausiai baigtas, mat PhotoShop programa sutrumpino Frenkio kaklą ir jo smakras atsidūrė tiesiai virš krūtinkaulio. Pamačiusi mažą Hario galvą, nugnybtą Tamaros veidą ir Frenkio kresnumą, Bri suvokė, kad ji vienintelė grupėje atrodo normaliai ir davė savo sutikimą.

Vis dėlto jaučiau, kad Čerilės ir Kenio susidomėjimas manimi išblėso: dabar, kai baigiau savo pradinę užduotį, jie, regis, nežinojo, ką su manim daryti. Kai paskutinį kartą kalbėjau su Čerile, ji liepė jai priminti, kad prirašytų mane prie susitikimų sąrašo, bet aš jau ne sykį prašiau, ir nesėkmingai.

Palikau Matui dar vieną žinutę dėl sutarties, nes Elena nebegalėjo nieko keisti. Norėjau tiesiog pasikalbėti su Matu ir paaiškinti savo nerimą prieš pasirašant. Džeraldina dabar man skambindavo maždaug tris kartus per dieną. Kaip ji ir gąsdino, aš negavau atlyginimo čekio. Viešųjų ryšių skyriuje visada jaučiausi apgulta, o čia jaučiausi neregima. Jei uždaryčiau savo naujas duris ir užrakinčiau jas, ar Čerilė su Keniu bent pastebėtų, kad manęs nėra?

Paskutinis filmo šou

Vadyba viešiesiems ryšiams kaip psichiatrija psichologijai, pamaniau pagirdama save, kad sukūriau tokią SAT vertą analogiją. Tyrinėjau paskutinės Polisvilio patikrinimo peržiūros rezultatus. Jie rodė, kad keli geri pakeitimai padidino auditorijos „rekomenduočiau šį filmą savo draugams“ procentą iki 80 nuo 72 toje peržiūroje, kurioje lankiausi prieš savaitę. Žinojau, kad Filas bus patenkintas, juo labiau kad vakar mačiau atmintinę šiukšlių dėžėje — toje atmintinėje buvo rašoma, kad tie specifiniai iškarpymai — jo idėja. Dokumentas apie peržiūros rezultatus buvo paliktas ant kopijavimo aparato, o aš vis dar negaudavau pakankamai informacijos iš savo naujųjų kolegų ir turėjau remtis savais metodais, kad sužinočiau, kas vyksta šiame skyriuje.

Prisiminusi machinacijas Viešųjų ryšių skyriuje, kai stengiamasi išsiaiškinti, kiek žvaigždučių peržiūrėtojas skirtų filmui, jei laikraštis apdovanodavo žvaigždutėmis, arba diskutuojant, ar „įleidimas vidun“ į premjerą būtų bilietų kasoms geriau, ar blogiau, supratau, kad vadyba sunkus mokslas. Skirtumas tarp Viešųjų ryšių ir Vadybos buvo toks, kaip skirtumas tarp moterų, pažinotų koledže, kurios pasirinko sociologiją, ir tų, kurios pasirinko taikomąją matematiką. Valandų valandas galėjai teigti, spėlioti, teoretizuoti arba patvirtinti vieną realų atsakymą, tik vienintelį. Ta mintis mane patenkino, nors mano politiniai mokslai, regis, neturėjo nieko, kas pastūmėtų mano karjerą Glorious. Bet dėl neįtikėtino įvykio, kurio Filui ir Toniui reikėjo siekiant Konstitucijos pataisų, jie galėtų pasiremti manimi — aš jiems pasakyčiau, kaip jų pasiekti.

Smagu buvo matyti, kad Polisvilio rezultatai geresni — jis jau buvo taip aptartas spaudoje, kad nebegalėjo sužlugti. Lūpų balzamas buvo kur kas žemiau Glorious radaro ekrane. Vienas puslapis buvo parengtas, ir man liko tik išsiaiškinti filmo paleidimo datą ir kino teatrus, kur jis bus rodomas, kad galėčiau parašyti laišką Rebai Koronis.

Tai buvo įprastinė pristatymo procedūra, kai filmas tam parengtas. Filmo, tokio kaip 86, kūrėjai, aktoriai ir visi jų atstovai bus jau gavę plakatus ir paskui jiems bus nusiųstas ilgas sąrašas kino teatrų, kur filmas bus rodomas pristatymo vakarą, o jų gali būti tūkstančiai. Lūpų balzamas bus rodomas tik viename Niujorko kino teatre ir viename Los Andželo, tad man reikėjo tikslaus patvirtinimo, kuris teatras pasirinktas. Nors aš nepažinojau Rebos, buvau tikra, kad ji norės pasakyti draugams ir šeimai, kur jie galėtų pamatyti filmą, kurį ji sukūrė prieš septynerius metus. Kai tik paklausdavau Kenio, jis mane atstumdavo.

— Ko tu taip įsikibai į tą kvailą filmą? — nekantriai pareikšdavo. — Jis bus pradėtas demonstruoti ir pasibaigs per savaitę, koks skirtumas, kur jis sužlugs?

Dukart parašiau Matui elektroninį laišką, bet negavau jokio atsakymo. Kur jis? Rūpėjo pasikalbėti su juo apie savo sutartį.

Kai visi plakatai ir paskutinės eilutės Tonio populiarioms vaizdajuostėms buvo užbaigta ir patvirtinta, paprašiau Čerilės ir Kenio nurodymų, ką daryti toliau, bet jie man pasakė esą „per daug užsiėmę“, kad atitrūktų dėl mano darbo, tad pastarąsias kelias dienas žiūrėjau savo naują kabelinę televiziją.

Perbėgau kanalus ir pamačiau Oprą, kuri buvo vėl plona. Paskambinau Dagnei.

— Ką tik mačiau Oprą per TV ir pagalvojau apie tave. Ar ji paskambino?

— Labai juokinga. Ne, neskambino. Nors skambino Alegra.

— Ir?

— Paskambino vakar duoti man nurodymų, kaip ją rasti viešbutyje Vokietijoje, kur ji apsistojusi, bet gatve pralėkė keturios ugniagesių mašinos ir aš girdėjau jų kaukimą tiek pro langą, tiek per telefoną.

— Tai per daug juokinga.

— Taigi. Nežinojau, ką pasakyti, tad paklausiau: Alegra, ar dega „Juodasis miškas“? Ir ji padėjo ragelį.

— Tai daugiau nei nenormalu.

— Supernenormalu, — sutiko Dagnė. — Žinai, aš tavęs pasiilgau, Karen, ir ne todėl, kad Džeraldina dar nerado kitos asistentės ir turiu viską padaryti viena. Mes tikrai gerai dirbome drauge.

— Žinau. Ilgiuosi darbo kartu su tavim ir Robertu bei Klarku, nors Viešųjų ryšių skyriuje yra keli žmonės, kurių būčiau laiminga niekad nesutikti.

— Ar tau ten patinka, ką dabar veiki?

— Keistas klausimas. Manau, galėtų patikti, bet Mato nėra ir neįmanoma pasiekti — jis Los Andžele nuo tada, kai pradėjau čia dirbti, o Čerilė su Keniu negali padaryti pertraukėlės ir vis man sako esą per daug užsiėmę, kad galvotų, kur mane įtraukti. Taigi žiūriu Oprą.

— Gerai, atsikvėpk truputį. Tu bent jau gali atsitraukti nuo savo stalo, — pabrėžė ji.

Padėjau ragelį ir dar patikrinau elektroninį paštą vildamasi, kad bus bent viena ar dvi naujos žinutės. Nepaliaujamas pypsėjimas, kurį patyriau Viešųjų ryšių skyriuje, sulėtėjo, dabar žinučių buvo taip mažai, kad aš net paprašiau Sistemų Alejandro patikrinti, ar mano elektroninis paštas veikia gerai. Jis atėjo, patikrino ir garantavo man, kad viskas gerai. Buvo sausio pabaiga, Ebė praėjusią savaitę antrą nakties baigė savo tyrimų projektą — tą pačią dieną prasidėjo jos naujas semestras. Tik gaišinčiau jai laiką, jei imčiau pasakoti, kaip aš nuobodžiauju. Apsivilkau paltą, užsidėjau skrybėlaitę ir išsirengiau pasivaikščioti aplink Traibeką. Beveik gailėjausi, kad nebeturiu apsimetinėti rūkanti — to poreikio nebeliko, nes niekam nereikėjo, kad aš ką nors daryčiau.

Planuodama aplankyti Belindą, pasikalbėti ir išgerti karšto šokolado, lifte susidūriau su priblokšta Delila.

— Ar galim šnektelėti? — paklausė ji manęs.

Nusekiau paskui ją, ir mes paėjome per keturis kvartalus į pietus, kur buvo keli suoliukai. Delila pažvelgė į mane.

— Žinau, jau esu sakiusi tau anksčiau, bet pažadėk man, kad būsi atsargi, — pasakė ji ir prapliupo verkti.

— Delila, kas nutiko?

— Prisimeni, kai susidūriau su tavimi, Keniu ir Čerile prie Filo kabineto ir jis paklausė manęs, kaip sekasi su Spynos reklama?

— Taip. Ir kas nutiko?

— Žinai, kaip aš viską sutvarkiau, — tai turėjo būti didžiausias priedas, kokį esame padarę.

Prikandau lūpą prisiminusi kruvinas muštynes, kur buvo panaudota Spyna.

— Kai vakar parodžiau Polisvilį jų vadovaujančiam darbuotojui, jis įtūžo. Tikras konfūzas — aš pirmą kartą mačiau tą filmą ir norėjau šaukti demonstruotojui, kad jį sustabdytų. Vietoj reklaminio priedo mes gausime teismo ieškinį. Jei jie neprivers iškirpti tos dalies, grasina paduoti Glorious į teismą už klaidingą pateikimą.

Šioje istorijoje kažko trūko.

— Delila, kas tave paskatino prie jų prieiti?

— Prieš mėnesį perskaičiau išleistą scenarijų. Mano egzemplioriuje vagys mėgina pavogti automobilį, bet negali, nes ant vairo yra Spyna, ir tada Marvino personažas juos suima. Tekste buvo panaudota jų detalė.

— Tad kai pamatei mus tą dieną priešais Filo kabinetą, Kenis turėjo žinoti, kad sumanymas netikęs, — pasakiau aš, o Delila palinksėjo. — Ir jis nusprendė apie tai neužsiminti. Koks niekšas.

— Filas prašydavo manęs padaryti daugiau reklamos ir detalių sudėliojimo sandorių, ir tai atrodė puikus bendradarbiavimas. Daug vyrų, policininkų, automobilių įtaisų — maniau, tai labai tinka.

— Popieriuje taip buvo, — pasakiau. — Bet tai ne tavo kaltė.

— Mes dėl to pateksime į Volmartą, — pasakė ji liūdnai susimąsčiusi. — Filas šaukė ant manęs penkiolika minučių ir pasakė, kad svarsto, ar nereikėtų manęs atleisti.

Tai bent naujiena. Argi Delila nebuvo Tonio mergina, kuriai garantuotas darbas visą gyvenimą?

— Ak, jis niekada to nepadarys, — pasakiau greitai, nors iš tiesų nežinojau.

— Žinau, visi taip mano — atseit buvau Tonio mergina, tad niekada manęs neatleis.

— Taip, tokie gandai sklando apie tave, — pasakiau kaltai. Pastaruoju metu tiek žmonių jai melavo, nenorėjau palaikyti tos tendencijos.

— Tai netiesa. Mes kurį laiką draugavome, gal metus, bet aš jau čia dirbau. Ir turėjau užsidirbti likimą čia, patikėk manim.

— Norėčiau žinoti, ką tau pasakyti. Tai tiesiog siaubinga. Štai kur aš atsidūriau, o maniau, kad pataikiau į geresnę grupę.

— Nelygu kaip žiūrėsi. Tos Viešųjų ryšių kalės tave aprėks ir išdroš viską tiesiai į akis. Kenis ir Čerilė šypsosis ir smeigs iš pasalų į nugarą.

— Būsiu atsargi, — pasakiau kildama eiti. — Ir pranešk man, kaip viskas baigsis. Nesąmonė būtų tau kristi dėl kažkokios kvailystės.

Grįžusi į kabinetą radau Džeraldinos elektroninį laišką, devynioliktą kartą klausiantį apie mano sutartį. Ji buvo parengta pasirašyti, aš tik norėjau prieš tai pasikalbėti su Matu. Kai jis pakvietė mane dirbti į savo skyrių, nemaniau, kad turėsiu pasirašyti tokį svarbų dokumentą. Pokalbis su juo mane nuramintų, nes galiausiai pasirašiusi sutartį gaučiau trijų savaičių atlyginimo čekį.

Mano akis užkliuvo už Lūpų balzamo plakatų. Viešieji ryšiai niekaip neparėmė šio demonstravimo, tad niekas mano sename skyriuje irgi neturės jokios informacijos. Nesupratau, kodėl Kenis negalėtų man tiesiai pasakyti, kokia padėtis, kad galėčiau nusiųsti tą nelemtą laišką Rebai, bet po savo pokalbio su Delila nebenorėjau jo spausti. Kur, po galais, yra Matas, kodėl jis nei atrašo man, nei paskambina?

Nusiminusi paskambinau Eliotui. Šeštasis puslapis — patikimiausias Glorious informacijos šaltinis šiomis dienomis, o man — nors virvę ant kaklo.

— Karen, kokia nuostabi staigmena. Jau kurį laiką buvo pertraukėlė.

— Kadangi aš perėjau į Vadybą ir čia nėra jokio kąsnelio, kurį galėtum iš manęs ištraukti, — pasakiau juokdamasi, — spėju, kad praradai bet kokį interesą.

— Visai ne. Kas ant tavo kojų?

— Sportbačiai, Eliotai. Tiksliau, Adidas Rod Lavers. Ir prakaituotos kojinės.

— Tu tikrai žinai, kaip vyruką išversti iš koto.

— Rimtai, aš skambinu ne tam, kad aptarinėtume mano kojas. Pamaniau, gal turi informacijos, kuri man padėtų.

— Klausk.

— Ką tu žinai apie Matą Vincentą? Jis mano naujasis viršininkas, bet nuo tada, kai čia pradėjau dirbti, jis Los Andžele ir man neatsako — iš jo nei žinutės, nei telefono skambučio.

— Tad tu manai, kad jis tiek pat Los Andžele, kiek Alegra Europoje?

— Tu ir apie tai žinai?

— Visi žino. Mes net nesivarginome įdėti to į puslapį.

— Ne, aš manau, kad Matas tikrai Los Andžele. Tai man sukėlė daug painiavos.

— Gerai, Karen. Čia sandėris. Jau kelios dienos seku šią istoriją, bet neturiu pakankamai informacijos, kad galėčiau garantuoti. Kažin ar verta tau sakyti.

— Pažadu tylėti.

— Matas Vincentas yra Los Andžele, nes Filą ir Tonį stengiasi priversti iš naujo derėtis dėl jo sutarties. Matas nori išeiti iš Vadybos ir pereiti į gamybą. Jis sako, kad liks Vakarų pakrantėje, kol jie sutiks perkelti jį į Gamybos skyrių, o Vadybai pasamdyti ką nors kitą. Iš esmės jis laiko save įkaitu. Tokie dalykai gali nutikti tik jūsų beprotiškoje kompanijoje.

— Tai paaiškina jo paslaptingą dingimą. Stačiai neįtikėtina, kas čia per vieta.

— Ir kas man už tai, kad pateikiau tokią neskelbtiną informaciją?

— Mano nuoširdus dėkingumas.

— Būčiau daug laimingesnis gavęs šiek tiek laiko pabūti su tavo kairiuoju mažuoju piršteliu.

— Suorganizuosiu, — pasakiau, bet galvojau, kad man daug labiau patiktų puikus Chardomy ir geras pokalbis. Ir tada vėl prisiminiau tą bučinį ir kaip jį paskui jaučiau dar tris dienas.

Padėjau ragelį ir svarsčiau, ką daryti toliau. Ar kas nors man pasakys, kas vyksta? Ar Čerilė su Keniu mano nauji viršininkai? Dabar jaučiausi labai patenkinta, kad nepasirašiau sutarties, nors mano paskutinė kelionė į bankomatą parodė, kaip labai reikia to čekio. Buvau nustebinta, kai kvitas nepasakė: „Pamaitink mane“.

Parašiau Keniui penktą elektroninį laiškutį klausdama apie Rebos filmo paleidimo datą. Žinojau, kad jis susierzins, bet norėjau palikti pėdsakus, kad stengiausi elgtis teisingai. Kenis galėjo turėti kokį motyvą nuslėpti šią informaciją nuo Rebos ar manęs, ir aš neketinau pasiduoti tam, ką jis sumanė.

Vos paspaudžiau „Išsiųsti“, paskambino Čerilė. Ji turėjo išvykti tikrinti filmų anonsų nieko neįtariantiems parduotuvių rajono globėjams Filadelfijos priemiesčiuose.

— Karen, džiaugiuosi, kad tu vis dar čia, — pradėjo ji. — Tonis prašė manęs jam šį tą padaryti, o aš buvau per daug užsiėmusi ir nespėjau. Maniau, jis jau viską pamiršo, bet jo asistentė ką tik paskambino ir priminė, kad rytoj tai turi būti padaryta. Gal galėtum man padėti?

— Žinoma, — pasakiau. Čerilė paaiškino, kad Tonis nori turėti atsargai penkių šimtų filmų pavadinimų sąrašą. Jis galėtų panaudoti juos pervardinti filmams, duoti užsienio filmams angliškus pavadinimus ar, jei pavadinimas būtų labai viliojantis, galėtų net pagal jį sukurti filmą.

— Karen, pažadu. Jei galėsi man tai padaryti, pasirūpinsiu, kad visi žinotų, jog tai tavo darbas. Tu ištrauktum mane iš didžiulės bėdos, Matas, Kenis ir net Tonis tikrai tai įvertintų. — Ji atrodė tokia nelaiminga, o aš tikrai norėjau užrašyti savo vardą ant kažko kito, ne tik Lūpų balzamo Vadybos skyriuje, tad sutikau, nors tai atims iš manęs naktį.

— Reikalas toks. Tonis mėgsta pažiūrėti į pavadinimus ir įsivaizduoti, kaip jie atrodys kino teatruose, — pasakė ji. — Tad tau reikės atspausdinti dvidešimt šešių eilučių tekstu Helvetica šriftu, išryškinti kiekvieną. Atsiųsk man elektroniniu paštu bylutę, kai baigsi, — pridūrė ji, paskui nugirdau, kaip Kenis jai sako, kad jų automobilis apačioje. Ėmiausi iškart. Sunku buvo pajusti įkvėpimo kibirkštį, tad kurį laiką žiūrėjau į pirštus ant klaviatūros. Galiausiai šovė mintis:

RANKA

RANKOS SUGRĄŽINIMAS

RANKA 3: MAŽOJO PIRŠTELIO KERŠTAS

Šie pavadinimai atrodė geri, ir žinojau, kad Toniui patinka filmai, lengvai virstantys serialais. Įsivaizdavau Ranką kaip komedinį siaubo filmą: amputuota ranka terorizuoja gražią moterį, kuri uždirba pinigus kaip žiedo ir apyrankės modelis.

Įsijungiau vakaro žinias, vyliausi, gal tai sužadins įkvėpimą, — deja. Užsisakiau pietus, kurie įkvėpė:

KĄ JI UŽSISAKĖ

KEPTŲ BULVYČIŲ PUSĖ IŠ VALGIARAŠČIO

Įsivaizdavau tai kaip serijas Merginos dideliame mieste — visose vaidintų drąsi jauna herojė, kurią išvertė iš kojų visai ne jos tipo vaikinas. Ar bent ji taip manė.

Pavadinimus sugalvoti buvo sunku. Nenuostabu, kad Čerilė užkrovė tą darbą man. Apsidairiau savo kabinete, atmečiau Palmės piloto versiją — pernelyg panašu į Kišenės saugotoją — ir supratau, kad ši teritorija jau nužymėta. Stalo servizas, Odesos byla ir Surink Z Žudikui jau sujungė geriausius kabineto pasiūlos pavadinimus.

Vakarėjant pasijutau nuvargusi ir šiek tiek melancholiška.

APKLOTO PASAKOJIMAI

PAGALVĖ

TRAIBEKE AUŠTA RYTAS

Baigusi sąrašą, pridūriau išnašą Karen Džeikobs/vadyba ir datą. Ketvirtą ryto nusiunčiau jį elektroniniu paštu Čerilei.

Rytą sąrašo fotokopija jau be išnašos gulėjo ant mano kėdės. Buvo pridėta Čerilės pastaba Toniui: „Čia kelios idėjos, kurias mes kartu su asistente sugalvojome“.

Įėjau į jos kabinetą.

— Jūs žinote, kad vienintelė priežastis, kodėl apsiėmiau dėl jūsų sugalvoti šiuos pavadinimus, buvo ta, kad jūs žadėjote, jog sąrašas nukeliaus tiesiai Toniui ir visi žinos, kad tai mano darbas.

— Niekada to nežadėjau, — tarė ji taip ramiai, tarsi būtų užsakinėjusi pusryčius. — Ir nebuvo taip, kad tu įteiktum kažką, ką galima tiesiai jam nusiųsti. Kelis tavo pavadinimus teko ištrinti.

Pasipiktinusi aš grįžau į kabinetą, uždariau duris ir stengiausi sugalvoti, ką veikti toliau. Nusiunčiau elektroninį laišką Matui, dar vieną Keniui, daugiau iš pareigos nei tikėjimo, kad gausiu atsakymą. Vis dar neatsigavusi nuo to naktinio pavadinimų maratono, ne tik įpykusi, paskambinau Dagnei.

— Niekad nemaniau, kad teks tavęs šito prašyti, bet ar negalėčiau paskaityti kelis tavo žurnalus? Net jei turėčiau juos tau išplėšyti?

— Žinoma, ateik, turiu šūsnį, — pasakė ji.

Kai išlipau iš lifto savo senajame aukšte, pabeldžiau į atdaras Roberto kubo duris. Jis pakėlė galvą, pamatęs mane atsistojo ir perlipo per savo stalo viršų pasisveikinti su manim — tik tokiu būdu jis galėjo judėti siauroje erdvėje, kurią jam paliko Marlena. Jis mane apsikabino.

— Kaip laikaisi? — paklausė.

— Sunkiai dirbu, stengiuosi laikytis. — Jis buvo taip pertvarkęs kubą, kad viskas kabojo ant sienų tvarkingomis eilėmis. Ant jo stalo buvo trys dėžės su bylų aplankais, jis pasinaudojo mažu elektroniniu prietaisu prie kiekvienos prisegti kortelei.

— Kur Klarkas?

— Kažkur laksto su Glorijos užduotimi ar panašiai. Pastarosiomis dienomis jo beveik nematau.

— Koks čia projektas?

— Būsimų penkerių metų Glorious išleidimo tvarkaraštis. Norėjau parengti. Viskas nutinka dar tau nespėjus susivokti, — pasakė jis, ir aš skaudžiai suvokiau dvigubą tų žodžių prasmę.

— Netrukus pasikalbėsime, — pasakiau. — Nenoriu čia tau trukdyti.

Nespėjau įsmukti pas Dagnę, kai mane pamatė Viviana.

— Karen. Karen. Karen. Tu čia nebedirbi. Mes čia turime opių dokumentų. Prašau trumpai.

Pažiūrėjau į Dagnę ir išverčiau akis. Ji padarė tą patį, ir aš pasakiau:

— Viviana, prisiekiu, nieko nemačiau. — Dagnė padavė man šūsnį žurnalų, ir ištvėriau neprasijuokusi, kol išėjau už durų, kurios skyrė Viešųjų ryšių skyrių nuo kitų. Gal jos ne skyrė, o apsaugojo kitus; negalėjau būti tikra. Eidama į liftą sustojau pamačiusi kalną sumuštinių ant stalo tuščiame konferencijų kambaryje. Čiupau rūkytos jautienos sumuštinį su prieskoniais, užvarvinau garstyčių ant ruginės duonos, dar įsidėjau į lėkštę marinuotą agurką ir bulvių salotų, nuėjau į liftą ir paspaudžiau mygtuką, belaukdama suvalgiau tris ketvirčius agurko.

Stovėdama girdėjau moterį, šaižiu anglišku akcentu šaukiančią: „Filai, tu neturi žalio supratimo, kaip leisti prakeiktą žurnalą, ir aš įvertinčiau, jei tu paliktum tą darbą tiems, kurie jį išmano. Kitaip aš tiesiog nepasivarginsiu...“

Kas pasaulyje turi drąsos šitaip šaukti ant Filo? Reikia nepamiršti nusiųsti elektroninio laiškiuko Robertui ir išsiaiškinti. Lifto durys atsidarė, ir aš įžengiau vidun.

Kai grįžau į savo skyrių, visos aukšto durys buvo uždarytos — atrodė, tarsi Kenio, Čerilės ir Delilos čia nebūtų, Mato erdvėje aiškiai ne kažin kiek veiklos, nors jo asistentė dirstelėjo į mane, kai įėjau. Pasidėjusi sumuštinį ant stalo, įsijungiau kompiuterį, surinkau LLOYDASYRAMIRES ir galvojau, kiek daug norėčiau papasakoti Ebei.

Jokio ženklo, tad pamėginau dar porą kartų. LLOYDASYRAMIRES, LLOYDASYRAMIRES. Paskambinau Sistemų Alejandrui ir pirmąkart per visą tą laiką, kiek esu jam skambinusi dėl pagalbos, veikė tik jo balso paštas. Jau buvau bemananti, kad jis neturi balso pašto. Palikau žinutę ir toliau valgiau sumuštinį.

Suskambo telefonas. Nurijau kąsnį ir atsiliepiau. Tai buvo Matas.

— Kaip sekasi? — paklausiau nenorėdama išsiduoti, kad žinau, jog jis laikosi atokiau nuo Vaksmanų.

— Karen, man labai gaila tau pasakyti, bet turiu tave atleisti. Tai ne tavo kaltė, bet klausimas nediskutuotinas.

— Ką? — sušukau. — Ką jūs kalbate? Kodėl jūs mane atleidžiate? — Čia koks nors pokštas arba baisi klaida.

— Man labai gaila, Karen, bet tu čia nebedirbi.

— Matai, kas nutiko? Kas nutiko? Kad ir kas tai būtų, esu tikra, galiu viską paaiškinti. — Mano širdis daužėsi, laikiau ragelį sugniaužusi pabalusiais krumpliais. — Esu tikra, galiu tai sutvarkyti. — Mano protas dirbo, peržvelgiau praėjusias porą savaičių išgąstingai ieškodama, kokią klaidą padariau.

— Čia nėra ką aiškinti nei sutvarkyti. Tu atleista ir viskas, — pasakė jis nė kiek nesijaudindamas.

— Aš padariau čia viską, ko buvau prašyta. Viską.

— Žinau. Bet kartais reikia eiti išvien su komanda.

— Matai, tu nesupranti. Aš stengiausi įsilieti į komandą, bet manęs neįsileido. Aš verčiuosi per galvą stengdamasi išsiaiškinti, ką turiu daryti, ir niekas su manim nekalba. Esu atskirta nuo visko, gaunu informaciją iš atmintinių, kurias išsitraukiu iš šiukšlių dėžės, ir dabar jūs man sakote, kad aš turiu eiti išvien su komanda? Gal malonėtumėte bent tiek paaiškinti?

Rankos man drebėjo, pylė prakaitas nuo pastangų nepravirkti.

— Tai dėl Rebos Koronis, žinai, iš Lūpų balzamo.

— Taip, aš žinau apie Lūpų balzamą. Ir esu vienintelė, kuri žino apie Lūpų balzamą.

— Taigi ji važiavo per Los Andželą, praėjo pro Niuarto teatrą Santa Monikoje ir tiesiog įtūžo pamačiusi Lūpų balzamą virš durų.

— Matai, aš stengiausi pasiųsti jai tą informaciją ištisas savaites. Galiu net parodyti visus elektroninius laiškus, kuriuos nusiunčiau Keniui jo prašydama, kad galėčiau pasiųsti Rebai plakatus ir išvardyti kino teatrus, kur bus rodomas filmas. Kenis man neatsakė.

— Suprantu, apie tai jau su juo kalbėjausi. Niekas nemano, kad tai tavo kaltė.

— Tai kodėl mane atleidžiate? — paklausiau, ir galiausiai pasipylė ašaros.

— Reba įtūžo. Ji dabar yra P and O, su tuo pačiu agentu, kuris atstovauja Amžinų nesutarimų režisieriui ir daugybei svarbių žmonių. Agentas reikalauja, kad kam nors nulėktų galva ir taip mes parodytume, jog suprantame klausimo rimtumą. Jis pasakė Filui ir Toniui, kad jei to nepadarysime, Glorious negalės pasisamdyti jokio jo talento.

— Ir jūsų, kaip prodiuserio, naujas vaidmuo — išsaugoti gerus santykius su tuo agentu, — pasakiau, o kartėlis persmelkė kiekvieną skiemenį.

Matas kiek padelsė, paskui atsakė. Bent jau jį nustebinau.

— Taip, Karen, žinoma, kad taip.

— Tai puiku. Po paraliais, aš tikrai tai vertinu. Jūs žinote, kad stengiausi susisiekti su jumis keletą dienų. Žinote, kad tai buvo problema, kurią stengiausi išspręsti. Ir jūs laikote Kenį? Jis vienintelis ir pirmas nusprendė, kad Reba visai nesvarbi ir neverta dėl jos vargintis.

— Kenis labiau prityręs. Aš daugiau nebevadovausiu šiam skyriui, tad negalime netekti vieno iš vyresnių darbuotojų. Karen, man labai gaila, bet turiu eiti.

Trenkiau telefono ragelį tuo pat metu, kai prie durų pasirodė Džeraldina.

— Turbūt Matas tau pasakė, — tarė ji. Linktelėjau ir toliau verkiau. — Gal apsieitume be šito? Man reikia, kad tu baigtum sutvarkyti atleidimo dokumentus, — pasakė ji, o Harvis užšoko ant mano jau buvusios kėdės, padėjo priekines letenas ant stalo ir apuostė sumuštinį. — Ak, leisk tau padėti, branguti, — pasakė ji, pakėlė ruginę duoną ir su viena mano nosinaičių nušluostė garstyčias. Pašalinusi pagardus, ji padėjo lėkštelę priešais Harvį, o tas prarijo sumuštinį. Vyliausi, kad jis užsprings, kai sumuštinis keliaus ilgu takso virškinimo traktu.

Džeraldina liepė man susidėti daiktus ir pasitikrinti, ar nepasiėmiau nieko, kas ne mano — ir norėdama nebūčiau galėjusi to padaryti, nes jis stovėjo šalimais ir nenuleido nuo manęs akių.

— Tikrai, Karen, nesuprantu, ko tau taip verkti.

— Žinote, — stengiausi atgauti savitvardą, kad galėčiau kalbėti. — Man patiko šis darbas, nors ir sunkus, ir aš tikrai pasiilgsiu bendro darbo su draugais, kurių čia įsigijau. — Galvojau apie Robertą, Klarką, Dagnę ir Sabriną.

— Ne tiek tu turi draugų, kaip manai, — pasakė ji. — Veikiau įgijai skonį.

Ši pastaba netikėtai iškart išdžiovino man akis. Truputį pastovėjau ir tada pasakiau:

— Kadangi mes dabar nuoširdžios, Džeraldina, manyčiau, kad turiu tau pasakyti, kad ta sureikšminta žiurkė nėra vyro pakaitalas. Pagaliau laikas žinoti, ką žmonės šneka tau už akių.

Dabar buvau visiškai rami ir racionali.

— Pereikime prie dokumentų, kurių, sakėte, jums reikia. Tikrai nebenoriu čia gaišti laiko. Žinoma, norite šito, — ir čiūžtelėjau mobilųjį jai per stalą. Jis nukrito ant grindų ir sulūžo. — Ak, jūs lėtos orientacijos, — maniakiškai nusijuokiau.

— Tu nebuvai pasirašiusi sutarties, tad nėra jokio ryšių nutraukimo, — pradėjo ji. — Tai mano gyvenimą šiek tiek palengvina.

— Žinoma, — pasakiau. — Ir mano. Neturėsiu laikytis visiškai neteisėtos nekonkuravimo išlygos ar to punkto, kuris skelbia, kad negaliu pareikšti ieškinio Glorious Pictures.

— Ne, manau, kad neturėsi, — pasakė ji.

— Ir žinote, tas konfidencialumo susitarimas man irgi negalioja, — pasakiau žiūrėdama jai tiesiai į akis, kad ji pamatytų, jog aš kalbu rimtai. — Nes, kaip jūs sakėte, aš nepasirašiau savo sutarties.

— Tikrai, Karen, verčiau apie tai pagalvok. Nenorėk šioje srityje įsigyti priešų.

Mano pastaba turėjo pageidaujamą poveikį, Džeraldina tikrai atrodė sukrėsta.

— Aš? Priešų? — nusijuokiau. — Man tikrai tai nerūpi. — Pasiėmiau mažą savo daiktų dėžutę ir išėjau iš kambario. Džeraldina nusileido liftu drauge su manim, kaip būdinga Glorious, ir palydėjo mane iki šaligatvio.

Smūgis imperijai į nugarą

Gatvėje stengiausi nusiraminti, perkėlinėjau dėžutę iš vienos rankos į kitą, kad nusišluostyčiau akis. Nenorėjau, kad kas nors iš Glorious mane pamatytų ašarojančią. Atsigręžiau, Džeraldina dar stovėjo sukryžiuotomis ant krūtinės rankomis ir trepsėdama kojomis. Pasigavau taksi, nusišypsojau jai ir trinktelėjau dureles, stengdamasi tramdyti verksmą, kol išvažiuosiu iš Keturioliktosios gatvės. Pakėliau akis, ar jau galiu verkti, ir išvydau pažįstamą pūkuotą paltą.

— Sustokite! — sušukau vairuotojui. Jis vos man nesužalojo kaklo iš uolumo staigiai stabdydamas.

Metusi jam beveik dvigubą užmokestį, iššokau iš taksi ir sušukau:

— Alegra! Alegra Orekchi! — Ji neatsisuko. — Alegra! Alegra! Aš čia nebedirbu. Atsigręžk. — Pūkinis paltas tolo nuo manęs. Priėjau arčiau. — Turiu jums Oprą Vinfri, Alegra, — tariau išdidžiu balsu.

Ji atsigręžė, vos neparvertė manęs tuo savo pirkinių krepšiu, kuris apsisuko nuo išcentrinės jėgos.

— Tu manai, kad tai juokinga, Karen, — pasakė ji garsiai ir aiškiai, kaip kalba paprasti žmonės.

— Juokinga? Ne, nė kiek nejuokinga. Tai graudu. Apsimesti, kad esate Europoje, graudu. Jūsų šnibždėjimas ir slapstymasis — beviltiškas. — Vėl išgyvenau tą keistą ramybę, kurią patyriau su Džeraldina. — Jūs, Alegra, esate liūdnas žmonijos atsiprašymas.

— Manai, kad daug žinai, — pasakė ji, o jos veidas buvo piktas. — Visos jūs, asistentės, manote, kad daug žinote. Nieko jūs nežinote! — sušuko ji ir pradėjo vėl tolti nuo manęs.

— Pasakykite man, — tariau. — Pasakykite man, ko aš nežinau. Gal ir jūs nežinote. Matas mane šiandien atleido be jokios priežasties.

— Gal aš stengiuosi turėti šiek tiek gyvenimo, kuriame nėra Filo, Tonio ir jų filmų. Ar Vivianos su Marlena ir jūsų visų. Jau nekalbant apie Džordžą Hanratį — taip, aišku, aš žinau, kad buvai jį sutikusi.

Iš kur ji galėjo žinoti? Arba ji blefuoja, arba įsitikinusi, kad jis buvo sutikęs mus visus, kaip ir aš buvau įsitikinusi.

— Aš tik norėjau turėti bent dešimt minučių pati sau — pasistengti pabendrauti, pasišnekėti su savo mama, veikti kažką kita nei toje nelemtoje kompanijoje. Jei sakydavau, kad kalbuosi su Opra, jie turėdavo palikti mane vieną. — Ji staiga atsisėdo ant šaligatvio briaunos prie Vest Saido autostrados. Aš atsisėdau priešais ją, laikydamasi per saugų atstumą.

— Kodėl jūs tiesiog negalėdavote to paprašyti?

— Džiaugiuosi, kad manai, jog viskas taip paprasta. Manai, didelis malonumas kiaurą dieną klausytis Vivianos su Marlena dejavimų, paskui terliotis su Toniu ir Filu ir jų nesąmonėmis? — Ji nutilo ir pasilenkė į priekį prisitraukdama kelius.

— Jūs vadovavote skyriui, štai kodėl jūs prezidentė.

— Ko aš troškau, — pasakė ji, — ko aš troškau, tai reklamuoti filmus, turėti kažką bendra su rezultatais, o ne būti tarpininke.

— Tai kodėl apsimetėte, kad esate Europoje?

— Stengiausi, kad viskas vėl sustotų į savo vietas. Maniau, jie pamatys, kad arba turi išsiaiškinti, ką privalo daryti, arba pribaigs vienas kitą, bet kad gali tvarkytis be manęs.

— Ir tai geriausia, ką galėjote sugalvoti? Sakykite, Alegra, kodėl jūs iš tiesų neišvykote į tą kelionę?

— Bijojau, kad Filui ir Toniui gali manęs prireikti, tad likau netoliese.

Atsistojau, staiga praėjo noras kalbėtis su Alegra. Ji atrodė kaip gatvės žmogus, sėdintis ant šaligatvio su pirkinių krepšiu. Pakėliau ranką ir susistabdžiau kitą taksi.

— Sėkmės! — sušukau ir nepasivarginau atsisukti prieš įlipdama.

Namie laukiau Elenos ir to momento, kai ji įeis pro duris, kad išliečiau jai visą savo nuoskaudą. Ji kantriai išklausė mano istoriją, o kai jau nutilau, paklausė:

— Tu juk nepasirašei sutarties, ar ne?

Pakračiau galvą.

— Ne, tai vienintelis dalykas, kurį padariau teisingai.

— Gera naujiena. Ir aš manau, kad jie skolingi tau už ryšių nutraukimąrytoj žadu jiems paskambinti. Žmonėms turi būti sumokėta už darbą, kurį jie atliko.

Padėkojau jai ir nuėjau į savo kambarį paskambinti Ebei. Ji buvo sukrėsta ir atrodė dar labiau nusiminusi nei aš. Po savo susidūrimo su Džeraldina ir Alegra ir išsipasakojimo Elenai aš galiausiai įstengiau iškloti jai visą istoriją neverkdama. Kartu apėmė toks nuovargis, kad nenorėjau nieko, tik kristi į lovą. Truputį pasišnekėjusi su Ebe, pažadėjau jai paskambinti kitą dieną.

— Tu gausi ką nors nauja, geriau, — pasakė ji ir padėjo ragelį. Iš tiesų taip toli į priekį negalvojau.

Buvo dar tik aštuonios, bet aš užmigau kietu alsiu miegu ir labai nustebau, kai suskambo telefonas. Žiūrėdama į laikrodį atsiliepiau. Buvo dešimta valanda ryto, skambino Kenis. Gal jis skambina atsiprašyti ar pasiūlyti man grįžti į darbą, pamaniau.

— Karen, gal tu turi Rebos Koronis namų numerį?

— Ką?

— Rebos namų numerį. Tu juk turi, tiesa? Man reikia su ja susitikti — Filas dabar nori paleisti Lūpų balzamą dvidešimt penkiuose miestuose, kad parodytų savo gerą valią.

— Keni, kodėl tu man neatsakei visus tuos kartus, kai man reikėjo tos informacijos?

— Turėjau darbų iki kaklo, tai neatrodė svarbu.

— Bet argi nebūtų buvę tiesiog mandagu atsakyti man ir leisti man dirbti savo darbą?

— Gal ir taip, bet buvau įsitraukęs į daug didesnį projektą ir tas kvailas mažas filmukas atrodė nevertas, kad dėl jo gaiščiau laiką.

— Bet dabar to kvailo mažo filmuko režisierė svarbi ir tu nežinai, kaip su ja susisiekti, o aš žinau, tad skambini man. Tu mane stulbini, — pasakiau.

— Karen, gal baigsi dramą ir tiesiog duosi man tą numerį?

— Atleisk, Keni, kad esu nusiminusi, nes buvau atleista dėl tavo kaltės. Ar padarytum man bent vieną paslaugą? Manau, tu man ją skolingas.

— Ko tau reikia? — paklausė jis budriai.

— Man reikia, kad tu eitum po velnių, — atrėžiau ir tėškiau ragelį. Tų žmonių įžūlumas neįtikėtinas. Kirbėjo mintis paskambinti Rebai — jos numeris buvo mano užrašuose Palmių pilotas, kaip ir visi kiti numeriai, kuriais skambinau dirbdama Glorious. Ji nusipelnė žinoti, ką jos naujieji draugai mano apie jos filmą, argi ne? Kiek pasvarsčiusi persigalvojau. Dabar, kai nebepriklausau Glorious, neturiu elgtis taip, kaip daro jie.

Pokalbis su Keniu mane galutinai išbudino. Elena jau seniai dirbo, namie buvau viena ir nežinojau ko nusitverti. Dar nebuvau pasirengusi skambinti tėvams — jie įšoktų į automobilį ir atlėktų čia, o aš to nenorėjau. Net pagalvojau paskambinti Eliotui, bet man reikėjo išsilaižyti žaizdas, ne kojas.

Suskambo telefonas. Tai buvo Dagnė ir Klarkas, skambino drauge.

— Mums taip gaila, — pasakė Klarkas. — Ką mes galėtume padaryti, kad geriau pasijustum?

— Tikrai manau, kad man viskas gerai. Tik reikia, kad nuslūgtų įtampa.

— Ar nenorėtum sugrįžti į šį skyrių? — paklausė Dagnė. — Džeraldina dar nerado man kitos asistentės.

— Ne, dėkui, — atsakiau. Nusprendžiau nepasakoti jai, ką sužinojau iš Alegros. — Geriau su ta vieta neturėti nieko bendra.

— Suprantu, — tarė ji.

— Pasakyk man vieną dalyką, — pasakė Klarkas. — Gerai?

— Žinoma, bet ką.

— Ar tu tikrai pasakei Džeraldinai, kad jos šuo nėra vyro pakaitalas? Sklinda tokie gandai — man svarbu žinoti.

— Gryna teisybė, — patvirtinau ir nusijuokiau prisiminusi jos suglumusį veidą tai išgirdus.

— Kažkas turėjo jai tą pasakyti, — tarė jis.

— Kur Robertas? — paklausiau. Negerai, kad šiame pokalbyje nedalyvauja jis.

— Tikriausiai jis peržiūroje, — pasakė Dagnė, — bet aš jo šį rytą nemačiau.

— Pasakykite, kad jis man paskambintų, — tariau, man kilo idėja. — Netrukus su jumis susisieksiu.

Paskambinau Robertui į jo mobilųjį, ir jis atsiliepė.

— Ar galėtum pasitikti mane prie savo buto maždaug trečią? Norėčiau su tavim pasikalbėti, — pasakiau.

— Man labai gaila dėl tos visos nesąmonės. Pasimatysime trečią, ir tu galėsi man viską papasakoti.

— Dėkui, — pasakiau.

Paskambino Elena.

— Turiu šiokių tokių gerų naujienų. Porą kartų pasikalbėjau su vienu iš Glorious advokatų. Tu gausi pinigus, kuriuos jie tau skolingi, ir gausi poros savaičių kompensaciją. Be to, mes sutarėme, kad jie neužginčys tavo ieškinio dėl nedarbo, jei tu nuspręsi jį pateikti. Tu turi tokią teisę.

— Dėkui. Tu išgelbėjai man gyvenimą. Negaliu patikėti, kad taip greitai suveikei, kad gavai, ko norėjai, iš tų idiotų.

— Taip, tikrai, — pasakė ir padelsė. — Tai tas naujas vyrukas, su kuriuo susitikinėju. Jis specializuojasi darbdavio ir darbuotojo klausimais ir tuo pasirūpino.

— Tu vėl su kuo nors draugauji? — susijaudinau dėl jos. — Kodėl tu man nepasakei?

— Aš tavęs beveik nematydavau ir stengiausi laikyti tai paslaptyje, kol geriau suprasiu, kur viskas krypsta. Bet kai jis pasisiūlė tau padėti — taip, dabar suprantu, jis auksinis.

— Nė kiek neabejoju, kad jis tą patį mano apie tave, — pasakiau tikrai taip manydama. Taip džiaugiausi dėl jos. — Negaliu sulaukti, kada jį pamatysiu, — pasakiau ir baigiau pokalbį.

Palindau po dušu, apsirengiau ir nuvažiavau metro į Janovic Plaza, dažų ir dekoravimo parduotuvę Sohe. Dažų ir sienų apmušalų vaizdas sužadino man jausmą, tarsi viskas galėtų būti nauja ir šviežia, tarsi žmonės galėtų pradėti iš naujo kiekvieną dieną, gal net kiekvienas penkiolika minučių. Be to, turėjau imtis projekto. Eidama tarpu tarp šepečių išgirdau pažįstamą balsą.

— Aš pasakiau, kad spalva turi būti tokia kaip Tuniso dangus balandžio mėnesio prieblandoje. Aišku, jūs nesuprantate. Taip jis atrodo gegužę. — Tai buvo Meki Moran, kalbėjo su nieko neįtariančiu dažų skyriaus aptarnautoju. Man net nebuvo smalsu, kaip ji atrodo.

Išsirinkau kelias keramines plyteles, klijų, cemento, kibirėlį ir specialią kempinę plytelėms. Jau prabėgo beveik dešimt metų, kai padėjau tėvui perkloti plytelėmis mūsų virtuvę, bet tiksliai prisiminiau, kaip mes tai darėme. Tada nuėjau į Pearl Paint Kanalo gatvėje ir išsirinkau kelis pakelius įvairaus didumo raidžių ir skaičių. Sukroviau viską į taksi ir nuvykau pas Robertą. Jis stovėjo lauke prie pastato, nors buvo tik šešiolika laipsnių.

Robertas mane apsikabino ir taip palaikė.

— Man taip gaila, — pasakė jis. — Nežinau visos istorijos, bet neįsivaizduoju, ką galėjai padaryti, kad jie tave atleistų.

— Gal eime vidun? — Jis paėmė porą paketų, ir mes užlipome per tris aukštus į jo butą.

— Žinau, tai skamba beprotiškai, bet prisimeni tą periodinių elementų lentelę, kurią norėjai padaryti ant savo vonios sienos? — paklausiau. — Kurios ketinai imtis, bet Filas atšaukė Kalėdų atostogas? — Robertas linktelėjo ir nepasakė nė žodžio. — Ar galėčiau ją tau padaryti? Žinau, ką sakau — kadaise padėjau savo tėčiui perkloti plytelėmis mūsų virtuvę, o tu toks geras draugas ir mokytojas, tikrai, aš noriu tai padaryti. — Lemenau, o Robertas tik stovėjo ir šypsojosi, suprato, kad man reikia nukreipti mintis į ką kita nei darbo netekimas.

— Man patiktų, jei tu tai padarytum. Esu sujaudintas, kad to nori.

— Štai, leisk man tau parodyti. — Išrodžiau savo krepšius ir dėžutes. — Gavau šias plyteles. Pamaniau, ši šviesiai pilka metalams, ši citrinų žalumo nemetalams, o ši ledo žydrumo tiktų pusiau metalams, nors jų tik keli. — Robertas pritariamai linksėjo. — O čia puiki švari balta fonui. — Išvyniojau periodinės lentelės egzempliorių, kurį atsispausdinau prieš išeidama iš namų, paskui parodžiau jam raides ir skaičius, kuriuos pirkau Pearl. — Simboliams ir atomų skaičiui bei svoriui, — pasakiau.

— Ar tu tikrai to nori?

— Labai noriu.

— Nes tai didelis darbas.

— Kaip tik to man dabar reikia. Tu padarysi man paslaugą.

— Kadangi taip sakai, argi galėčiau atsisakyti? — Jis nusišypsojo. — Dabar turiu grįžti į darbą — Akademijos kampanija, — pasakė jis ir nusiviepė. — Bet vėliau pasimatysime. Rytais galiu praustis po dušu savo gimnastikos salėje, kad kol tu dirbi, čia būtų ramu ir sausa.

Robertas išėjo, ir aš vėl buvau viena. Įsijungiau televizorių, perjungiau CNN kanalą ir pagarsinau taip, kad girdėčiau vonioje. Ištyriau erdvę apie vonią; siena buvo lygi, keramikos klijai turėtų gerai lipti. Žinojau, kad Robertas turi gerą įrankių dėžę ir kad ji po virtuvės kriaukle. Atidariau ją ir išsitraukiau matavimo ritę. Tuščiame popieriaus lape pasidariau juodraštį, kaip atrodys lentelė ant sienos. Tada paėmiau kelias baltas plyteles ir išbandžiau klijus, pritvirtinau jas prie priešingos sienos, arti apačios, kad rytoj galėčiau pažiūrėti, ar tvirtai prisiklijavo.

Metodiškai išdėliojau reikmenis tokia tvarka, kokia jų prireiks: pirma plyteles ir klijus, paskui cementą ir kempinę, paskui raides ir skaičius, kurie bus paskutiniai, kai cemento skiedinys išdžius. Greitai namo parėjo Robertas.

— Tu vis dar čia? Jau pusė dešimtos.

Parodžiau jam bandomąsias plyteles ir pasakiau, kad ateisiu iš ryto. Jis davė man atsarginius raktus, kad kitą dieną pati galėčiau įeiti.

— Aš tau šį tą nupirkau, — pasakė jis ir ištraukė neslidžias priklijuojamas ant vonios groteles. — Kad neįkristum į mano vonią. Kraujo nereikia, — pasakė jis. Jos buvo kaip mažos žvaigždutės.

— Dėkui, — pasakiau ir išėjau į naktį.

Kitą rytą atsikėliau anksti, apsivilkau senus džinsus ir nudėvėtą medvilninį sportinį nertinį. Išlipusi iš metro netoli Roberto buto, užsukau į konditeriją ir nusipirkau porą dietinių kokų bei sumuštinį priešpiečiams. Bute buvo raštelis: „Pažiūrėk į šaldytuvą“. Jis buvo prikrautas sulčių, gazuoto vandens, šviežių vaisių ir dar buvo krepšelis Milano sausainių. Įsijungiau CNN, kaip ir vakar, ir į darbą.

Robertas uždėjo ant vonios žvaigždutes ir jos sugriebė mano kojas. Plytelės nuo praėjusio vakaro laikėsi tvirtai — ženklas, kad projektas pradėtas gerai. Prilipdžiau periodinę lentelę ir ranka braižytą diagramą prie sienos ir pradėjau taikyti plyteles, eilė po eilės, nuo apačios į viršų. Naujienos plūduriavo aplink mane, tarsi gretimam kambaryje būtų kalbėjusi grupė rimtų žmonių. Nelabai susikaupusi girdėjau politinių diskusijų, užsienio žinių ir ekonomikos naujienų nuotrupas — visa tai man rūpėjo prieš pradedant dirbti Glorious. Per pramogų intarpą išgirdau interviu su Džuljeta Barlet ir pati sau nusišypsojau, pagalvojusi apie Vėjų Džeinės kostiumą. Antrą valandą pasidariau priešpiečių pertraukėlę, jau suklojusi trečdalį plytelių. Atsitraukusi apžiūrėjau ir likau patenkinta. Robertui tikrai patiks.

Maždaug septintą Robertas parėjo patikrinti mano pažangos — dabar jau buvo baigti trys ketvirčiai plytelių.

— Karen, tai fantastiška. Kaip tik taip ir įsivaizdavau. Tai reikia atšvęsti.

Rodydama į savo purvinus drabužius aš nenorėjau niekur eiti, tad Robertas užsakė meksikietiško maisto. Atsikandusi keptos vištienos burito paklausiau:

— Kas tau ta periodinė lentelė? Kodėl ji tau taip patinka?

Robertas atsikando savojo kepsnio ir atsakė:

— Man ji visada patiko. Chemija buvo mano mėgstamiausia disciplina, nes tai buvo dalykas, kur viskas turėjo prasmę ir veikė nuosekliai.

Nusijuokiau.

— Žinau, kad tvarkingi dalykai suteikia tau laimės.

— Daugiau. Elementai susiję vienas su kitu. Bromas visada tirpsta 7,2 °C ir užverda 58,78 °C temperatūroje, kad ir kas būtų. Ir jis visada būna tarp seleno ir kriptono.

Iki galo jo nesupratau, bet norėjau išgirsti daugiau.

— Ir tada aš galvoju apie pasaulį, kuriame mes gyvename, — kad mes nežinome, kas toliau nutiks, bet svarbu turėti dalykų, kurie patikimi.

Darbas Glorious galėjo sužadinti kiekvienam troškimą numatyti. Įsivaizdavau Filą, Tonį, Alegrą, Marleną, Vivianą, Kenį, Matą ir Čerilę kaip elementus, kovojančius tarpusavyje, kas ką turi daryti ir kada. Elementai neturi ego, pamaniau ir pasakiau Robertui.

— Būtent. Jie negali to sau leisti. Jie yra pastato plytos iš medžiagos — jei kurie jų žlugtų, visas pasaulis sustotų, — aš nejuokauju.

— Ar tu turi mėgstamiausią? — paklausiau valgydama buritą. — Elementą?

— Tie, kuriuos vartojame kasdien — vandenilis, deguonis, natris, azotas. Paskui argonas, kuris klasifikuojamas kaip tauriosios dujos. Jis bespalvis, beskonis, bet gali apsaugoti kitus elementus nuo sprogimo. Jis naudojamas ir Geigerio skaitikliams.

— Tad jei aplinkoje yra argono, tu nepastebėsi, o jei jo nėra, tai blogai.

— Būtent, — pasakė Robertas. — Supratai. Jis yra tam, kad padėtų, o ne pakenktų.

Jau buvo vėlu, man reikėjo eiti. Robertas nulipo laiptais ir padėjo man įsėsti į taksi, spirdamasis sumokėti.

Kitą rytą šeštą suskambo mano telefonas ir pažadino iš kieto miego.

— Karen, tai aš.

— Sveiki?

— Čia Eliotas. Ar matei laikraščius?

— Aš dar lovoje. Dar miegu.

— Gerai. Norėjau tau pasakyti pats. Aš parašiau knygą.

— Knygą?

— Taip, Vaksmanų biografiją. Bendradarbiavau su Džordžu Hanračiu ir praėjusią savaitę mes ją baigėme ir pardavėme Harper Collins. Jie skuba ją išleisti pavasarį. Ji vadinsis Traibeko dvyniai.

— Oho. Tai nuostabu. Aš tikrai dėl tavęs džiaugiuosi. Bet kaip tu susidėjai su Hanračiu? Maniau, kad jis prasigėręs, smukęs, nebe tas, kas buvo. Niekas nemanė, kad jis dar ką galėtų.

— Tai ilga istorija, bet norėčiau papasakoti tau ją asmeniškai. Susitikime šįvakar išgerti?

Vos automatiškai nepasakiau „taip“. Pajutau dėkingumą Eliotui, kuris mane pažinojo išgėrusią ir visiškai sukalbamą su mano kojomis jo burnoje, ir niekada nemėgino priversti manęs ką nors išduoti, kai tai buvo taip lengva. Linkėjau jam gyvenimo, pilno gražių moterų su pagalvės švelnumo kojomis, kurios kvepėtų kaip rožės, moterų, kurios mokėtų vaikščioti ant rankų, kad jis labiau pasimėgautų jų kojomis. Bet kartu žinojau, kad negalėčiau būti viena iš jų.

— Tikrai, dabar stengiuosi atsigauti. Buvo kelios liūdnos dienos.

— Girdėjau, kas nutiko — mano nuomone, dar viena Glorious klaida.

— Dėkui, Eliotai. Vertinu tai. Aš tau paskambinsiu, — pasakiau žinodama, kad nepaskambinsiu, ir žinodama, kad bus dar daugybė kartų per metus, kai galvosiu apie tai, kaip jis atrodė mane bučiuodamas — bučiuodamas mane ir šypsodamasis.

Pamiegojau dar porą valandų ir atsikėliau važiuoti pas Robertą. Prieš išeidama pasidažiau lūpas ir antakius bei blakstienas. Bedarbės statusas neturėtų duoti man teisės apsileisti, pasvarsčiau. Norėjau pasikalbėti su Robertu apie Hanratį, apie knygą, bet šiuo metu jis bus darbe ir negalės laisvai iš ten kalbėti.

Bute viskas buvo daugmaž taip pat, tik sausainiai šiandien buvo šokoladiniai Entenmann ir man reikėjo nudirbti daug mažiau darbo. Drąsiai klojau plyteles ir galėjau atidžiau klausyti naujienų. Kaip galėjau pamanyti, kad Varnas II: Niekada daugiau arba Bet kas gali dainuoti svarbesni negu pastarasis Aukščiausiojo teismo sprendimas ar įvykiai tose šalyse, kurios neturi filmų festivalių? Aš taip entuziastingai tuo domėjausi — bet leidausi visiškai paglemžiama to dirbtinio, netikro gyvenimo. Ir dar blogiau, tas pats įsivaizduojamas pasaulis sukramtė mane ir išspjovė. Labai susitelkiau ir greitai paskutinę plytelę padėjau į vietą.

Gėrėjausi savo darbu ir stengiausi apskaičiuoti, kiek man reikia sumaišyti skysto cemento, kai netikėtai tris kartus suskambo telefonas ir įsijungė atsakiklis.

— Karen, pakelk ragelį. Karen, atsiliepk, — ragino Robertas. Stvėriau ragelį svetainėje ir išgirdau atsakiklio ūžimą. — Išjunk jį. Jis mano miegamajame. — pamokė Robertas.

— Taip geriau, — pasakiau.

— Tu nepatikėsi. Skambinu iš Belindos kiosko. Turėjau išeiti iš darbo, kad tau papasakočiau.

— Ką?

— Tai tu šiandien neskaitei Šeštojo puslapio?

— Ne, bet girdėjau apie knygą, kurią parašė Hanratis ir Eliotas Solnikas.

— Žinau, tu turėjai kelis pasimatymus su tuo vyruku, — pasakė Robertas.

— Taip, bet niekad nieko jam nepasakojau, — tariau gindamasi.

— Ne, — pasakė Robertas. — Jam tavęs ir nereikėjo. Jis tam turėjo Klarką.

— Klarką?

— Taip, Klarkas perduodavo visą informaciją, kurią gaudavo iš Glorijos, tiesiai Eliotui ir Hanračiui. Prieš valandą jį atleido — Džeraldina iškvietė policiją, kad išmestų jį iš pastato.

— Įsivaizduoju, kad palydėjo jį iki šaligatvio.

— Žinoma.

— Baisu, kad Klarkas buvo toks dviveidis. Glorija jį dievino.

— Ne taip labai. Glorija paspendė spąstus, į kuriuos jis galiausiai įkliuvo.

— Kaip ji tai padarė?

— Ji papasakojo Klarkui apie Filo ir Tonio tėvą, kad šis pabėgo prasilošęs, kai nebegalėjo lošimo skolų sukontroliuoti. Kai Eliotas pradėjo skambinėti, kad kas patvirtintų šią istoriją, jie sužinojo, iš kur tai sklinda.

— To jau per daug.

— Čia visi kaip pamišę. Alegra net grįžo iš Europos, kad padėtų įveikti krizę.

Įsivaizdavau Robertą ten stovintį ir pirštu rodantį kabutes, kai tarė „Europa“.

— Šiaip ar taip, Karen, turiu grįžti atgal. Ar būsi, kai aš pareisiu namo?

— Manau — ką tik baigiau kloti plyteles ir darau cemento skiedinį.

— Gerai, nes namo parnešiu staigmeną.

Man sukosi galva nuo visų tų naujienų. Klarkas, visų mėgstamas Auksinis vaikas, pardavė Gloriją Vaksman, Glorious matriarchę. Hanračiui tikrai pasisekė padaryti tai, ko niekas iš jo nesitikėjo, ir Eliotas turbūt dabar išėjęs iš anksto išgerti geriausio škotiško, kokį tik galima gauti už pinigus.

Vėl permąsčiau viską plušėdama vonioje. Dabar daug kas darosi suprantama. Eliotas pametė mane po Bet kas gali dainuoti premjeros, nes jo bendradarbis Hanratis buvo netoliese. Klarkas žinojo, kad man patinka Eliotas, nes jie kartu dirbo. Ir, spėju, Eliotas pasakė Klarkui, kad mes turėjome kelis pasimatymus, taip sužinojo ir Robertas.

Netrukus įžengė Robertas su keistos formos nešuliu.

— Kas ten?

— Pamatysi, — tarė jis paslaptingai. — Ar tu alkana?

— Išbadėjusi. Šiandien sukrimtau tik kelis sausainius ir obuolį. Leisk man pažiūrėti, kas ten, — pasakiau stengdamasi išpešti ryšulį jam iš rankų.

— Gerai, užsimerk.

Aš užsimerkiau.

— Atsimerk...

Atsimerkusi negalėjau patikėti savo akimis. Robertas nugvelbė Glorijos krūtinėlę kartu su brangiu Royal Doulton padėklu.

— Matai, čia pusė Filui, o pusė Toniui, — rodė jis. — Kad ir dangus griūtų, antradienis yra krūtinėlės diena, bet per tą skandalą nebuvo vargo ją nukniaukti iš priimamojo. Policija sutelkė visą dėmesį į Klarką, — pasakė Robertas. Jis ištraukė sidabrinius įrankius, ir mes susėdome valgyti krūtinėlės, kuria iki šiol mėgaudavosi tik žmonės, vardu Vaksmanai. Ji buvo pasakiška — nuostabiai pagardinta prieskoniais ir gerai iškepta. Jei Le Bemardin kada gamintų krūtinėles, jos turėtų būti tokio skonio, tikrai. Gaila, kad niekada negalėsiu pasakyti Glorijai, kokia ta krūtinėlė puiki.

Man kilo pašėlusi mintis.

— Ar galiu tavęs kai ko paklausti?

— Klausk.

— Ar žinai ką nors apie tuos atšauktus viešbučio užsakymus Marlenos pobūviui?

— Gal, — atsakė jis šypsodamas.

— Sindės Adams skyrelį? Elektroninį Vivianos atsiprašymo laišką?

Dabar jis išsiviepė kaip Cešyro katinas.

— Niekas nemano, kad galiu ką nors daugiau, ne vien lenkti sprandą jiems, tad jie niekada manęs neįtarė, — pasakė jis. — Viskas ėjosi sklandžiai.

— Ar esi keršijantis angelas?

— Veikiau keršijantis Darbinis arklys.

— Tiesiog negaliu patikėti. Šitos mažos gudrybės buvo neįtikėtinai protingos. Ir kiekvienas gavo, ko nusipelnęs.

— Toks ir buvo sumanymas. Žmonės Glorious yra taip atitrūkę nuo realybės, kad negali pasikalbėti su jais ir pasakyti: „Sveiki, nevertėjo šaukti ant manęs kitų akivaizdoje“ ar „Žinote, tas žmogus nuoširdžiai suklydo, ne iš piktos valios, — turbūt jūs per griežtai jį baudžiate“. Jie tik išlieja pyktį ir suglumsta, bet kaip turintys galią.

To man buvo per daug, kad galėčiau iškart suvokti. Robertas — ramus, organizuotas, turintis gerą atmintį Robertas sudavė kelis žiaurius smūgius keliems galingiems drakonams. Iš tiesų, jis suėdė juos priešpiečiams.

— Robertai, tai neįtikėtina. Kokia diena! Spausdinama Hanračio knyga, o Eliotas jo bendraautoris. Klarkas visą laiką buvo slaptas informacijos teikėjas — veikiau žiurkė. Ir mes šlemščiame Vaksmanų krūtinėlę.

— Ar tave sudomintų dar šiokia tokia informacija?

— Ar yra dar kas nors?

— Mažutis Hanračio reikaliukas ir kodėl jis buvo išmestas iš karalystės.

— Teisybė. Buvau beveik pamiršusi. Jie tikrai jį mėgo, ar bent jau taip sakoma, — prisiminiau tai girdėjusi iš Klarko.

— Hanratis tik porą metų vyresnis už Filą ir Tonį.

— O atrodo vyresnis dvidešimčia metų.

— Taip, ką reiškia butelis... — padarė išvadą Robertas. — Kai Glorija su vyru, kurio pavardė Irvingas, susituokė, Bronkse tame pačiame koridoriuje gyveno pora. Su ta pora kartu gyveno vyro sesuo — ji ką tik buvo išsiskyrusi ir jai buvo sunkus metas. Glaudėsi prie jų, kol atsistos ant kojų.

— Protingai galvojo.

— Taip ir buvo. Ir ta sesuo, Betsė Kinsaid, susidraugavo su Glorija. Betsė dirbo ne visą dieną mėsos krautuvėlėje, ji dažnai už šukuosenas duodavo Glorijai avienos. Irvingas visada sukiojosi aplinkui, o Glorija buvo puiki namų šeimininkė, ne verslininkė.

— Ir kas nutiko?

— Betsės brolis su broliene turėjo mažą berniuką. Ir kai Glorijai gimė dvyniai, Betsė abiem porom kur nors išėjus, sėdėdavo su trimis vaikais. Ir vieną dieną Betsė paprašė Glorijos padaryti jai aukštą šukuoseną, kokią tik moka. Glorija šukavo ją dvi valandas, kol Betsės galva pasidarė milžiniška. Ji davė Glorijai už tai visą avienos šoninę, o paskui tą pačią naktį pabėgo su Irvingu.

— Vargšė Glorija. Tai baisu.

— Taigi. Kaip žinai, Glorija visiškai atsigavo, tik nuo to laiko niekada nebevalgo avienos. Štai tada ir atsirado krūtinėlės tradicija. O Betsės brolis ir brolienė buvo taip sutrikę, kad išsikraustė, ir Glorija pametė jų pėdsakus.

— Bet ką tai turi bendra su Hanračiu?

Robertas kilstelėjo ranką.

— Einu prie to. Glorija dvyniams nieko daug nepasakojo, tik kad tėvas juos paliko. Jie manė, kad jis baisus nenaudėlis, nes ją paliko, tad nenorėjo daugiau apie jį girdėti.

— Suprantama. Nepykčiau ant Glorijos irgi.

— Tad įsivaizduok, kaip nustebo Glorija, kai prieš dešimt metų per premjerą buvo pasodinta greta Džordžo Hanračio. Ji vos nenualpo.

— Ko jai nualpti?

— Nes Džordžas Hanratis buvo tas mažas berniukas, kurio vėjavaikė teta pabėgo su Irvingu. Iš pradžių Glorija nežinojo, kas jis, bet jie įsikalbėjo, ir žinai, kaip Glorija mėgsta viską apie visus žinoti, tad ji greit išsiaiškino. Jai buvo tikras šokas, bet Glorija kieta ponia. Kai ji nusiramino, pasakė Filui ir Toniui, kad nejaučia jokios pagiežos. „Jis nekaltas, kad jo teta buvo ištvirkėlė ir kad jūsų tėvas su ja pabėgo. Man tik gaila, kad išeikvojau tris skardines plaukų purškiklio ant tos pagedusios jos galvos“, — pasakė ji.

Robertas puikiai pavaizdavo Gloriją, ir tai vos nesukėlė man isterijos.

— Ir kas toliau?

— Jie pasakė Glorijai, kad nenori turėti su tuo nieko bendra, ir liepė Hanračiui nešdintis velniop.

— Jie sugriovė jo karjerą, o paskui jis sugriovė save, — pasakiau. — Gerai, kad istorija bent turi antrą veiksmą.

— Taigi. Tikiuosi, knyga bus puiki, — pasakė Robertas. — Pilna visokių paslapčių. Tai, ką Glorija papasakojo Klarkui, ką Hanratis žinojo iš šeimos ir ką Eliotas, turėdamas tokius plačius ryšius, iššniukštinėjo, galėtų labai pakenkti Vaksmanams.

— Taip, — pasakiau ir kiek pagalvojau. — Bet knyga gali būti ir labai nuobodi.

— Nuobodi? Nemanau.

— Negaliu tvirtai teigti, bet kažin, ar ten gali būti kokių didelių paslapčių. Jie yra dvyniai. Vienas mėgsta meniškus filmus, kurie laimi Akademijos apdovanojimus, kitas — siaubo filmus ir komedijas, kurie uždirba krūvą pinigų. Jie daug kovoja, jie šaukia ir keikiasi ir yra apgailėtini, — pasakiau galvodama apie savo metus Glorious. — Bet aš nežinau, ką dar galima būtų pasakyti, tikrai. Mano nuomone, jų filmai daug įdomesni nei jie patys, bet kuris iš jų.

— Gal tu ir teisi. Pažiūrėsim — pamatysim, — tarė Robertas.

— Ir pasikalbėsim apie tai, ką pamatėm, — mostelėjau į vonią. — Ir aš galiu tau parodyti.

Mes atsistojome ir nuėjome į vonią. Robertui užgniaužė kvapą.

— Karen, tai tiesiog tobula. Daugiau nei tobula. Negaliu patikėti, kad tu man padarei tokią grožybę.

— Džiaugiuosi, kad tau patinka. Tik turiu vieną klausimą, — pasakiau. — Ar matai tas vietas, kur įdėjau baltas plyteles? — parodžiau į apačią. — Tos erdvės tarp elementų? Nežinau, ką su jomis daryti.

— Tai pati geriausia dalis. Tai visos periodinės lentelės grožis, — pasakė jis ir staiga paėmė mano ranką, o aš suvokiau, kad to norėjau.

— Tos mažos erdvės paliktos dalykams, kurie, žinome, bus atrasti, bet mes tiksliai nežinome, kas jie, — pasakė jis ir pasisuko į mane. — Tai pripažinimas nežinomybės ir to, kad nereikia visko žinoti iš anksto, kas įvyks, bet pasitikėti, kad tai įvyks.

Ir tą akimirką niekas visame pasaulyje neturėjo daugiau prasmės nei tai, ką man ką tik pasakė Robertas.

Padėka

Esu apsupta daugybės nuostabių, gerų žmonių, kurie kasdien dalijasi su manimi savo talentais. Jūs paskatinote mane tikėti sėkme ir pasijusti neįtikėtinai laiminga. Bet norėčiau išskirti keletą iš jūsų.

Steve’ai Krupa, tavo dosnumas ir kūrybos aistra buvo šios knygos įkvėpimo šaltinis — niekada neįstengsiu tau atsidėkoti, bet nesiliausiu mėginusi. Alice Truax, tavo nepaprastas protas gali rungtis tik su tavo širdies gerumu, tau aš labai skolinga už tai, kad padėjai „pavartoti savo žodžius“. Ianai Spiegelmanai, tau esu dėkinga už tai, kad mokei mane kantrybės ir visada buvai mieliausias iš draugų. Lynnai Harrisai, dėkoju, kad radau „įjungimo“ mygtuką. Sue Feldman, tu buvai man tikra Antroji mama. Camile Colon, tu visada buvai mano pusėje. Tomai Calvinai, dėkoju už tai, kad buvai su manim ir kiekviena proga leidai pasidalyti savo išmintimi. Mano pussesere ir geriausia drauge, brangioji Dr. Maya Kravitz, dėkoju, kad visada buvai šalia, nesvarbu, kiek mylių mus skyrė. Esu dėkinga pakančiajai Mary Parvin, kuri suteikė Traibekui daug šilumos ir išsakė nuomonių, kurios, žinoma, visada buvo teisingos. Ir Kathy Diamant, kuri visada sukiojosi aplinkui. Ir nepaprastai protingai ir gražiai Carinai Wong, visuomet sąžiningai, kad ir kas būtų. Ir Stephanie Azzarone — už tai, kad visada žinojo, ką pasakyti. Ir Rebecai Schiller, kad papasakojo daug šunų istorijų, kurios mane prajuokino.

Visi iš „Psilos/Miles High“ — Jeffai Kraussai, Dr. Albertai Waxmanai, Valerie Dudley, Leslie Hoeflich, Warrenai van der Waag, L-Tanya Dial, Dave’ai Eichler, Joe Riley, Lisa Suennen ir Diane Gentile, jūs gal niekada nesužinosite, kiek daug man reiškė, kad leidote man dalytis jūsų dienomis, jūsų pica, jūsų gyvenimais, bet jūsų indėlis — kiekviename puslapyje.

Jaučiu didelį dėkingumą išskirtinei žinovų grupei — jums, Caline Bitkower, Brittai Bensenai, Dahlia Smith, Dr. Glenn The Great Gadoo Muraca, Sigrun Hill, Hillery Borton, Stephanie iš Bubble Lounge, Leonardai Parkeri iš Blue Star Jets. Ir Hillary Herskowitz, kuri žino viską.

Ir jums, numylėti bizonai — Sissy Block, Sabrina Paradis, Rachel (Sklar), Leslie Kaplan, Annemarie Conte, Alix Lighti ir Donai Seamanai — jūs esate nuostabi kaimenė, ir aš didžiuojuosi, kad turėjau progą dalytis jūsų stalu.

Ir Miramax Books žmonėms: Jonathanui Burnhamui, ramių manierų ir neįtikėtinos diplomatijos džentelmenui — dėkoju už kantrų vadovavimą; Caroline’ai Upcher, kuri nesitaikstė su mano klaidomis; Kristinai Powers, kuri viską mokėdavo kažkaip sutvarkyti; Caroline’ai Clayton, geriausiam žmogui kitame telefono laido gale, kai jau maniau galutinai viską sugadinusi; Kathy’ei Schneider ir Claire’ei McKinney, kurios ne kartą perkalbėjo mane; Jillui Ellynui Riley’ui ir Jenui Sangeriui — kad visada buvo paslaugūs ir užjaučiantys.

Ir verslo pusei — Katherine’ai „Braveheart“ Boyle, mano agentei, kuri nė karto nesusvyravo.

Content

Пайн Рейчел Traibeko dvyniai