Пилчер Розамунда

Vasaros pabaiga

Iš anglų kalbos vertė

Antanas Šernius

Turinys

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

7 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

10 skyrius

11 skyrius

Skiriu di ir Johnui

12

Visą vasarą oras buvo slogus ir ūkanotas, o saulės šilumą užstodavo rūkas, tolydžio atplaukiantis nuo Ramiojo vandenyno. Tačiau rugsėjį, kaip Kalifornijoje dažnai nutinka, rūkas atsitraukė į vandenyno tolumas ir išsidriekė ties horizontu, tamsus it sena kraujosruva.

Sausumoje, už pakrantės ruožo, saulėkaitoje svilo fermerių laukai su gausiai užderėjusiu vaisių, kukurūzų, artišokų ir oranžinių moliūgų derliumi. Maži mediniai miesteliai snūduriavo išleipę nuo karščio, pilki ir apdulkėję, tartum naktiniai drugiai kolekcijoje. Rytuose iki pat Siera Nevados kalnų papėdės plytėjo trąšios ir derlingos lygumos, o į šiaurę San Francisko link iš pietų nuo Los Andželo jas kirto didysis Kamino Realo greitkelis, prigrūstas blizgančio ir įkaitusio automobilių metalo.

Vasaros mėnesiais paplūdimyje būdavo tuščia, nes Rif Pointas įsikūręs pačiame poilsiaviečių virtinės gale, kur tik retkarčiais teužklysdavo koks atsitiktinis vienadienis turistas. Pirmiausia todėl, kad kelias buvo nepatrauklus, duobėtas ir pavojingas. Antra, kaip tik pakeliui buvo nedidukas La Karmelo kurortinis miestelis su jaukiomis, ūksmingomis gatvelėmis, puikiu užmiesčio klubu bei nepriekaištingais moteliais, tad kiekvienas, turintis sveiko proto ir keletą atliekamų dolerių, kaip tik ten ir apsistodavo. Nebent tik nuotykių ieškotojas, bankroto auka ar banglenčių sporto fanatikas ryžtųsi slyste ir šliaužte leistis paskutinę mylią žvyrkeliu, vedančiu žemyn prie Šios plačios, tuščios, audrų nusiaubtos įlankos.

Tačiau dabar, prasidėjus puikiems, karintiems orams ir į paplūdimį ritantis didžiulėms, gražiai vilnijančioms bangoms, kaimelį užplūdo žmonės. Nuo kalvos galvotrūkčiais riedėjo įvairiausių markių automobiliai, skubėdami sustoti kedrų pavėsyje ir paleisti būrius iškylautųjų, turistų, banglentininkų bei gausias hipių Seimas, neseniai pasirodžiusias San Franciske ir kaip dauguma paukščių keliauninkų traukiančias į pietus — Naujosios Meksikos bei saulės link. O savaitgaliais pasipylė universiteto studentai iš Santa Barbaros. Atburzgė savo senais kabrioletais ir gėlėmis apkaišytais folksvagenais, pilnais merginų, alaus skardinių bei apkarstytais didelėmis ryškiaspalvėmis Malibu banglentėmis. Jie kūrėsi mažais būreliais po visą paplūdimį — visur pasklido balsai ir juokas, pakvipo apsauginiu kremu.

Taigi, ištisas savaites ir mėnesius praleidę visiškai vieni, atsidūrėme tarp įvairiausia veiklą užimtų žmonių. Mano tėtis įtemptai dirbo, nes norėjo žūtbūt laiku baigti rašomą scenarijų, tad jo nuotaika buvo tiesiog nepakenčiama. Nesulaukdama tėčio dėmesio, išeidavau į paplūdimį. Pasiimdavau šį tą užkrimsti (mėsainį ir kokakolos), knygą ir didelį maudymosi rankšluostį pasikloti, o Rastį pasivadindavau palydovu.

Rastis — šuo. Mano Šuo. Rudas, gauruotas neaiškios veislės padaras, bet labai protingas. Kai vėlyvą pavasarį pirmąkart atsikraustėme į namelį, šuns neturėjome, tai iššniukštinėjęs Rastis nusprendė šią klaidą ištaisyti. Jis nuolat slampinėjo aplinkui. Baidžiau, vijau šalin, tėvas svaidė į jį senus batus, tačiau jis vis tiek sugrįždavo. Nė kiek neatgailaudamas, neįsižeidęs atsitūpdavo už poros jardų nuo galinės verandos ir linksmai išsišiepęs nepaliaujamai vizgindavo uodegą. Vieną karštą rytą pasigailėjusi pripyliau jam dubenėlį šalto vandens. Aliai lašelį išlakė, po to atsitūpė, išsišiepė ir vėl ėmė vizginti uodega. Kitą dieną daviau seną šlaunikaulį, kurį jis mandagiai pačiupo, nusinešė ir paslėpė, o po penkių minučių vėl sugrįžo. Linksmai išsišiepęs. Švyst, švyst, švytavo uodega.

Tėtis išėjo iš namelio ir mestelėjo į jį batą, bet be didelio apmaudo — tiesiog norėdamas parodyti savo valdžią. Rastis tai suprato ir prislinko kiek arčiau klausiau tėčio:

— Kaip manai, kieno jis?

— Dievai žino.

— Tikriausiai jis įsivaizduoja, kad priklauso mums.

— Klysti, — tarė tėtis. — Jis įsivaizduoja, kad mes jam priklausom.

— Jis visai nepiktas, o ir nedvokia.

Tėtis pakėlė akis nuo žurnalo, kurį bandė skaityti.

— Ar tik neketini pasakyti, kad norėtum laikyti tą velnio padarą?

— Tiesiog nežinau... Nenumanau, kaip jo atsikratysime.

— Kiek čia truks nušauti.

— Oi, ne!

— Jis tikriausiai turi blusų. Prineš jų į namus.

— Nupirksiu jam antkaklį nuo blusų.

Tėtis pažvelgė į mane per akinių viršų. Mačiau, kad tuoj prasijuoks. Aš nenusileidau:

— Na, prašau. Kodėl gi ne? Turėsiu draugą, kai kur nors išvyksi.

— Tiek to, gerai, — atlyžo tėvas.

Tučtuojau įsispyriau į kažkokius batus, švilptelėjau šuniui ir nudrožiau per kalvą į La Karmelą, kur dirbo labai geras veterinaras. Ten laukiau mažame kambarėlyje, pilname išlepintų pudelių, Siamo kačių ir įvairiausiųjų šeimininkų. Pagaliau atėjo mano eilė ir veterinaras, apžiūrėjęs Rastį, pripažino, kad šis visiškai sveikas, bei paskiepijo, o man paaiškino, kur galėčiau nusipirkti antkaklį nuo blusų. Tad užmokėjau veterinarui ir išėjau. Nupirkau antkaklį ir tada sugrįžome namo. Kai įžengėme į namelį, tėvas dar tebeskaitė savo žurnalą, o šuo mandagiai įbidzeno vidun ir, kiek palūkuriavęs leidimo atsitūpti, įsitaisė ant seno kilimėlio prieš tuščią židinį.

— Kuo jis vardu? — paklausė tėtis.

— Rastis, — atsakiau, nes kadaise turėjau kambarinį šunytį Rastį, ir tas vardas pirmasis toptelėjo man į galvą.

Jis visiškai lengvai pritapo prie šeimos — atrodė, lyg visada būtų mums priklausęs. Kur tik aš — ten ir Rastis. Jis pamėgo paplūdimį, ten amžinai atkasdavo įstabių lobių ir tempdavo juos namo mums pasigėrėti: senas valčių nuolaužas, plastikinius butelius nuo valiklių, ilgas, nukarusias jūros dumblių sruogas. Pasitaikydavo ir tokių daiktų, kurių, aišku, nebuvo iškasęs: naujas sportbatis, ryškiaspalvis maudymosi rankšluostis... O kartą parsinešė prakiurusį pripučiamą sviedinį, kurį tėtis turėjo atpirkti, kai aš sutikau apsiverkusį mažąjį jo savininką. Rastis taip pat mėgo plaukioti ir visada atkakliai mane lydėdavo, nors plaukiau už jį žymiai greičiau ir toliau, nuolat sekdavo man iš paskos. Galėjai pagalvoti, jog tai jį išgąsdins, tačiau jis niekada nepabūgdavo.

Tą dieną, sekmadienį, vėl maudėmės. Tėtis, paskutinio termino vejamas, buvo išvažiavęs į Los Andželą, nes norėjo pats pristatyti savo scenarijų, o mudu su Rasčiu visą popietę džiaugėmės vienas kito draugija — rinkome kriaukles, žaidėme su senomis medžio nuolaužomis. Pamažu vėso, tad apsirengiau kiek šilčiau, ir mudu, įsitaisę greta vienas kito, akinami auksu švytinčio saulėlydžio, stebėjome banglentininkus.

Jie plaukiojo kiaurą dieną, tačiau atrodė, kad niekada nepavargs. Atsiklaupę ant savo lentų, nusiirdavo į ramius, žalsvus vandenis anapus bangų mūšos. Ten dangaus fone sutūpę it būrys kormoranų, kantriai lūkuriuodavo, kol pakils, susiformuos ir galop užgrius bangos. Tada išsirinkdavo vieną bangą, kai vandens pylimo ketera išlinkdavo ir baltai suputodavo, atsistodavo, o kai ji kriokdama krisdavo, banglentininkai pasileisdavo žemyn slysdami skersai bangos — tikra pusiausvyros meno ir išdidaus jaunatviško pasitikėjimo savimi viršūnė; jie slysdavo banga, kol ši užliedavo pakrantės smėlį, tada nerūpestingai nušokdavo ir, susirankioję banglentes, vėl grįždavo į jūrą, nes, šventu banglentininko įsitikinimu, — tuojau pat kils dar didesnė, dar geresnė banga. O saulė jau leidosi, artėjo sutemos, tad nebuvo galima praleisti nė akimirkos.

Vieną vaikiną ypač įsidėmėjau. Šviesiaplaukis, apsikirpęs ežiuku, tamsiai įdegęs, o liesus kelius siekiantys šortai buvo tokios pat ryškiai mėlynos spalvos kaip ir jo banglentė. Jis buvo puikus banglentininkas, toks grakštus ir ryžtingas, jog prieš jį visi kiti atrodė it nerangūs naujokai. Tačiau dabar jis, matyt, nusprendė, kad šiandien plaukioti pakaks, nes, nuslydęs paskutiniąja banga, mikliai užlėkė ant kranto, nušoko nuo banglentės ir, paskutinį kartą lėtai apžvelgęs vakaro žara rausvai nušvitusią jūrą, nusigręžė, pasiėmė banglentę ir nubrido per smėlį į krantą.

Stebėjau toliau. Jis praėjo pro pat mane, po to žengęs keletą jardų priėjo laukiančios tvarkingai sulankstytų drabužių krūvelės. Numetė banglentę ir nuo krūvelės viršaus paėmė išblukusią studentišką palaidinę. Dar kartą dirstelėjau jo pusėn, o kai galva išlindo pro palaidinės iškirptę, jis pažvelgė tiesiai į mane. Tvirtai atlaikiau tą žvilgsnį.

Tai, rodos, jam patiko.

— Sveika, — tarė.

— Sveikas.

Baigė rengtis palaidinę ir paklausė:

— Nori cigaretės?

— Noriu.

Jis pasilenkė, išsiėmė iš kišenės pakelį „Lucky“ bei žiebtuvėlį ir žengė per smėlį prie manęs. Sprigtelėjęs išstūmė cigaretę man, kitą išsitraukė sau ir pridegė jas abi, tada prigulė greta manęs, išsitiesdamas visu ūgiu ir pasirėmęs alkūnėmis. Jo kojos, kaklas ir plaukai buvo kiek smėliuoti, akys mėlynos, o žvilgsnis vėsus ir atviras, kokį vis dar galėjai pamatyti Amerikos universitetų miesteliuose.

— Tu prasėdėjai čia visą popietę. Kai neplaukiojai, — prašneko jis.

— Žinau.

— Ko neprisidedi prie mūsų?

— Neturiu banglentės.

— Juk gali įsigyti.

— Nėra pinigų.

— Tada ją pasiskolink.

— Nieko nepažįstu, kas paskolintų.

Jaunuolis susiraukė.

— Tu anglė, tiesa?

— Taip.

— Svečiuojiesi?

— Ne, gyvenu čia.

— Rif Pointe?

— Taip.

Galvos kryptelėjimu parodžiau į eilę nušiurusių, statinių šulais apkaltų namukų, kaip tik matomų virš lenktos smėlio kopų linijos.

— Kaip čia apsigyvenai?

— Mes išsinuomojome namelį.

— Kas dar mes?

— Tėtis ir aš.

— Ar seniai jūs čia?

— Nuo pavasario.

— Bet žiemoti nepasitiksite.

Tai buvo greičiau teiginys nei klausimas. Žiemą Rif Pointe niekas nepasilikdavo. Namai nebuvo atsparūs audrų vėjams, kelias tapdavo neišvažiuojamas, vėjas nutraukdavo telefono laidus, dingdavo elektros srovė.

— Aš irgi taip manau. Šiaip ar taip, ketiname keliauti toliau.

Jis vėl susiraukė.

— Gal jūs — hipiai ar į juos panašūs?

Turėdama omenyje, kaip tuo metu atrodžiau, kilniaširdiškai atleidau jam už šį klausimą.

— Ne. Tačiau mano tėtis rašo filmų ir laidų scenarijus televizijai. Jis taip nekenčia Los Andželo, jog nė už ką nesutinka ten gyventi, tad... išsinuomojom šį namelį.

— O ką veiki tu? — pasidomėjo jis.

Pasėmiau saują rupaus pilko smėlio ir paleidau byrėti tarp pirštų.

— Nieko ypatinga. Perku maistą, išnešu šiukšles, stengiuosi iššluoti iš namų smėlį.

— Ar čia tavo šuo?

— Taip.

— Kuo jis vardu?

— Rastis.

— Rastis. Ša, Rasti, ša!

Rastis priėmė jo palankumą atsainiai, it karališkosios šeimos narys, ir toliau įdėmiai stebėjo jūrą. Kompensuodama šį gerų manierų trūkumą, paklausiau:

— O tu iš Santa Barbaros?

— Aha. — Tačiau pasakoti apie save jaunuolis nebuvo linkęs. — Ar seniai gyveni Valstijose? Tavo angliškas akcentas dar baisiai baisus.

Mandagiai šyptelėjau iš šio daug kartų girdėto sąmojo.

— Nuo tada, kai sukako keturiolika.Septyneri metai.

— Kalifornijoj?

— Visur. Niujorke. Čikagoje. San Franciske.

— O tavo tėtis — amerikietis?

— Ne. Tiesiog jam čia patinka. Atvyko visų pirma todėl, kad parašė romaną, kurį nupirko kino kompanija, o į Holivudą atvažiavo rašyti scenarijaus.

— Nemeluoji? Gal esu apie jį girdėjęs? Kokia jo pavardė?

— Rufus Maršas.

— Tu turi omenyje „Ankstų rytą“?

Linktelėjau galva.

— Žmogau, aš dar vidurinėje mokykloje ją perskaičiau nuo pradžių ligi pat galo. Iš tos knygos gavau visą savo seksualinį išsilavinimą.

Jis nauju žvilgsniu sužiuro į mane, ir aš pagalvojau, jog visada taip nutinka. Visi būna draugiški ir gana malonūs, tačiau niekada nesusidomi manimi tol, kol neužsimenu apie „Ankstų rytą“. Tikriausiai tas kažkaip siejasi su mano išvaizda, kadangi mano akys neišraiškingos tarytum šešiapensės monetos, blakstienos visiškai bespalvės, o veidas neįdega, užtat atsiranda šimtai didžiulių strazdanų. Be to, kaip mergina esu per aukšta, o veidas prakaulus. Neretai išgirstu: „Ji visai kaip vaikinas“.

Jo veido išraiška pasikeitė, atrodė suglumęs nuo prieštaringų klausimų, kurių, aišku, iš mandagumo nesiryžo užduoti.

Jeigu esi Rufaus Maršo duktė, tai kaip atsitiko, kad sėdi šiame nykiame pajūryje, Kalifornijos užkampyje, mūvi sulopytus džinsus ir vilki vyriškus marškinius, kuriuos jau prieš dešimtį metų reikėjo išmesti į skudurų maišų, ir net negali sukrapštyti pakankamai dolerių banglentei nusipirkti?

Jis uždavė klausimą, stebėtinai pratęsiantį mano pačios pamąstymus:

— Ir apskritai, koks jis žmogus? Ne kaip tėtis, norėjau pasakyti.

— Nežinau. — Niekada nemokėjau jo apibūdinti — net pati sau. Pasėmiau dar vieną saują smėlio, srovele supyliau miniatiūrinį kalną, įbedžiau viršūnėn cigaretę padalydama krateriuką — mažytis ugnikalnis, rūkstantis nuorūkos dūmais. Žmogus, niekada nenustygstantis vietoje. Žmogus, kuris lengvai įgyja draugų, o kitą dieną juos praranda. Vaidingas, greitas susiginčyti, talentingas iki genialumo, tačiau visiškas bejėgis prieš smulkius kasdienybės rūpesčius. Žmogus, galintis ir sužavėti, ir įsiutinti. Vaikštantis paradoksas.

— Aš nežinau, — pakartojau ir pasisukusi pažvelgiau į greta gulintį vaikiną. O jis dailus. — Pakviesčiau tave į namus išgerti alaus, tada pats galėtum su juo susitikti ir susipažinti. Tačiau kaip tik dabar jis Los Andžele ir negrįš namo iki rytojaus ryto.

Jis kiek pagalvojo apie tai, mąsliai kasydamasis pakauši ir taip sukeldamas mažytę smėlio audrą.

— Štai ką tau pasakysiu, — tarė. — Jeigu oras bus toks pat geras, atvažiuosiu kitą savaitgali.

— Tikrai? — šyptelėjau.

— Susirasiu tave.

— Puiku.

— Atsivešiu dar vieną banglentę. Galėsi paplaukioti.

— Nebūtina man įsiteikti, — tariau.

— Negi manai, kad įsiteikinėju? — Jis apsimetė įsižeidęs.

— Aš ir taip supažindinsiu judu kitą savaitgalį. Jis mėgsta savo aplinkoje matyti naujus veidus.

— Aš neįsiteikinėju. Garbės žodis.

Atlyžau. Be to, norėjau paplaukioti banglente.

— Žinau, — tarstelėjau.

Jis pradžiugo, užgesino nuorūką. Besileidžianti į jūrą saulė savo forma ir spalva darėsi panaši į oranžinį moliūgą. Jis atsisėdo, markstydamasis prieš tą spindesį, nusižiovavo ir pasirąžė.

— Turiu eiti, — tarė ir atsistojo, po to kiek padvejojęs stabtelėjo ties manimi. Jo šešėlis atrodė be galo ilgas. — Tad, viso labo.

— Viso.

— Kitą sekmadienį.

— Gerai.

— Sutarta. Nepamiršk.

— Nepamiršiu.

Jis apsisuko ir nuėjo, dar pasilenkė susirinkti likusios savo mantos, atsigręžęs pamojo ir patraukė paplūdimiu senų smėlėtų kedrų link, kurie augo abipus tako, vedančio į vieškelį.

Žiūrėjau jam įkandin ir susizgribau, kad net nesužinojau jo vardo. Dar blogiau — jis nepasirūpino paklausti manojo. Buvau tiesiog Rufaus Maršo duktė. Tačiau vis dėlto kitą sekmadienį, jeigu išsilaikys geras oras, jis galbūt sugrįš. Jeigu išsilaikys oras... Juk žmogus visada ko nors tikisi.

2

Rif Pointe apsigyvenome Semo Karterio dėka. Semas — mano tėčio agentas Los Andžele. Juoda neviltis galiausiai jį paskatino pasisiūlyti kur nors mums surasti pigų būstą, kadangi Los Andželą ir mano tėtį siejo tokia gili abipusė antipatija, jog, mums ten gyvenant, jis neįstengė parašyti nė vieno parduoti tinkamo žodžio, ir Šernui grėsė tiek vertingų užsakovų, tiek pelno praradimas.

— Yra viena vietelė Rif Pointe, — pasakė Semas. — Nelabai išvaizdi, bet tikrai rami... pats ramybės įsikūnijimas, — dar pridūrė, sužadindamas mūsų vaizduotėje kažką panašaus į Gogeno rojaus vizijas.

Taip mes ir išsinuomojome namelį. Sukrovėme savo visus graudžiai menkus žemiškus turtus į seną, apdaužytą tėvo dodžą ir atvažiavome čia, palikę Los Andželo smogą bei spūstį. Džiaugėmės lyg vaikai, sujaudinti pirmojo jūros dvelksmo.

Iš pradžių buvo tikrai nuostabu. Po miesto triukšmo labai gera pabudus išgirsti vien tik jūros paukščių riksmą ir nepaliaujamą bangų mūšos griausmą. Puiku ankstų rytą išeiti ant pakrantės smėlio, stebėti saulėtekį virš kalvų, džiaustyti skalbinius ir matyti juos plazdant, jūros vėjo išpūstus, baltus it naujos burės.

Mūsų namų ūkis buvo gana paprastas — šiaip ar taip, niekad nebuvau labai uoli šeimininkė. Rif Pointe aptikome tik vieną krautuvėlę-vaistinę, kurią man grįžus į Škotiją senelė pavadins Dženės sandėliu, nes ten buvo prekiaujama viskuo: nuo licencijuotų ginklų iki virtuvinių prijuosčių, nuo šaldyto maisto iki popierinių servetėlių. Krautuvėlę nerūpestingai ir aplaidžiai laikė Bilas su Myrtle, atrodo, jie niekada neturėdavo šviežių daržovių, vaisių, viščiukų ir kiaušinių — kaip tik tų produktų, kurių norėdavau nusipirkti. Taigi per vasarą pamėgome mėsos konservus su aitriaisiais pipirais, šaldytas picas ir įvairiausių rūšių ledus, kuriuos Myrtlė, matyt, dievino, nes buvo itin stora: galingi klubai ir šlaunys pūpsojo po mėlynais džinsais, o milžiniško storumo rankos visu savo grožiu kyšojo iš mergaitiškų berankovių palaidinukių, kurias ji labiausiai mėgo vilkėti.

Tačiau dabar, praleidusi Rif Pointe šešis mėnesius, ėmiau nerimauti. Kiek truks ši puiki bobų vasara? Gal dar vieną mėnesį. O paskui visa jėga užgrius audros, vis anksčiau sutems, ateis liūčių, purvo, vėjų metas. Namelyje nebuvo centrinio šildymo, tik didžiulis židinys skersvėjų perpučiamoje svetainėje, bauginančia sparta lyjantis pakrantėje surinktą kurą. Su ilgesiu prisimindavau paprasčiausius anglies kibirus, bet čia anglies neturėjome. Kiekvieną kartą pareidama iš paplūdimio, aš, lyg kokia pirmoji koloniste, parsitempdavau bangų išmestą rąstgalį ar šaką ir kraudavau į rietuvę prie galinės verandos. Rietuvė sparčiai augo, bet žinojau, kad, pakūrus ugnį, ji netruks ištirpti.

Namelis pūpsojo kaip tik už paplūdimio, neaukštas smėlio kopų pylimas — vienintelė priedanga nuo jūros vėjų. Jis buvo suręstas iš rąstų, papilkėjusių iki sidabrinio atspalvio, ir stovėjo ant polių, todėl į priekinę ir galinę verandą reikėjo palypėti laipteliais. Viduje — erdvi svetainė dideliais langais, pro kuriuos matydavome vandenyną, ankšta, siaura virtuvėlė, vonios kambarys — be jokios vonios, tik su dušu — ir du miegamieji: vienas didelis „šeimininko“ miegamasis, kuriame miegodavo tėtis, ir manasis — mažesnis su gultu, skirtu galbūt mažam vaikui ar nelauktam pagyvenusiam giminaičiui. Kambariai buvo apstatyti vasarnamiams būdingu stiliumi, paliekančiu kiek slogų įspūdį, nes akivaizdu, kad visi baldai kadaise išmesti lauk iš kitų, erdvesnių, namų. Tėvo lova — didžiulis žalvarinis griozdas, pamestais nuo galų bumbulais, priraizgyta spyruoklių, kurios kiekvienąkart jam verčiantis baisiai girgždėjo. Manajame kambaryje kabojo įmantrus, paauksuotais rėmais tarsi iš Viktorijos laikų viešnamio atkeliavęs veidrodis, kuris mane atspindėdavo juodomis dėmėmis nusėtu paskenduolės pavidalu.

Svetainė buvo ne ką geresnė — seni foteliai įdubę, nutrintus jų lopus slėpė vąšeliu nerti nėriniai, skylėtas kilimėlis prie židinio, o likusios kėdės prikimštos ašutų, narsiai styrančių į visas puses. Stovėjo tik vienas stalas, kurio vieną pusę tėvas buvo užėmęs rašymui, todėl valgyti tekdavo kitoje, susispaudus ir surėmus alkūnes. Geriausias daiktas namuose — kambario pločio minkštasuolis po langais, jis buvo didelis, nuklotas puriais ir šiltais apklotais bei priegalviais ir tartum sena vaikų kambario sofa viliojo į savo glėbį tada, kai norėdavosi susirangyti ir paskaityti arba pasigėrėti saulėlydžiu, ar tiesiog pasvajoti.

Tačiau vieta buvo labai nuošali. Naktį vėjas trankydavosi ir vaitodavo langų plyšiuose, o kambariuose pasigirsdavo keisti šlamesiai ir girgždesiai, tada namelis primindavo laivą jūroje. Kol tėtis būdavo namie, nebijodavau, bet, kai likdavau viena, mano vaizduotė, žadinama laikraščių skiltyse perskaitytų pasakojimų apie kasdien vykstančias baisybes, išties įsisiūbuodavo. Pats namelis nesunkiai įveikiamas — nė vienas durų užraktas ar langų skląstis nebūtų sulaikęs ryžtingo įsibrovėlio, o dabar, kai baigėsi vasara ir išsikraustė kitų vasarnamių gyventojai, likome visiškai atskirti nuo pasaulio. Net ir Myrtlė su Bilu gyveno už gero ketvirčio mylios, o telefonas buvo bendras keliems abonentams ir ne visada gerai veikė. Todėl galėjau visko prisigalvoti.

Niekad neprasitariau tėčiui apie savo būgštavimus — jis juk buvo užsivertęs darbu, bet nuovokos jam nestigo ir, esu įsitikinusi, žinojo apie mano polinkį įsibauginti, ir tai buvo viena iš priežasčių, dėl ko leido pasilikti Rastį.

Tą vakarą po puikios dienos šurmuliuojančiame paplūdimyje, po džiugios nuotaikos ir netikėto susitikimo su jaunu studentu iš Santa Barbaros namelis atrodė dvigubai nykesnis.

Saulė jau buvo pasislėpusi už jūros horizonto, papūtė vakaris vėjas ir temo. Kad būtų jaukiau, įkūriau židinį — negailėdama prigrūdau jį malkų. Po to savo malonumui nusiprausiau po karštu dušu, išsiploviau plaukus ir, rankšluosčiu apsivyniojusi galvą, nuėjau į savo miegamąjį pasiimti švarių džinsų bei seno balto megztinio, kuris anksčiau priklausė tėčiui, kol aš jo per klaidą neišskalbiau.

Po tu© „prabangiuoju“ veidrodžiu stovėjo lakuota komoda, turėjusi atstoti tualetinį staliuką. Ant jos buvau išdėliojusi fotografijas, nes neturėjau kur kitur, padėti. Jų buvo daug ir užėmė nemažai vietos, paprastai ilgai jų nežiūrinėdavau, tačiau šis vakaras buvo kitoks, tad šukuodama ilgas drėgnų plaukų sruogas tyrinėjau vieną po kitos, tarytum jos priklausytų vos pažįstamam asmeniui ir vaizduotų niekad nematytas vietas.

Štai oficialus mano mamos portretas sidabro rėmeliais. Mama apnuogintais pečiais, su briliantų auskarais ir nauja šukuosena kaip Elizabetės Arden. Portretas man patiko, tačiau jame ji buvo ne tokia, kokią prisiminiau. Geresnis portretas — padidinta momentinė nuotrauka iškyloje, ji vilki savo languotąjį tartano sijoną, ligi juosmens įsibridusi į viržius ir besijuokianti, tartum ką tik nutiko kažkas juokinga. Be to, dar stovėjo rinkinys, tiksliau pasakius — montažas, kuriuo buvau užpildžiusi abi didelio odinio aplanko puses. Elvis — senas baltas namas, apsuptas maumedžių ir pušų, už jo iškilusi kalva, ežero mirgėjimas anapus pievos, prieplauka ir nerangi, sena valtis, kuria plaukdavome žvejoti upėtakių. Ir mano senelė prie atvertų įstiklintų durų, nepaleidžianti iš rankų sodo žirklių. Dar — spalvotas atvirukas su Elvio ežero vaizdu, kurį buvau pirkusi Trumbou pašte. Dar viena iškyla su abiem mano tėvais: už jų stovi senasis mūsų automobilis, o prie mamos kojų susirangęs storulis rudmargis spanielis.

Ten buvo ir mano pusbrolio Sinklerio nuotraukų. Daug nuotraukų. Sinkleris su savo pirmuoju upėtakiu. Sinkleris, vilkintis škotišką sijoną — kiltą, išsiruošęs į kažkokią iškylą ar šiaip kur. Sinkleris baltais marškinėliais — parengiamosios mokyklos kriketo komandos kapitonas. Slidinėjantis Sinkleris; Sinkleris prie savo automobilio vairo; Sinkleris, užsimaukšlinęs popierinę skrybėlę kažkokiame Naujųjų metų vakarėlyje ir, rodos, kiek įkaušęs. (Šioje fotografijoje jis apkabinęs gražią tamsiaplaukę merginą, bet nuotraukas taip sudėliojau, kad jos nesimatytų.)

Sinkleris — mano mamos brolio Olvyno sūnus. Olvynas buvo vedęs merginą, vardu Silvija, — gerokai per anksti, taip visi sakė. Šeimos neprielankumas jo pasirinkimui, nelaimei, pasirodė pagrįstas, nes, vos pagimdžiusi savo jaunajam vyrui sūnelį, ji atkuto, paliko juos abu ir išvyko gyventi su vyru, prekiavusiu nekilnojamuoju turtu Balearų salose. Nuslūgus pirmam sukrėtimui, visi nusprendė, jog tai pati geriausia išeitis — ypač Sinkleriui, kurį perdavė senelės globai ir šis puikiai prižiūrimas augo Elvyje. Mano manymu, jis visada turėjo visa, kas geriausia.

Apie jo tėtį, mano dėdę Olvyną, neišsaugojau jokių prisiminimų. Kai buvau labai maža, jis persikėlė gyventi į Kanadą ir, matyt, kartkartėmis atvykdavo aplankyti savo motinos bei sūnaus, tačiau niekada neapsilankė Elvyje mums ten esant. Mane jis domino tik tuo, kad galėjo atsiųsti raudonodžio indėno galvos papuošalą. Ištisus metus daugybę kartų apie tai užsimindavau, bet vis veltui.

Taigi, Sinkleris beveik buvo senelės vaikas. Negalėjau prisiminti tokio laikotarpio, kad nebūčiau jo daugiau ar mažiau įsimylėjusi. Vyresnis šešeriais metais, nepaprastai protingas ir be galo drąsus, jis buvo mano vaikystės vadovas. Jis išmokė mane pririšti meškerės kabliuką, suptis ant trapecijos žemyn galva, žaisti kriketą. Mes kartu plaukiodavome, važinėdavomės rogutėmis, slapčia kūrendavome laužus, pindavome trobeles iš šakų ir žaisdavome piratus senoje kiauroje valtyje.

Išvykusi į Ameriką, iš pradžių nuolatos rašiau jam laiškus, tačiau, nesulaukdama atsako, galiausiai nusivyliau. Netrukus mūsų susirašinėjimas nunyko iki kalėdinių atvirukų ir gimimo dienos proga paskubomis brūkštelėtų pasveikinimų, tad naujienas apie jį sužinodavau tik iš senelės, ji atsiuntė ir tą Naujųjų metų vakarėlio nuotrauką.

Po mamos mirties senelė pasisiūlė paimti mane savo globon taip pat, kaip ir Sinklerį — lyg jo vieno jai nepakaktų.

„Rufau, kodėl tau nepalikus mergaitės pas mane?“ Paklausė įprastu, dalykišku tonu, vos tik sugrįžusi į Elvį po laidotuvių, jos balse skambėjo ne sielvartas, o susirūpinimas dėl ateities. Man į galvą netoptelėjo pasiklausyti, bet buvau ten, ant laiptų, ir aiškiai girdėjau jų balsus už uždarų bibliotekos durų.

— Todėl, kad ir vieno vaiko jums per akis.

— Tačiau norėčiau turėti Džeinę... ji būtų man puiki draugė.

— Juk tai truputį savanaudiška, ar ne?

— Nemanau. Be to, Rufau, dabar tau reikėtų pagalvoti apie jos gyvenimą, apie jos ateitį...

Tėtis pasakė vieną labai negražų žodį. Mane pribloškė ne tiek pats žodis, kiek tai, kad jis taip pasakė senelei. Pagalvojau, ar tik nebus išgėręs...

Nuleidusi tai negirdomis ir kaip visada ištikima gero tono taisyklėms, senelė kalbėjo toliau, bet jau santūresniu balsu, kuriuo prabildavo, kai imdavo pykti.

— Ką tik man sakei, jog išvyksti į Ameriką pagal savo knygą rašyti scenarijaus. Juk negali temptis keturiolikmetės į Holivudą.

— Kodėl gi ne?

— O kaip jos mokslai?

— Ir Amerikoje yra mokyklų.

— Man būtų lengva auginti ją čia. Bent tol, kol tu apsistosi... susirasi, kur gyventi.

Tėvas triukšmingai atstūmė kėdę. Girdėjau jį žingsniuojant po kambarį.

— O tada, — tarė jis, — aš pranešiu apie tai, ir jūs įsodinsite ją į pirmą lėktuvą?

— Savaime suprantama.

— Nieko nebus, jūs tai žinote.

— Kodėl nebus?

— Todėl, kad, jeigu kurį laiką paliksiu Džeinę su jumis, tai Elvis taps jos namais, ir ji jokiu būdu nenorės jo apleisti. Jūs gi žinote, kad Elvyje jai mieliau negu bet kur kitur.

— Tuomet jos labui...

— Jos labui aš imu ją su savimi.

Stojo ilga tyla. Po to senelė vėl prabilo:

— Tai juk ne vienintelė priežastis, Rufau, tiesa?

Jis delsė, tartum nenorėdamas įžeisti.

— Taip, — galiausiai ištarė.

— Viską įvertinusi, aš vis dėlto manau, kad darai klaidą.

— Jeigu ir darau, tai mano paties klaida. Kaip kad Džeinė yra ir bus mano duktė.

To man jau buvo per daug. Pašokau ir nežiūrėdama kelio puoliau neapšviestais laiptais į viršų. Savo kambaryje kritau kniūpsčia skersai lovos ir paplūdau gailiomis ašaromis dėl to, kad palieku Elvį, kad daugiau niekuomet nebepamatysiu Sinklerio ir kad du žmonės, kuriuos mylėjau labiau už viską pasaulyje, dėl manęs susipyko.

Savaime aišku, rašiau laiškus, o senelė man atsakinėjo — iš jos laiškų sklido visi Elvio garsai ir kvapai. Ir tada, praėjus vieneriems ar dvejiems metams, ji parašė: „Kodėl nesugrįžti į Škotiją? Nors trumpų atostogų, nors vienam mėnesiui. Mes visi tavęs labai pasiilgome, tau čia irgi yra ką pamatyti. Pasodinau naują rožių gyvatvorę šiapus sodo tvoros, o rugpjūtį atvažiuos Sinkleris... jis Erls Korte turi nedidelį butą ir pavaišino mane pietumis, kai paskutinį kartą buvau mieste. Jeigu kiltų sunkumų dėl pinigų kelionei, tai žinai, jog tau tereikia pasakyti, ir aš pavesiu ponui Bembridžui iš kelionių agentūros pampinti tau bilietą. Pasikalbėk apie tai su savo tėčiu“.

Užgniaužti svajones apie Elvį rugpjūčio mėnesį ir Sinklerį buvo beveik neįmanoma, tačiau kalbėtis su tėčiu negalėjau, nes puikiai atsiminiau tą piktą ginčą bibliotekoje, tad nesitikėjau, kad jis leis man išvykti.

Be to, atrodė, jog keliauti namo nėra nei laiko, nei jokios galimybės. Gyvenome tarsi klajokliai — atvykdavome į vietą, apsistodavome, o netrukus tekdavo išvykti kur nors kitur. Kartais būdavome turtingi, bet dažniau vargšai. Tėtis, neprilaikomas taupios mano mamos rankos, pinigus švaistė it vandenį. Gyvendavome Holivudo rūmuose, moteliuose, Penktosios aveniu apartamentuose, prabangiuose nuomojamuose butuose. Ilgainiui ėmė atrodyti, tarytum visą gyvenimą praleidome keliaudami po Ameriką ir niekada niekur nebeapsistosime. Elvio atminimas blėso ir pasidarė neapčiuopiamas, lyg Elvio ežero vandenys būtų patvinę ir prariję jį visą, tad turėjau įtikinėti save, jog jis vis dar ten pat, jog ten tebegyvena man artimos ir mylimos būtybės, jog jis nėra nuskendęs, amžinai dingęs, nėra virtęs blausiu atvaizdu, boluojančiu gelmėse po baisaus tvano.

Prie mano kojų suinkštė Rastis. Krūptelėjusi pažvelgiau žemyn ir akimirką negalėjau prisiminti, kas jis toks ir ką čia veikia, — taip toli savo mintimis nuklydau. Pamažu sugrįžo kasdienybė, nelyginant būtų spragtelėjęs mechanizmas, paleidžiantis pusiaukelėje įstrigusią mėgėjiško kino juostą, ir aš suvokiau, kad mano plaukai jau beveik sausi, kad Rastis alkanas ir nori vakarienės, tuo labiau jos noriu ir aš pati. Tad padėjau šukas, nuvijau šalin prisiminimus apie Elvį ir nuėjau įmesti į židinį daugiau malkų bei paieškoti šaldytuve ko nors valgomo.

Buvo beveik devinta valanda, kai išgirdau automobilį, važiuojantį žemyn nuo kalvos keliu iš La Karmelo pusės. Išgirdau, nes jis važiavo žemiausia pavara — taip tenka daryti visiems kalva besileidžiantiems automobiliams. Dar todėl, kad buvau viena, — tada visi mano pojūčiai savaime paaštrėja ir sugauna net menkiausią svetimą garsą.

Skaičiau knygą ir jau verčiau puslapį, bet staiga sustingau ir įtempiau klausą. Rastis tai pajuto ir tuoj pat tylutėliai pritūpė, tarsi stengdamasis ko nors nenubaidyti. Abu klausėmės. Dunkstelėjo židinyje nuslydęs rąstgalys, griaudėjo tolima bangų mūša. Nuo kalvos leidosi automobilis.

„...Myrtlė su Bilu. Buvo nuvykę į kiną La Karmele“, — pamaniau. Tačiau prie vaistinės automobilis nesustojo. Jis važiavo toliau vis dar vargdamas žema pavara, pravažiavo kedrus, kur iškylautojai laikydavo savo automobilius, ir pasuko nuošaliu keliu, vedančiu tik į mūsų namelį.

Gal tėtis? Tačiau jis neturėjo parvažiuoti be rytojaus ryto. Šiandien sutiktas jaunuolis sugrįžta išgerti bokalo alaus? Valkata? Pabėgėlis kalinys? Seksualinis maniakas?..

Pašokau, numesdama knygą ant kilimo, ir puoliau tikrinti durų užraktus. Abejos durys buvo užrakintos. Tačiau namelio langų nedengė jokios užuolaidos — bet kas galėjo pažvelgti vidun ir mane pamatyti, o aš negalėjau nieko įžiūrėti. Iš baimės ir nevilties suskubau išjunginėti šviesas, tačiau vis dar skaisčiai kūrenosi židinys, užliedamas svetainę mirguliuojančia šviesa... jos atšvaitai žaismingai lakstė sienomis bei baldais, tad senieji krėslai atrodė panašūs į pasišiaušusias perekšles.

Artėjantys priekiniai žibintai skrodė tamsą. Dabar jau galėjau matyti palengva atvažiuojantį automobilį, nerangiai siūbuojantį išdžiūvusiomis kelio vėžėmis. Jis pravažiavo pro paskutinį tuščią namelį ir švelniai pariedėjęs sustojo kaip tik ties mūsų galine veranda. Tačiau tai nebuvo mano tėtis.

Šnibžtelėjau Rasčiui likti šalia manęs, laikiau jį už antkaklio ir jutau raminančią rudo kailio šilumą. Iš jo galugerklio sklido grėsmingas urzgesys, bet jis nelojo. Abu išgirdome išjungiant automobilio variklį, po to atveriant ir užtrenkiant dureles. Akimirka tylos. Tada tylūs žingsniai per smėlio aikštelę, esančią tarp kelio ir galinės verandos, ir tuoj pat beldimas į duris.

Man ištrūko garsas, panašus į atodūsį, to Rasčiui buvo jau per daug — jis išsiveržė iš mano rankų ir aršiai lodamas puolė prie durų, pasiryžęs griebti bet ką, kas ten už jų bestovėtų.

— Rasti! — bandžiau sulaikyti, bet jis vis lojo ir lojo. — Rasti, nutilk... Rasti!

Nustvėriau už antkaklio, atitraukiau nuo durų, tačiau jis nesiliovė lojęs, tada ir toptelėjo mintis, jog tai, kad jis kelia tokį garsų ir nuožmų triukšmą, galbūt geriausias dalykas, kas tik galėjo nutikti.

Pasistengiau susitvardyti, papurčiau Rastį ir šis pagaliau nutilo, atsitiesiau. Mano šešėlis šmėkščiojo ant židinio šviesos nutviekstų užrakintų durų.

Nurijusi seiles, giliai įkvėpiau ir kuo įmanoma tvirtesniu ir aiškiu balsu paklausiau:

— Kas ten?

Vyriškis prašneko:

— Atsiprašau už sutrukdymą, bet aš ieškau pono Maršo namo.

Tėvo draugas? O gal tai tik gudrybė siekiant patekti vidun? Aš dvejojau.

Jis vėl prabilo:

— Ar čia gyvena Rufus Maršas?

— Taip, čia.

— Ar jis namuose?

Dar viena gudrybė?

— O kodėl klausiate? — atsiliepiau.

— Na, man sakė, kad galiu jį čia surasti. — Dar vis stengiausi sugalvoti, ką daryti, kai jis visiškai kitokiu tonu pridūrė: — Ar čia Džeinė?

Niekas taip lengvai neatima noro priešintis, kaip tai, jog nepažįstamasis žino tavo vardą. Be to, jo balse skambėjo kažkas... nors ir nuslopintas sandariai uždarytų durų... kažkas...

— Taip, — atsakiau.

— Ar jūsų tėtis namuose?

— Ne, jis Los Andžele. Kas jūs?

— Na, esu Deividas Stiuartas... aš... matote, sunkoka kalbėtis už uždarų durų.

Tačiau, dar jam nebaigus sakinio, atrakinau duris, atitraukiau skląstį ir atidariau. Taip beatodairiškai pasielgiau vien išgirdusi, kaip jis ištarė savo pavardę. Stiuartas. Amerikiečiams taip ištarti visad būna per sunku... Stuvortas — štai kaip jie taria. Tačiau jis ištarė „Stiuartas“, kaip taria mano senelė, taigi jis — ne amerikietis, jis atvyko iš mano gimtinės. Ir, sprendžiant iš pavardės, tikriausiai iš Škotijos.

Tikėjausi, kad jį iškart atpažinsiu, tačiau iš tikrųjų niekada anksčiau nebuvau mačiusi. Jis stovėjo prieš mane, už jo nugaros vis dar plieskė automobilio žibintai ir tik židinio ugnis teapšvietė atvykėlio veidą. Nešiojo akinius kauliniais rėmeliais ir buvo aukšto ūgio... aukštesnis už mane. Mes spoksojome vienas į kitą: jis apstulbintas tokios staigios mano elgesio permainos, o aš ūmai apimta stipraus įtūžio. Niekas manęs taip nesupykdo, kaip išgąstis, o buvau kone beprotiškai išgąsdinta.

— Ko jums čia reikia, atsėlinote tokiu metu, vidurnaktį?.. — Mano balsas net man pačiai nuskambėjo šaižiai ir nelabai santūriai.

Jis atsakė gana pagrįstai:

— Dar tik devinta valanda ir aš neketinau sėlinti.

— Galėjote paskambinti ir pranešti man, kad atvažiuojate.

— Neradau jokio numerio telefonų knygoje. — Eiti į vidų jis nė nebandė. Užnugaryje vis dar piktai tebešnairavo Rastis. — Man ir į galvą neatėjo mintis, kad būsite viena, antraip būčiau palaukęs.

Mano įtūžis atslūgo, truputį susigėdau pasikarščiavusi.

— Na... jeigu jūs jau čia, tai gal įeikite.

Pasitraukiau atatupsta ir pasiekiau jungiklį. Kambarys nušvito šalta, skaisčia elektros šviesa.

Tačiau jis vis dar delsė.

— Gal jums reikia kokių nors įrodymų... sakykim, kredito kortelės ar paso?

Už akinių stiklų įžiūrėjusi lyg ir pašaipos kibirkštėlę, rūsčiai pažvelgiau į jį stebėdamasi, kas, po galais, jam pasirodė taip juokinga.

— Pagyventumėte čia tiek, kiek aš, tai irgi neatidarytumėte kiekvienam landžiam bastūnui.

— Na, gerai, gal tas landusis bastūnas visų pirma nueis ir išjungs automobilio šviesas. Palikau jas, kad galėčiau matyti kelią.

Jis nuėjo atgal, nelaukdamas kandaus atsakymo, kurį mielai būčiau jam atrėžusi. Durų neuždariau ir, tik sugrįžusi prie židinio bei įgrūdusi dar vieną rąstgalį, pajutau, kaip virpa mano rankos, o širdis dunksi it būgnas. Pataisiau kilimėlį prie židinio, paspyriau po kėde Rasčio kaulą ir jau degiausi cigaretę, kai jis grįžo į namelį ir uždarė paskui save galinės verandos duris.

Atsigręžiau į jį. Jis buvo liesas blyškaus veido juodaplaukis, kaip ir daugelis Škotijos kalniečių, iš pažiūros nerangus, nevikrių judesių ir labai priminė mokslininką. Vilkėjo lygaus tvido kostiumą, kiek aptrintą ties alkūnėmis, keliais bei aplink sagų kilpeles, marškinius rudais ir baltais langučiais, ryšėjo tamsiai žalią kaklaraištį ir atrodė galįs būti mokyklos direktorius ar kokios nors neaiškios mokslo šakos profesorius. Amžiaus nebuvo ko spėlioti. Jam galėjo būti maždaug nuo trisdešimties iki penkiasdešimties metų.

— Kaip dabar jaučiatės? — paklausė.

— Gerai, — tačiau mano rankos tebevirpėjo ir jis tai matė.

— Jums nekenktų truputį išgerti.

— Net nežinau, ar namie ko nors yra.

— Kur galėtume paieškoti?

— Gal po palangės minkštasuoliu?

Jis perėjo per kambarį, atvėrė spintelę, kiek panaršė po ją ir atsitiesė, rankoje laikydamas ketvirtį butelio škotiškojo, visa jo švarko rankovė buvo apkibusi voratinkliais.

— Kaip tik tai, ko reikia. Dabar betrūksta tik stiklinių.

Nuėjau į virtuvę ir grįžau nešina dviem stiklinėmis, ąsočiu vandens bei loveliu su ledo gabaliukais iš šaldytuvo. Stebėjau, kaip jis ruošia gėrimą, kuris atrodė įtartinai drumstas.

— Aš nelabai mėgstu viskį, — pasakiau.

— Įsivaizduokite, kad čia vaistai. — Jis padavė man stiklinę.

— Nenoriu pasigerti.

— Nuo šito nepasigersite.

Patikėjau. Viskis kvepėjo dūmais ir nuostabiai šildė. Nusiraminusi ir kiek varžydamasi savo ankstesnio nenuovokumo, nedrąsiai šyptelėjau. Jis taip pat nusišypsojo.

— Kodėl mums neatsisėdus?

Tad prisėdome, aš — ant kilimėlio, jis — ant didžiosios tėvo kėdės krašto, nukoręs rankas tarp kelių, o stiklinę pasistatė tarp kojų ant grindų.

— Tarp kitko, kas jus paskatino taip netikėtai atidaryti duris? — paklausė.

— Tai, kaip ištarėte savo pavardę. Stiuartas. Jūs iš Škotijos, tiesa?

— Taip.

— Iš kurios vietovės?

— Iš Keiplbridžo.

— Bet juk tai šalia Elvio.

— Žinau. Matot, aš iš Ramsėjaus Makenzio ir Kingo...

— Mano senelės advokatai.

— Visiškai teisingai.

— Tačiau jūsų aš nepamenu.

— Pradėjau dirbti kontoroje prieš penkerius metus.

Krūtinėje pajutau širdį gniaužiantį šaltį, bet prisiverčiau paklausti:

— Juk nenutiko nieko... bloga?

— Nieko bloga. — Jo balsas skambėjo labai įtaigiai.

— Tad ko jūs atvažiavote?

— Išsiaiškinti, — atsakė Deividas Stiuartas, — dėl keleto neatsakytų laiškų.

3

— Nesuprantu, — ištariau kiek patylėjusi.

— Tiksliau, dėl keturių. Trys nuo pačios ponios Beili ir vienas nuo manęs, rašytas jos vardu.

— Rašytas kam? — susijaudinusi išpyškinau.

— Jūsų tėčiui.

— Kada?

— Per pastaruosius du mėnesius.

— Ar tuos laiškus atsiustumėte į čia? Turiu omenyje tai, kad mes tiek daug keliaujame.

— Jūs pati parašėte savo senelei ir nurodėte šį adresą.

Tiesa. Visada pranešdavau jai, kai mes persikeldavome. Įmečiau pusiau surūkytą cigaretę į ugnį ir pabandžiau susigaudyti šioje keistoje situacijoje. Nepaisant visų trūkumų, tėtis anaiptol nebuvo slapukautojas... jau veikiau priešingai — jis ištisomis dienomis garsiai piktindavosi ir skųsdavosi, jeigu kas nors suerzindavo ar sudrumsdavo jo ramybę. Tačiau apie laiškus nieko nebuvau girdėjusi.

— Tad nematėte jokių laiškų? — jis paragino mane.

— Ne. Tačiau čia nieko nuostabaus, nes tėvas visada pats kasdien pasiima pašto siuntas vaistinėje.

— Gal jis net neatplėšė jų?

Tačiau tai jam taip pat nebūdinga. Tėvas visada atplėšdavo laiškus. Nebūtinai juos skaitydavo, tačiau visada tikėdavosi malonios staigmenos — juk voke gali būti čekis.

— Ne, jis taip nepadarytų, — atsakiau. Gurktelėjau gerklę užspaudusi susijaudinimo gumulą ir nubraukiau nuo veido užkritusius plaukus. — Apie ką jie? Gal to nežinote?

— Aišku, žinau. — Tarė labai šaltu tonu. Buvo nesunku įsivaizduoti ji, patogiai įsitaisiusį prie senoviško rašomojo stalo, atsikosintį ir beaistriu balsu ryžtingai susitvarkantį su visomis teisinėmis pinklėmis, slypinčiomis testamentuose, prisiekusiųjų liudijimuose, turto pardavimo iš varžytinių nutarimuose, nuomos sutartyse bei vykdomuosiuose raštuose. — Tiesiog jūsų senelė nori, kad parvažiuotumėte į Škotiją... jos aplankyti...

— Žinau, kad nori, — ji visą laiką man apie tai rašė savo laiškuose, — tariau aš.

— Argi jūs nenorite nuvažiuoti? — Jis kilstelėjo antakį.

— Taip... žinoma, noriu... — Pagalvojau apie tėvą, prisimindama tą tolimoje praeityje nugirstą pokalbį. — Aš nežinau... noriu pasakyti, jog tiesiog negaliu tam ryžtis...

— Gal yra kokia nors priežastis, dėl kurios negalite išvykti?

— Na, žinoma, yra... tėtis...

— Norite pasakyti, jog nebus kam tvarkyti namų?

— Ne, aš visiškai ne tą turiu omenyje.

Jis laukė, kad paaiškinčiau, galbūt pasakyčiau, ką turėjau omenyje. Nenorėjau sutikti jo žvilgsnio ir nusisukusi įsižiūrėjau į ugnį. Nejaukiai įtariau, jog mano veidas įgavo išraišką, kurią būtų galima pavadinti apykvaile.

Jis vėl prašneko.

— Jūs gi žinote, jog niekad nekilo jokių pykčių dėl to, kad jūsų tėvas išsivežė jus į Ameriką...

— Ji norėjo, kad pasilikčiau Elvyje.

— Tad jūs žinote?

— Taip, girdėjau ginčą. Paprastai jie niekada nesivaidydavo. Manau, labai gerai sugyveno, tačiau dėl manęs kilo baisus barnis.

— Bet prabėgo net septyneri metai. Tarp mūsų kalbant, juk dabar galime kaip nors susitarti.

— Tas taip brangiai kainuoja... — radau patį įtikinamiausią pasiteisinimą.

— Ponia Beili, savaime suprantama, padengs jūsų kelionės išlaidas. (Su liūdesiu įsivaizdavau, kaip į tai reaguotų tėvas.) Jūs neužtruksite ilgiau kaip mėnesį.

Jis dar kartą paklausė:

— Taigi, ar norite važiuoti?

Jo ryžtinga elgsena galutinai įveikė mano pasipriešinimą. — Taip, žinoma, noriu...

— Ko taip neentuziastingai?

— Nenoriu įskaudinti tėčio. Jis, be abejonės, nenori, kad išvažiuočiau, priešingu atveju būtų atsakęs į tuos laiškus, apie kuriuos sakėte.

— Tiesa, laiškai. Įdomu, kur jie galėtų būti?

Parodžiau už jo nugaros stovintį stalą, šūsnį rankraščių bei informacinių žinynų, senų segtuvų, vokų ir apgailėtinai neapmokėtų sąskaitų.

— Galbūt kažkur ten.

— Stebiuosi, kodėl jis niekad jums neužsiminė apie juos. Nieko neatsakiau, tačiau pagalvojau, jog žinau, kodėl. Iš dalies jis buvo įsižeidęs dėl to, kad Elvis man tiek daug reiškė. Galbūt net truputį pavyduliavo mano mamos giminei. Jis bijojo netekti manęs.

— Neturiu supratimo, — tariau.

— Na, o kada laukiate jo sugrįžtant iš Los Andželo?

Ai atsakiau:

— Nemanau, kad jums reikia susitikti. Jis labai nulius, negalėčiau jo čia vieno palikti, net jei ir leistų man išvažiuoti.

— Tačiau tikriausiai galime ką nors sugalvoti...

— Ne, negalime. Jį turi kas nors prižiūrėti. Jis pats nepraktiškiausias žmogus pasaulyje... niekada pats nenusipirks sau maisto ar degalų automobiliui, jeigu išvykčiau, tai visą laiką tik ir kankinčiausi galvodama apie jį.

— Džeme... jūs privalote pagalvoti ir apie save...

— Atvažiuosiu kada nors vėliau. Išsakykite senelei — kada nors vėliau.

Jis svarstė. Tylomis baigė savo gėrimą, po to pastatė ant grindų tuščią stiklinę.

— Gerai, palikime viską taip, kaip yra. Rytoj ryte apie vienuoliktą važiuoju atgal į Los Andželą. Esu užsakęs jums vietą lėktuve į Niujorką. Antradienio rytui. Nematau jokios priežasties, dėl kurios turėtumėte praleisti šią progą, ir jeigu apsigalvosite...

— Aš neapsigalvosiu.

Jis apsimetė nenugirdęs.

— Jeigu apsigalvosite, tai nėra jokių kliūčių išvykti kartu su manimi. — Atsistojo visu ūgiu išsitiesdamas priešais mane. — O aš vis dėlto manau, kad nereikėtų atsisakyti.

Nemėgstu, kai kas nors taip stūkso virš manęs, tad irgi atsistojau.

— Atrodo, visai neabejojate, kad vis tiek su jumis važiuosiu.

— Tikiuosi, jog važiuosite.

— Manote, kad aš tik apsimetu atsikalbinėjanti, ar ne?

— Nevisiškai.

— Labai apgailestauju dėl to, kad jus veltui taip toli keliavote.

— Niujorke buvau verslo reikalais. Džiaugiuosi susipažinęs su jumis, tik gaila, kad neteko susitikti su jūsų tėčiu. — Jis ištiesė man ranką. — Sudie, Džeine.

Akimirką padvejojusi, padaviau jam savąją. Atsisveikindami amerikiečiai nelabai mėgsta spausti rankas, ir šis paprotys jau nyksta.

— Perduosiu jūsų linkėjimus senelei.

— Taip, ir dar Sinkleriui.

— Sinkleriui?

— Jūs sutinkat jį, tiesa? Kai atvyksta į Elvį?

— Taip. Taip, žinoma, mes susitinkam. Būtinai jam perduosiu jūsų linkėjimus.

— Pasakykite, kad rašytų, — paprašiau ir tuoj pat pasilenkiau patapšnoti Rasčio, nes akys paplūdo ašaromis, nenorėjau, kad Deividas Stiuartas jas pamatytų.

Kai jis išvažiavo, sugrįžau į namelį ir palinkau prie stalo, kur tėvas laikė savo popierius. Kiek paieškojusi, radau vieną po kito visus keturis neatsakytuosius laiškus — visi atplėšti ir, be abejo, perskaityti. Neskaičiau jų. Nugalėjo geresnioji mano prigimties pusė — šiaip ar taip, jau žinojau, kas juose parašyta, — paprasčiausiai padėjau atgal, ten pat, kur anksčiau buvo užkišti.

Atsiklaupusi ant palangės minkštasuolio, atidariau langą ir persisvėriau per jį. Lauke nors į akį durk — vandenynas juodas kaip rašalas, oras šaltas, tačiau mano baimės išgaravo. Svajojau apie Elvį ir ilgesingai troškau jame būti. Prisiminiau žąsis, padangėmis skrendančias žiemoti, bei prieškambario židinyje rusenančių durpių kvapą. Prisiminiau ežerą, žvilgantį, žydrą ir lygų it veidrodis, o kartais pilką, šiaurės vėjų pašiauštomis baltomis bangų keteromis. Staiga taip smarkiai užplūdo ilgesys, kad net pajutau tiesiog fizinį skausmą.

Pykau ant tėvo. Palikti jo nenorėjau, tačiau jis juk galėjo pasitarti su manimi, suteikti galimybę man pačiai apsispręsti. Buvau dvidešimt vienerių — jau nebe vaikas, ir jaučiausi įžeista to, ką laikiau nepakenčiamai savanaudišku ir senamadišku požiūriu.

„Tik sulauksiu, kol jis sugrįš, — kartojau sau. — Sulauksiu ir parodysiu tuos laiškus. Aš tik pasakysiu jam... pasakysiu...“

Tačiau pyktis truko neilgai. Niekada nemokėjau ilgam supykti. Mano pyktis, galbūt atvėsintas nakties oro, nustojo kunkuliavęs ir pranyko, jutau tik keistą tuštumą. Galų gale — juk niekas nepakito: pasiliksiu su juo, nes myliu, nes jam manęs trūksta, nes esu jam reikalinga. Nebuvo kito pasirinkimo. Nutariau nesipykti dėl tų laiškų, kadangi jis sumištų, užkluptas juos slėpęs, ir jaustųsi pasielgęs negarbingai. Jeigu norėjome ir toliau kaip nors sugyventi, tai svarbu, kad jis visada išliktų vyresnis, tvirtesnis ir protingesnis už mane.

Kitą rytą šveičiau virtuvės grindis, kai neklystamai atpažinau kriokiant senąjį dodžą, persiritusį per kalvą ir besileidžiantį keliu į Rif Fointą. Klūpėdama paskubomis perbraukiau likusį sutrūkinėjusio rudo linoleumo plotelį, atsistojau, išgręžiau skudurą, išpyliau į kriauklę purviną vandenį ir išėjau pro galinės verandos duris pasitikti tėčio, pakeliui šluostydamasi rankas į seną dryžuotą prijuostę.

Oras buvo nuostabus: kaitri saulė, žydru dangumi plaukiantys skaisčiai balti debesėliai — žėrintis rytas, pripildytas vėjo šniokštimo ir paplūdimį užgriūvančių potvynio bangų griausmo. Buvau jau išdžiausčiusi skalbinius, dabar jie išsiskleidę plevėsavo ant virvės, pralindau pro juos ir išėjau į kelią, kuriuo manęs link trinksėdamas ir siūbuodamas vėžėmis važiavo automobilis.

Iškart pamačiau, kad tėtis grįžta ne vienas. Kadangi oras toks puikus, jis buvo nuleidęs automobilio stogą, o šalia sėdėjo Linda Lansing, kurią lengvai atpažinau iš vėjo plaikstomų raudonų plaukų kupetos. Išvydusi mane, ji persisvėrė per automobilio kraštą pamojuoti, o ant jos kelių tupėjęs baltas pudelis taip pat iškišo snukutį ir prapliupo isteriškai loti, tarytum neturėčiau jokios teisės čia būti.

Rastis, smagiai žaidęs paplūdimyje senos pintinės nuolauža, išgirdo pudelio keliamą triukšmą, šuoliais atlėkė prie namelio ir tuojau puolė manęs ginti urgzdamas, lodamas ir šokinėdamas aplink dodžą, tarsi nesulaukdamas tos palaimingos akimirkos, kai galės iššieptus dantis suleisti į pudelio sprandą. Tėtis keikėsi, Linda spiegė slėpdama šunytį glėbyje, pudelis nesiliovė vampsėjęs. Teko sučiupti Rastį už antkaklio, nutempti į vidų, liepti jam nutilti ir elgtis padoriai, nes buvo beveik neįmanoma susikalbėti.

Palikusi įtūžusį Rastį, vėl išėjau į lauką. Tėtis jau buvo išlipęs iš automobilio.

— Sveika, meilute. — Jis priėjo manęs apkabinti ir pabučiuoti. Pasijutau it gorilos glėbyje, jo barzda braižė man skruostą. — Ar viskas gerai?

— Taip, kuo puikiausiai, — išsivadavau iš jo glėbio. — Sveika, Linda.

— Sveika, mieloji.

— Atsiprašau dėl šuns.

Priėjau atidaryti jai durelių. Ji buvo ryškiai pasidažiusi, prisiklijavusi dirbtines blakstienas, vilkėjo blausiai žydrą palaidinukę ir avėjo auksaspalvius balinius batelius. Pudelis segėjo rožini antkakli, nusagstytą blizgančiais akmenukais.

— Viskas gerai. Matai, Micė nepaprastai nervinga. Ką padarysi — ji takios kilmingos veislės.

Linda atkišo putlias lūpas bučiniui. Pabučiavau ją, o pudelis vėl prapliupo amsėti.

— Dėl Dievo meilės, — tarė tėtis, — nutildyk tą prakeiktą šunį.

Tada Linda be ceremonijų išgrūdo pudelį iš automobilio ir pati išlipo paskui jį.

Linda Lansing — aktorė. Maždaug prieš dvidešimtį metų ji išgarsėjo Holivude kaip būsima kino žvaigždė — padėjo didelė asmeninė reklamos kampanija, kurią lydėjo, deja, niekuo nepasižyminčių filmų virtinė. Dažniausiai ji vaidindavo čigonaites arba kaimietes nuo pečių nuslinkusiomis palaidinukėmis, tamsiai raudonai dažytomis lūpomis, linkusias svajoti ir labai aikštingas. Tačiau šio tipo filmai kartu su jos vaidybos stiliumi neišvengiamai išėjo iš mados ir Linda taip pat tapo nebemadinga. Kadangi nebuvo kvaila, ji pasielgė itin apdairiai — skubiai ištekėjo. „Vyras man brangiau už karjerą“ — skelbė antraštės po jos vestuvinėmis nuotraukomis. Kuriam laikui ji visiškai dingo iš Holivudo scenos. Tačiau, išsiskyrusi su trečiuoju vyru ir dar nepasipuošusi ketvirtuoju, Linda neseniai pradėjo vėl filmuotis antraeiliuose vaidmenyse bei televizijos laidose. Naujai žiūrovų kartai ji buvo nematyta, tad sumaniai vadovaujama, atskleidė netikėtus savo gabumus atlikti komiškiems vaidmenims.

Susipažinome su ja viename iš tų nuobodžių sekmadienio rytmečio pobūvių, tapusių neatsiejama Los Andželo menininkų gyvenimo dalimi. Tėtis iškart pasičiupo Lindą kaip vienintelę ten dėmesio vertą moterį; Man ji taip pat patiko.

Turėjo sveiką humoro jausmą, gilų, sodrų balsą ir įstabų sugebėjimą pasijuokti iš savęs pačios.

Mano tėtis moterims patinka, tačiau savo meilės reikalus jis visada tvarko pavydėtinai apdairiai. Žinojau apie meilės ryšius su Linda, bet tikrai nesitikėjau, kad jis kada nors parsiveš ją į Rif Fointą.

Nusprendžiau elgtis labai ramiai.

— Kokia staigmena! Ką jūs čia veikiate šioje pamiškėje?

— O, juk žinai, mieloji, kaip būna, kai tavo tėvas užsispiria nepaleisti. Jau užuodžiu tą nuostabų pajūrio kvapą.

Ji giliai įkvėpė oro, kostelėjo ir pasuko prie automobilio pasiimti savo rankinuko. Ir tik tada pamačiau krūvą daiktų, sukrautą ant užpakalinės sėdynės. Trys maži lagaminai, didelis lagaminas drabužių, kosmetikos krepšelis, audinės kailiniai plastikiniame maiše ir Micės pintinėlė, pridėta dirbtinių rožinės spalvos kaulų. Spoksojau į tą gausybę praradusi amą, bet tėtis alkūne stumtelėjo mane ir nukėlė porą lagaminų.

— Nagi, nestovėk ten išsižiojusi, — šūktelėjo jis. — Nešk ką nors vidun.

Čiupo lagaminus ir pirmas nupėdino namelio link. Linda, žvilgtelėjusi į mano veido išraišką, taktiškai nusprendė, jog Micei reikia pabėgioti po paplūdimį. Žengiau paskui tėtį, bet apsigalvojusi grįžau paimti šuns pintinėlės ir vėl nusivijau jį.

Radau jau svetainėje. Abu lagaminai pūpsojo ant grindų kambario viduryje, ilgasnapė kepurė nusviesta ant kėdės, o ant stalo iš kišenės paberti pluošteliai kažkokių senų laiškų bei dokumentų. Kambarys, kurį buvau ką tik išvaliusi ir sutvarkiusi, bemat pavirto netvarkinga, sujaukta laikina buveine. Kur tik tėtis pasirodydavo, visur sugebėdavo sukelti chaosą. Dabar jis nužingsniavo per kambarį prie lango, iškišo galvą pasigėrėti reginiu ir pilna krūtine įkvėpė jūros oro. Pro jo stambų petį tolumoje mačiau Lindos, šėliojančios su pudeliu jūros pakrantėje, figūrėlę. Rastis, tebemurksantis ant suolo po langu, net nevikstelėjo uodega.

Tėtis atsigręžė siekdamas cigarečių iš savo marškinių kišenėlės. Atrodė patenkintas savimi.

— Na, — prabilo jis, — ar nenori paklausti, kaip man sekėsi? — Prisidegė cigaretę, kilstelėjo galvą ir susiraukė, nusviesdamas degantį degtuką pro langą. — Ko stovi su šuns pintine? Padėk tą prakeiktą daiktą.

Nepadėjau.

— Kas čia vyksta? — paklausiau.

— Ką turi omenyje?

Supratau, jog visa ši meilinga, džiugi nuotaika buvo tik didžiulio apsimetinėjimo dalis.

— Puikiai žinai, ką turiu omenyje. Lindą.

— Kuo čia dėta Linda? Juk ji tau patinka, tiesa?

— Žinoma, patinka, bet ne tai svarbiausia. Ką ji čia veikia?

— Pasikviečiau ją paviešėti.

— Su visa manta? Kuriam gi laikui, dėl Dievo meilės?

— Na... — Jo ranka mostelėjo nenusakomu judesiu. — Tiek, kiek panorės.

— Argi ji nebedirba?

— O, ji visa tai metė. — Jis išsliūkino į virtuvę pasiieškoti skardinės alaus. Girdėjau atidarant ir uždarant šaldytuvą. — Ji persisotino Los Andželu beveik taip pat, kaip ir mes. Tad aš ir pagalvojau, o kodėl nepakvietus?

Jis vėl pasirodė virtuvės tarpduryje su atidaryta alaus skardine rankoje.

— Vos tik pasiūliau važiuoti, ji žaibiškai susimose, susidėjo daiktus ir net surado kam išnuomoti savo namą kartu su kambarine. — Jis vėl susiraukė. — Džeine, ko tu taip prisirišai prie tos šuns pintinės?

Vis tiek nepaisiau šios pastabos.

— Kuriam laikui? — negailestingai rėmiau jį prie sienos.

— Na, tol, kol mes patys būsime. Aš nežinau. Galbūt per žiemą.

— Jai nėra vietos, — paprieštaravau.

— Žinoma, yra. Kieno gi šis namas, galų gale?

Jis ištuštino skardinę, taikliai nusviedė per virtuvę į šiukšlių dėžę ir išėjo parnešti kitų daiktų. Šį kartą lagaminus nugabeno į savo miegamąjį. Pastačiau Micės pintinėlę ir nusekiau įkandin jo. Kambaryje, be lovos, lagaminų ir mūsų dviejų, liko visai mažai erdvės.

— Kur ji miegos?

— O kaip tu manai, kur ji miegos? — Jis atsisėdo ant gremėzdiškos lovos, graudžiai suvaitojo spyruoklės. — Būtent čia.

Nesumaniau, ką beatsakyti. Tiesiog žiūrėjau į jį. To niekada anksčiau nėra buvę. Pagalvojau, ar tik jis neišprotėjo.

Kažkas mano veido išraiškoje tikriausiai paveikė jį, nes ūmai pažvelgė atgailaujančiu žvilgsniu ir paėmė mane už rankų.

— Nežiūrėk taip, Džeine. Tu jau nebe vaikas ir man nebūtina prieš tave apsimetinėti. Linda tau patinka, nebūčiau parsivežęs, jeigu nežinočiau, kad ji tau patinka. Turėsi draugę, o man nebereikės taip dažnai palikinėti tavęs vienos. Nagi, linksmiau, šalin tą liūdesį, geriau nueik ir užkaisk kavos.

Ištraukiau rankas ir pasakiau:

— Neturiu laiko.

— Ką tuo nori pasakyti?

— Aš... aš turiu susiruošti.

Perėjau iš jo kambario į savąjį, išsitraukiau iš palovės lagaminą, pasidėjau ant lovos ir, atidariusįjį, pradėjau krautis daiktus, kaip kokiame filme: paeiliui traukiau stalčius ir grūdau jų turinį į lagaminą.

Stovėdamas tarpduryje už mano nugaros, tėtis paklausė:

— Ką tu sugalvojai, ką darai?

Atsigręžiau, laikydama pilnas saujas palaidinukių, dirželių, šalikėlių ir nosinaičių.

— Išvažiuoju, — atsiliepiau.

— Kur?

— Atgal į Škotiją.

Jis vienu šuoliu įšoko į kambarį ir truktelėjęs atgręžė mane veidu į save. Skubiai prašnekau, neleisdama jam nė žodžio įterpti.

— Tu gavai keturis laiškus, — pasakiau. — Tris nuo mano senelės ir vieną nuo jos patikėtinių. Atplėšei juos ir perskaitei, bet man nieko nesakei, nes nenorėjai, kad išvažiuočiau. Tu net nepasitarei su manimi.

Gniaužtas, sugriebęs mano ranką, neatsileido, tačiau pastebėjau, kad jis kiek išblyško.

— Kaip sužinojai apie tuos laiškus?

Papasakojau apie Deividą Stiuartą.

— Jis man viską papasakojo, — užbaigiau. — Man ir nereikėjo pasakoti, nes, šiaip ar taip, aš jau viską žinojau, — nedvejodama pridūriau.

— Ir ką tu jau taip žinojai?

— Kad po mamos mirties nenorėjai palikti manęs Elvyje. Kad niekada neleistum ten sugrįžti.

Jis apstulbęs žvelgė į mane.

— Aš klausiausi, — šaukiau, lyg tėtis būtų staiga apkurtęs. — Buvau prieškambaryje ir klausiausi, girdėjau viską, ką judu su senele sakėte vienas kitam.

— Ir niekad net neužsiminei apie tai?

— Ar kas būtų pasikeitę?

Jis atsargiai prisėdo ant lovos krašto, lyg stengdamasis netrukdyti man kraustytis.

— O tu norėjau ten pasilikti?

Jo nesupratingumas mane siutino..

— Ne, žinoma, nenorėjau, man patiko būti su tavimi, to į nieką nebūčiau išmainiusi, tačiau tai buvo prieš septynerius metus, o dabar esu suaugusi ir tu neturėjai jokios teisės nuslėpti tų laiškų nieko man nesakydamas.

— Nejaugi taip labai nori sugrįžti?

— Taip, noriu. Aš myliu Elvį, juk žinai, kiek daug jis man reiškia. — Paėmiau plaukų šepetį bei savo nuotraukas ir sukišau į lagamino pakraščius. — Aš... aš ketinau nieko nesakyti apie laiškus. Maniau, kad tai tave nuliūdins, vis vien negalėjau išvykti, kadangi neturėjai nieko kito, kas tave prižiūrėtų. Tačiau dabar viskas kitaip.

— Gerai, sakykim, viskas kitaip ir tu išvažiuoji. Nesiruošiu tavęs sulaikyti. Tačiau kaip ketini ten nukakti?

— Deividas Stiuartas išvyksta iš La Karmelo vienuoliktą valandą. Jeigu paskubėsiu, tai dar galiu suspėti. Jis užsakė man bilietą į Niujorko lėktuvą rytojaus rytui.

— O kada grįši?

— Na, nežinau. Manau, kada nors sugrįšiu.

Paskubomis įgrūdau Anės Morou Lindberg knygą „Dovana iš jūros“, su kuria negalėjau išsiskirti, bei kompaktinę plokštelę su Satmono ir Garfunkelio muzikos įrašais. Užvožiau lagamino dangtį, bet jis neužsidarė, nes viskas lindo lauk, tad vėl atvėriau ir beviltiškai bandžiau sukimšti daiktus, tačiau vis nesėkmingai, kol galų gale padėjo tėtis: visa jėga primygo lagamino dangtį ir užspaudė jo spyneles.

Mūsų žvilgsniai susitiko virš uždaryto lagamino.

— Nevažiuočiau, jei nebūtų atvykusi Linda... — ištariau.

Mano balsas nutrūko. Nusikabinau nuo kabliuko savo lietpaltį ir apsivilkau ji ant marškinių ir džinsų.

— Tu vis dar su prijuoste, — tarstelėjo tėtis.

Paprastai toks dalykas iškart būtų mudu prajuokinęs. Dabar gi mirtinoje tyloje sugraibiau už nugaros raištelius, atrišau, nusitraukiau ją nuo savęs ir numečiau ant lovos.

— Jeigu važiuosiu automobiliu ir paliksiu prie motelio, ar galėsi tu arba Linda pasiimti jį iš ten? — paklausiau.

— Be abejo, — atsakė tėtis ir pridūrė: — Lukterk. — Ir vėl pradingo savo kambaryje, grįžo sugniaužęs saujoje gniužulą pinigų: penkių, dešimties, vieno dolerio banknotų — visi buvo nešvarūs ir suglamžyti it gniūžtė senų laikraščių.

— Štai, — tarė, kišdamas juos į mano lietpalčio kišenę, — gal paimsi. Gali prireikti.

— Juk tu... — pradėjau sakyti, bet tą akimirką kaip tik iš paplūdimio grįžo Linda su Mice. Micė nubarstė smėliu kambario grindis, o Linda aikčiojo sužavėta trumpalaikio pabendravimo su gamta.

— Ak, kokios bangos, niekad nebuvau ko nors panašaus mačiusi. Jos tikriausiai dešimties pėdų aukščio. — Tada ji pastebėjo mano lagaminą, lietpaltį ir turbūt nuliūdusį mano veidą. — Džeine, ką tu darai?

— Išvažiuoju.

— Kur, dėl Dievo meilės?

— Į Škotiją.

— Tikiuosi, ne dėl manęs.

— Iš dalies. Bet tik dėl to, kad dabar bus kam prižiūrėti tėvą.

Ji atrodė truputi sutrikusi, tarytum tėvo priežiūra būtų ne tai, kuo ji tikėjosi užsiimti, tačiau puikiai pasistengė tai nuslėpti.

— Puiku, prasiblaškysi. Kada išvyksti?

— Šiandien. Dabar. Pasiimu dodžą ir važiuoju į La Karmelą... — Jau traukiausi atbula durų link, nes darėsi per sunku. Tėtis paėmė lagaminą ir ėjo paskui mane. — Tikiuosi, kad gerai peržiemosite. Kad nebus per daug audrų. O šaldytuve yra kiaušinių ir tuno konservų...

Atatupsta nusileidau verandos laipteliais, atsidūriau lauke, nusigręžiau ir pralindusi pro skalbinių virvę (ar susipras Linda juos parnešti?) atsisėdau už automobilio vairo, o tėtis užkėlė lagaminą ant užpakalinės sėdynės.

— Džeine...

Tačiau atsisveikinimui nebeturėjau jėgų. Buvau pajudėjusi iš vietos, kai prisiminiau Rastį. Deja — jau per vėlu. Išgirdęs mane išeinant, užtrenkiant automobilio dureles bei užvedant variklį, jis išpuolė iš namelio ir it kulka pasileido man iš paskos. Apmaudžiai lodamas, suglaudęs ausis šuoliavo šalia — visai nepaisydamas, kad gali žūti po ratais.

Tai buvo paskutinis lašas. Sustabdžiau automobilį. Tėtis garsiai šaukdamas Rastį puolė paskui jį. Rastis, atsistojęs ant užpakalinių kojų, letenomis draskė ir braižė automobilio dureles. Aš pasilenkusi bandžiau jį nustumti ir vis kartojau:

— Ak, Rasti, liaukis. Pasitrauk. Aš negaliu pasiimti tavęs. Negaliu pasiimti drauge.

Tėtis pribėgo prie mūsų. Pačiupo Rastį į glėbį ir pažvelgė į mane. Rasčio žvilgsnyje mačiau skausmingą priekaištą, o tėčio veide — man nesuprantamą ir niekada anksčiau nematytą išraišką. Tą pačią akimirką supratau, jog nė su vienų jų nenoriu skirtis, ir apsipyliau ašaromis.

— Juk prižiūrėsi Rasų? — raudojau, mano lūpos sielvartingai persikreipė. — Uždaryk ji, kad negalėtų vytis automobilio. Ir saugok, kad nesuvažinėtų. Jis mėgsta tik „Red Heart“ šunų maistą, jokį kitą. Ir nepalik vieno paplūdimyje, nes kas nors gali jį pavogti.

Apgraibomis ieškojau nosinės. Kaip visada, jos neturėjau ir, kaip visada, tėtis išsitraukė iš kišenės savąją ir tylėdamas padavė man. Išsišnirpščiau nosį ir ištiesusi rankas prisitraukiau juos abu, kad galėčiau pabučiuoti ir tėtį, ir Rasų. Tariau jiems: „Sudie“, o tėtis atsakė: „Sudie, mano katyte“, — taip mane vadindavo, kai buvau šešerių metų. Dar graudžiau pravirkau ir vos įžiūrėjau kelią, bet nė karto neatsigręžiau, tačiau žinojau, kad jie ten stovi ir lydi mane žvilgsniu, kol pervažiuosiu kalvos viršūnę ir išnyksiu už posūkio.

Buvo be ketvirčio vienuolikta, kai įžengiau į motelį, tyras už pertvaros abejingai nužvelgė dėmėmis išmuštą ir užverktą mano veidą, tartum čia visą dieną nuolat vaikštinėtų apsiverkusios moterys.

— Ar ponas Stiuartas jau išvyko? — pasiteiravau.

— Ne, jis dar kažkur čia. Nuėjo apmokėti sąskaitos už telefoną.

— Koks jo kambario numeris?

Jis žvilgtelėjo į lentą.

— Trisdešimt antras, — atsakė. Jo žvilgsnis bėgiojo mano lietpalčiu, džinsais bei dėmėtais sportbačiais, o ranka siekė telefono ragelio. — Norite su juo susitikti?

— Taip, prašau.

— Aš paskambinsiu jam... pranešiu, kad ateinate. Kuo jūs vardu?

— Džeinė Marš.

Jis kryptelėjo galva durų link, parodydamas kur eiti.

— Trisdešimt antras numeris, — pakartojo.

Nesirinkdama kelio leidausi kiliminiu taku, vedančiu pro didelį, ryškiai žydrą baseiną. Sudedamosiose kėdėse gulėjo dvi moterys, o jų vaikai plaukiojo, krykštavo ir grūmėsi dėl pripučiamo rato. Deividas Stiuartas atėjo pasitikti man dar nepasiekus pusiaukelės. Pamačiusi jį, pasileidau bėgti ir, didžiam moterų susidomėjimui bei savo pačios nustebimui, puoliau tiesiai jam į glėbį, o jis pagavo mane ir ramindamas apkabino, paskui mandagiai atstūmė ir paklausė:

— Kas atsitiko?

— Nieko, — tačiau ir vėl pravirkau. — Vykstu su jumis.

— Kodėl?

— Aš apsigalvojau, štai ir viskas.

— Tačiau kodėl?

Neketinau išsipasakoti, tačiau žodžiai liejosi savaime.

— Tėvas susirado draugę, ji atvyko iš Los Andželo... ji yra... ji sakė...

Žvilgtelėjęs į tas dvi įsispoksojusias moteris jis tarė:

— Eime, — nusivedė mane į savo kambarį, švelniai pastūmėjo vidun ir uždarė duris.

— Taigi? — paklausė.

Išsišnirpščiau nosį ir iš visų jėgų stengiausi susitvardyti.

— Tai todėl, kad jis turi, kas jį prižiūrės. Dabar galiu vykti su jumis.

— Ar pasakėte jam apie laiškus?

— Taip.

— O jis neprieštaravo dėl jūsų išvykimo?

— Ne. Jis sutiko.

Deividas tylėjo. Pažvelgusi į jį, pamačiau, kaip jis pakreipė galvą ir dabar mąsliai stebėjo mane žvairuodamas dešinės akies kampučiu. Vėliau sužinojau, jog šį įprotį per daugelį metų įgijo dėl blogo regėjimo, dėl tojam ir reikėjo nešioti akinius, tačiau tuo metu tai mane trikdė. Pasijutau nejaukiai — lyg būčiau smeigiama prie sienos.

— Gal nebenorite, kad važiuočiau su jumis? — gailiai paklausiau.

— Ne, visai ne. Paprasčiausiai nepakankamai jus pažįstu ir negaliu pasitikėti, ar tikrai sakote tiesą.

Jaučiausi per daug nelaiminga, kad įsižeisčiau.

— Aš niekada nemeluoju, — pasakiau ir tuoj pat pasitaisiau, — o kai meluoju, visa pasikeičiu ir išraustu. Tėvas tikrai sakė sutinkąs.

Įrodymui įkišau ranką į lietpalčio kišenę ir ištraukiau nešvarių dolerių gniūžtę. Keletas banknotų nukrito ant kilimo it nudžiūvę medžio lapai.

— Jis man davė šiek tiek pinigų išlaidoms.

Deividas pasilenkė, pakėlė pinigus ir grąžino man.

— Aš tik manau, Džeine, jog būtinai turėčiau su juo pasimatyti prieš mums išskrendant. Mudu galėtume...

— Neužteks jėgų dar kartą atsisveikinti...

Jo veidas sušvelnėjo. Jis palietė mano ranką.

— Tuomet pasilikite čia. Neužtruksiu ilgiau kaip penkiolika minučių.

— Prižadate?

— Prižadu.

Jis išėjo, o aš apžiūrėjau kambarį, kuriame buvo įsikūręs, pavarčiau laikraštį, pasidairiau pro praviras duris, paskui nuėjau į vonios kambarį, nusiprausiau veidą, nusiploviau rankas, susišukavau plaukus ir, susiradusi gumelę plaukams, susirišau juos. Išėjusi iš kambario, atsisėdau prie baseino ir laukiau. Kai jis grįžo bei sukrovė mūsų bagažą, įlipau į jo automobilį ir mes išvažiavome, netrukus pasukome greitkeliu į pietus Los Andželo link. Nakčiai apsistojome motelyje prie oro uosto. Kitą rytą išskridome į Niujorką, o vakare — į Londoną, ir tik pusiaukelėje virš Atlanto vandenyno prisiminiau vaikinuką, kuris artimiausią sekmadienį atvažiuos paplaukioti su manimi banglentėmis.

4

Londone pragyvenau didžiąją savo gyvenimo dalį, tačiau sugrįžimas priminė apsilankymą mieste, kurio anksčiau niekada nebuvau mačiusi — viskas labai pasikeitė. Oro uosto pastatai, privažiavimo keliai, miesto kontūrai horizonte, stūksantys gyvenamųjų namų kvartalai, gausybė transporto... visa tai atsirado per pastaruosius septynerius metus. Tūnojau įsispraudusi su lagaminu prie kojų taksi automobilio kamputyje. Buvo taip ūkanota, jog dar tebedegė gatvių žibintai, ir skverbėsi drėgna vėsuma, kurią jau spėjau pamiršti.

Lėktuve neužmigau, tad buvau apdujusi iš nuovargio, jaučiau šleikštulį nuo abejotinos kokybės valgio, kurį patiekė, kai mano laikrodis, paliktas eiti Kalifornijos laiku, rodė antrą valandą nakties. Po kelionės maudė kūną, galvą, akis, tarp dantų grikšėjo smėlis, o tuos pačius drabužius, rodės, vilkėjau jau visą amžinybę.

Išvydome reklaminius skydus, viadukus, ilgas namų virtines — Londonas apsupo mus iš visų pusių. Taksi pasisukinėjo ties keletu šviesoforų, įvažiavo į ramią pusmėnulio formos aikštę, pristatytą eilėmis išrikiuotų automobilių, ir sustojo prieš terasomis kylančius, aukštus ankstyvojo Viktorijos stiliaus namus.

Apatiškai stebėjau juos ir nesuvokiau, ką dabar turiu daryti. Deividas pasilenkė ir už mane atidarė dureles:

— Mes čia išlipame.

— A?

Žiūrėjau į jį ir stebėjausi, kaip šis žmogus, kartu su manimi ištvėręs, mano manymu, alinantį, begalinį skrydį aplink pusę pasaulio, vis vien sugebėjo atrodyti švarus, pailsėjęs ir nepraradęs nuovokos. Paklusniai išsiropščiau iš taksi ir stovėjau ant šaligatvio, markstydamasi it pelėda bei žiovaudama, kol jis užmokėjo vairuotojui, paėmė mūsų lagaminus ir pirmas nulipo laipteliais prie namo cokolio. Laiptelių turėklai buvo juodi ir žvilgantys, maža grįsta aikštelė prieš įėjimą švariai nušluota, o mediniame kubilėlyje kerojo pelargonijos, truputį pavytusios, bet dar ryškios ir margos. Jis išsitraukė raktą, geltonos durys atsivėrė į buto vidų ir aš aklai nusekiau jam iš paskos.

Butas buvo išdažytas baltai ir panėšėjo į užmiesčio vilą, grindys išklotos persiškais kilimėliais, sofa ir krėslai apdangstyti kartūno užtiesalais, baldai paprasti, seni, lakuoti, virš židinio Venecijos stiklo veidrodis. Pamačiau knygas ir krūvelę žurnalų, įstiklintą bufetėlį su Drezdeno porcelianu, ant sienų pakabintus rankų darbo gobeleninius takelius... pro langus kitoje kambario pusėje — mažytį kiemelį, kuriame augo platanas, apjuostas mediniu suoleliu, o aptriušusios plytinės sienos nišoje stovėjo maža skulptūrėlė.

Dairiausi ir žiovavau. Jis priėjo atverti lango, tada paklausiau:

— Ar šis butas jūsų?

— Ne, jis mano mamos, tačiau naudojuosi juo, kai būnu Londone.

Abejingai apsidairiau.

— O kur jūsų mama?

Nuskambėjo taip, lyg manyčiau, kad ji pasislėpė kur nors po sofa, bet jis net nešyptelėjo.

— Išvykusi pailsėti į Prancūzijos pietus. Nagi, drąsiau, nusivilkite apsiaustą ir jauskitės kaip namuose. Einu, paruošiu puodelį arbatos.

Jis dingo už durų. Girdėjau atsukant čiaupą ir pilant vandenį į arbatinį. „Puodelį arbatos“ — patys jaukiausi ir labiausiai padrąsinantys žodžiai. Puodelis arbatos. Prisiminiau raiškiosios kalbos pamokas: Ar-Dabar-Varną-Kars, Ar-Norėtum-Puodelio-Arbatos. Negrabiais pirštais vargau su lietpalčio sagomis, kol galų gale atsisagsčiau, nusitraukiau jį nuo savęs ir užkabinau ant kažko panašaus į Čipendeilo stiliaus kėdę. Leisgyvė susmukau ant sofos. Ten buvo pavasarinės žalumos velvetinių pagalvėlių, paėmiau vieną ir pasikišau po galva, užmigau akimirksniu, rodos, net nespėjusi sukelti kojų nuo grindų. Tikrai nepamenu, jog būčiau tai padariusi.

Kai pabudau, kambario apšvietimas buvo pasikeitęs. Ilgas saulės šviesos pluoštas, mirguliuojantis nuo dulkių, plieskė tiesiai į akis it prožektoriaus spindulys. Pakilau, kumščiais pasitryniau užmiegotas akis ir apsidairiusi pastebėjau, kad esu užklota šiltu, lengvu apklotu.

Židinyje žybčiojo ugnis. Kurį laiką žvelgiau į jį, kol supratau, kad jis elektrinis, o malkos, akmens anglis ir liepsnos — imitacija. Tačiau tą akimirką jis atrodė be galo jaukiai. Truputį pasukau galvą į šalį ir pamačiau Deividą, giliai įsmukusį krėsle ir užsivertusį popieriais bei portfeliais. Jis vilkėjo jau kitus drabužius — mėlynus marškinius ir kreminės spalvos megztinį trikampe kaklo iškirpte. Pati sau pamaniau, ar tik jis nebus vienas tų žmonių, kuriems niekada nereikia miegoti. Jis išgirdo, kad jau sukrutėjau, ir stebėjo mane.

— Kuri dabar diena? — paklausiau.

— Trečiadienis, — šyptelėjo jis.

— Kur mes?

— Londone.

— Ne, norėjau paklausti — kurioje vietoje.

— Kensingtone.

— Mes gyvenome Melburio gatvėje. Ar ji toli nuo čia? — pasiteiravau.

— Ne. Visiškai arti.

— Kada išvykstame į Škotiją?

— Šį vakarą. Turime užsakytas miegamąsias vietas „Karališkojo kalniečio“ traukinyje.

Sukaupusi jėgas atsisėdau, po to nusižiovavau ir, nubraukusi nuo veido plaukus, mėginau išvaikyti miegus.

— Gal galėčiau išsimaudyti vonioje? — paklausiau.

— Žinoma, galite, — atsakė.

Taigi, maudžiausi karštame vandenyje, negailėdama muilinausi putomis, įsipyliau pilnas saujas Deivido motinos šampūnų, maloniai pasiūlytų naudotis. Išsimaudžiusi atsidariau lagaminą, susiradau švarius drabužius ir persirengiau, o nešvariuosius sugrūdau atgal. Tada, vargais negalais jį uždariusi, grįžau į svetainę, ten radau Deividą, jau patiekusį arbatos, karštų skrebučių su sviestu bei lėkštę šokoladinių biskvitų — pačių tikriausių, ne tų šokoladu atsiduodančių sausainių, kokių gali gauti Amerikoje, bet tikiu biskvitų, užpiltų tikru šokoladu.

— Ar jūsų mamos kepti? — pasidomėjau.

— Ne. Nuėjau ir nupirkau, kol jūs miegojote. Čia už kampo yra krautuvėlė, labai paranki, kai ko nors pritrūksta.

— Ar jūsų mama visada čia gyveno?

— Ne visada, tik kokius metus. Anksčiau ji turėjo namą Hampšyre, tačiau jis vienai per didelis ir su sodu vargas... nelengva rasti pagalbininkų. Todėl ji pardavė namą ir pasilikusi keletą pamėgtų daiktų persikėlė gyventi čia.

Taip paaiškėjo kaimiška šio buto aplinka. Žvilgtelėjau į mažąjį kiemelį už lango ir pridūriau:

— Ir tada ji įsirengė sodą.

— Taip, nediduką sodelį. Dabar pati gali jame susitvarkyti.

Paėmiau dar vieną skrebutį ir pabandžiau įsivaizduoti savo senelę, patekusią į tokią padėtį. Tačiau tai buvo neįmanoma. Senelės niekada neišgąsdintų jos namo didumas nei darbų gausa ar rūpesčiai ieškant ir išlaikant virėjas bei sodininkus. Iš tikrųjų, kiek tik pamenu, Lumli visąlaik gyveno pas ją, tupinėdavo savo pabrinkusiomis kojomis prie virtuvės stalo ir kočiodavo tešlą pyragams. Taip pat sodininkas Vilas savo namelyje su nuosavos žemės sklypeliu, kuriame jis augino bulves, morkas ir didžiules papurgalves chrizantemas.

— Tad jūs niekad negyvenote šiame bute?

— Ne, tik atvykęs į Londoną čia apsistoju.

— Ar dažnai?

— Gana dažnai.

— Tai kartais susitinkate Sinklerį?

— Taip.

— Ką jis veikia?

— Jis dirba reklamos agentūroje. Maniau, kad jūs žinote.

Man toptelėjo, kad galėčiau pusbroliui paskambinti telefonu. Šiaip ar taip, jis gyvena Londone, tad netrukčiau sužinoti jo numerį. Jau ketinau to griebtis, bet netrukus apsigalvojau. Nežinojau, kaip Sinkleris į tai reaguos, tad nenorėjau, kad Deividas Stiuartas taptų galimo mano sutrikimo liudininku.

— Ar jis turi meiliną? — paklausiau.

— Spėju, kad daugybę.

— Na, jūs suprantate, ką noriu pasakyti. Tikrą draugę.

— Džeine, aš iš tiesų nežinau.

Susimąsčiusi nulaižiau karštą sviestą nuo pirštų galiukų.

— Kaip manote, ar jis atvažiuos į Elvį, kai būsiu ten? — paklausiau.

— Be jokios abejonės.

— O jo tėvas? Ar dėdė dvynas vis dar Kanadoje?

Deividas Stiuartas ilgu nurudusiu pirštu pasitaisė akinius ant nosies.

— Dvynas Beilis mirė maždaug prieš tris mėnesius.

Apstulbau.

— Bet aš tikrai to nežinojau. O, vargšė močiutė! Ar ji labai išgyveno?

— Taip, labai...

— O laidotuvės ir visa kita...

— Kanadoje. Jis kurį laiką sirgo. Niekaip neįstengė parvykti namo.

— Tad Sinkleris taip jo ir nebepamatė?

— Ne.

Apmąsčiau šią žinią ir nuliūdau. Pagalvojau apie savo pačios tėtį, netrunkantį greitai įsiplieksti, ir supratau, jog nė už ką neatsisakyčiau nei vienos akimirkos iš to laiko, kurį praleidome kartu, ir man dar labiau pagailo Sinklerio. O tada prisiminiau, jog anuomet, kiek tik atostogaudavau Elvio dvare, jei ko ir pavydėdavau Sinkleriui, tai tik jo namų. Lyg atpildas už prarastą bendravimą su tėčiu dvaras visada būdavo pilnas žmonių, tokių kaip sodininkas Vilas, kurį mes nepaprastai mylėjome, sargas Gibsonas, griežtas, bet labai išmintingas žmogus, du Gibsono sūnūs, Hamišas ir Džordžas, beveik Sinklerio vienmečiai, įtraukdavę jį į visas savo užmačias, tiek leistinas, tiek draudžiamas. Jis išmoko medžioti, užmesti muselinę meškerę, žaisti kriketą, karstytis po medžius, tad, šiaip ar taip, jam buvo skiriama daugiau laiko ir dėmesio nei daugumai jo amžiaus berniukų. Ne, apskritai Sinkleris ne tiek jau daug neteko.

Justono stotyje įsėdome į „Karališkąjį kalnietį“, ir aš bene pusę nakties praleidau žiūrėdama pro langą ir akylai stebėdama, kaip traukinys dumia šiaurėn. Rodės, niekas, išskyrus pražūtingą Dievo rūstybę, nebūtų galėjęs jo sustabdyti. Edinburge mane pažadino moteriškas balsas, labai panašus į Megės Smit, vaidinančios panelę Džinę Brodi: „Edinburgo Vaverlis! Čia Edinburgo Vaverlis!“ Supratau esanti Škotijoje, tad atsikėliau, ant naktinių marškinių užsimečiau lietpaltį ir atsisėdusi ant praustuvo dangčio stebėjau pralekiančius Edinburgo žiburius. Kai privažiavome tiltą, traukinys staiga nepaprastai garsiai sušvilpęs nuskriejo virš Forto upės, o labai žemai po mumis tamsiu upės vandeniu slydo mažyčio laivelio šviesų atspindys.

Sugrįžau į lovą ir užmigau. Pasiekėme Relkirką, tada vėl atsikėliau, atvėriau langą, o pro jį vidun įsiveržė vėsus oras, persismelkęs durpių ir pušų kvapais. Keliavome Škotijos kalnų pakraščiu. Buvo dar tik ketvirtis šeštos, tačiau apsirengiau ir likusią kelionės dalį praleidau prisiplojusi veidu prie tamsaus aplyto lango. Jau galėjau šį tą įžiūrėti, o dangus ėmė švisti kaip tik tuo metu, kai prasibrovėme pro tarpeklį ir pasileidome riedėti žemyn ilgu, nestačiu nuolydžiu, vedančiu į patį Trumbou. Saulės šviesos nė ženklo — ji tiesiog nepastebimai išnyko tamsoje. Virš kalvų kabojo tiršti, pilki ir slogūs debesys, tačiau kuo žemiau leidomės į slėnį, tuo labiau jie skystėjo, sklaidėsi, kol visai išnyko, o prieš mus atsivėrė didelė, plati slėnio erdvė, alsuojanti ramybe ir nutvieksta auksaspalvės ankstyvo ryto šviesos.

Į duris garsiai pasibeldė vagono palydovas ir pažvelgė į vidų.

— Džentelmenas prašė paklausti, ar jau atsikėlėte. Maždaug po dešimties minučių atvyksime į Trumbou. Ar galima paimti jūsų lagaminą?

Jis išnešė lagaminą, paskui save uždarė duris, o aš grįžau prie lango, nes dabar jau gerai atpažinau vietoves ir nieko nenorėjau praleisti nepastebėjusi: šia kelio atkarpa esu vaikštinėjusi, po tą lauką jodinėdavau škotišku poniu, aname baltame namelyje gėriau arbatą. Paskui pravažiavome tiltą, žymintį miestelio ribą, kuro degalinę ir įmantrų, visada pilną senyvo amžiaus žmonių viešbutį, kuriame niekad negausi nusipirkti gėrimų.

Durys vėl atsivėrė ir pasirodė Deividas Stiuartas, užtverdamas visą tarpdurį.

— Labas rytas.

— Sveiki.

— Kaip išsimiegojote?

— Gerai.

Traukinys jau lėtėjo stabdydamas. Pravažiavome signalinį šviesoforą, pralindome pro tiltą. Aš nučiuožiau nuo praustuvo dangčio, išsekiau paskui Deividą į koridorių ir pro jo pečius stebėjau iškilmingai praplaukiančią iškabą su užrašu „Trumbou“, netrukus traukinys sustojo — atvykome.

Savo automobilį Deividas buvo palikęs garaže, tad stoties aikštėje laukiau, kol nueis jo pasiimti. Sėdėjau ant savo lagamino tame ištuštėjusiame, pamažu bundančiame miestelyje ir stebėjau, kaip viena po kitos užsidega šviesos, parūksta kaminai ir gatve linguodamas pravažiuoja dviratininkas. Ir tada kažkur aukštai išgirdau gagenimą ir girgsėjimą, jis sklido tiesiai virš mano galvos, tačiau laukinių žąsų rikiuočių nepamačiau, nes jos skrido virš debesų.

Elvio ežeras yra maždaug už dviejų mylių nuo Trumbou miestelio — neramus vandens plotas, šiaurinėje pusėje apjuostas magistrale, vedančią į Invernesą, o kitame krante aptvertas aukštais Kairngormso kalnų bokštais. Pats Elvis — beveik sala, savo forma jis panašus į grybą, sujungtą su žemynu kotu — siauru sausumos ruoželiu, tiksliau, pylimu, nusitiesusiu tarp nendrėmis apaugusių pelkių, kuriose lizdus kasmet suka šimtai paukščių.

Daugelį metų ši žemė priklausė bažnyčiai, čia tebestovėjo apleisti mažos bestogės bažnytėlės griuvėsiai, tačiau juos supančios mažos kapinaitės vis dar buvo švariai ir tvarkingai prižiūrimos: kukmedžiai lygiai pakirpti, žolė glotniai it aksomas nušienauta, o pavasarį kapinaitės pasipuošdavo padrikai pasklidusiais laukinių geltonųjų narcizų žiedais.

Namas, kuriame gyveno mano senelė, kadaise buvo tos bažnytėlės pastoriaus namai. Tačiau metams bėgant, jo originalius, kuklius kontūrus užgožė priestatai su papildomais kambariais, pritaikytais gyventi vienai garsiai ir gausiai Viktorijos laikų šeimai. Iš užpakalinės pusės, nuo privažiavimo kelio, namas atrodė aukštas ir grėsmingas, šiauriniai langai buvo maži ir per žiemos speigus nesulaikydavo šilumos, o paprastos, niekuo neišsiskiriančios paradinės durys dažniausiai laikomos sandariai uždarytos. Šį namo-tvirtovės įspūdį pabrėžė dvi aukštos sodo sienos, tarsi dvi rankos išskėstos į rytus ir į vakarus. Jų apauginti vijokliais nesugebėjo netgi mano senelė.

Tačiau priešingoje pusėje Elvio dvaro fasadas buvo visiškai kitoks. Pasuktas tiesiai į pietus, atitvertas ir apsaugotas nuo vėjų, senasis baltas namas markstydamasis snaudė saulėkaitoje. Durys ir langai atviri gaiviam orui, o sodas nuožulniai leidosi prie seklaus griovio, atskiriančio siaurą pievelę, kurioje kaimynas fermeris ganė savo avis. Nuožulni pieva siekė ežero kraštą, tad mažų bangelių teškenimas į pakrantės žvirgždą, romus galvijų mykimas ir grumšnojimas buvo Elviui tokie įprasti, jog nustodavai juos girdėjęs. Tik sugrįžus po ilgos išvykos, šiuos garsus vėl naujai tekdavo atrasti.

Deivido Stiuarto automobilis man buvo tikra staigmena — tamsiai mėlynas TR4, netikėtai eiklus tokiam orios išvaizdos piliečiui. Sukrovėme savo lagaminus ir iškeliavome iš Trumbou, aš sėdėjau ant priekinės sėdynės, vis šokčiodama iš susijaudinimo. Išnirdavo pažįstami pastatai ir nuskriedavo pro šalį, pasilikdami toli už mūsų. Garažas, konditerijos parduotuvė, Magregoro ferma — ir štai mes jau už miestelio atviroje vietovėje. Kelias driekėsi pro auksaspalvių ražienų laukus, gyvatvores, apšlakstytas skaisčiai raudonais erškėtrožių uogų lašais, matyt, čia jau prasidėjo šalnos, nes medžiai buvo paspalvinti auksinėmis bei raudonomis ankstyvo rudens spalvomis.

Ir tada, pravažiavus paskutinį posūkį, mums iš dešinės nusidriekė ežeras, pilkas kaip šis rytas, o kalnai anapus ežero slėpėsi debesyse. Visiškai nebetoli stūksojo pats Elvio dvaras, gražus namas medžių paunksnėje, ir romantiškai atrodanti apleista bažnytėlė be stogo. Iš susijaudinimo netekau žado, o Deividas Stiuartas elgėsi itin supratingai, nesisiūlydamas man ko nors aiškinti. Kartu nukeliavome tolimą kelią, išties tokį tolimą, kad net sunku įsivaizduoti, tačiau visą laiką tylėjome. Automobilis, pasukęs už pakelės namelio, rangėsi tarp gyvatvorių, leidosi pylimu tarp pelkių, kilo aukštyn pro įvairiaspalvius bukmedžius ir pagaliau sustojo prie paradinių durų.

Akimirksniu iššokau iš automobilio ir pasileidau bėgti žvyruotu taku, bet senelė buvo už mane greitesnė. Durys atsivėrė, ji išbėgo į lauką ir mes susitikome, mudviejų rankos apsivijo viena kitą. Ji vis kartojo mano vardą, kvepėjo kvapiosiomis pagalvėlėmis, kurias laikydavo tarp savo drabužių, ir man : rodė, jog niekas nepasikeitė.

5

Susitikimas po tiek daug metų visad neišvengiamai sukelia sumaištį. Mes šūkčiojom viena kitai: „O, nejaugi tai tu?..“, „Net nemaniau, jog taip padarysiu...“, „Kaip sekėsi kelionė?“, „Čia viskas taip pat“, tai atsitraukdavome viena nuo kitos, juokdamosi iš savo kvailumo, tai vėl glėbesčiavomės.

Šunys taip pat prisidėjo prie sambrūzdžio, iš namų lodami atskuodė prie mūsų kojų ir reikalavo dėmesio. Tai buvo rudmargiai spanieliai, man nepažįstami, tačiau kažkada jau matyti, — Elvyje visada būdavo rudmargių spanielių, o šie, be abejo, kilę iš tų, kuriuos prisiminiau. Jau sveikinausi su šunimis, kai prie mūsų priėjo Lumli, kuri išgirdusi triukšmą neatsispyrė pagundai sudalyvauti ir ano sutiktuvėse. Su savo žaliuoju chalatu atrodė storesnė nei bet kada anksčiau. Plačiai šypsodamasi, ji išbėgo iš namo pasibučiuoti ir pareiškė man, kad užaugau baisiai aukšta, tapau dar labiau strazdanota ir kad jau paruošė tikrai gausius pusryčius.

Už manęs stovintis Deividas atsargiai iškėlė iš mašinos mano lagaminą, o senelė tuo tarpu priėjo su juo pasisveikinti.

— Tu tikriausiai pavargęs, Deividai. — Ji gerokai nustebino mane jį pabučiuodama. — Ačiū, kad saugiai parvežei ją namo.

— Ar gavote mano telegramą?

— Žinoma, gavau. Esu atsikėlusi jau nuo septintos valandos. Juk užeisi ir papusryčiausi drauge? Mes nuoširdžiai tave kviečiame.

Tačiau jis atsiprašė, pasiteisindamas, kad jo laukia namų šeimininkė ir dar turįs grįžti namo persirengti, o po to nuvykti į biurą.

— Gerai, tuomet atvažiuok šį vakarą pavakarieniauti. Taip, būtinai. Maždaug pusę aštuntos. Norime viską išgirsti.

Jis leidosi įkalbamas, o mudu žiūrėjome vienas į kitą ir šypsojomės. Kiek nustebusi pamaniau, jog esame pažįstami vos keturias dienas, ir dabar, kai reikia atsisveikinti, jaučiuosi tarsi skirčiausi su senu draugu, kurį pažinojau visą savo gyvenimą. Jam buvo pavesta sunki užduotis, kurią įvykdė labai taktiškai, pasitelkdamas sveiką humorą ir, kiek žinau, nieko neįžeisdamas.

— O, Deividai...

Jis iškart nutraukė mano nesklandžius padėkos žodžius.

— Susitiksime vakare, Džeine, — įsėdo į mašiną, užtrenkė dureles, o mes žvelgėme jam įkandin, kol apsigręžė ir nuvažiavo keliu palei paplūdimius, pasuko už kampo ir dingo iš akių.

— Koks puikus žmogus, — susimąsčiusi tarė senelė. — Ar tau taip neatrodo?

— Taip, — atsakiau, — labai malonus.

Pačiupau iš ponios Lumli rankų savo lagaminą ir pati įsinešiau jį į namą, o senelė su šunimis įėjo paskui mane. Uždarėme duris ir Deividą Stiuartą kuriam laikui pamiršome.

Mane užplūdo kvapai: durpių dūmo nuo prieškambario židinio ir rožių nuo rausvų žiedų puokštės, pamerktos į didelę vazą ant skrynios greta laikrodžio. Vienas šuo prašyte prašėsi mano dėmesio, vizgino uodegą ir nenustygdamas zujo aplink, pasilenkiau pakasyti jam paausio ir jau ketinau papasakoti apie Rasų, kai senelė pasakė: „Turiu tau siurprizą, Džeine“. Atsitiesiau, pažvelgiau aukštyn ir ryškioje laiptinės lango šviesoje pamačiau vyrą, lipantį laiptais manęs link. Akimirką buvau apakinta tos šviesos, o jis prašneko: „Labas, Džeine“, tada supratau, kad tai mano pusbrolis Sinkleris.

Žvelgiau į jį apstulbusi, kol senelė su Lumli džiūgavo, kad jų sugalvotas siurprizas pavyko. Jis prisiartino, apkabino mane per pečius ir pasilenkė pabučiuoti. Nespėjusi atgauti kvapo, išlemenau:

— O aš maniau, kad tu Londone.

— O, ne. Esu čia.

— Bet kaip?.. Kodėl?..

— Gavau kelias dienas atostogų.

Dėl manęs? Nejaugi jis pasirūpino atostogomis, kad galėtų būti Elvyje, kai sugrįšiu? Ši prielaida ir džiugino, ir jaudino, bet, kol įstengiau dar ką nors pasakyti, senelė ėmėsi nurodinėti:

— Nėra čia ko mums stoviniuoti... Sinkleri, gal užneštum Džeinės lagaminą aukštyn į jos kambarį, o tu, mieloji, nusiplauk rankas ir nusileisk žemyn papusryčiauti. Tikriausiai esi išvargusi po tos kelionės.

— Aš nepavargau.

Iš tiesų jaučiausi energinga, budri ir ryžtinga. Sinkleris čiupo mano lagaminą ir užlipo į viršų, savo ilgomis kojomis žengdamas kas antrą laiptelį, o aš kopiau jam iš paskos taip lengvai, lyg ant kojų būtų sparnai išaugę.

Mano miegamasis su langais, atsiveriančiais į sodą ir ežerą, buvo iki blizgesio išvalytas ir sutvarkytas, tačiau visiškai nepasikeitęs. Baltai dažyta lova tebestovėjo lango nišoje, kur visada taip mėgdavau miegoti. Ir pagalvėlė smeigtukams ant tualetinio staliuko, ir levandų maišeliai drabužių spintoje, ir mėlynas takelis, dengiantis nutrintą kilimo lopą.

Kol numetusi apsiaustą ploviausi rankas, įėjo Sinkleris, išsitiesė ant mano lovos, negailestingai suglamžydamas krakmolytą baltą užtiesalą, ir įsistebeilijo į mane. Per tuos septynerius metus jis, žinoma, pasikeitė, tačiau pokyčiai, kuriuos pastebėjau, buvo per daug nežymūs, kad galėčiau tiksliai nusakyti. Be abejo, jis suliesėjo, aplink burną ir akis atsirado smulkių raukšlelių, bet tai ir viskas. Atrodė puikiai — juodi antakiai ir blakstienos, tamsiai mėlynos akys vylingai įkypais kampučiais. Nosis tiesi, lūpos išlenktos ir putlios, vaikystėje apatinę lūpą mėgdavo aikštingai patempti. Plaukai tankūs, lygūs ir ilgi, sušukuoti smailėjančiai sprando link iki pat apykaklės, tai man, įpratusiai prie Rif Pointo šukuosenų, ežiuku kirptų banglentininkų arba ilgaplaukių hipių, atrodė labai patraukliai. Tą rytą jis vilkėjo mėlynus marškinius, po atviru kaklu ryšėjo medvilninę skarelę ir buvo užsitempęs nuo skalbimo išblukusias kordo kelnes, sujuostas vilnone juosta.

Norėdama išgirsti patvirtinimą, kuo slapčia vyliausi, paklausiau:

— Ar tu iš tiesų atostogauji?

— Žinoma, — trumpai atsakė, nieko nepaaiškindamas.

— Tai tu dirbi reklamos biure? — Jau susitaikiau su ta mintimi, kad nieko nesužinosiu.

— Taip. „Strutas ir Sevardas“. Valdybos direktoriaus atstovu spaudai.

— Ar darbas neblogas?

— Jis susijęs su nemažomis išlaidomis.

— Turi omenyje būsimų klientų vaišinimą gėrimais per pietus?

— Nebūtinai per pietus. Jeigu busimoji klientė daili, dažniausiai tenka kviesti intymios vakarienės prie žvakių šviesos.

Pavyduliavimo skausmas dar labiau paaštrėjo. Dabar sėdėjau prie tualetinio staliuko ir šukavau savo ilgus tankius plaukus, o jis prabilo nekeisdamas intonacijos:

— Buvau užmiršęs, kokie jie ilgi. Tu pindavai juos į kasas. Tartum šilkiniai.

— Nuolat sau prisiekinėju nusikirpti trumpai, bet vis neprisiruošiu.

Baigiau šukuotis, padėjau šukas ir, užsilipusi ant lovos greta Sinklerio, klūpomis persisvėriau per langą.

— Nuostabus kvapas, — tariau jam. — Toks drėgnas ir rudeniškas.

— Argi Kalifornija nekvepia drėgme ir rudeniu?

— Labiausiai ji atsiduoda benzinu. — Prisiminiau Rif Pointą. — Kai nekvepia eukaliptais ir Ramiuoju vandenynu.

— Na, ir koks gyvenimas tarp tų raudonodžių?

Rūsčiai pažvelgiau į jį, ketindama atsikirsti, bet jo tonas sušvelnėjo.

— Atvirai pasakius, Džeine, siaubingai bijojau, kad grįši čiaumodama kramtomąją gumą, apsikarsčiusi fotoaparatais ir, kreipdamasi į mane, kiekvieną kartą sakysi: „Nagi, Sinai“.

— Apsirikai, broleli, — atšoviau.

— Be to, mojuodama, žinai, tais piketų šūkiais: „Meilei — taip, karui — ne!“ — Jis tai ištarė pamėgdžiodamas amerikietišką akcentą, kas man priminėjau pabodusį Kalifornijos sąmojį apie mano baisiai baisią anglišką kalbėseną.

Taip jam ir pasakiau ir dar pridūriau:

— Prižadu, kai imsiu protestuoti, tu pirmas apie tai sužinosi.

Šią pastabą jis išklausė šypsodamasis.

— Kaip gyvuoja tavo tėtis?

— Užsiaugino barzdą ir dabar panašus į Hemingvėjų.

— Galiu įsivaizduoti.

Porelė laukinių ančių nutūpė į ežerą, palikdama vandens paviršiuje siaurą baltų putų ruoželį. Užsižiūrėjome į jas. Sinkleris nusižiovavo, pasirąžė, broliškai pliaukštelėjo man ir pasakė, kad jau laikas pusryčiauti, tad nulipome nuo lovos, uždarėme langą ir nusileidome į apačią.

Pasijutau nežmoniškai alkana. Buvo patiekta rūkytos kiaulienos, kiaušinių, Kuperio marmelado ir karštų, cukraus pudra pabarstytų bandelių, kurias, pamenu, vadindavome pliuškėmis. Kol valgiau, Sinkleris ir senelė kalbėjosi apie šį bei tą — paplepėjimai prie pusryčių stalo apie vietinio laikraščio naujienas, apie gėlių parodą, apie laišką, kurį senelė gavo nuo savo vyresniojo pusbrolio, išvykusio gyventi į vietovę, vadinamą Mortariu.

— Kurių galų jis ten išsibeldė?

— Na, ten pigu ir, žinoma, šilta. Vargšas senukas visad siaubingai kentėjo nuo reumato.

— Ką jis per dienų dienas ketina veikti? Valtele irstyti turistus po įlanką?

Suvokiau juos kalbant apie Maltą. Mortaris Maltoje. Pasirodo, labiau suamerikonėjau, nei maniau.

Senelė pilstė kavą. Stebėdama ją, suskaičiavau, kad jai turėtų būti apie septyniasdešimt metų, tačiau, kiek tik pamenu, visada atrodė tokia pati. Aukšta, didinga, puikios išvaizdos dama žilais, visad nepriekaištingai sušukuotais plaukais bei ryškiomis, veriančio žydrumo akimis, giliai glūdinčiomis po dailiai lenktais antakiais. (Šiuo metu jos švietė jaunatvišku žavesiu, bet aš žinojau, kad ji gali atšiaurų nepritarimą išreikšti vienu tų antakių kilstelėjimu bei griežtu ledinio žydrumo žvilgsniu.) Jos apdarai taip pat nesikeitė, tačiau labai jai tiko: švelnios viržių spalvos tvido sijonai ir kašmyro megztiniai ar nertiniai. Dieną ji nuolat nešiojo perlų vėrinį ir lašelio formos koralų auskarus. Vakarais ant tamsaus aksomo suknios dailiai blykčiodavo vienas ar du kuklūs deimantai, nes ji buvo gana senamadiška, todėl kiekvieną vakarą persirengdavo vakarienei, net jei tai būdavo eilinis sekmadienis ir mes nevalgydavome nieko įmantresnio už paprastą omletą.

Žvelgdama į senelę, patogiai įsitaisiusią galustalėje, pagalvojau, kad ji stipresnė nei jai atseikėta tragedijos dalis. Mirė jos vyras, po toji neteko dukters, o dabar — ir sūnaus, nepasiekiamo Olvyno, apsisprendusio gyventi ir mirti Kanadoje. Sinkleris ir aš — tai viskas, kas jai liko. Ir dar Elvis. Tačiau ji išliko nepalūžusi, gyvo būdo, ir aš buvau jai dėkinga už tai, kad niekada netaps viena iš tų nuobodžių senučių, amžinai menančių praėjusias dienas. Ji buvo per daug viskuo besidominti, per daug veikli, per daug protinga. „Nepalaužiama, — kartojau sau su pasitenkinimu, — štai kokia ji. Nepalaužiama“.

Po pusryčių mudu su Sinkleriu leidomės į tradicinę kelionę po salą. Apžiūrėjome viską, nieko neaplenkdami. Išėjome pro vartus, vedančius į kapines. Ten apėjome visus senus antkapius, dirstelėjome vidun pro apgriuvusios bažnytėlės langų angas, paskui perlipome ganyklos tvorą ir lydimi smalsių galvijų žvilgsnių priėjome ežero pakraštį. Išbaidėme laukinių ančių porelę bei surengėme plokščių akmenukų mėtymo į vandenį varžybas, stebėdami, kas toliau nusvies. Nugalėjo Sinkleris. Nusileidome išilgai pylimo apžiūrėti senos kiauros valties, kuria velniškai knietėjo pasiirstyti, mūsų žingsniai aidėjo įdubusiomis lentomis.

— Vieną dieną ji visiškai suirs, — pasakiau.

— Nėra prasmės taisyti, kai niekad nenaudojama.

Ėjome ežero pakraščiu tolyn prie išsikerojusio bukmedžio, kurio šakose kadaise buvome įsirengę namelį, paskui per beržų atžalyną, pilną lėtai krintančių lapų, ir pasukome namų link apžiūrėti grupelės ūkinių pastatų: apleistų kiaulidžių, vištidžių, arklidžių bei senos karietinės, jau seniai paverstos garažu.

— Eikš, įvertinsi mano automobilį, — pakvietė Sinkleris.

Kiek pasigalynėjus su skląsčiais, plačios senoviškos durys girgždėdamos atsivėrė, atidengdamos greta didžiulio prabangaus senelės daimlerio stovintį tamsiai geltoną juodu variklio gaubtu lotus-sedaną, prigludusį prie žemės ir mirtinai pavojingą.

— Ar seniai jį turi? — pasidomėjau.

— Na, kokį šešetą mėnesių.

Jis atsisėdo už vairo, varikliui riaumojant it alkanam tigrui, atbulas išvažiavo iš garažo ir lyg mažas berniukas naują žaislą rodė man visus automobilio privalumus: elektra valdomus langų stiklus, tikslų variklio gaubto atidarymo mechanizmą, automatinę apsaugos sistemą, priekinių žibintų dangtelius, pasikeliančius ir nusileidžiančius tarsi milžiniški akių vokai.

— Kokiu greičiu jis gali važiuoti? — susirūpinusi pasiteiravau.

— Šimtu dvidešimt... šimtu trisdešimt. — Jis gūžtelėjo pečiais.

— Tik jau ne su manimi, nė neprašyk.

— Dar palauk, kol būsi pakviesta, bailute.

— Čia nepatartina važiuoti nė šešiasdešimt, jei nenori nulėkti nuo kelio. — Jis išlipo iš automobilio. — Ar neketini pastatyti jo atgal į vietą?

— Ne. — Sinkleris žvilgtelėjo į savo laikrodį. — Esu susitaręs pamedžioti balandžių.

Dabar tikrai pasijutau esanti namie. Škotijoje vyrai amžinai išeina medžioti kokių nors gyvūnų, nepaisydami jokių planų, kuriuos jų moterys gali būti jiems sugalvojusios.

— Kada sugrįši? — paklausiau.

— Galbūt iki popiečio. — Jis šyptelėjo man. — Žinok, jog po arbatos lydėsiu tave pas Gibsonus. Jie trokšta tave pamatyti, ir aš prižadėjau, kad apsilankysime.

— Gerai. Taip ir padarykim.

Sugrįžome namo, nes Sinkleris norėjo persirengti ir susirinkti visus savo medžioklės reikmenis, o aš — užlipti į savo kambarį ir išsipakuoti daiktus.

Kai pro duris įžengiau į kambarį, padvelkė vėsa, kūnu nubėgo drebulys, ir aš suvokiau, kad jau pasigendu Kalifornijos saulės bei amerikietiško centrinio šildymo. Nors Elvio dvaras buvo Stonį sienų ir atgręžtas į pietus, nuolat kūrenosi židiniai, visad buvo daug karšto vandens, bet miegamuosiuose vis tiek buvo akivaizdžiai per šalta. Į tuščius stalčius susidėjau savo drabužius ir priėjau išvadą, kad jie, nors ir skirti „Skalbti švelniu režimu“, „Džiovinti pakabinus“, „Nuolat lyginti“, bet nepakankamai šilti. Gyvenimui Škotijoje reikėtų nusipirkti keletą naujų drabužių. Puiki mintis — galbūt senelė man jų nupirks.

Taip mąstydama nulipau žemyn ir susitikau ją išeinančią iš virtuvės, apsiavusią guminius batus, apsivilkusią seną lietpaltį, nešiną krepšiu.

— Kaip tik ėjau tavęs ieškoti. Kur Sinkleris? — paklausė ji.

— Išsiruošė medžioti balandžių.

— O, taip, jis sakė nebūsiąs iki pietų. Eime, padėsi man paskinti Briuselio kopūstų.

Pokalbį teko kuriam laikui atidėti. Susiradau batus bei seną apsiaustą, ir mes dar kartą išėjome į ramų rytmečio orą, tik šįkart pasukome į akmenine siena aptvertą sodą.

Sodininką Vilą jau radome ten. Jis pamatė mus ateinant, liovėsi kasęs ir, atsargiai žengdamas per šviežiai sukastą žemę, prie jo savo žemėta ranka paspausti manosios.

— Hm, — prašneko jis, — jau šeniai nebuvai Elvyje po ano paškudnio karto. — Jis ne visada kalbėdavo pakankamai aiškiai, nes savo dirbtinius dantis įsidėdavo tik sekmadieniais. — Ir kokš gyvenimaš Amerikoj?

Trumpai papasakojau jam apie gyvenimą Amerikoje, jis paklausė apie mano tėtį, o aš — apie jo žmoną, kuri, pasirodo, kaip visada, sirgo, po to jis grįžo prie savo darbo, o mes su senele nuėjome skinti Briuselio kopūstų.

Pripildžiusios krepšį, patraukėme namo link, bet rytas buvo toks gaivus ir tykus, kad senelė prasitarė dar nenorinti eiti vidun, tad apsigręžėme, grįžome į sodą ir, susėdusios ant baltai dažyto metalinio suolelio, žiūrėjome į kalnus anapus sodo ir ežero. Veja apsėtas sodo pakraštys puikavosi jurginais, zinijomis, violetinėmis saulutėmis, o rasota žolė buvo nuklota tamsiai raudonais kanadiškojo klevo lapais.

Ji prabilo:

— Man visad atrodo, kad ruduo — puikus metas. Kai kurie žmonės mano, jog liūdnas, bet jis per daug gražus, kad toks būtų.

Aš padeklamavau:

Rugsėjis atėjo, jis — tų,

Kam ruduo sugrąžina jaunystę.

— Kas tai parašė?

— Luisas Makneisas. Ar jauti, kaip sugrįžta jaunystė?

— Taip, tas galėjo būti prieš dvidešimtį metų.

Mudvi prajukome ir ji suspaudė man ranką sakydama:

— O, Džeine, kaip džiugu matyti tave sugrįžusią!

— Tu taip dažnai man rašei, aš būčiau atvykusi anksčiau... bet tai iš tiesų buvo neįmanoma.

— Ne, žinoma, ne, puikiai suprantu. Būtų egoistiška to atkakliai reikalauti.

— O tie... laiškai, kuriuos rašei tėčiui. Aš apie juos nieko nežinojau, kitaip būčiau jį privertusi atsakyti tau.

— Jis visada buvo užsispyręs. — Jos žydros akys veriančiai žybtelėjo. — Ar labai nenorėjo, kad išvažiuotum?

— Buvau apsisprendusi. Jis nusileido. Be to, ten buvo Deividas Stiuartas, atvykęs manęs parsivežti, tad vargu ar begalėjo prieštarauti.

— Bijojau, kad nesiryši jo palikti.

— Ne. — Pasilenkiau, pakėliau klevo lapą ir ėmiau plėšyti. — Ne. Pas jį apsigyveno jo draugė.

Dar kartą žybtelėjo tas skvarbusis žvilgsnis.

— Draugė?

Gailiai pažvelgiau į ją. Ji visuomet laikėsi griežtos moralės principų, tačiau niekada neapsimetinėjo drovuole.

— Linda Lansing. Aktorė. Jo dabartinė mergina, — pasakiau.

— Suprantu, — kiek patylėjusi pratarė senelė.

— Ne, nemanau, kad galėtum suprasti. Bet ji man patinka, šiaip ar taip, ji prižiūrės jį... kol grįšiu namo.

— Negaliu suvokti, — tarė senelė, — kodėl jis neveda dar kartą.

— Gal dėl to, kad jokioje vietoje neišbūna tiek ilgai, kad galėtų paskelbti užsakus.

— Bet juk tai savanaudiška. Tu negali niekur išvykti, parvažiuoti pasimatyti su mumis ar pagaliau siekti kokios nors karjeros.

— Karjera — toks dalykas, kurio niekad netroškau.

— Tačiau šiais laikais kiekviena mergina turėtų sugebėti pati savimi pasirūpinti.

Pasakiau, kad esu labai patenkinta būdama tėčio išlaikytine, o senelė pareiškė, kad esu tokia pat užsispyrusi, kaip ir jis, ir paklausė, ar kada norėjau kokios nors tarnybos?

Kiek begalvojau, tačiau teįstengiau prisiminti, jog būdama aštuonerių, svajojau dirbti cirke kupranugarių prižiūrėtojo padėjėja. Nemaniau, kad senelė tai įvertintų, tad atsakiau:

— Nelabai.

— O, mano vargše Džeine!

Lyg paukštė, sauganti savo lizdą, šokausi ginti tėvo:

— Ne vargšė. Visiškai ne vargšė. Nesijaučiu ko nors netekusi, — ir pridūriau, norėdama sušvelninti savo žodžius, — išskyrus Elvį. Netekau Elvio. Ir tavęs. Daugiau nieko.

Ji neatsakė. Numečiau suplėšytą lapą ir pasilenkiau kito. Įnikusįjį plėšyti, pasakiau:

— Deividas Stiuartas man papasakojo apie dėdę Olvyną. Sinkleriui aš nieko nesakiau... bet... man labai gaila... turiu omeny jo buvimą taip toli ir visa kita.

— Taip. — Jos balsas buvo bejausmis. — Pagaliau, jis pats pasirinko... apsigyveno Kanadoje ir galiausiai ten mirė. Matai, Elvis Olvynui niekad labai daug nereiškė. Jis iš prigimties buvo nenustygstantis žmogus. Labiau nei ko kita jam reikėjo gausios įvairių žmonių draugijos. Visur, kur tik pasisukdavo, ieškojo įvairovės. O Elvis nėra tam tinkamiausia vieta.

— Keista... vyras, nuobodžiaująs Škotijoje... tokioje tikrai vyriškoje aplinkoje.

— Taip, bet, matai, jis nesižavėjo medžiokle, nenorėjo žvejoti, jam tai atrodė nuobodu. Mėgo žirgus ir jų lenktynes. Buvo aistringas lenktynių mėgėjas.

Kiek nustebusi suvokiau, jog tai pirmas kartas, kai mes kalbame apie dėdę Olvyną. Visiškai ne dėl to, kad šito buvo vengiama; tik anksčiau aš buvau tam visiškai abejinga. Tačiau dabar supratau, jog tiesiog neatleistina tiek mažai žinoti apie savo dėdę... Net nežinojau, kaip jis atrodė, nes senelė, skirtingai nei daugelis jos kartos moterų, visai neskyrė dėmesio savo giminės fotografijoms. Visos fotografijos, kurias ji turėjo, buvo tvarkingai sudėtos į albumus ir nė viena jų nestovėjo ant rojalio įrėminta sidabriniais rėmeliais.

— Koks jis buvo žmogus? Kaip atrodė? — paklausiau.

— Kaip atrodė? Jis atrodė kaip Sinkleris dabar. Labai žavus... būdavo, įeis į kambarį ir, matytum, kaip visos moterys sukrusdavo, imdavo šypsotis ir stengdavosi atrodyti patrauklios. Būdavo labai juokinga stebėti.

Jau ketinau klausti apie Silviją, bet ji užbėgo man už akių. Pažvelgusi į savo laikrodėlį, vėl tapo dalykiška.

— Na, jau turiu eiti ir atiduoti kopūstus Lumli, nes kitaip ji nespės jų laiku paruošti pietums. Ačiū, kad padėjai skinti. Man patiko mūsų pasišnekučiavimas.

Sinkleris, laikydamasis duoto žodžio, grįžo namo arbatos. Po to apsivilkome apsiaustus, švilptelėjome šunims ir iškeliavome lankyti Gibsonų.

Jie gyveno mažame sargo namelyje, įsispraudusiame Elvio šiaurėje stūksančios kalvos įduboje, tad turėjome pereiti salą, kirsti pagrindinį kelią ir eiti takeliu, vingiuojančiu žolėje tarp viržių. Dukart pralenkėme sraunų upelį, kuris per kelią tekėjo požeminiu vamzdžiu ir įsiliejo į Elvio ežerą. Upelis atkeliavo iš tolimų viršukalnių, o siauras slėnis, kuriuo jis tekėjo, bei kalvos anapus slėnio — visa tai priklausė prie mano senelės valdų.

Kadaise čia buvo rengiamos medžioklės, varovais kviesdavo mokinius, o kalnų poniai nugabendavo senus džentelmenus prie medžioklės bokštelių, tačiau dabar tyrlaukis išnuomotas vietinių verslininkų draugijai, kurie, kelis rugpjūčio šeštadienius pavaikštinėję po tyrlaukį, nusprendė pasitenkinsią šeimyninėmis iškylomis ir žūkle upelio vandenyse.

Mums priartėjus prie namelio, šunys sukėlė didžiausią triukšmą, tad atvirame tarpduryje pasirodė prišauktos ponios Gibson figūra.

Sinkleris pamojavo jai ir sušuko: „E-je-jei, sveiki!“, o ponia Gibson taip pat pamojavo ir vėl nuskubėjo vidun.

— Puolė kaisti arbatinuko? — pabandžiau spėti.

— Arba perspėti Gibsono, kad įsidėtų dantų protezus.

— Tai visai nejuokinga.

— Ne. Užtat panašu į tiesą.

Prie namo stovėjo senas visureigis, palei jo ratus lesinėjo koks pustuzinis baltų leghornų veislės vištų, ant virvės vėjyje plevėsavo skalbiniai. Kai prisiartinome prie durų, vėl išėjo ponia Gibson, jau nusijuosusi prijuostę. Ji vilkėjo palaidinukę su prie apykaklės prisegta kamėjos sage ir plačiai šypsojosi.

— O, panele Džeine, niekaip nebūčiau jūsų pažinus. Šnekėjausi su Vilu, sakė, kad jūs išvis nepasikeitus. Ir ponas Sinkleris... Net nežinojau, kad atvykot.

— Turiu kelias dienas atostogų.

— Tuomet užeikit, Gibsonas kaip tik geria arbatą.

— Tikiuosi, kad labai nesu trukdėme...

Sinkleris pasitraukė į šalį ir praleido mane į priekį. Žemame tarpduryje apdairiai palenkiau galvą ir įėjau į virtuvę, kur židinyje ryškiai liepsnojo ugnis, o Gibsonas stojosi iš užstalės, nukrautos paplotėliais, pyragaičiais, sviestu, džemu, arbata su pienu bei medaus koriu. Be to, smarkiai atsidavė žuvimi.

— O, Gibsonai, mes tau trukdom...

— Nė kiek, nė kiek...

Jis ištiesė ranką, paspaudžiau ją ir pajutau, kokia ji sausa ir gruoblėta, tarsi seno medžio žievė. Be savo nepamainomos tvido skrybėlės jis atrodė keistas, neatpažįstamas ir pažeidžiamas, it karvedys be kardo — nuplikusią galvą dengė vos keli žilų plaukų kuokšteliai. Suvokiau, kad iš visų mano draugų Elvyje tik jis vienas iš tikrųjų nuseno. Akys po pražilusiais antakiais apsiblaususios. Sulysęs, dar labiau gunktelėjęs, o balsas praradęs vyrišką sodrumą.

Taip, taip, mes girdėjom tave pravažiuojant keliu namų link. — Jis pasisuko į Sinklerį, įėjusį paskui mus į prikūrentą ankštą kambarėlį. — Ir tave taip pat, Sinkleri.

— Sveikas, Gibsonai.

Ponia Gibson subruzdo už jo nugaros, skubėdama pasirūpinti mumis visais:

— Jis tik išgers arbatą, jūs, Sinkleri, gal prisėstumėt mažumėlę, Gibsonas ne prieš. O jūs, Džeine, įsitaisykit čia prie ugnies, kur šilčiau... Gal puodelį arbatos?

Aš atsisėdau taip arti židinio, kad, atrodė, iškepsiu.

— Taip, mielai išgerčiau.

— Truputėlį užkąsit? — Ji pasuko prie indaujos, praeidama pro savo vyrą padėjo jam ranką ant peties ir spustelėjo atgal į kėdę, — sėsk, brangusis, ir baik valgyti žuvį, jei Džeinė neprieštarauja...

— Taip, prašom pabaigti.

Tačiau Gibsonas pareiškė, jog jam jau gana, tad ponia Gibson tuoj pat nunešė lėkštę, tarytum nepritinkantį daiktą, ir nuskubėjo pripilti arbatinuko. Sinkleris atitraukė kėdę kitoje stalo pusėje ir atsisėdo, žvelgdamas į Gibsoną virš pasidabruoto pyragaičių padėklo. Išsitraukė savo cigaretes, vieną padavė senajam sargui, kitą pasiėmė pats ir persilenkė per stalą pridegti.

— Kaip laikaisi? — paklausė jis.

— O, ne taip jau blogai... vasara buvo graži, sausa. Girdėjau, šiandien ėjai balandžių — kaip sekėsi?

Jiedu šnekučiavosi ir klausantis to pokalbio bei žiūrint į juos, vieną — jauną, tvirtą, kitą — senį, sunkiai būtum patikėjęs, jog kadaise Gibsonas buvo vienintelis vyras, kurį berniukas Sinkleris išties gerbė.

Sugrįžo ponia Gibson, nešina dviem švariais puodeliais, supratau — pačiais geriausiais, padėjo juos ant stalo, pripylė arbatos ir pasiūlė mums paplotėlių, cukrainių ir sausainių, kurių mandagiai atsisakėme. Tada ji įsitaisė priešingoje židinio pusėje ir mes jaukiai plepėjome: buvau dar kartą išklausinėta apie tėtį, aš papasakojau, po to pasiteiravau apie jos sūnus ir sužinojau, kad Hamišas armijoje, o Džordžas įsigudrino įstoti į Aberdyno universitetą, kur studijuoja teisę.

Ši žinia mane sužavėjo.

— Bet juk tai nuostabu. Net nežinojau, kad jis toks gabus!

— Berniukas visad buvo labai darbštus... labai linkęs prie knygų.

— Tad nei Hamišas, nei Džordžas nepaseks savo tėvo pėdomis.

— O, jauniems ne tas rūpi. Jie nenori viso savo gyvenimo praleisti ant kalvos vėjų pagairėje... čia jiems per ramu. Ir, žinot, negalima jų kaltinti. Nejaunam žmogui šiais laikais čia gyventi; ką mes įstengdavome uždirbti juos augindami, dabar nebe pinigas. Ne tas — jie gali triskart daugiau uždirbti mieste, gamykloj ar įstaigoj.

— Ar Gibsonas patenkintas?

— Taip. — Ji švelniai pažvelgė į Gibsoną, bet vyras buvo per daug užsiėmęs Sinkleriu, kad pastebėtų jos žvilgsnį. — Jis visad troško, kad savo pačių labui jie darytų, ką nori. Visada skatino Džordį... ir, žinot, — pridūrė ponia Gibson, nesąmoningai cituodama Barį, — nieko nėr geriau už gerą išsilavinimą.

— Gal turit nuotraukų? Norėčiau pamatyti, kaip jie atrodo.

Ji buvo pamaloninta šio prašymo.

— Laikau jas prie savo lovos. Tuoj nueisiu ir atnešiu...

Ji išskubėjo, ir aš girdėjau ją nerangiai trepsint mažais laipteliais bei viršutinio miegamojo grindimis.

Man už nugaros Gibsonas aiškino:

— Supranti, tiems seniems bokšteliams nieko neatsitiko... jie buvo pastatyti taip, kad laikytų... tik mažumą apžėlė.

— O kaip paukščiai?

— Na, paukščių veik neliko. Žinai, pavasari nupyliau porą lapių su lapiukais.

— Kaip jūsų karvės?

— Dar išlaikau jas. Ir viržių daug, gerai išdžiūvo prieš sezono pradžią.

— Ar nemanai, kad jums tų karvių per daug?

— O, dar susitvarkau.

— Senelė sakė, kad praeitą žiemą savaitę ar dvi praleidai lovoje.

— Tai buvo tik lengvas gripas. Daktaras davė butelį vaistų — ir aš sveikas kaip ridikas... nereik klausyti, ką tos moterys pliauškia...

— Ką čia šneki apie moteris? — nugirdusi įsiterpė ponia Gibson, grįždama su nuotraukomis.

— Esat vištos perekšlės, — atsakė jai vyras. — Šokinėjat be reikalo dėl kažkokio menko gripo...

— Ak, ne tokis jau menkas... ilgokai turėjau laikyti jį lovoje, — pridūrė kreipdamasi į Sinklerį. Ji padavė man fotografijas ir įsikarščiavusi tęsė: — Nesu tikra, jog tai buvo tik gripas... Prašiau, kad persišviestų rentgenu, bet jis nenorėjo apie tai net girdėti.

— Reikėtų, Gibsonai.

— Et, nėr laiko važiuoti į Invernesą dėl tų kvailysčių.!. — Ir parodydamas, kad jam nusibodo kalbos apie jo sveikatą, bei norėdamas pakeisti temą, su visa kėde pasisuko į mane, kad per petį pažvelgtų į sūnų fotografijas: Hamišą, orų kapralą Kamerone, ir Džordžą, fotografuotą oficialia poza fotosalone.

— Džordis universitete, ar ji tau sakė? Jau treji metai, baigęs bus teisininkas. Ar prisimeni tą metą, kai jis padėjo jums įsirengti namelį medyje?

— Jis iki šiol tebestovi. Vis dar vėjų nesudraskytas.

— Ką tik Džordis darė, visad darė gerai. Jis sumanus vaikinas.

Mes dar truputį paplepėjome, po to Sinkleris atstūmė savo kėdę ir pareiškė, kad jau laikas kilti. Gibsonai išėjo mūsų palydėti, o šunys, vėl išgirdę balsus, ėmė loti, tad visi nuėjome prie būdų jų pašnekinti. Tai buvo dvi kalytės: viena gelsva, kita juoda. Pirmoji švelniu grietinėlės spalvos kailiu ilgesingai žvelgė juodomis įkypomis akimis.

— Ji primena Sofi Loren, — pasakiau aš.

— O, taip, — pritarė Gibsonas. — Ji meilutė. Dabar kaip tik rujoja, tad rytoj vežu ją į Bremarą. Ten vienas žmogus turi gerą šunį. Pamaniau, gal laikas įsitaisyti vadą šunyčių.

Sinkleris kilstelėjo antakius.

— Važiuoji rytoj? Kelintą valandą?

— Išvažiuosiu maždaug prieš dešimtą.

— Koks oras nusimato? Ar gera bus diena?

— Šiąnakt turėtų būti šiek tiek vėjuota, nupūs visą tą ūkaną. Savaitgaliui gera prognozė.

— Ką tu pasakysi? — Sinkleris šypsodamasis pasisuko į mane.

— A? — Žaidžiau su šunele ir nesiklausiau, kas buvo kalbama.

— Gibsonas ryt rytą važiuoja į Bremarą. Galėtume pakilti su juo aukštyn ir pasivaikščiodami grįžti namo per Lairig Gru. — Jis vėl pasisuko į Gibsoną. — Ar sutiktum vakare pakilti į Rotmurčusą mūsų pasitikti?

— Žinoma. Maždaug kada?

Sinkleris pamąstė.

— Apie šeštą? Turėtume ten būti tuo laiku. — Jis vėl pažvelgė į mane. — Kaip manai, Džeine?

Niekada nesu ėjusi į Lairig Gru. Kadaise kiekvieną vasarą kas nors iš Elvio ten kopdavo ir aš visad troškau eiti kartu, tačiau niekad nebuvau priimta į grupę, kadangi visi nuspręsdavo, jog mano kojos tam per trumpos. Tačiau dabar...

Pažvelgiau aukštyn į dangų. Rytiniai debesys nebuvo išsisklaidę ir dabar, dienai besibaigiant, virto lengva ūkana.

— Ar tikrai ryt bus gera diena?

— O, taip, ir gan šilta.

Gibsono nuomonė viską nulėmė.

— Labai noriu. Labiau nei ko kito.

— Nuspręsta. Tuomet devintą prie namų?

— Aš ten būsiu, — pažadėjo Gibsonas, ir mes, padėkoję už arbatą, palikome juos, nusileidome nuo kalvos ir nuėjome šlapiu keliu Elvio link. Ore tvyrojo šalta drėgmė, o variniai bukai skendėjo visiškoje tamsoje. Mane staiga užplūdo liūdesys. Norėjau, kad niekas nesikeistų... kad Elvis būtų toks pat, kokį prisiminiau, tačiau taip nusenęs Gibsonas mane sukrėtė. Jis sakė, kad sirgo. Vieną dieną mirs. Mintis apie mirtį ir toji vėsa vėlyvu pavakariu sukėlė drebulį.

— Šalta? — paklausė Sinkleris.

— Viskas gerai. Tiesiog diena tokia ilga.

— Ar tu tikrai nori rytoj keliauti? Tai velniškai toli.

— Žinoma, noriu. — Aš nusižiovavau. — Turėsim pasakyti Lumli, kad įdėtų maisto kelionei.

Išėjome iš bukų pavėsio, ir temstančio dangaus fone prieš mus išniro grėsmingoji šiaurinė namo pusė. Degė vienintelis žiburys, skleisdamas geltoną šviesą melsvoje prieblandoje. Nusprendžiau, jog prieš vakarienę išsimaudysiu šiltoje vonioje ir gal tada nebejausiu šalčio ir liūdesio.

6

Buvau teisi. Besipliuškendama minkštame škotiškame vandenyje, apsnūdau. Dar buvo anksti, tad vonios kambario spintelėje susiradusi butelį karštam vandeniui, pripildžiau jį ir valandėlei priguliau į lovą. Gulėjau tamsoje neužtraukusi užuolaidų, klausiausi nenutylančio laukinių žąsų gagenimo ir klegėjimo.

Po to vėl apsirengiau ir, puoselėdama neaiškų sumanymą paversti šį savo pirmąjį vakarą namie šiokiu tokiu įvykiu, susegiau plaukus į viršų bei pasistengiau kuo įdomiau padažyti akis. Tada išsitraukiau savo vienintelį proginį drabužį — storo šilko geltonai juodą apdarą, išsiuvinėtą auksaspalviais siūlais ir nusagstytą paauksuotomis sagomis, — tėtis jį buvo aptikęs nuošalioje kinų krautuvėlėje San Francisko užkampyje ir neatsispyrė nenupirkęs.

Atrodžiau išties iškilmingai. Įsisegiau auskarus, truputį pasikvepinau ir nulipau laiptais žemyn. Atėjau per anksti, bet aš to ir norėjau. Gulėdama lovoje, sugalvojau mažą planelį, be to, tikėjausi užsiimti sau vietą prie stalo.

Senelės svetainė buvo paruošta vakarienei ir atrodė kerinčiai kaip teatro scenos dekoracijos: langų tamsą dengė aksominės užuolaidos, pūpsojo pagalvėlės, tvarkingai sudėti žurnalai ir pakurtas židinys. Kambarį švelniai apšvietė pora lempų, jų šviesa atsispindėjo žalvarinėse židinio grotelėse, anglių kibirėlyje bei kruopščiai išblizgintuose viso kambario mediniuose paviršiuose. Visur buvo pristatyta gėlių, dėžutės pridėtos cigarečių, ant nedidelio staliuko, atstojančio barą, tvarkingai išrikiuoti buteliai, taurės, kibirėlis ledui ir mažas dubenėlis su riešutais.

Kitoje kambario pusėje greta židinio stovėjo puošni sekcija su įstiklintomis knygų lentynomis viršuje ir trimis giliais, plačiais stalčiais apačioje. Perėjau per kambarį prie jos ir, stumtelėjusi nuo kelio mažą stalelį, priklaupiau atidaryti apatinio stalčiaus. Viena jo rankenėlė buvo nulaužta, o stalčius labai sunkus, tad vargau neįstengdama jo ištraukti. Staiga išgirdau virstelint duris ir kažką įeinant. Pasijutau užklupta ir tyliai nusikeikiau, bet, man dar nespėjus atsistoti, tiesiai už nugaros išgirdau sakant: „Labas vakaras“.

Tai buvo Deividas Stiuartas. Pažvelgiau per petį aukštyn — jis stovėjo ties manimi nelauktai romantiškos išvaizdos, pasipuošęs tamsiai mėlynu vakariniu kostiumu.

Buvau per daug nustebinta, kad laikyčiausi mandagumo taisyklių.

— Visiškai pamiršau, kad atvyksite vakarienės.

— Turbūt atėjau kiek per anksti. Aplink nieko nebuvo, tad leidau sau įeiti. Ką jūs čia veikiate? Ieškote auskaro ar žaidžiate slėpynes?

— Nei viena, nei kita. Bandau atidaryti šį stalčių.

— Kam?

— Jis būdavo pilnas albumų su fotografijomis. Sprendžiant iš svorio, manyčiau, jog ir dabar tebėra.

— Leiskite man pamėginti.

Paklusniai pasitraukiau į šalį ir stebėjau, kaip jis pritūpė, paėmė už abiejų rankenėlių ir lengvai ištraukė stalčių.

— Iš šalies žiūrint, atrodo taip lengva, — tariau.

— Ar čia tai, ko ieškote?

— Taip.

Tai buvo trys seni, išsipūtę, be galo sunkūs albumai.

— Ar jūs ilgam ketinate atsiduoti ilgesingiems praeities atsiminimams? Tokiai gausybei prireiks viso likusio vakaro.

— Ne, žinoma, ne. Aš tik noriu surasti Sinklerio tėvo nuotrauką... Viliuosi čia aptikti jo vestuvinę nuotrauką.

Mes kiek patylėjome. Po to išgirdau klausimą:

— Iš kur šis netikėtas noras surasti Olvyno Beilio fotografiją.

— Na, gal nuskambės keistai, bet nesu jos mačiusi. Noriu pasakyti, kad senelė niekada nelaikė kur nors pasistačiusi jokios fotografijos. Nemanau, kad nors viena būtų jos miegamajame... Bent aš to neprisimenu. Juk tai neįprasta, ar ne?

— Nebūtinai. Ne, jei ją pažįsti.

Nusprendžiau patikėti jam savo paslaptį:

— Mes šiandien kalbėjomės apie jį. Ji sakė, kad jis atrodęs taip, kaip Sinkleris dabar, ir kad buvęs labai žavus. Sakė, kad jam užtekdavo įeiti į kambarį, ir visos moterys iškart pamesdavo galvas. Kai buvau maža, man jis visai nerūpėjo... buvo tiesiog Sinklerio tėtis iš Kanados. Tačiau dabar... aš nežinau... dabar staiga susidomėjau.

Išsitraukiau ir atsiverčiau pirmąjį albumą, tačiau jis buvo pažymėtas tik dešimties metų senumo data, tad pasirausiau stalčiaus dugne ir paėmiau apatinį albumą. Tai buvo dailus, oda aptrauktas albumas, o visos fotografijos išblukusios ir daugiausia nespalvotos, išdėstytos geometrišku tikslumu ir užrašytos baltu rašalu.

Perverčiau lapus. Medžioklės ir iškylos, grupiniai bei pavieniai portretai, daryti fotosalonuose pieštų užuolaidų bei vazoninių palmių fone. Mergina, pasipuošusi pobūviui, ir mergytė juodomis kojinėmis (mano mama) čigonės apdaru.

Ir dar — grupinė vestuvių nuotrauka. „Štai ji!“ Didingai atrodanti senelė su labai ilga suknia, užsidėjusi kažką panašaus į aksominę kepuraitę. Mano mama, linksmai besišypsanti, lyg stengtųsi pati sau įrodyti, kad išties smagu. Mano tėtis, jaunas, grakštus, švariai nusiskutęs, nutaisęs jam būdingą kenčiančio veido išraišką. Galbūt dėl per ankštos apykaklės. Nepažįstama mergytė pamergė ir galiausiai — nuotaka su jaunikiu — Silvija ir Olvynas, jauni, apskritaveidžiai, dar nepatyrę karčių išgyvenimų. Silvija mažomis, tamsiai raudonai dažytomis lūpomis, o Olvynas slapčia besišypsantis į objektyvą, iš kiek įkypų akių matyti, jog jam visas tas renginys — tik smagus pokštas.

— Na, kaip? — pagaliau prabilo Deividas.

— Senelė buvo teisi... jis lygiai toks kaip Sinkleris... tik plaukai trumpesni, kitaip pakirpti, ir galbūt ne tokio aukšto ūgio. O Silvija (aš jos nemėgau), Silvija paliko jį pagyvenusi kartu vos vienerius metus. Ar jūs tai žinojote?

— Taip, žinojau.

Jis panaršė pačiame stalčiaus dugne.

— Štai, dar šiek tiek, — tarė, ištraukdamas storą pluoštą fotografijų, kurios buvo nustumtos į galą toliau nuo akių.

— Kas čia? — Aš padėjau albumą, kurį laikiau rankose.

Jis vartė nuotraukas.

— Dar vienos vestuvės. Greičiausiai, jūsų senelės.

Olvyną tuoj pat pamiršome.

— O, duokite man pažiūrėti.

Dabar patekome į Pirmojo pasaulinio karo, siaurų sijonų ir nežmoniškai plačių skrybėlių laikus. Vestuvių palyda, nejudriomis pozomis pusračiu susėdusi ant kėdžių, it karališkoji šeimyna: aukštos apykaklės, griežto sukirpimo švarkai, veiduose sustingusi ypatinga rimtis. Mano senelė — jaunutė nuotaka aukšta krūtine, išsipuošusi nėriniais, o jos jaunasis vyras, vos už ją vyresnis, tokia šelmiškai linksma šypsena, kurios negalėjo nustelbti net tamsūs drabužiai ir įspūdingi ūsai.

— Jis atrodo linksmuolis, — nusprendžiau.

— Matyt, toks ir buvo.

— O kas šis pagyvenęs ponulis su žandenomis ir škotišku sijonu?

Deividas pažvelgė pro mano petį.

— Tikriausiai jaunikio tėvas. Argi jis ne šaunus?

— Ką galite apie jį pasakyti?

— Manau, buvo nepakartojama asmenybė. Pasivadino Beiliu iš Kairneiholo — šiose apylinkėse sena giminė. Dar žmonės pasakoja, jog buvo nepaprastai pasipūtęs, nors kišenėje dažnai neturėdavo nė puspensio.

— O kuris mano senelės tėvas?

— Spėju, jog šis įspūdingos išvaizdos vyras. Na, jis — visiškai kitokio lizdo paukštis. Edinburgo biržos makleris. Uždirbo daug pinigų ir mirė turtingas. O jūsų senelė, — pridūrė advokato tonu, — vienintelė jo palikuonė.

— Turit omenyje... vienintelė paveldėtoja.

— Galima ir taip sakyti.

Dar kartą pažvelgiau į nuotrauką, į rimtus, nepažįstamus Veidus tų, kurie buvo mano protėviai, žmonės, iš kurių paveldėjau savo ydas bei kuklius privalumus, veidą, strazdanas ir šviesius šiaurietiškus plaukus.

— Nesu net girdėjusi apie Kairneiholą.

— Ir negalėjote girdėti. Jis buvo toks apleistas ir suiręs, kad galiausiai teko nugriauti.

— Tad senelė niekada ten negyveno?

— Galbūt gyveno metus ar dvejus, tikriausiai kęsdama didžiausius sunkumus. O kai mirė vyras, ji persikėlė į šiuos kraštus, nusipirko Elvį ir čia užaugino savo vaikus.

— Taigi.... — Pradėjau sakyti ir nutilau. Suvokiau, jog niekad daug negalvojau apie tuos dalykus, visada atrodė savaime suprantama, kad mano senelė — jeigu ne tikra „turtuolio našlė“, tai bent išties gerai aprūpinta. Tačiau dabar išaiškėjo, jog buvo ne taip. Elvis ir visa kita įsigyta už nuosavą palikimą, priklausantį vien tik jai. Ir tai neturėjo nieko bendra su jos vedybomis su Olvyno tėčiu.

Deividas žvelgė į mane.

— Taigi? — mandagiai paragino.

— Nieko. — Aš sutrikau. Apskritai, pinigų klausimas mane verčia pasijusti nejaukiai, šį bruožą paveldėjau iš tėčio, tad paskubomis pakeičiau temą:

— Šiaip ar taip, iš kur tiek daug žinote apie juos?

— Todėl, kad tvarkau šeimos reikalus.

— Suprantu.

Jis užvertė albumą.

— Gal geriau padėkime viską atgal į vietą.

— Taip, žinoma. Ir dar, Deividai... nenoriu, kad senelė sužinotų, jog uždavinėjau visus šiuos klausimus.

— Nesakysiu nė žodžio.

Padėjome albumus ir fotografijas ten, kur radome, ir uždarėme stalčių. Pastūmiau staliuką atgal į vietą, paskui priėjau atitraukti apsauginių grotelių nuo židinio, išsiėmiau cigaretę ir prisidegiau ją skalele. Atsitiesusi pamačiau, kad Deividas mane stebi. Staiga visai nelauktai jis tarė:

— Labai gražiai atrodote. Visoje Škotijoje jums nėra lygiu.

— Ačiū, — atsakiau, kaip kad gerai išauklėtos amerikietės yra mokomos priimti komplimentą. (Anglės sako kažką panašaus į: „Oi, ne, atrodau kaip baidyklė“, — arba: „Kaip galit sakyti, kad jums patinka ši suknelė? Ji baisi“; esu įsitikinusi, jog tokia „padėka“ tiesiog atstumianti.)

Staiga susidrovėjusi ir norėdama nukreipti dėmesį, pasisiūliau paruošti jam gėrimo, bet jis pataisė mane sakydamas, jog Škotijoje gėrimai ne ruošiami, o įpilami.

— Tik ne martinis, — spyriausi aš. — Negalima įpilti martinio, kol jis neparuoštas. Juk tai savaime aišku.

— Taikliai pasakyta. Norite martinio?

Aš suabejojau.

— Ar žinote, kaip jis daromas?

— Manau, kad taip.

— Mano tėvas sako, kad tik du žmonės Britanijoje sugeba paruošti martinį, o jis esąs vienas iš jų.

— Tada aš greičiausiai esu tas kitas. — Jis priėjo prie staliuko ir ėmė darbuotis su buteliais, ledo gabalėliais bei citrinų žievelėmis.

— Ką veikėte šiandien? — paklausė.

Papasakojau viską, iki maudymosi vonioje ir poilsio lovoje, o tada pridūriau:

— Neįstengtumėte atspėti, ką esame sumanę rytdienai.

— Ne, neįstengčiau. Pasakykit.

— Mudu su Sinkleriu ruošiamės eiti į Lairig Gru.

Likau patenkinta sukeltu įspūdžiu.

— Iš tikrųjų?

— Taip, iš tikrųjų. Gibsonas mus žada nuvežti už Bremaro, o paskui vakare pasitiks Rotmurčuse.

— Koks oras bus rytoj?

— Gibsonas sako, jog puikus. Jis sako, kad vėjas išsklaidys visas šias ūkanas ir bus „lab karšta“. — Žvelgiau į jį gėrėdamasi įdegusiomis rankomis, tamsiais, tvarkingais plaukais ir plačiais pečiais po švelniu mėlynu švarko aksomu. Impulso pagauta pasakiau: — Galėtumėte ir jūs prisijungti...

Jis perėjo kambarį nešinas dviem stiklais šviesiai geltono gėrimo su ledo gabaliukais.

— Norėčiau to labiau nei ko kito, tačiau rytoj visą dieną būsiu užimtas.

Paėmiau stiklą ir paklausiau:

— Galbūt kitą kartą?

— Taip, galbūt.

Mes nusišypsojome, pakėlėme stiklines ir išgėrėme. Martinis buvo puikus, šaltas ir deginantis kaip ugnis. Aš tariau:

— Parašysiu tėvui, kad sutikau tą kitą martinio ruošėją, — o tada prisiminiau dar kai ką.

— Deividai, atvirai sakant, man reikėtų įsigyti šiek tiek drabužių.

Netikėtas temos pokytis jo neišmušė iš vėžių:

— Kokių drabužių reikia?

— Škotiškų drabužių — megztinių ir dar ko nors. Turiu tuos pinigus, kuriuos davė tėvas, tačiau jie visi — dolerių banknotai. Kaip manot, ar galėtumėte man juos pakeisti?

— O, taip, žinoma, galėsiu, tik kur ketinate ieškoti pirkinių? Keiplbridžo tikrai nepavadintum Škotijos madų centru.

— Man nereikia nieko madingo, aš tik noriu ko nors šilto.

— Tokiu atveju, manau, viskas bus gerai. Kada ketinate vykti apsipirkti?

— Gal šeštadienį?

— Ar mokate vairuoti savo senelės automobilį?

— Vairuoti moku, tačiau neturiu teisės. Neturiu Britanijos vairuotojo pažymėjimo... bet nesvarbu, nuvažiuosiu autobusu...

— Gerai. Tada užsukite į mano biurą — aš papasakosiu, kaip ką surasti, ir perduosiu jūsų pinigus, o paskui, kai apsirūpinsite šiltais drabužiais ir jeigu neturėsite geresnio užsiėmimo, pavaišinsiu jus pietumis.

— Iš tikrųjų? — Buvau pradžiuginta šio netikėto pasiūlymo. — Kur?

Jis susimąstęs pasikasė pakaušį.

— Tiesą pasakius, pasirinkimas nedidelis. Arba Krimondo užeiga, arba mano namai, tik namų šeimininkė šeštadieniais neateina.

— Aš moku gaminti valgį. Jūs nupirkite ką nors, o aš paruošiu. Šiaip ar taip, norėčiau pamatyti, kur gyvenate.

— Ten nieko įdomaus.

Tačiau pajutau, kad vis dėlto esu truputį susidomėjusi. Visada maniau, jog nepažinsi žmogaus tol, kol nepamatysi jo namų: knygų, paveikslų bei baldų išdėstymo. Visą tą laiką Kalifornijoje bei mūsų bendros kelionės metu Deividas buvo mielas ir malonus, tačiau pažinau jį tik kaip korektišką bei dalykišką žmogų. Bet dabar jis padėjo surasti ieškomą fotografiją, labai kantriai atsakinėjo į visus mano klausimus ir galiausiai pakvietė pietų. Supratau, kad jis mane domina daug labiau, nei maniau iš pradžių, ir buvo nepaprastai malonu įsivaizduoti, jog galbūt jis jaučia man tą patį.

Vakarienei baigiantis, mane dar kartą apėmė nuovargis, mieguistumas, tad, pasiteisinusi jėgų taupymu rytdienai, palinkėjau visiems labos nakties ir atsigulusi į lovą tuoj pat kietai užmigau.

Po kurio laiko atsibudau pažadinta smarkaus vėjo, kurį Gibsonas mums išpranašavo: prie namų kažkas trinkčiojo, girdėjau švilpesį po savo durimis, ežero bangų mūšą į krantą. Be nakties garsų, dar išgirdau balsus.

Pasiekusi savo laikrodį, pamačiau, jog dar ne vidurnaktis, ir vėl įsiklausiau. Balsai tapo aiškesni, supratau, kad tai — mano senelė ir Sinkleris, kurie vaikštinėjo lauke po pievelę ties mano langu ir, matyt, vedžiojo šunis po sodą prieš užrakindami namą nakčiai.

— ...manau, kad jis labai paseno. — Tai buvo Sinklerio balsas.

— Taip, bet ką su juo daryti?

— Išleiskit į pensiją, Priimkit kitą žmogų.

— Tačiau kurgi jie eis? Kad nors vienas iš berniukų būtų vedęs ir turėtų namą jiems apsigyventi. Nepamiršk, jis čia jau beveik penkiasdešimt metų... tiek pat, kiek ir aš. Negaliu jo išvaryti vien todėl, kad paseno. Be to, negaudamas darbo, jis per du mėnesius numirtų.

Pasijutau nejaukiai, supratusi, jog jie kalba apie Gibsoną.

— Bet jis daugiau nebegali dirbti šio atsakingo darbo.

— Na, kuo remdamasis taip sakai?

— Tai akivaizdu. Jis visiškai nusenęs.

— Mano manymu, jis dar visiškai tinkamas darbui. Juk jam nereikia organizuoti šimtus prašmatnių medžioklių. Draugija — tai...

Sinkleris ją pertraukė:

— Tai jau kitas dalykas; Išties labai nepraktiška nuomoti šį puikų tyrlaukį keliems smulkiems Keiplbridžo verslininkams. Tuo, ką jie sumoka, nepadengtum net dalies Gibsono išlaikymo išlaidų.

— Beje, tie keli smulkūs verslininkai yra mano draugai, Sinkleri.

— Tai neturi reikšmės. Kiek galiu suprasti, mes berods laikom kažką panašaus į labdaros įstaigą.

Trumpa pauzė, o po to senelė lediniu balsu pataisė jį:

— Tai aš berods laikau kažką panašaus į labdaros įstaigą.

Jos balso šaltumas mane būtų iškart nutildęs, tačiau Sinkiais liko jam abejingas, stebėjausi jo drąsa, panašia į prastą vaidinimą, įkvėptą popietinių brendžio taurelių.

— Tokiu atveju, — tarė jis, — siūlau jums liautis. Tuoj pat. Išleiskit Gibsoną į pensiją ir parduokit tyrlaukį ar bent išnuomokit tokiai draugijai, kuri būtų pajėgi mokėti padorų nuomos mokestį...

— Jau sakiau tau...

Balsai nutolo. Jie ėjo tolyn vis dar karštai ginčydamiesi, pasuko už namo kampo ir aš nebegalėjau jų girdėti. Dabar pasijutau gulinti lovoje sustingusi ir baisiai nelaiminga dėl to, kad gavau išklausyti tai, kas, akivaizdu, nebuvo skirta mano ausims. Nuo jų ginčo darėsi bloga, bet dar blogiau buvo tai, dėl ko jie ginčijosi.

Gibsonas. Galvojau apie jį tokį, koks jis visada būdavo: tvirtą ir nenuilstantį, tikrą kaimiškos patirties ir išminties šaltinį. Prisiminiau jo begalinę kantrybę mokant Sinklerį medžioti ir žvejoti, atsakinėjant į mūsų klausimus, leidžiant mums sekioti iš paskos it porelei šunyčių. Ir ponią Gibson, kuri mus lepino ir globojo, pirkdavo mums saldainius ir vaišindavo karštais, ką tik iš orkaitės ištrauktais paplotėliais su riebiu geltonu sviestu, kurį pati ir sumušdavo.

Buvo neįmanoma suderinti praeities su dabartimi — Gibsono, kokį prisiminiau, su tuo seniu, kurį mačiau šiandien. O dar sunkiau patikėti, jog tai mano pusbrolis Sinkleris taip tiesmukai kalbėjo apie atsikratymą Gibsonu, tarsi kokiu dvokiančiu senu šunimi, kurį pagaliau atėjo laikas neskausmingai pribaigti.

7

Vėl pabudau, išplėšta iš miego kažkokios pasąmoninės baimės. Supratau, kad jau išaušo rytas. Sukrutėjau ir atmerkiau akis, lovos kojūgalyje stovėjo vyras, stebintis mane šaltu žvilgsniu. Išgąstingai atsidusau ir atsisėdau lovoje smarkiai plastančia širdimi, tačiau tai buvo tik Sinkleris, atėjęs manęs pažadinti.

— Jau aštunta valanda, — tarė jis. — Turim išvykti devintą.

Sėdėjau ir tryniau užmiegotas akis, norėdama laimėti laiko, kol paniška baimė spės pasišalinti iš mano kūno.

— Tu mane siaubingai išgąsdinai.

— Atleisk... aš tik norėjau pažadinti tave.

Vėl žvilgtelėjau aukštyn ir dabar mačiau nebe pavojų, o tik pažįstamą savo pusbrolio figūrą, sukryžiuotomis rankomis įsirėmusio į mano lovos galą, linksmai blykčiojančio kiek įkypomis akimis. Jis vilkėjo išblukusiu kiltu ir dideliu šiurkščiu megztiniu, ant kaklo ryšėjo šaliką. Atrodė švarus, nusiskutęs ir skaniai kvepėjo skutimosi losjonu.

Klūpomis nuropojau prie atviro lango ir persisvėriau per jį pažiūrėti, koks lauke oras. Jis buvo puikus, skaistus ir gaiviai vėsus, danguje nė debesėlio.

— O Gibsonas buvo teisus! — šūktelėjau sužavėta.

— Žinoma, teisus. Jis visad toks. Ar girdėjai vėją šiąnakt? Buvo šalna, greit visi medžiai numes lapus.

Melsvame nuo atspindėto dangaus ežere baltavo maži putų lopinėliai, o kalnai anapus ežero jau nebesislėpė ūkanose, bet aiškiai matomi ir žvilgantys mėlynavo apaugę violetiniais viržiais, ir pro tą krištolinį rytmečio orą galėjau įžiūrėti kiekvieną uolą, plyšį ir išgraužą, vedančią į jų iškilias viršūnes.

Negalėjau nesigėrėti tokia puikia diena. Kartu su tamsa išsisklaidė ir naktinės abejonės. Išgirdau tai, ko neturėjau išgirsti. Tačiau skaisčioje ryto šviesoje atrodė visiškai įmanoma, kad aš apsirikau ar neteisingai supratau. Pagaliau negirdėjau nei ginčo pradžios, nei pabaigos,., tad buvo klaidinga ką nors spręsti, žinant tik dalį tiesos.

Taip lengvai atsikračiusi savo slapto nerimo, pasijutau nepaprastai laiminga. Vienmarškinė šokau iš lovos ir suskubau ieškoti kokių nors drabužių, o Sinkleris, sėkmingai įvykdęs savo misiją, nulipo laiptais žemyn pusryčių.

Pusryčiavome šiltoje ir jaukioje virtuvėje. Lumli buvo pakepinusi dešrelių, suvalgiau keturias dešreles bei išgėriau du didžiulius puodukus kavos, o vėliau susiradau seną kuprinę, į ją įsidėjome pietus: sumuštinių, šokolado, obuolių ir sūrio.

— Gal norite termoso? — pasiteiravo Lumli.

— Ne, — atsakė Sinkleris, tebekramtydamas skrebutį su marmeladu. — Nebent įdėk porą plastikinių puodukų, kad galėtume atsigerti vandens iš upės.

Lauke pyptelėjo automobilis ir neilgai trukus tarpduryje išdygo Gibsonas. Jis vilkėjo apdribusią žalsvą vilnonę striukę ir apytrumpes, ties keliais susegamas kelnes, vyte apsivijusias jo liesas blauzdas. Ant galvos buvo užsimaukšlinęs savo senąją tvido skrybėlę.

— Ar jūs pasiruošę? — paklausė, tikrai nesitikėdamas rasti mus pasiruošusius.

Tačiau mes buvome pasiruošę. Užsimetę ant pečių neperšlampamas striukes bei kuprines su maistu, atsisveikinome su Lumli ir žengėme į tą nuostabų rytmetį. Ledinis oras kuteno šnerves, skverbėsi į plaučius, jo atgaivinta jaučiausi galinti pašokti ligi debesų.

— Na ir pasisekė mums, — džiūgavau. — Tai bent dienelė!

— Kaip reikiant, — atsiliepė Gibsonas, tas jam, kaip škotui, reiškė patį didžiausią pagyrimą, kokį tik galėjo sau leisti.

Įlipome į visureigį. Priekyje užteko vietos visiems trims, tačiau Gibsono kalytė atrodė nervinga ir prašėsi drauguos, tad nusprendžiau atsisėsti su ja automobilio gale. Iš pradžių ji inkštė, nerimo ir nenustygo vietoje, bet po kurio laiko apsiprato su automobilio supimu ir įsitaisė miegoti, pasidėjusi aksomo švelnumo galvą ant mano bato.

Gibsonas važiavo į Bremarą per Tomintoulą pietų kryptimi, pervažiavo kalvas ir apie vienuoliktą valandą nusileido į aukso spalvos saulėtą upės Dy slėnį. Patvinusi, gili upė vingiuodama plukdė savo tamsius, tačiau skaidrius it rudas stiklas vandenis pro laukus, fermerių sodybas bei puikias aukštų škotiškų pušų giraites. Atvykome į Bremarą, pravažiavome jį ir dar riedėjome kokias tris mylias, kol pasiekėme tiltą, kuris kirto upę ir vedė Mar Lodžo link.

Ten sustojome ir visi išlipome iš automobilio, šunį paleidome truputį pabėgioti, o Gibsonas nuėjo atsinešti girininkijos vartų rakto. Po to visi užsukome į barą, Sinkleris su Gibsonu gėrė alų, o man paėmė stiklinę sidro.

— Ar dar toli? — pasidomėjau.

— Dar maždaug keturios mylios, — atsakė Gibsonas. — Kelias lab nelygus, gal tu geriau persėsk pas mus priekin.

Palikusi šunį automobilio gale, persikėliau į priekį tarp dviejų vyrų. Kelias buvo nebepanašus į kelią, o greičiau į buldozeriu išlygintą, giliomis vėžėmis išvagotą proskyną, naudojamą miškų ūkio reikalams. Tai šen, tai ten pravažiuodavome pro miško darbininkų komandas, dirbančias didžiuliais grandininiais pjūklais bei traktoriais. Mes jiems mojavome, jie mums taip pat, o kartais turėdavo patraukti savo didelius sunkvežimius į šalį, kad galėtume prasilenkti. Oras kvepėjo pušų sakais, o kai pagaliau privažiavome mažą trobelę, skirtą alpinistams bei savaitgalių iškylautojams, ir iškankinti kelionės išlipome iš visureigio, pajutome neapsakomą ramybę. Mus supo miškai, tyrlaukiai, kalnai, ir tik tolimas vandens čiurlenimas bei pušų ošimas aukštai virš mūsų trikdė tylą.

— Pasitiksiu jus Loch Morliche, — tarė Gibsonas. — Kaip manot, ar spėsit iki šeštos?

— Jei nespėsim, palauk mūsų. O jei nepasirodysim iki sutemų, kreipkis tiesiai į Kalnų gelbėtojų tarnybą, — nusišaipė Sinkleris. — Apsistosim ant tako, tad mus rasti bus vieni juokai.

— Tik neišsisuk kojos, — perspėjo mane Gibsonas. — Geros jums dienos.

Pažadėjome pasistengti, kad ji tokia būtų. Stebėjom jį įlipant atgal į automobilį, apsigręžiant ir nuvažiuojant tuo keliu, kuriuo atvykome. Variklio ūžimas toldamas išnyko bekraštėje ryto tyloje. Pažvelgiau aukštyn į dangų ir nebe pirmą kartą pagalvojau, kad Škotija, matyt, jo turi daugiau, negu savo teisėtą ploto dalį... Jis toks platus ir aukštas, jog atrodo bekraštis. Aukštai virš mūsų lekiojo porelė čiurlių, o tolumoje girdėjau avies bliovimą. Sinkleris šyptelėjo man.

— Ar jau eisim? — paklausė.

Pajudėjome taku palei upelį, pasislėpusį tarp aukštų nendrių, — Sinkleris žengė pirmas, o aš sekiau iš paskos. Priėjome nuošalią avių fermą, aptvertą mediniu aptvaru. Mūsų aploti išbėgo šuo, bet mes nestabtelėję keliavome tolyn, tad šuo sugrįžo į savo būdą, ir vėl stojo tyla. Žemė tai šen, tai ten buvo nusėta spalvotais lopinėliais: katilėlių žiedais, didžiulėmis violetinėmis usnimis, tamsiomis viržių dėmėmis, kuriose dūzgė bitės. Saulė pakibo aukštai danguje, tad nusivilkome megztinius ir užsirišome juos apie juosmenį. Medžių apsuptas takas vedė į kalną, mes kilome juo aukštyn; Sinkleris, žengdamas priekyje, ėmė tyliai švilpiniuoti. Prisiminiau tą melodiją: „Meirės vestuvės“ — vaikystėje dainuodavome ją svetainėje po pavakarių arbatos, senelei pritariant pianinu.

Linksma žengti tau ir man,

Pėda pėdon, kulns kulnan,

Ranką rankoj laikom mes —

Šen į Meirės vestuves!

Priėjome tiltą ir krioklį. Krioklio vanduo buvo ne rudas, o žalias, kiniško nefrito spalvos, krintantis į balkšvų uolų katilą iš daugiau kaip dvidešimties pėdų aukščio. Stovėjome ant tilto ir žiūrėjome į deimantu spindintį vandens lanką, permainingai blyksintį saulės šviesoje, kliokiantį kunkuliuojančio duburio link ir apjuostą mažyte vaivorykšte. Nebuvau mačiusi nieko žavingesnio. Peršaukdama vandens šniokštimą paklausiau:

— Iš kur tokia spalva? Kodėl jis ne rudas?

Sinkleris paaiškino, jog taip yra todėl, kad vanduo čia atiteka nuo kalkakmenio kalnų viršūnių, taigi jis nenudažytas durpių priemaišomis. Dar kiek pastovėjome, kol jis pasakė, kad neverta ilgiau gaišti laiko ir kad reikia keliauti toliau.

Keldami sau dvasią, vėl uždainavome, vienas per kitą stengdamiesi prisiminti žodžius. Dainavome „Kelias į salas“, „Namai vakaruos“ ir „Eime“ tai geriausia daina žygiuojant, bet paskui takas ėmė kilti aukštyn didelio kalno šlaitu ir mes liovėmės dainavę, nes trūko kvapo. Žemė buvo prižėlusi peraugusių viržių šaknų, labai pelkėta, sulig kiekvienu žingsniu mano batai iš visų pusių aplipdavo juodu dumblu. Ėmė skaudėti kojas ir nugarą, pajutau dusulį. Kai tikėdavausi pasiekti kelionės tikslą užkopusi į vieną viršukalnę, o po to į kitą, už jų visada pasirodydavo dar viena. Tai labai prislėgdavo.

Ir tada, kai jau praradau bet kokią viltį kur nors patekti, prieš mus iškilo juoda kairio iltis, viršūnės smaigaliu įsirėžusi dangaus mėlynėn, stačiu tūkstančio ar daugiau pėdų aukščio skardžiu žemėjanti iki savo papėdės siaurame, parudavusiame slėnyje.

Sustojau ir rodydama pirštu paklausiau:

— Sinkleri, kas tai?

— Velnio kalnas.

Jis turėjo žemėlapį. Prisėdome, jis išskleidė žemėlapį ir išlygino jį prieš vėją, atpažindamas aplinkui stūksančias viršukalnes: Ben Vrotanas, Kairntulas, Ben Makdujas ir ilga kalnų ketera, vedanti į Kairngormą.

— Kaip vadinamas šis slėnis?

— Glen Dy.

— O tas upeliukas?

— Tas upeliukas, kaip tu jį vadini, yra galingoji Dy upė, žinoma, čia pati jos pradžia.

Ir iš tiesų buvo neįmanoma sutapatinti šio kuklaus upelio su šįryt matyta didinga upe.

Suvalgėme po gabaliuką šokolado ir vėl leidomės į kelionę, laimei, pakalnėn, dabar mūsų takelis buvo virtęs ilgu keliu, vedančiu į pat Lairig Gru. Jis baltais vingiais driekėsi prieš mus rudoje žolėje palengva kildamas į tą tolimą tašką horizonte, kuriame kalnai atrodė susilieję su dangumi. Mes ėjome, o Velnio kalnas stūksojo priešais, po to — virš mūsų, kol pasiliko už nugaros. Ėjome vieni — visiškai vieni. Nebuvo nei triušių, nei kiškių, nei elnių ar kurapkų. Nei erelių. Niekas netrikdė tylos. Nekrustelėjo joks gyvas padaras. Girdėjosi tik mūsų žingsniai ir Sinklerio švilpiniavimas.

Silkių, miltų kuo daugiau,

Durpių daug, kad kuo šilčiau,

Ir vaikučių daug gražių

Linkim Meirei iš tiesų.

Netrukus pastebėjome pastatą — iš akmenų sukrautą trobelę, prisišliejusią prie kalvos papėdės aname upės krante.

— Kas ten? — paklausiau.

— Prieglobstis alpinistams ir turistams pasislėpti nuo blogo oro.

— Ar mes atvykstame laiku?

— Visiškai laiku.

— Aš išalkau, — pasiskundžiau kiek patylėjusi.

Atsigręžęs jis pašaipiai per petį dirstelėjo į mane.

— Kai pasieksim trobelę, pavalgysim, — pažadėjo.

Vėliau aukštielninki gulėjome vėjo pašiauštoje žolėje, Sinkleris Vietoj pagalvio pasikišo megztinį, o aš padėjau galvą jam ant pilvo. Žvelgiau į plyną mėlyną dangų ir mąsčiau apie tai, kaip keista bendrauti su pusbroliu — kartais būdavome artimi kaip brolis ir sesuo, bet kartais tarp mūsų atsirasdavo kažkoks nejaukumas. Taip yra dėl to, pamaniau, kad mes — jau nebe vaikai... dėl to, kad Sinkleris man pasirodė nepaprastai patrauklus, tačiau tuo negalėjau visiškai paaiškinti intuityvaus pasipriešinimo, lyg kažkur pasąmonėje būtų skambėjęs pavojaus varpas.

Ant veido man nutūpė muselė ar uodas, ar šiaip koks mašalėlis, nubraukiau jį šalin, jis vėl nutūpė.

— Nuvyk ją šalin, — paprašiau.

— Ką nuvyti? — mieguistu balsu atsiliepė Sinkleris.

— Musę.

— Kur ji?

— Ant mano nosies.

Pakilusi ranka nubraukė šalin vabzdį ir pasiliko mano kaklo įlinkyje pirštais kutendama pasmakrę.

Jis tarė:

— Jeigu čia ruošiamės miegoti, tai turim surasti Gibsoną, kitaip visa gelbėtojų tarnyba šūkaudama ateis perėja mūsų ieškoti.

— Mes nesiruošiam miegoti.

— Iš kur jau taip žinai?

Nieko neatsakiau, negalėjau kalbėti apie savo vidinę įtampą, apie maudulį pilve nuo jo rankos prisilietimo... Iš tiesų net nesupratau, kas šio maudulio priežastis — seksualinis potraukis ar... baimė? Atrodė, kad, kalbant apie Sinklerį, reikėtų pavartoti kažkokį ypatingą žodį, tačiau tas pokalbis, kurį nugirdau praėjusią naktį, dabar vėl iškilo ir vargino mane, tarsi šunį senas ir bjaurus kaulas. Supratau, jog šįryt prieš mums išvykstant būtinai privalėjau pasikalbėti su senele. Užtektų vienąkart žvilgtelti į jos akis ir man paaiškėtų visa tiesa. Tačiau mums išeinant ji nepasirodė, o miegančios nenorėjau trukdyti.

Nepatogiai pasislinkau ir Sinkleris paklausė:

— Kas atsitiko? Esi įsitempusi kaip styga. Turbūt turi slaptą rūpestį, gal kokia kaltė kamuoja?

— Kodėl turėčiau jaustis kalta?

— Tai tu man pasakyk. Gal dėl išsiskyrimo su tėtuku?

— Tėvas? Turbūt juokauji.

— Nori pasakyti, kad esi visiškai laiminga nusikračiusi Kalifornijos Rif Pointo dulkes nuo savo dailių kojyčių?

— Ne visai taip. Tačiau šiuo metu tėvas yra kuo puikiausiai aprūpintas ir kaltės jausmui nėra nė mažiausio pagrindo.

— Tada turėtų būti kas nors kita. — Jis nykščio galiuku švelniai glostė man skruostą. — A, žinau, tai nelaimingai įsimylėjęs advokatas.

— Kas? — Dabar tikrai nuoširdžiai nustebau.

— Advokatas. Tu jį žinai, tai senasis gudruolis Renkiloras.

— Cituodamas Robertą Luisą Stivensoną, tu nieko nepeši... vis tiek nežinau, apie ką kalbi. — Tačiau, be abejo, nutuokiau.

— Deividas Stiuartas, brangioji. Vakar vakare jis žvilgsnio negalėjo nuo tavęs atitraukti. Per visą vakarienę stebėjo blizgančiomis iš geidulio akimis. Turiu pasakyti, atrodei gana gardus kąsnelis. Kur gavai tą rytietišką drabužį?

— San Franciske. Bet tu šaipaisi.

— Visiškai nesišaipau... atvirai sakau, tai buvo matyti per mylią. Ar įsivaizduoji save senio mylimąja?

— Sinkleri, jis nėra senas.

— Spėju — maždaug trisdešimt penkerių. Užtat toks patikimas, mano meilute. — Jo balse pasigirdo saldi intonacija, lyg kalbėtų išdžiūvusi kilminga našlė. — Koks puikus berniukas!

— Nebūk kaip lapė.

— Toks jau esu, — ir tuo pačiu tonu paklausė: — Kada grįžti į Ameriką?

— Kodėl klausi? — klausimas užklupo mane nepasiruošusią.

— Šiaip noriu žinoti.

— Gal po mėnesio?

— Taip greitai? Tikėjausi, kad pasiliksi. Paliksi tėvą ir įleisi šaknis savo gimtojoje šalyje.

— Per daug myliu tėtį, kad palikčiau. Ir šiaip, ką čia veikčiau?

— Susirask darbą.

— Kalbi kaip mūsų senelė. Negalėčiau susirasti darbo, kadangi neturiu jokios kvalifikacijos kuo nors dirbti.

— Galėtum dirbti sekretore.

— Ne, negalėčiau. Kiek besistengiu spausdindama, visada pridarau klaidų.

— Gali ištekėti, — tarė jis.

— Aš čia nieko nepažįstu.

— Tu pažįsti mane, — pasakė Sinkleris.

Jo nykštys staiga nustojo glostęs mano skruostą. Kiek palūkėjusi atsisėdau ir atsisukusi pažvelgiau į jį. Jo akys buvo mėlynesnės už dangų, bet atvirame žvilgsnyje nepajėgiau nieko įskaityti.

— Ką sakei?

— Pasakiau „tu pažįsti mane“. — Jis ištiesė ranką ir paėmė mane už riešo lengvai apimdamas jį savo pirštais.

— Tu negali pabūti rimtas.

— Aš negaliu? Puiku, tada apsimeskim, kad kalbu rimtai. Ką tu atsakytum?

— Na, visų pirma tai būtų beveik kraujomaiša.

— Niekai.

— Ir kodėl aš? — susidomėjau nuomone apie save. — Puikiai žinai, jog visad tau atrodžiau tokia pat paprasta kaip ieties kotas, tą amžinai man sakydavai...

— Dabar jau ne. Dabar nesi paprasta. Tu pavirtai puikiąja Vikinge...

—... ir aš neturiu jokio talento. Nemoku net gėlių puokštės sudėti.

— Kuriems galams man reikia, kad dėliotum puokštes?

— Šiaip ar taip, negaliu patikėti, kad paskui tave po visą kraštą nesekioja pulkai nekantrių moterų, tiesiog alpstančių iš meilės ir sapnuojančių tą dieną, kai paprašysi tapti ponia Sinkler Beili.

— Gal ir taip, — tarė Sinkleris. Jo pasitenkinimas savimi kėlė įsiūti. — Bet man jų nereikia.

Pasigavau tą žaismingą idėją ir, nieko nepaisydama, visgi susidomėjau ja.

— O kur mes gyventume?

— Savaime aišku — Londone.

— Nenoriu gyventi Londone.

— Pakvaišai. Tai vienintelė vieta, kur galima gyventi. Ten verda gyvenimas.

— Man patinka kaimas.

— Vyksim į kaimą savaitgaliais — tą aš, kaip matai, ir dabar darau — pabūnu su draugais...

— Ir ką gi veiktume?

— Ką nors. Galbūt išsirengtume paburiuoti. Nuvyktume į lenktynes.

Aš suklusau:

— Į lenktynes?

— Ar esi kada nors buvusi žirgų lenktynėse? Tai labiausiai jaudinantis reginys pasaulyje. — Jis atsisėdo atsiremdamas alkūnėmis, jo akys buvo tame pačiame aukštyje kaip ir manosios. — Na, ar įkalbėjau tave sutikti?

— Yra viena mažytė aplinkybė, kurios dar nepaminėjai, — pasakiau.

— Ir kokia gi?

— Meilė.

— Meilė? — Jis nusišypsojo. — Bet, Džeine, mes, be abejo, mylim vienas kitą. Visada mylėjom.

— Bet tai skirtingi dalykai.

— Kaip skirtingi?

— Negaliu paaiškinti, jeigu jau to nesupranti.

— O tu pabandyk.

Sėdėjau nežinodama, ką atsakyti. Suvokiau, jog tam tikra prasme jis teisus. Aš visada jį mylėjau. Dar vaikystėje Sinkleris buvo svarbiausias žmogus mano gyvenime. Tačiau dabar nebuvau visiškai tikra dėl to žmogaus, kuris sėdėjo priešais. Bijodama, kad jis visa tai supras iš mano veido, nuleidau akis ir ėmiau pešioti tankią žolę, nuraudama ją nuo šaknų ir paleisdama skristi pavėjui.

Pagaliau ištariau:

— Manau, todėl, kad mes abu pasikeitėme. Tu tapai kitokiu žmogumi. O aš, galima sakyti, — amerikietė...

— O, Džeine...

— Ne, tai tiesa. Ten buvau auginama, mokoma... o tai, kad turiu Britanijos pasą, negali nieko pakeisti. Nei mano mąstymo būdo.

— Kalbi užuolankomis. Pilti tą supranti, tiesa?

— Galimas daiktas, suprantu. Tačiau nepamiršk, kad visas šis pokalbis, šiaip ar taip, yra hipotetinis... mes tik svarstome prielaidą...

Jis giliai įkvėpė oro, lyg ketindamas tęsti ginčą, tačiau, matyt, apsigalvojo ir vėl viską nuleido juokais:

— Galėtume sėdėti čia visą dieną ir „leisti laiką plepėdami“, ar ne?

— Jau metas eiti?

— Taip, turim nukulniuoti mažiausiai dar dešimtį mylių. Tačiau mes jau nuėjom gana toli ir, jei nori žinoti, ta pastaba gali turėti dvejopą prasmę.

Aš nusišypsojau. Jis ranka apkabino mano kaklą ir prisitraukęs prie savęs pabučiavo mane į praviras, besišypsančias lūpas.

To beveik tikėjausi, tačiau vis dėlto nebuvau pasiruošusi savo paniškai reakcijai. Turėjau prisiversti išbūti jo apkabinta ir išlaukti, kol baigs bučiuoti, o kai pagaliau atsitraukė, kiek luktelėjau ir neskubėdama ėmiau rinkti į kuprinę popierius, kuriuose buvo suvynioti sumuštiniai, bei raudonus plastikinius puodelius. Mūsų vienatvė staiga tapo gąsdinanti, mačiau mus abu mažučius tartum skruzdėlytės, vienintelius gyvus padarus šiuose beribiuose negyvenamuose plotuose, ir bandžiau suvokti, ar Sinkleris mane šiandien išsivedė turėdamas tikslą įtraukti į savo keistas diskusijas, o gal vedybų idėja — niekas kita, o tik vėjavaikiškas kaprizas.

— Sinkleri, metas eiti. Mes iš tiesų turim eiti, — pasakiau.

— Taip, — atsiliepė jis. Pažvelgė susimąsčiusiomis akimis, bet tik šyptelėjo, atsistojo, paėmė iš manęs kuprinę ir nusisukęs pirmas pasileido keliu tolimos perėjos link.

Į vietą atvykome jau sutemus. Keletą paskutinių mylių ėjau aklai, tiesiog koja už kojos, nedrįsdama sustoti, nes žinojau, jog sustojusi nebeįstengčiau žengti nė žingsnio. Kai pagaliau praėjome paskutinį kelio vingį ir pro medžius pamačiau tiltą, vartus ir Gibsoną šalia visureigio, laukiantį anapus kelio, valgiai galėjau patikėti, kad mes vis dėlto grįžome. Kęsdama skausmus kiekviename raumenėlyje, nuslinkau kelis paskutinius jardus, perlipau per užtvarą ir susmukau automobilyje, o kai pabandžiau užsidegti cigaretę, pastebėjau, kad dreba rankos.

Namo važiavome per melsvą sutemą. Dangaus rytinėje pusėje žemai kabojo mažytis jaunas mėnulis, blyškus ir plonas it blakstiena. Mūsų priekinių žibintų šviesos tyrinėjo kelią priekyje: triušis nustriksėjo slėptis, lyg pora karoliukų blykstelėjo ir dingo valkataujančio šuns akys. Du vyrai kalbėjosi šalia manęs, bet aš kiūtojau ir tylėjau — išsekau ne vien tik fiziškai.

Tą naktį pažadino skambantis telefonas. Jo čirškimas įsiveržė į sapnus ir ištraukė mane iš miego tarsi žuvį ant kabliuko. Nenumaniau, kelinta valanda, tačiau pasukusi galvą, pamačiau mėnulį, kabantį virš ežero, jo atspindys plonais sidabriniais brūkšneliais atsimušė tamsiame vandenyje.

Skambėjimas netilo. Apdujusi išsiropščiau iš lovos, perėjau per kambarį ir išėjau į tamsią laiptų aikštelę. Telefonas buvo apačioje, bibliotekoje, tačiau ir viršuje stovėjo papildomas telefonas — koridoriuje, vedančiame į senuosius vaikų kambarius, tad nušlepsėjau prie jo.

Kažkuriuo mano pusiau sąmoningų veiksmų momentu skambėjimas turėjo nutilti, bet buvau per daug mieguista, kad tai pastebėčiau, tad, kai pasiekiau telefoną ir pakėliau ragelį, juo jau buvo kalbama. Moteriškas balsas, man nepažįstamas, bet patrauklus ir malonaus tembro, sakė:

— ...aišku, įsitikinusi. Šiandien popiet buvau pas gydytoją, ir jis sako — jokių abejonių. Klausyk, manau, turėtume apie tai pasikalbėti... Būtinai norėčiau susitikti su tavimi, bet negaliu išvažiuoti...

Pusiaumiga klausydamasi pamaniau, kad sujungta ne ta linija. Gal Keiplbridžo telefonų stoties operatorė suklydo ar užsnūdo, ar šiaip kas nors. Šis skambutis skirtas ne mums. Jau norėjau tą pasakyti, kai įsiterpė vyriškas balsas, miegai akimirksniu išsisklaidė ir sąmonė prašvito.

— Nejaugi iš tiesų taip skubu, Tesą? Ar tai negali palaukti?

Sinkleris. Kalba kitu telefonu.

— Be abejo, skubu... nebegalime delsti nė minutės... — O paskui gerokai nervingiau, lyg nedaug tetruktų iki isterijos, pridūrė: — Sinkleri, aš laukiuosi kūdikio...

Atsargiai ir tyliai padėjau ragelį. Aparatas vos skimbtelėjo, balsai nutrūko. Virpėdama stovėjau tamsoje, po to apsisukusi grįžau tuo pačiu keliu į laiptų aikštelę ir persisvėriau per turėklus pasiklausyti. Apačioje it tamsus šulinys žiojėjo laiptai ir prieškambaris, tačiau už uždarų bibliotekos durų buvo aiškiai girdėti prislopintas Sinklerio balsas.

Mano kojos buvo kaip ledas. Sušalusi nusėlinau atgal į savo kambarį, tylutėliai uždariau duris ir vėl atsiguliau į lovą. Netrukus išgirdau telefono skambtelėjimą ir supratau, jog pokalbis baigtas, o Sinkleris tyliai užlipo į viršų. Jis įėjo į savo kambarį, girdėjau, kaip vaikšto po kambarį, atidarinėja ir uždarinėja stalčius, po to vėl išėjo ir dar kartą nulipo žemyn. Atsidarė ir vėl užsidarė paradinės durys, o po kelių akimirkų suriaumojo tigrinis lotus-sedanas, išvažiavo iš kiemo, pasileido taku tarp gyvatvorių, įsuko į vieškelį ir nutolo.

Pajutau, kad visa drebu, kaip būdavo tik vaikystėje, kai pašokdavau iš miego po naktinio košmaro, mirtinai įsibauginusi spintoje slypinčių vaiduoklių.

8

Kitą rytą nulipusi žemyn, senelę radau jau už pusryčių stalo. Kai pasilenkiau pabučiuoti, ji tarė:

— Sinkleris išvyko į Londoną.

— Iš kur žinai?

— Jis prieškambaryje paliko laišką.

Ji ištraukė laišką iš jau atplėštų vokų krūvelės ir padavė man. Sinkleris naudojo standų rašomąjį popierių su emblema „Elvis“ lapo viršuje, jo rašysena buvo ryžtinga, stati, visai kaip jis pats.

Labai apgailestauju, bet turiu išvykti į pietus dienai ar dviem. Sugrįšiu pirmadienį vakare arba antradienį ryte. Man išvykus, būkit sveikos ir laimingos, dėl nieko nesijaudinkit.

Jus mylintis Sinkleris

Ir viskas. Padėjau laišką, o senelė tarė:

— Šiąnakt apie pusę pirmos skambėjo telefonas. Ar tu negirdėjai?

Vengdama susitikti jos žvilgsnį, nuėjau įsipilti kavos.

— Taip, girdėjau.

— Ketinau atsiliepti, bet pamaniau, jog tikriausiai skambina Sinkleriui, tad leidau skambėti.

— Taip... — Prie stalo atsinešiau pilną puodeli kavos. — Ar... ar dažnai taip būna?

— Na, kartkartėmis. — Ji dėliojo kažkokias sąskaitas. Man toptelėjo, jog ji, kaip ir aš, stengiasi atrodyti užsiėmusi. — Jo gyvenimas toks įtemptas, o kita vertus, šis darbas, atrodo, verčia turėti be galo daug reikalų... tai ne sėdėti kontoroje nuo devintos iki penktos valandos.

— Žinoma. — Kava buvo karšta ir stipri, jau po kelių gurkšnelių man nustojo mausti įsmilkusį sprandą. To padrąsinta, ištariau: — Galbūt tai — mergina?

Senelė žvilgtelėjo į mane savo veriančiu žydru žvilgsniu. Tačiau tik pasakė:

— Taip, galbūt.

Pasirėmiau alkūnėmis į stalą ir pasistengiau kalbėti nerūpestingu tonu:

— Spėju, Sinkleris turi jų kokį šimtą. Jis vis dar gražiausias dvikojis, kokį kada nors esu mačiusi. Ar kada atsiveda jas į namus? Ar esi mačiusi kurią nors iš jų?

— O, retkarčiais, kai būnu Londone... žinai, jis pasikviečia kartu pavakarieniauti, arba einame į teatrą ar šiaip kur.

— Ar nepagalvojai, kad jis vieną iš jų norėtų vesti?

— Dėl to niekad negali būti tikras, tiesa? — Jos balsas buvo ramus, beveik abejingas. — Jo gyvenimas Londone taip skiriasi nuo to, kaip gyvena atvykęs čia. Sinkleriui Elvis yra savotiškas prieglobstis... jis čia tiesiog dykinėja. Manau, kad būna labai patenkintas, pabėgęs nuo naktinių lėbavimų ir išlaidžių pietų.

— Tad, ar niekad nebuvo kokios nors ypatingos? Kuri būtų tau ypač patikusi?

Senelė padėjo savo laiškus į šalį.

— Taip, buvo, — Ji nusiėmė akinius ir sėdėdama žvelgė pro langą į sodą, už kurio dar vienos puikios rudenės dienos saulėkaitoje mėlynai žėrėjo ežeras. — Su ja susipažino slidinėdamas Šveicarijoje. Manau, jie daug kartų matėsi ir kai ji grįžo į Londoną.

— Slidinėdamas? Tu man atsiuntei fotografiją?

— Ar siunčiau? O, taip, tai buvo per Naujuosius metus Cermate. Jie ten susipažino. Berods ji dalyvavo kažkokiose varžybose ar kur kitur, žinai tas jų organizuojamas tarptautines lenktynes...

— Turbūt labai gera slidininke.

— O, taip. Gana žinoma...

— Ar esi ją kada mačiusi?

— Taip, Sinkleris parsivedė pietų Konauhte, kai vasarą buvau mieste. Žavinga mergina.

Paėmiau gabalėlį skrebučio ir ėmiau tepti ant jo sviestą.

— Kuo ji vardu?

— Tesą Faradėj... Tikriausiai esi apie ją girdėjusi.

Buvau girdėjusi, bet ne taip, kaip senelė įsivaizdavo. Žiūrėjau į apteptą skrebutį ir staiga pajutau, kad atsikandusi užspringčiau.

Po pusryčių vėl užlipau į viršų, pasiėmiau dvigubą šeimos fotografijų aplanką ir ištraukiau tą Sinklerio fotografiją, kurią senelė buvo man atsiuntusi ir kurią įtaisiau savo montaže taip, kad matytųsi tik Sinkleris, o jo draugė būtų pridengta.

Tačiau dabar mane domino vien ji. Mačiau mažą, liekną, juodaakę, besijuokiančią merginą kaspinu perrištais plaukais ir plonais auksiniais auskarais ausyse. Vilkėjo aksominį kostiumėlį per juosmenį papuoštą kažkokiu išsiuvinėtu ornamentu, stovėjo apkabinta Sinklerio rankos, abu apvynioti ir apraizgyti ištisais jardais popierinių serpantinų. Atrodė linksma, guvi ir labai laiminga, tad, prisiminusi nerimastingą balsą telefono ragelyje praeitą naktį, staiga išsigandau dėl jos.

Tai, kad Sinkleris taip skubiai išvyko į pietus — matyt, susitikti su ja — turėjo mane nuraminti, tačiau kažkodėl nenuramino. Jo išvažiavimas buvo per daug ūmus ir dalykiškas — net nepabandė asmeniškai pasitarti nei su senele, nei su manimi. Tai nejučia man priminė jo laikyseną svarstant Gibsono likimą, kai jis ir senelė ginčijosi dėl senojo sodininko galimo išleidimo į pensiją. Staiga suvokiau, jog nesąmoningai vis bandžiau pateisinti Sinklerį.

Tačiau dabar viskas buvo kitaip, privalėjau būti atvira sau pačiai. Galvoje dilgtelėjo žodis „kietaširdis“. Tada, kai paprastai žmonės susirūpina, jis galėjo išlikti visiškas kietaširdis. Tad draskoma nerimo dėl tos nepažįstamos merginos, vyliausi, jog jis dar sugebės būti gailestingas.

— Džeine! — pašaukė mane senelė iš prieškambario.

Paskubomis įkišau nuotrauką atgal į aplanką, padėjau jį ant tualetinio staliuko ir išėjau į laiptų aikštelę.

— Klausau, senele.

— Ką veiksi šiandien?

Nulipau iki pusės laiptų, atsisėdau ant laiptelio ir iš ten kalbėjausi su ja:

— Žadu vykti į parduotuvę. Reikia nusipirkti keletą megztinių, kitaip numirsiu nuo šalčio.

— Kur planuoji važiuoti?

— Į Keiplbridžą.

— Mieloji, Keiplbridže tu nieko nerasi.

— Neabejoju, jog rasiu nusipirkti megztinį...

— Aš vykstu į Invemesą, į ligoninės tarybos posėdį... kodėl mudviem nenuvažiavus automobiliu?

— Todėl, kad Deividas Stiuartas turi man šiek tiek pinigų. Jis pakeitė dolerius, kuriuos tėtis davė. Ir jis sakėsi pavaišinsiąs mane pietumis.

— O, kaip malonu... tačiau, kaipgi tu nusigausi į Keiplbridžą?

— Sėsiu į autobusą. Lumli sako, jog galukelį jis pravažiuoja kas valandą.

— Na, gerai, jei jau pasiryžai, — tačiau jos balse vis dar buvo girdima abejonė. Stovėjo apačioje, viena ranka liesdama pašto naujienas, nusiėmė akinius ir susirūpinusi žvelgė į mane iš po savo dailiai lenktų antakių. — Atrodai pavargusi, Džeine. Vakarykštė kelionė tau buvo per sunki.

— Ne, nebuvo. Man ji patiko.

— Reikėjo įkalbėti Sinklerį palūkėti dieną ar dvi...

— Bet taip galėjom praleisti puikų orą.

— Na, galimas daiktas. Tačiau pastebėjau, kad per pusryčius nieko nevalgei.

— Aš taip įpratusi. Tikrai.

— Gerai, pasirūpink, kad Deividas tave deramai pavaišintų... — Ji nusisuko, bet kažką prisiminusi vėl atsigrįžo. — O, štai ką, Džeine... jeigu išsiruošei apsipirkti, tai ar leistum man sumokėti už tavo naują paltą? Tada išties turėtum kuo šiltai apsirengti.

Nepaisant visko, nusišypsojau. Man patikdavo, kai ji taip nuoširdžiai atgaudavo gerą nuotaiką.

— Bet kuo blogas manasis? — žaismingai atsiliepiau.

— Jeigu nori žinoti, su juo atrodai kaip kerėpla.

— Per visus tuos dešimt metų, kol jį turiu, man dar niekas to nėra sakęs.

Ji atsiduso.

— Kasdien daraisi vis panašesnė į savo tėtį.

Net nešyptelėjusi iš mano menko pajuokavimo, nuėjo prie rašomojo stalo ir išrašė čekį, kuriuo turėjau nusipirkti kailiu pamuštą, ilgą ligi žemės paltą su sabalo kailio kapišonu, tarsi aš tokio būčiau norėjusi.

Puikiu, saulėtu oru galukelyje laukiau autobuso, kuris turėjo nuvežti mane į Keiplbridžą. Negalėjau prisiminti, kada mačiau tokią šviesią, gaivią ir spalvingą dieną. Naktį truputį palijo, tad viskas buvo nuplauta ir švytėjo šviežia švara, o drėgnuose keliuose atsispindėjo dangaus mėlynė. Gyvatvorėse skaisčiai raudonavo erškėtuogės, švytėjo auksaspalvės akacijos, o krintantys lapai mirguliavo visais atspalviais — nuo tamsiai raudono iki sviesto geltonumo. Iš šiaurės atskriejantis vėjelis buvo šaltas ir gaivus it atšaldytas vynas, savo dilgsniais jis priminė apie tai, jog gerokai šiauriau jau iškrito pirmasis žiemos sniegas.

Autobusas išlindo iš už posūkio, sustojo manęs paimti ir aš įlipau. Jame buvo prisigrūdę kaimo žmonių, vykstančių į Keiplbridžą kassavaitinių pirkinių. Vienintelę sėdimą vietą radau greta storos moters su pintine ant kelių. Ji mūvėjo mėlyną fetro skrybėlę ir buvo tokia stambi, jog man teko sėdėti tik ant paties kraštelio, tad kiekvieną kartą, kai autobusas privažiuodavo posūkį, grėsė realus pavojus būti nublokštai ant grindų.

Iki Keiplbridžo penkios mylios kelio, kurį pažinojau taip gerai, kaip ir patį Elvį. Buvau juo ėjusi, važiavusi dviračiu, stebėjusi pralekiančias vietoves pro senelės automobilio langą. Žinojau žmonių, gyvenančių pakelės namukuose, vardus... ponia Dargi, ponia Tomson ir ponia Vili Makrai. Šiame name laikomas piktas šuo, o ten laukas, kuriame ganosi baltų ožkų banda.

Privažiavome upę ir kokią pusmylę dardėjome palei ją, po to kelias išsirietė staigiu S pavidalo posūkiu, nes upę kirto siauras, kuprotas tiltas. Per visus tuos metus, kol buvau išvykusi, berods niekas nepasikeitė, tačiau, kai autobusas atsargiai užsiropštė ant tilto keteros, priekyje pamačiau kelio darbininkus bei šviesoforus ir suvokiau, jog čia pradėti dideli kasinėjimai tam, kad būtų ištiesintas pavojingas kelio vingis.

Visur stovėjo kelio ženklai ir (spėjantys užrašai. Gyvatvorės buldozeriais išstumdytos į šalis, o jų vietoje plytėjo dideli atviros žemės ruožai. Vyrai dirbo kirtikliais ir kastuvais, milžiniški ekskavatoriai riaumojo it priešistorinės pabaisos, ore tvyrojo kvapą gniaužiantis įkaitusio gudrono tvaikas.

Degė raudona šviesa. Palaukėme neišjungę variklio, o kai šviesoforas persijungė į žalią, autobusas pajudėjo iš vietos, nuriedėjo siauru taku tarp įspėjančių ženklų ir vėl išvažiavo į kelią. Mano kaimynė ėmė sukiotis į visas puses, pasirausė savo pintinėje ir vis žvilgčiojo aukštyn į bagažo groteles.

— Ar jūs ko nors ieškote? — paklausiau.

— Ar ten, viršuje, nepasidėjau skėčio?

Atsistojau ir suradusi skėtį padaviau jai, be to, dar didelę kartoninę kiaušinių dėžę ir pundą gauruotų astrų, nemokšiškai suvyniotų į laikraštį. Per tą laiką, kol viską surinkau ir nukėliau, pasiekėme kelionės tikslą: autobusas didžiuliu lanku apvažiavo rotušę, įriedėjo į turgaus aikštę ir sustojo paskutinėje stotelėje.

Kadangi neturėjau jokių krepšių ar nešulių, tai išlipau viena pirmųjų. Senelė man nupasakojo, kur yra advokatų biuras, ir iš tos vietos, kur stovėjau, tiesiai už akmenimis grįstos turgavietės pamačiau kvadratinį iš akmenų sumūrytą pastatą, kurį ji buvo paminėjusi.

Praleidusi pravažiuojančius automobilius, kirtau aikštę, įėjau pro duris ir laukiamojo rodyklinėje lentoje perskaičiau, jog poną D. Stiuartą galima rasti kabinete Nr. 3 ir šiuo metu jis YRA. Užlipau tamsiais laiptais, ornamentuotais samanine ir drumzlinai ruda spalva, praėjau palei vitražinio stiklo langą, kuris visai nepraleido šviesos, ir pagaliau pasibeldžiau į duris:

— Prašom įeiti, — atsiliepė jis.

Įėjusi nudžiugau, nes bent šis kabinetas buvo šviesus, ryškus ir išklotas kilimu. Langas atsivėrė į judrią turgaus aikštę, ant marmurinio židinio stovėjo ąsotis su saulagėlėmis, žodžiu, savo darbo vietoje jis sukūrė labai malonią aplinką. Gal todėl, kad buvo šeštadienis, Deividas vilkėjo sportiškus languotus marškinius bei tvido striukę, o kai pakėlė akis ir svetingai nusišypsojo, sunkusis akmuo, slėgęs mane visą rytą, akimoju nusirito nuo širdies — staiga tapo nebe toks grėsmingas.

Jis atsistojo, o aš pasakiau:

— Nuostabus rytas.

— Tiesa. Per daug geras darbui.

— Ar visada dirbate šeštadieniais?

— Kartais... nelygu, kiek reikia padaryti. Galima nepaprastai daug nuveikti, kai niekas nuolat neskambina telefonu. — Jis atidarė rašomojo stalo stalčių. — Pakeičiau jūsų pinigus dabartiniu keitimo kursu... štai kvitas...

— Nesirūpinkite dėl jo.

— Privalote rūpintis, Džeine, škotiška prigimtis turi versti jus įsitikinti, jog nenugvelbiau nė puspensio.

— Na, jeigu taip ir padarėte, tai galite pridėti prie savo komispinigių.

Jis ištiesė ranką ir įteikė man pluoštą banknotų bei keletą monetų.

— Dabar iš tiesų galėsite tapti tikra švaistūne, nors nesuvokiama, ką tinkamo švaistymui ketinate rasti Keiplbridže.

Įsikišau pinigus į savo kerėpliško lietpalčio kišenę.

— Taip ir senelė sako. Ji norėjo pasiimti mane į Invernesą, bet pasisakiau pažadėjusi papietauti su jumis.

— Ar mėgstate bifšteksą?

— Nesu valgiusi bifštekso nuo tada, kai tėvas mano gimtadienio proga paruošė vakarienę. Rif Fointe maitinomės šaltomis picomis.

— Ar ilgai užtruksite?

— Pusvalandį...

— Tik tiek? — nustebo jis.

— Nekenčiu vaikščiojimo po parduotuves, nebent retkarčiais. Man amžinai niekas netinka, o aš to labai nemėgstu... Sugrįšiu vilkėdama gausybę netinkamų drabužių ir turbūt bjauriausiai nusiteikusi.

— Tada pasakysiu, jog jie žavūs, ir įkalbėsiu atgauti gerą nuotaiką. — Jis dirstelėjo į laikrodį. — Po pusvalandžio... sakykim, dvyliktą? Čia?

— Puiku.

Pilna kišene pinigų vėl išėjau į lauką ir pasileidau ieškoti, kur galėčiau juos išleisti. Ėjau pro mėsines ir bakalėjos parduotuves, žaislų krautuves, ginklų pirklius ir automobilių garažą. Pagaliau tarp pašto ir itališkos ledainės, kokios stovi daugelyje Škotijos miestelių, aptikau „Izabelės Makenzi Madas“. Įėjau pro stiklines duris, kukliai papuoštas nulinėmis užuolaidėlėmis, ir patekau į mažą kambarėlį su išrikiuotomis lentynomis, pridėtomis beviltiškai neskoningų drabužių. Po prekystalio stiklu gulėjo rusvos ir gelsvos spalvos apatiniai baltiniai, o vienur kitur kabojo niūrių, banalių spalvų megztiniai.

Netekau drąsos, tačiau, man nespėjus pasprukti, parduotuvės gale prasiskleidė užuolaida ir prie manęs priėjo maža, į pelę panaši moterėlė, vilkinti dviem dydžiais jai per didelį džersio kostiumėlį ir seginti milžinišką Kaimgormo sagę.

— Labas rytas.

Spėjau, kad ji kilusi iš Edinburgo, man buvo įdomu, ar tai pati Izabelė Makenzi, ir jeigu taip, tai kas ją atnešė į Keiplbridžą. Turbūt ji patikėjo, jog čia klesti apdarų prekyba.

— O... labas rytas. Aš... aš norėjau megztinio.

Vos prašnekusi supratau, kad padariau klaidą.

— Turime keletą labai dailių megztinukų. Norite vilnonio ar būklė?

Pasisakiau norinti vilnonio.

— O kokio dydžio pageidaujate?

Atsakiau, jog maždaug vidutinio.

Ji ėmė kraustyti lentynas, ir netrukus buvau užversta nuvytusios rožės, samanos žalumo ir nudžiūvusių lapų rudumo megztiniais.

— A... ar neturite kokių nors kitų spalvų?

— Kokią kitą spalvą turite omenyje?

— Na, tamsiai mėlyną.

— O, šiemet mažai kas dėvi tamsiai mėlyną.

Bandžiau atspėti, iš kur ji gauna informaciją. Turbūt išlaiko tiesiogini ryšį su Paryžiumi.

— Štai žavingas atspalvis...

It etiliuoto benzino mėlyna spalva, mano manymu, netiko niekam ir su niekuo.

— Tiesą pasakius, norėjau ko nors paprastesnio... žinote, šilto ir storo... galbūt aukšta apykakle...

— O, ne, neturime nieko aukšta apykakle... aukštos apykaklės nėra...

Jau puldama į neviltį, nemandagiai ją nutraukiau:

— Tai nesvarbu, aš nebepirksiu megztinio... Gal turite sijonų?

Vėl viskas prasidėjo iš pradžių.

— Pageidaujate tartano ar tvido?..

— Gal tvido...

— Kokia jūsų juosmens apimtis?

Pasakiau, stengdamasi kalbėti kuo trumpiau. Šį kartą naršymas po beviltiškas lentynas užtruko dar ilgiau. Ji ištraukė porą sijonų ir didingu mostu paklojo prieš mane. Vienam apibūdinti trūko žodžių. Kitas, raštuotas rudai balta eglute, buvo ne toks bjaurus. Silpnavališkai sutikusi pasimatuoti, buvau įgrūsta į siaurą it spinta ertmę, uždengtą dar viena užuolaida, ir palikta rengtis. Kiek privargusi išsirangiau iš savo drabužių ir užsitempiau sijoną. Tvidas badėsi ir kibo už kojinių, lyg būtų išaustas iš usnių. Užsisegusi juosmens kabliukus ir užtraukusi užtrauktuką, apžiūrėjau save aukštame veidrodyje. Įspūdis buvo stulbinantis. Tvidas mane apsivijo zigzagais tarsi modernaus meno paveiksle, šlaunys atrodė dramblotos, o juosmens diržas veržė mano liesą kūną it žnyplės.

Izabelė Makenzi diskretiškai kostelėjo ir vikriai it fokusininkas atitraukė užuolaidą.

— O, su juo atrodote žavingai, — pragydo ji. — Jums tinka tvidas.

— Ar nemanote, kad jis... na, truputėlį per ilgas?

— Žinote, šį sezoną sijonai ilgesni...

— Taip, bet šis sijonas beveik dengia kelius...

— Na, jeigu taip norite, galėčiau jį truputį nukirpti... labai gerai atrodo... niekas taip gražiai neatrodo, kaip puikus tvidas...

Būčiau galėjusįjį nusipirkti, kad ištrukčiau, bet, dar kartą žvilgtelėjusi į veidrodį, tvirtai pareiškiau:

— Ne. Ne, bijau, jog iš tiesų man netiks... jis ne toks, kokio ieškau.

Atitraukusi užtrauktuką, nuplėšiau nuo savęs sijoną, kol ji dar nespėjo manęs įkalbėti, kad nusipirkčiau tą siaubingą daiktą. Moteris liūdnai paėmė jį, mandagiai nukreipdama žvilgsnį nuo mano apatinuko.

— Galbūt norėtumėte pasimatuoti tartaną, senoviškos spalvos tokios švelnios...

— Ne... — Apsivilkau senąjį, nešiltą amerikietiškos sintetikos sijoną ir pasijutau lyg draugo apkabinta. — Ne, turbūt apsieisiu... norėjau tik pasimatuoti... labai jums dėkoju.

Užsimečiau lietpaltį, čiupau savo rankinuką, ir mes abi nedrąsiai artinomės prie tiulio užuolaida papuoštų durų. Ji priėjo pirmoji ir nenoriai atidarė man duris, lyg paleisdama iš spąstų pagautą žvėrelį.

— Gal užsuksite kitą kartą...

— Taip... galbūt...

— Kitą savaitę gausiu naują partiją.

Tiesiai iš Dioro, be jokios abejonės.

— Ačiū... atsiprašau... gero ryto.

Į lauką ir šalin — į palaimingą atvirą orą, nusigręžiau ir nužingsniavau kiek begalėdama greičiau. Praėjau ginklų krautuvę ir tada, kažkokio įkvėpimo pagauta, apsigręžiau, grįžau atgal, įėjau į vidų ir be ilgų šnekų nusipirkau platų, tamsiai mėlyną megztinį, kaip tik skirtą jaunam žmogui. Neapsakomai nusiraminusi dėl to, kad mano rytas nevirto visiška nesėkme, grįžau pas Deividą apglėbusi standžiai supakuotą ryšulį.

Kol jis dėliojo į krūvelę dokumentus ir rakino dėžes su bylomis, atsisėdau ant rašomojo stalo ir papasakojau apie savo nelaimingą pirkinių paieškos žygį. Paįvairintas jo komentarų (jis tobulai mokėjo pamėgdžioti Edinburgo akcentą) pasakojimas išsiplėtė, ir pabaigoje kvatojau taip, kad net įskaudo šonus. Galų gale aprimome, Deividas sukišo šūsnį bylų į išsipūtusį portfelį, dar kartą viską apžvelgė, po to uždarė biuro duris, nulipome niūriais laiptais ir išėjome į saulėtą, žmonių pilną gatvę.

Jis gyveno maždaug už šimto jardų nuo miestelio centro, šį trumpą atstumą ėjome greta. Senas Deivido portfelis plakėsi ir daužėsi į jo ilgas kojas. Kartkartėmis, aplenkdami stovintį vaikišką vežimėlį ar porelę plepančių kūmučių, turėdavome prasiskirti. Priėjome jo namą — vieną iš vienodų, mažų akmeninių dviaukščių, stovinčių atskiruose žemės sklypuose, su kuklia veja priešais bei žvyruotu taku, vedančiu nuo vartelių ligi paradinių durų. Deivido namas nuo kaimyninių skyrėsi tik garažu, įrengtu tarp jo ir gretimo namo, su betoniniu išvažiavimo keliu į gatvę. Be to, paradines duris buvo nudažęs šviesia, linksma geltona spalva.

Deividas pravėrė vartelius, nusekiau taku iš paskos ir palaukiau, kol atrakino duris. Jis pasitraukė į šalį, leisdamas man įeiti pirmai. Iš siauro koridoriaus į viršų vedė laiptai, dešinėje ir kairėje buvo durys, o gale pro praviras duris matėsi virtuvė. Viskas labai paprasta, tačiau jis, ar kas nors kitas, koridorių buvo papuošęs rūpestingai išklotu kilimu, lapais ornamentuotais sienų apmušalais ir preciziškai tiksliai iškabinėtomis ryškių graviūrų grupelėmis.

Deividas paėmė iš manęs ryšulį ir lietpaltį, padėjo kartu su savo portfeliu ant kėdės koridoriuje, tada nusivedė į didelę, pailgą svetainę su langais visuose šonuose. Tik dabar įvertinau ypatingą šio kuklaus namelio vietą, nes gilioje nišoje įrengti pietų pusės langai atsivėrė į ilgą, siaurą sodą, nestačiu nuolydžiu nusileidžiantį upės link.

Pats kambarys manęs nenuvylė. Knygų lentynos, stelažas plokštelėms, žurnalai ant žemo staliuko priešais židinį, minkšti krėslai, nedidelė sofa ir senamadiškas bufetas su Meiseno porcelianu, o virš židinio atbrailos... aš priėjau pasižiūrėti...

— Benas Nikolsonas? — Jis linktelėjo. — Bet ne originalas.

— Taip, tiesa. Jį man padovanojo mama dvidešimt pirmojo gimtadienio proga.

— Viskas man primena jūsų mamos butą Londone... labai panašus įspūdis...

— Gal todėl, kad baldai daugiau ar mažiau surinkti iš tų pačių namų. Be to, ji, žinoma, padėjo man išsirinkti užuolaidas, sienų apmušalus bei namų apyvokos reikmenis.

Paslapčia džiaugdamasi dėl to, jog tai buvo mama, o ne kas kitas, priėjau prie lango.

— Kas pagalvotų, jog turite tokį sodą!

Jame buvo maža terasa su mediniu staliuku bei kėdėmis, pievelė, pribirusi nukritusių lapų, gėlynas, kuriame dar žydėjo vėlyvosios rožės ir lopinėliai purpurinių saulučių.

— Ar jūs pats sodininkaujate?

— Vargu, ar tai galima vadinti sodininkavimu... kaip matote, sodas nelabai didelis.

— Tačiau yra upė ir visa kita...

— Tai ir nulėmė mano apsisprendimą pirkti šį namą. Visiems savo draugams pasakoju, kaip žvejoju Keiple, juos tai nepaprastai stebina. Nesakau, kad jis teka vos už dešimties jardų....

Ant knygų spintos viršaus buvo netvarkingai pristatyta fotografijų bei momentinių nuotraukų, labai knietėjo jas apžiūrėti.

— Ar tai jūsų mama? O čia — tėtis? Ir jūs? — paklausiau apie žaviai besišypsantį dvylikametį. — Ar tai jūs?

— Taip, aš.

— Tada nenešiojote akinių.

— Akinių nenešiojau iki šešiolikos metų.

— Kas gi atsitiko?

— Nelaimingas atsitikimas. Mokykloje žaidėme gaudynes, ir berniukas, bėgęs prieš mane, paleido palenktą medžio šaką man tiesiai į akį. Jis dėl to nekaltas, taip galėjo bet kam atsitikti. Tačiau viena akimi dalinai praradau regėjimą ir nuo to laiko nuolat turiu nešioti akinius.

— O, kokia nelaimė!

— Ne taip jau baisu. Galiu daryti beveik viską, ką noriu... tik negaliu žaisti teniso.

— Kodėl negalite žaisti teniso?

— Tiksliai nežinau. Tačiau, kai pamatau kamuoliuką, negaliu į jį pataikyti, o kai pataikau, tai nematau jo. Tai nelabai padeda žaisti.

Mes perėjom į mažą it jachtos kambuzas virtuvėlę, kuri buvo tokia tvarkinga, jog susigėdau prisiminusi savo pačios silpnybę netvarkai. Jis pažiūrėjo į orkaitę, kur buvo palikęs šiek tiek keptų bulvių, paskui susirado keptuvę, sviesto ir iš šaldytuvo ištraukė popieriuje suvyniotus sultingus poros colių storumo Aberdyno Anguso bifšteksus.

— Jūs kepsite, ar aš? — paklausė jis.

— Kepkite jūs... Aš padengsiu stalą. — Atvėriau duris į terasą, įkaitusią nuo nebūdingo šiam sezonui karščio. — Ar negalėtume papietauti čia? Kaip prie Viduržemio jūros.

— Jeigu norite.

— Tiesiog palaima... Ar prie šio stalo valgysime?

Pasišnekučiuodama, laikydamasi jo nurodymų ir vis paklausdama, kur kas yra, pagaliau padengiau stalą. Per tą laiką jis greitomis paruošė salotas, išvyniojo traškią prancūzišką bandelę ir išėmė iš šaldytuvo mažas lėkštutes su sušalusiu sviestu. Pabaigę ruošą, bifšteksams tyliai čirškant keptuvėje, prisipylėme du stiklus chereso ir išėjome pasėdėti saulės atokaitoje.

Jis nusivilko striukę, atsilošė, ištiesė savo ilgas kojas ir atsuko veidą į saulę.

— Papasakokite man apie vakarykštę dieną, — netikėtai paprašė.

— Vakarykštę dieną?

— Ėjote į Lairig Gru, — reikšmingai mirktelėjo man, — ar aš klystu?

— Aaa. Taip, ėjome.

— Kaip sekėsi?

Pabandžiau mintyse apibūdinti, kaip mums sekėsi, ir pajutau, jog negaliu prisiminti nieko, išskyrus keistą pokalbį su Sinkleriu po pietų.

— Buvo... viskas gerai. Iš tiesų nuostabu.

— Skamba nelabai entuziastingai.

— Na, buvo... nuostabu. — Negalėjau surasti jokio kito žodžio.

— Tačiau turbūt nuvargino...

— Taip. Grįžau pavargusi.

— Ar ilgai užtrukote?

Vėl negalėjau atsiminti.

— Na, grįžome sutemus. Loch Morliche mus pasitiko Gibsonas...

— Hm. — Jis tarsi bandė suprasti mano sakinių nuotrupas. — O ką pusbrolis Sinkleris šiandien veikia?

Pasilenkiau, pakėliau akmenuką ir ėmiau jį mėtyti gaudydama kita delno puse, kaip kad vaikai žaidžia akmenėliais.

— Jis išvykęs į Londoną.

— į Londoną? Maniau, kad jis atostogauja.

— Taip, atostogauja. — Numečiau akmenuką ir pasilenkiau kito. — Tačiau praeitą naktį jam paskambino... Apie ką kalbėjo, nežinau... šįryt nulipusios pusryčiauti, radome raštelį.

— Ar jis išvažiavo automobiliu?

Prisiminiau, kaip tigro balsu, suplėšydamas nakties tylą, riaumojo lotusas.

— Taip, automobiliu. — Numečiau dar vieną akmenuką. — Grįš po dienos, kitos. Gal pirmadienio vakare — taip rašė.

Nenorėjau kalbėti apie Sinklerį. Bijojau Deivido klausinėjimų ir nevikriai pabandžiau pakeisti pokalbio temą:

— Ar jūs iš tiesų žvejojate savo sodo pakrašty? Neatrodo, jog ten pakaktų vietos meškerei užmesti... jūs įpainiosite ją į obels šakas.

Taip pokalbiui nukrypus prie žvejybos, užsiplepėjome apie ją: aš papasakojau apie Klervoterio upę Aidahe, kur tėtis kartą buvo mane nusivežęs per atostogas.

— ... lašišų ten knibždėte knibžda... jas galima gaudyti paprasčiausiai pririšus sulenktą smeigtuką.

— Jums patinka Amerika?

— Taip. Taip, patinka. — Jis tylėjo atsilošęs atokaitoje, ir aš, padrąsinta to tylėjimo, su įkarščiu prašnekau apie painią padėtį, kurioje neišvengiamai atsidūriau. — Juokinga priklausyti dviem šalims, kai, atrodo, niekad visiškai nepritampi nė prie vienos iš jų. Kai būnu Kalifornijoje, man dažnai norisi atsidurti Elvyje. O dabar, kai aš Elvyje...

— ... norite grįžti į Kaliforniją.

— Ne visai taip. Tačiau yra dalykų, kurių pasigendu.

— Pavyzdžiui?

— Na, ypatingų dalykų. Žinoma, tėčio. Ir Rasčio. Ir Ramiojo vandenyno šniokštimo vėlų vakarą, kai didelės bangos dūžta į krantą.

— O kaip su neypatingais dalykais?

— Su jais kebliau. — Pabandžiau atsirinkti, ko iš tikrųjų pasigendu. — Gazuoto vandens. Belo telefonų kompanijos. San Francisko. Ir Sodininkystės prekybos centrų, kur galima nueiti ir nusipirkti sodinukų bei sodo reikmenų ir kur viskas kvepia apelsinmedžių žiedais.

Pasisukau į Deividą ir pamačiau, jog jis stebi mane. Mūsų žvilgsniai susitiko, jis nusišypsojo.

— Tačiau čia irgi esama gerų dalykų, — tariau.

— Pasakykite, kokių.

— Pašto skyriai. Provincijos pašto skyriuose galima visko nusipirkti — net pašto ženklų. Čia oras niekad nebūna toks pats dvi dienas iš eilės. Taip daug įdomiau. Ir dar popietinis arbatos gėrimas su paplotėliais, biskvitais ir drėgnais imbieriniais meduoliais...

— Ar taip subtiliai primenate man, jog jau laikas valgyti bifšteksus?

— Ne, nebent nesąmoningai.

— Na, jeigu nevalgysime dabar, tai jie gali virsti nevalgomais. Eime prie stalo.

Tai buvo puikūs pietūs puikioje aplinkoje. Jis net atkimšo butelį aitraus raudonojo vyno, labai derančio prie bifšteksų ir prancūziškos bandelės. O užbaigėme sūriu, biskvitais bei šviežiais vaisiais, sukrautais į vazą su keke desertinių vynuogių ant viršaus. Jaučiausi alkana ir valgiau nepaprastai daug, baigdama švariai išvaliau savo lėkštę stora balta rieke ir nusilupau tokį sultingą apelsiną, jog sultys varvėjo nuo pirštų galiukų.

Paskui Deividas nuėjo vidun paruošti kavos.

— Ar kavą gersime lauke? — šūktelėjo pro atviras duris.

— Taip, gerkime ją prie upės. — Nuėjau į virtuvėlę, nes norėjau nusiplauti lipnias rankas.

Jis tarė:

— Patiesalą rasite prieškambario spintelėje. Patieskite jį ir įsitaisykite kuo patogiau, o aš atnešiu kavos.

— O kaip bus su indais?

— Palikite juos... diena per daug puiki, kad švaistytume laiką vergavimui prie karšto vandens kriauklės.

Ši jauki pastaba buvo panaši į tai, ką pasakytų mano tėtis. Prieškambaryje radau patiesalą, pasiėmiau jį ir, paėjusi nuožulnia pievele, patiesiau saulėtoje vietoje ant žolės vos už keleto jardų nuo upės kranto. Po ilgos, sausos vasaros Keiplas buvo nusekęs, tad tarp žolės bei rudo vandens srovės matėsi žvirgždo ruožas, primenantis miniatiūrinį paplūdimį.

Obelis linko nuo vaisių, po ja buvo pribyrėję krituolių. Priėjusi papurčiau šaką — dar keletas obuolių dusliai bumbtelėjo į žolę. Po medžiu buvo ūksminga ir vėsu, maloniai kvepėjo kažkuo paplėkusių, tartum senoje šieno daržinėje. Atsišliejusi į kamieną, žvelgiau pro šakų vainiką į saulės nušviestą upę. Buvo labai tyku.

Viso to nuraminta, patenkinta geru valgiu bei nevaržomu bendravimu, pajutau dvasios pakilimą ir žvaliai pagalvojau, jog dabar pats metas blaiviai pažvelgti į savo neaiškius būgštavimus. Kokia prasmė leisti jiems kirbėti galvoje, kęsti įkyrų maudulį ir nuolatinį gniaužimą paširdžiuose?

Dėl Sinklerio turėčiau būti realistė... Nebuvo jokio pagrindo manyti, jog jis nesutiks pripažinti savo atsakomybės dėl to kūdikio, kurio laukiasi Tesą Faradėj. Pirmadienį grįžęs į Elvį, jis tikriausiai praneš mums apie tai, jog ketina vesti, ir senelė tuo apsidžiaugs (argi ji nesakė, kad mergina žavi?), aš taip pat apsidžiaugsiu ir man nebereikės nė žodžiu užsiminti apie tą telefono pokalbį, kurį buvau nugirdusi.

O dėl Gibsono, niekas nepaneigs, jog jis paseno, ir turbūt visiems, kam tai rūpi, būtų geriau, jei jis išeitų į pensiją. Tačiau išleidę į pensiją, senelė su Sinkleriu turėtų tyliai susitarti ir surasti jam namelį, galbūt su sklypeliu žemės, kur būtų galima auginti daržoves, laikyti keletą vištų, — tada Gibsonas jaustųsi laimingas ir užimtas.

O aš pati... Čia ne taip lengva abejingai gūžtelėti pečiais. Norėjau žinoti, kodėl jis vakar užvedė tą kalbą apie mudviejų vestuves. Gal tai — tik fantazija, norint paįvairinti pusvalandį po iškylos pietų? Jeigu taip, tai būčiau linkusi tam pritarti, tačiau jo pabučiavimas nebuvo nei pusbroliškas, nei žaismingas... kiek prisimenu, pasijutau itin nejaukiai ir dėl to taip smarkiai sutrikau. Galbūt tai padarė tyčia, kad paerzintų? Jis visada buvo piktų išdaigų mėgėjas. O gal tiesiog norėjo patikrinti, kaip aš reaguosiu...

— Džeine!

— A?

Atsisukusi pamačiau Deividą Stiuartą, žvelgiantį į mane iš saulėtos vejos, neužtemdytos medžio šešėlio. Už jo ant patiesalo stovėjo padėklas su kava, suvokiau, jog jis jau kartą šaukė mane, bet aš neišgirdau. Jis palenkė galvą po žemomis šakomis ir priėjęs atsistojo prieš mane, ranka atsirėmęs į medį.

— Ar kas ne taip? — paklausė jis.

— Kodėl klausiate?

— Atrodote truputį susirūpinusi. Ir labai išblyškusi.

— Aš visada išblyškusi.

— Ir visada susirūpinusi?

— Nesakiau, kad esu susirūpinusi.

— Ar... vakar kas nors atsitiko?

— Ką tuo norite pasakyti?

— Vien tai, kad pastebėjau, jog vengiate apie tai kalbėti.

— Nieko neatsitiko... — Norėjau nueiti ir palikti jį, tačiau jo ranka buvo virš mano peties, negalėjau pasitraukti neišnėrusi iš po jos. Jis pakreipė galvą, kad akies kampučiu galėtų stebėti mane. Dėl šio intymaus, trikdančio dėmesio pajutau kaistant veidą ir kaklą.

— Kartą sakėte man, — tarė švelniai, — jog meluodama paraustate. Kažkas yra ne taip...

— Ne, nėra. Visiškai nieko...

— Jei norėtumėte man papasakoti, tai papasakotumėte, tiesa? Galbūt galėčiau padėti.

Pagalvojau apie merginą Londone, Gibsoną... apie save, ir visi mano būgštavimai vėl atsinaujino.

— Niekas negali padėti, — atsakiau. — Niekas nieko negali padaryti.

Jis liovėsi klausinėjęs. Sugrįžome į atokaitą, tačiau pajutau, jog man šalta, oda pašiurpo it žąsies. Atsisėdau ant įšilusio patiesalo ir išgėriau kavos, o Deividas padavė cigaretę mašalams nuvaikyti. Po kiek laiko priguliau, pasidėjusi galvą ant pagalvėlės ir išsitiesusi saulėje. Jutau nuovargį, nuo vyno ėmė snaudulys. Užmerkiau akis, upės šnarėjimas apglėbė mane ir netrukus užmigau.

Pabudau gal po valandos. Deividas gulėjo už kokio jardo ir pasirėmęs alkūne skaitė laikraštį. Pasirąžiau ir nusižiovavau, o kai jis į mane pakėlė akis, pasakiau:

— Štai jau antras kartas, kai taip atsitinka.

— Kas atsitinka?

— Nubundu ir pamatau jus.

— Šiaip ar taip jau ketinau jus žadinti. Pažadinti ir vežti namo.

— Kuri dabar valanda?

— Pusė keturių.

Apsnūdusi žvelgiau į jį.

— Ar užsuksite į Elvį arbatos? Senelei būtų malonu jus pamatyti.

— Norėčiau, tačiau turiu vykti pas vieną tolimame užkampyje gyvenantį senuką. Jis kartkartėmis ima nerimauti dėl savo testamento, tada vykstu jo nuraminti.

— Tai šiek tiek panašu į Škotijos orą, ar ne?

— Ką tuo norite pasakyti?

— Vieną savaitę dievai žino kokiu reikalu trenkiatės į Niujorką. Kitą — keliaujate į nuošalų slėnį raminti senuko. Ar jums patinka kaimo advokato gyvenimas?

— Taip, iš esmės patinka.

— Puikiai įsikūrėte. Noriu pasakyti... lyg būtumėte čia “praleidęs visą savo gyvenimą. Namas ir visa kita... ir sodas. Viskas taip dera, tarsi kažkas būtų specialiai jums pritaikęs.

— Jūs irgi čia tinkate, — tarė Deividas.

Troškau, kad jis pratęstų mintį, ir vienu metu pamaniau, jog ketina tai daryti, tačiau, matyt, apsigalvojo, atsistojo, surinko kavos puodelius, kavinuką bei savo laikraštį ir nunešė į vidų. Kai sugrįžo, aš dar tebegulėjau žvelgdama į upę, jis pasilenkė, apkabino mane ir pastatė ant kojų. Apsisukusi atsidūriau jo glėbyje ir pasakiau:

— Anksčiau jau esu taip stovėjusi.

— Tik tada, — atsakė Deividas, — jūsų veidas buvo paburkęs ir dėmėtas nuo verkimo, o šiandien...

— Kas šiandien?..

Jis nusijuokė.

— Šiandien esate pasipuošusi kokiais šešiais tuzinais daugiau strazdanų. Ir daugybe nudžiūvusių obels lapų bei žolės šapelių plaukuose.

Jis vežė mane namo. Automobilio stogas buvo nuleistas, vėjas draikė man plaukus, žėrė juos ant veido, tad Deividas prietaisų skydelio daiktadėžėje surado seną šilkinį šalikėlį ir aš apsirišau juo galvą.

Kai privažiavome kelio darbų ruožą, šviesoforas degė raudonai, tad laukėme ir stebėjome automobilius, vorele artėjančius į mus nuolaidžia vienos krypties eismo juosta.

— Negaliu atsikratyti minties, — tarė Deividas, — jog vietoj šio ištiesinto ruožo būtų geriau nugriauti tiltą ir pastatyti naują... ar net padaryti ką nors su tuo velnišku vingiu anoje pusėje.

— Bet tiltas toks dailus...

— Jis pavojingas, Džeine.

— Juk visi tai žino ir važiuoja per jį kokios mylios per valandą greičiu.

— Žino ne visi, — sausai pataisė jis mane. — Vasarą kas antras vairuotojas — atvykėlis.

Užsidegė žalias šviesoforo signalas, pajudėjome pirmyn pro milžinišką kelio ženklą su užrašu NUOLYDIS. Man toptelėjo juokinga mintis.

— Deividai, jūs pažeidėte eismo taisykles.

— Kodėl?

— Užrašas reikalauja mandagiai nusilenkti, o jūs to nepadarėte.

Stojo ilga tyla. O Dieve, suvokiau, jog pasakiau kažką juokinga, o kitas žmogus taip nemano.

— Aš nežinau, kaip tai daroma, — pagaliau tarė jis.

— Norite pasakyti, jog niekad nebuvote to mokomas?

— Mano mama — neturtinga našlė. Ji negalėjo sau leisti mokytis saloninių manierų.

— Tačiau juk kiekvienam reikėtų mokėti nusilenkti, tai viena iš visuomenės elgesio normų.

— Gerai, — tarė Deividas, atsargiai vairuodamas automobilį per kuprotą tiltą, — dėl jūsų aš būtinai išmoksiu, — tai pasakęs spustelėjo greičio pedalą ir, vėjui švilpiant pro ausis, parvežė mane į Elvį.

Paskui aš aprodžiau senelei savo vienintelį pirkinį — pas ginklininką pirktą tamsiai mėlyną megztinį.

— Manau, — pasakė ji, — buvai labai sumani, jeigu išvis ką nors radai Keiplbridže. Jis iš tiesų atrodo labai šiltas, — palankiai pridūrė apžiūrinėdama beformį drabužį. — Ką prie jo vilkėsi?

— Kelnes... šiaip bet ką. Tiesą pasakius, norėjau sijono, bet negalėjau rasti.

— Kokio stiliaus sijono?

— Kokį nors šiltą... gal kitą kartą, kai važiuosi į Invemesą...

— O ką manai apie kiltą? — paklausė senelė.

Apie jį nebuvau pagalvojusi. Atrodo, puikus sumanymas. Kiltai — patys patogiausi drabužiai, o jų spalvos visada malonios akiai.

— Kur galėčiau nusipirkti kiltą?

— O, mieloji, tau nereikia pirkti, jų pilna namuose. Sinkleris dėvėjo kiltus nuo tada, kai pradėjo vaikščioti, ir nė vieno neišmetėme lauk.

Buvau pamiršusi tą patogią savybę, kad kiltas, kaip ir dviratis, tinka abiem lytims.

— Juk tai nuostabi mintis! Kodėl anksčiau apie tai nepagalvojome? Tučtuojau einu pažiūrėti. Kur jie? Mansardoje?

— Ne, visai ne ten. Sinklerio kambaryje, spintelėje virš drabužių spintos. Pridėjau naftalino, bet, jei panorėsi kurio iš jų, galime pakabinti lauke, išvėdinti ir bus kaip naujas.

Nenorėdama gaišti nė minutės, šokau ieškoti kilto. Sinklerio kambarys, šiuo metu be šeimininko, buvo iššluotas, išvalytas ir nepriekaištingai tvarkingas. Prisiminiau, jog tvarkingumas visada buvo neatsiejamas jo charakterio bruožas. Vaikystėje Sinkleris negalėdavo pakęsti netvarkos ir niekada nepalikdavo nesulankstytų savo drabužių ar išmėtytų žaislų.

Pasiėmusi kėdę, perėjau per kambarį prie spintos. Ji stovėjo nišoje greta židinio, o vieta virš drabužių spintos buvo panaudota įrengti papildomai spintelei lagaminams ir nenešiojamiems sezoniniams drabužiams. Užsilipusi ant kėdės, atvėriau dureles ir pamačiau tvarkingą rietuvę knygų, keletą automobilizmo žurnalų, raketę skvošui žaisti, porą nardymo plaukmenų. Iš didelės, virvele suraišiotos drabužiu dėžės sklido aštrus kamparo kvapas; iškėlusi rankas, siekiau nukelti ją žemyn. Ji buvo sunki ir nepatogi paimti, tad betraukdama alkūne užkliudžiau ir nuverčiau knygų rietuvę. Užimtomis rankomis negalėjau jų sulaikyti, tai tik stovėjau ant kėdės ir žiūrėjau, kaip knygos su trenksmu nulėkė ant grindų ir pabiro po visą kambarį.

Nusikeikiau, tvirčiau suspaudžiau savo naštą, nuleidau ją žemyn, padėjau ant lovos ir pritūpiau sutvarkyti knygų. Tai buvo daugiausia vadovėliai, prancūziškas žodynas „La Petit Larvusse“, „Mikelandželo gyvenimas“, o po jais...

Stora, sunki knyga skaisčiai raudonos odos viršeliais su išpieštu asmeniniu herbu, tamsiai raudonoje nugarėlėje auksinėmis raidėmis buvo įspaustas pavadinimas „Žemės istorija ir gyvoji gamta“, I ir II tomas.

Pažinau šią knygą. Buvau šešerių metų, kai tėtis parsinešė ją į Elvį po vieno savo neplanuoto žygio į pono Makfėjaus antikvariatą Keiplbridže. Ponas Makfėjus jau seniai miręs, jo parduotuvė dabar priklauso tabako pirkliui, bet tais laikais tėtis praleisdavo daugybę smagių valandų kalbėdamasis su ponu Makfėjumi, linksmu keistuoliu, nepripažįstančiu jokių nuobodžių prietarų apie nešvaros bei dulkių žalą ir skaitinėjančiu apipelijusius tomus tarp begalinių lentynų.

Goldsmito „Gyvąją gamtą“ jis aptiko atsitiktinai ir džiūgaudamas parsinešė namo ne vien dėl to, kad tai reta knyga, bet ir todėl, kad ji buvo asmeniškai įrišta kažkokio kilmingo ankstesnio savininko ir jau pati savaime buvo gražus daiktas: Sužavėtas ir trokšdamas pasidalyti savo džiaugsmu, tėtis pirmiausia atsinešė ją į vaikų kambarį parodyti Sinkleriui ir man. Mano reakcija tikriausiai jį nuvylė. Aš paglosčiau dailią odą, pažiūrėjau vieną kitą paveikslėlį su Azijos drambliais ir vėl grįžau prie savųjų dėlionių, išpjaustinėtų iš faneros.

O Sinkleris, priešingai, susižavėjo viskuo: senovine spauda, storais puslapiais, raižytomis graviūromis, smulkių piešinėlių detalėmis. Jam patiko jos kvapas, marmuro rašto priešlapiai ir ypač — didelės senovinės knygos masyvumas.

Toks puikus laimikis, papildęs tėčio kolekciją, atrodė, vertas tam tikros ceremonijos. Su ta mintimi jis atsinešė vieną iš savo ekslibriso įklijų ir iškilmingai priklijavo ją prie Goldsmito „Gyvosios gamtos“ marmurinio priešlapio; ekslibriso mediniame raižinyje buvo išraižyti inicialai, apipinti gausiais augalų ornamentais, Mes su Sinkleriu šią procedūrą stebėjome užgniaužę kvapą, o kai ji buvo baigta, atsidusau patenkinta, kad taip dailiai padaryta ir kad dabar nekils nė menkiausios abejonės, jog knyga priklauso mano tėčiui.

Po to ją nunešėme žemyn ir palikome ant stalo svetainėje kartu su keliais žurnalais bei dienraščiais, kad praeinant pro šalį būtų galima pasigėrėti, paliesti ir pavartyti. Daugiau apie knygą nekalbėjome, kol po dviejų ar trijų dienų tėtis pastebėjo ją pradingus.

Dėl to ypatingai nesusijaudinome, matyt, Goldsmito „Gyvoji gamta“ perkelta į kitą vietą. Gal kas pasiskolino ir pamiršo padėti atgal. Tačiau niekas jos neėmė. Tėtis visus apklausė, bet nieko nepešė. Senelė kruopščiai ieškojo, bet knyga neatsirado.

Tada buvo imtasi mūsų su Sinkleriu: ar nematėme knygos? Tačiau mes, žinoma, nematėme, taip ir atsakėme, tad mūsų nekaltumu niekad nebuvo suabejota. Mano mama bandė spėti: „Galbūt vagis...“, tačiau senelė paniekinamai atmetė šią versiją. Koks vagis pražiopsotų karaliaus Jurgio laikų sidabrą ir spruktų pasičiupęs tik seną knygą? Ji atkakliai tvirtino, jog Goldsmito „Gyvoji gamta“ yra tiesiog kur nors nukišta. Ji turėtų atsirasti. Tas paslaptingas nutikimas po kurio laiko savaime užsimiršo, kaip kiekviena trumpalaikė sensacija, tačiau knygos taip ir nesuradome.

Iki šios dienos. Ji tvarkingai padėta gulėjo Sinklerio spintelėje kartu su kitais nenuolatinio naudojimo daiktais. Buvo tokia pat graži, kaip ir anksčiau: raudona oda glotni ir minkšta, įspaustas užrašas tebešvietė auksu. Atsistojusi su sunkia it švinas knyga rankose, prisiminiau tėvo ekslibrisą, atverčiau viršelį ir pamačiau, kad marmuro raštais išmargintas priešlapis su ekslibrisu kruopščiai ir tiksliai nuo pat nugarėlės išpjautas, tikriausiai skutimosi peiliuku. O ant antrojo balto priešlapio tvirta, stačia dvylikamečio Sinklerio rašysena išvedžiota:

Sinkleris Beilis, Elvis.

ČIA JO KNYGA.

9

Laikėsi puikus, giedras oras. Pirmadienio popietę senelė, pasiėmusi kastuvą ir porą sodo pirštinių, išsiruošė sodinti gėlių svogūnėlių. Pasisiūliau padėti, tačiau ji atsisakė. Jei eisime drauge, pasak jos, tai vien kalbėsimės ir nieko doro nenuveiksime. Jai vienai būsią greičiau. Likusi viena, švilptelėjau šunims ir išėjau pasivaikščioti. Šiaip ar taip, sodo darbų nelabai mėgau.

Nuėjau keletą mylių ir užtrukau porą valandų ar ilgėliau. Grįžtant dienos skaistumas ėmė blėsti, vėso. Virš kalvų viršūnių pasirodė keli debesys, vėjo atnešti iš šiaurės, o ant ežero nusileido retas rūkas. Nuo sienomis aptverto sodo, kur Vilas kūreno laužą, lyg ilga paukščio uodega driekėsi melsvi dūmai, ore tvyrojo degančių šiukšlių kvapas. Rankas giliai susikišusi į kišenes, mąstydama vien apie arbatą prie židinio, perėjau per pylimą ir pakilau taku po variniais bukais. Vienas šuo pradėjo loti, pakėliau akis ir pamačiau priešais namą stovintį tamsiai geltoną lotus-sedaną.

Sinkleris grįžo. Pažiūrėjau į laikrodį. Penkta valanda. „O jis ankstyvas“. Per žolę, iki kulkšnių apklotą nukritusiais lapais, išėjau į žvyruotą aikštelę. Praeidama pro automobilį, perbraukiau ranka per blizgantį buferį, tartum norėdama įsitikinti, kad jis iš tiesų čia. Įėjau į šiltą, durpėmis kvepiantį prieškambarį, palaukiau, kol įbėgs šunys, ir uždariau paskui save duris.

Svetainėje išgirdau kalbantis. Šunys nulapsėjo atsigerti iš savo dubenėlių, o po to išsitiesė priešais prieškambario židinį. Atsisegusi lietpalčio diržą, nusivilkau jį, nusiaviau išpurvintus batelius, rankomis perbraukiau plaukus. Perėjau prieškambarį ir atvėriau duris į svetainę.

— Sveikas, Sinkleri, — pasisveikinau.

Jie jau sėdėjo abipus židinio prie žemo arbatos stalelio. Tačiau Sinkleris tuoj pat atsistojo ir priėjo manęs pasitikti.

— Džeine... kur tu buvai? — Jis pabučiavo mane.

— Pasivaikščioti.

— Jau beveik tamsu, mes manėme, jog pasiklydai.

Pažvelgiau į jį. Įsivaizdavau, kad bus pastebimai pasikeitęs. Tylesnis, galbūt pavargęs po tolimos kelionės, labiau susimąstęs, slegiamas naujų įsipareigojimų. Tačiau buvo akivaizdu, jog klydau. Kaip niekur nieko — dargi atrodė laimingesnis, jaunesnis ir linksmesnis nei paprastai. Tą vakarą jo nuotaika buvo pakili — tiesiog ekstazė, lyg vaiko per Kalėdų eglutės šventę.

Jis suėmė mano rankas.

— Esi sušalusi į ledą. Eikš prie židinio ir pasišildyk. Su malonumu palikau tau vieną skrebutį, bet esu tikras, jei norėtum daugiau, Lumli dar pakepins.

— Ne, viskas puiku.

Prisitraukiau žemą odinį pufą ir atsisėdau tarp jų, o senelė įpylė man arbatos.

— Kur vaikštinėjai? — paklausė ji, aš papasakojau. — Ar šunys atsigėrė? Ar nebuvo sušlapę ir purvini, apšluostei juos?

Patikinau ją, kad atsigėrė, nesušlapo ir man nereikėjo jų šluostyti.

— Mes nėjome ten, kur šlapia, o visus viržių šapus išrinkau iš kailio dar prieš įžengiant į vidų.

Ji padavė man puodelį, apglėbiau jį sušalusiomis rankomis ir pažvelgiau į Sinklerį.

— Kaip Londonas?

— Įkaitęs ir tvankus. — Jis nusišypsojo, akys linksmai švietė. — Pilnas nusikamavusių verslininkų žieminiais drabužiais.

— Ar... įvykdei tai, dėl ko važiavai?

— Skamba labai pompastiškai. Įvykdei. Kur išmokai tokių įmantrių žodžių?

— Tai ar įvykdei?

— Taip, žinoma. Priešingu atveju nesėdėčiau čia.

— Kada išvažiavai iš Londono?

— Šįryt anksti... maždaug šeštą valandą... Senele, ar dar yra arbatos tame arbatinyje?

Ji paėmė arbatinuką ir nukėlusi dangtelį pažiūrėjo į vidų.

— Beveik nebėra. Eisiu ir užpilsiu dar truputį.

— Tegu Lumli...

— Ne, jai skauda kojas. Užpilsiu pati. Vis tiek noriu jai pasakyti, kad pietums reikės ištroškinti dar vieną fazaną.

Jai išėjus, Sinkleris pasidžiaugė:

— Tai bent skanumėlis, troškinta fazaniena.

Paėmė mane už riešo, apkabindamas pirštais lyg apyranke. Prisilietimas buvo vėsus ir švelnus.

— Noriu su tavimi pasikalbėti, — pagaliau tarė.

Štai ta akimirka!

— Apie ką?

— Ne čia, reikia, kad būtume vienu du. Sugalvojau, kad po arbatos galime pasivažinėti automobiliu. Pakilsime į Bengairno viršūnę ir pasigrožėsime mėnulio patekėjimu. Ar važiuosi?

Jeigu jis nori slapta pasipasakoti man apie Tesą, tai nujaučiau, jog lotus-sedano salonas — tam tinkamiausia vieta.

— Gerai, — sutikau.

Važiavimas lotusu man buvo dar neatrasta patirtis. Pririšta saugos diržu žemoje sėdynėje, pasijutau tarytum ruoščiausi skrydžiui į mėnulį, o greitis, kuriuo Sinkleris pradėjo važiuoti, to įspūdžio nė kiek neišsklaidė. Riaumodami nulėkėme taku tarp gyvatvorių, akimirką stabtelėjome prie pagrindinio kelio, o tada trūktelėjome pirmyn ir pasileidome juo. Spidometro rodyklė per keletą sekundžių šoktelėjo ligi septyniasdešimties, o laukai, gyvatvorės ir pažįstami pakelės objektai išnirdavo ir vėl nuskriedavo svaiginančiu greičiu.

— Ar visada važiuoji taip greitai? — paklausiau.

— Brangute, čia dar negreitai.

Lioviausi prieštaravusi. Rodos, po akimirksnio atsidūrėme prie kuprotojo tilto, greitį truputį sulėtinome, tačiau automobilis kaip strėlė nuskriejo per jį (mano skrandis šoktelėjo dvi pėdas aukštyn ir pakibo kažkur gerklėje), nudardėjome žemyn, kelio darbų ruožo link. Švietė žali šviesoforų signalai, Sinkleris dar spustelėjo, tad įveikėme susiaurėjusį ruožą ir palikome jį už nugaros anksčiau, nei persijungė raudona šviesa.

Privažiavome Keiplbridžą ir trisdešimties mylių per valandą greičio ribą. Pagerbdamas vietinės policijos konsteblį ir suteikdamas man didžiulį palengvėjimą, Sinkleris sumažino greitį ir per miestelį lotusas riedėjo leidžiamu greičiu, bet vos paskutinis namas pasiliko už mūsų ir vėl atsidūrėme už miesto. Dabar nebuvo jokio eismo. Kelias, truputį išgaubtas, vingiais driekėsi priešais, tad automobilis šoko pirmyn tarsi laisvėn paleistas žirgas.

Privažiavome reikiamą sankryžą ir pasukome siauru šalutiniu keliuku, vingiuojančiu staigių posūkių virtine pietų kryptimi į Bengairno viršukalnę. Laukai ir ūkių sklypai pasiliko apačioje; bildėdami padangomis perkirtome galvijų ištryptą kelio ruožą, nulėkėme tyrlaukiais, kur vėjo draikomoje žolėje, vietomis padengtoje viržių lopais, ganėsi vien romių, juodgalvių avių bandos. Šaltas oras, dvelkiantis pro atdarą langelį, atsidavė durpėmis, o priešais tvyrojo rūkas, tačiau dar neįvažiavus į jį, Sinkleris pasuko lotusą į šalikelę ir išjungė variklį.

Prieš mus atsivėrė tykus slėnis po blyškios turkio spalvos dangumi, greičiau žalsvu nei žydru, vakarų pusėje parausvintu saulėlydžio. Toli apačioje it brangakmenis spindėjo nurimęs Elvio ežeras ir sidabro kaspinu išsirangęs Keiplas. Buvo labai tylu — girdėjosi tik vėjo dunksenimas į automobilį ir žiurlių klyktelėjimai.

Šalia manęs sėdintis Sinkleris atsisegė saugos diržą, o paskui, man nebandant sekti jo pavyzdžiu, pasilenkė atsegti manojo. Atsisukau, norėdama į jį pažvelgti, o jis nieko netaręs, suėmė pirštinėtomis rankomis mano veidą ir pabučiavo. Netrukus švelniai atstūmiau jį.

— Atsimeni, norėjai pasikalbėti? — priminiau.

Nė kiek neįsižeidęs nusišypsojo ir truputį kilstelėjo siekdamas kišenės.

— Turiu tau šį tą...

Išsitraukęs mažą dėžutę, atidarė ją, ir, rodės, pats dangus suspindo žaliuojančiose briliantų briaunose.

Pasijutau, tarsi stačia galva kūlvirsčiais risčiausi nuo aukšto stataus skardžio. Man sukosi ir svaigo galva. Atgavusi žadą, vos įstengiau prašnekti:

— Bet, Sinkleri, juk tai ne man.

— Būtent tau. Tik tau.

Jis išėmė žiedą, atsainiai nusviedė dėžutę ant prietaisų skydelio lentynėlės ir, man nespėjus paprieštarauti, pačiupo mano kairę ranką ir užbruko žiedą ant piršto. Pabandžiau numauti, bet jis stvėrė už rankos ir suspaudė, sugniauždamas pirštus ties žiedu taip stipriai, kad deimantai skaudžiai įsirėžė į odą.

— Sinkleri, mums reikia pasikalbėti.

— Dėl to tave čia ir atsivežiau.

— Ne, ne apie tai. Apie Tesą Faradėj.

Klydau tikėdamasi, kad tai jį suglumins.

— Na, ir ką tu žinai apie Tesą Faradėj?

Jo tonas buvo atlaidus, nė kiek neprislėgtas.

— Žinau, kad ji laukiasi kūdikio. Tavo kūdikio.

— Ir kaip tu tai sužinojai?

— Tą naktį, kai ji paskambino, išgirdau skambutį ir priėjau atsiliepti prie antrojo telefono viršuje. Tačiau tu jau kalbėjai, ir aš girdėjau ją... sakant tau...

— Tai ten buvai tu? — ištarė su akivaizdžiu palengvėjimu, lyg išsisklaidžius kokiai nedidelei abejonei. — Pamenu, girdėjau išsijungiant kitą liniją. Didžiai taktiška iš tavo pusės nesiklausyti iki pat pokalbio pabaigos.

— Ką ketini daryti?

— Daryti? Nieko.

— Bet juk ta mergina nešioja tavo kūdikį.

Brangioji Džeine, mes nežinome, ar tai mano kūdikis.

— Tačiau jis galėtų būti tavo.

— O, taip, galėtų. Tačiau tai nereiškia, kad yra. Ir aš neprisiimsiu atsakomybės už kito vyro neatsargumą.

Pagalvojau apie Tesą Faradėj ir apie jos įvaizdį, kur į buvau susikūrusi. Linksma ir maloni mergaitė, besijuokianti Sinklerio rankos apkabinta. Atsidavusi sportui, puiki slidininke, šlovinama savo pasirinktos sporto šakos gerbėjų. Jauna moteris, pripažinta ir gerbiama, pietaujanti su mano senele Konauhte. „Kokia žavinga mergina“, — sakė senelė, o ji retai kada klysta vertindama žmones. Nė viena mano žinoma detalė neturėjo nieko bendra su tuo įspūdžiu, kurį man bandė įteigti Sinkleris.

— Sakei jai apie tai? — atsargiai pasiteiravau.

— Taip, ir labai aiškiai.

— O ką ji atsakė?

Jis gūžtelėjo pečiais.

— Pasakė, jei aš taip manąs, tai ji susitvarkysianti kitaip.

— Ir tau pakako tokio atsakymo?

— Taip. Mums abiem pakako. Nebūk per daug naivi, Džeine, ji daug mačiusi, sumani mergina.

Visą šį laiką mano ranką laikė sugniaužęs delnuose, tačiau dabar paleido, galėjau ištiesti bei pamankštinti nutirpusius pirštus, o jis dviem pirštais suėmęs žiedą sukinėjo jį į vieną ir į kitą pusę, tarsi užsukdamas veržlę.

— Beje, — tarė jis, — pasakiau jai, jog ruošiuosi tave vesti.

— Ką jai pasakei?

— Brangioji, klausykis atidžiau. Pasakiau jai, jog ruošiuosi tave vesti...

— Bet tu neturėjai jokios teisės taip sakyti... tu net neatsiklausei manęs.

— Aišku, atsiklausiau. Kaip manai, apie ką mudu kalbėjomės aną dieną? Kaip tau atrodo, ką aš tada dariau?

— Vaidinai komediją.

— Ne, nevaidinau. Ir tu žinojai, jog nevaidinau.

— Tu nesi manęs įsimylėjęs.

— Betgi aš myliu tave. — Jis pasakė labai įtikinamu tonu. — Buvimas su tavimi, tavo sugrįžimas į Elvį — puikiausias dalykas, koks tik galėjo man nutikti. Tu įnešei tiek gaivumo, Džeine. Kartais esi naivi it vaikas, o tada imi ir pasakai ką nors taip nuostabiai išmintingo. Man su tavimi linksma, atrodai nepaprastai patraukli. Ir tu pažįsti mane gal dar geriau nei aš pats. Argi visa tai ne nuostabiau už paprastą įsimylėjimą?

— Bet santuoka juk visam gyvenimui, — pasakiau aš.

— Na, ir kas?

— Tesą Faradėj tikriausiai buvai įsimylėjęs, o dabar nebenori turėti su ja nieko bendra.

— Džeine, tai visiškai kas kita.

— Kaip kas kita? Aš nematau jokio skirtumo.

— Tesą patraukli, linksma, su ja labai lengva, man nepaprastai patiko su ja draugauti... bet visam gyvenimui... ne.

— Ji ruošiasi turėti vaikelį visą likusį savo gyvenimą.

— Jau sakiau tau, jog jis beveik neabejotinai ne mano.

Buvo akivaizdu, jog trūks plyš tvirtai laikysis šios pozicijos. Ėmiausi kitos taktikos.

— Tarkim, Sinkleri, tiktai tarkim, jog aš nenoriu už tavęs tekėti. Kaip jau anądien sakiau, esam pirmos eilės pusbrolis ir pusseserė...

— Taip buvo prieš...

— Esam per daug artimi... Nenorėčiau tuo rizikuoti.

— Aš myliu tave, — pakartojo Sinkleris.

Tai buvo pirmas kartas, to man dar niekas nebuvo sakęs. Dažnai įsivaizduodavau tą įvykį slaptose paauglystės svajonėse, tačiau visiškai ne taip.

— Bet... bet aš tavęs nemyliu.

— Sakai, lyg nebūtum tuo labai tikra, — šyptelėjo jis.

— Aš įsitikinusi. Visiškai.

— Ar pakankamai, kad atsisakytum... padėti man?

— O, Sinkleri, tau nereikia pagalbos.

— Čia tu klysti. Man reikia jos. Jei netekėsi už manęs, mano gyvenimas beregint suduš į smulkias šukeles.

Tai buvo panašu į įsimylėjėlio žodžius, tačiau nepatikėjau, kad jie ištarti su meile.

— Sakai tai tiesiogine prasme, tiesa?

— Kokia tu įžvalgi, Džeine. Taip, tiesa.

— Kodėl?

Staiga jis suirzo, metė mano ranką lyg įgrisusį daiktą ir nusisukęs ėmė ieškoti cigaretės. Rado keletą savo apsiausto kišenėje. Paėmęs vieną prisidegė prietaisų skydelio uždegikliu.

— Na, todėl, — pagaliau prabilo.

— Todėl? — paraginau jį kiek palūkėjusi.

Jis giliai atsiduso.

— Todėl, kad ligi ausų esu įklimpęs į skolas. Todėl, kad privalau surasti pinigų joms padengti arba pasiskolinti užstatą, o aš neturiu nei vieno, nei kito. O jei tai iškils į viešumą, kas jau mirtinai gresia, visiškai neabejoju, kad valdybos direktorius pasikvies mane ir apgailestaudamas praneš, jog, ačiū, jis galįs puikiai apsieiti be mano paslaugų.

— Nori pasakyti, kad prarasi savo darbą?

— Esi ne tik įžvalgi, bet ir greitai viską suvoki.

— Tačiau... kaip įklimpai į tas skolas?

— O kaip tu manai? Statydamas žirgų lenktynėse, lošdamas akį...

Jo balsas nuskambėjo visiškai nekaltai.

— O kiek esi skolingas?

Jis pasakė skaičių. Negalėjau patikėti, kad kas nors galėtų turėti tiek daug pinigų, jau nekalbant apie įsiskolinimą.

— Turbūt išprotėjai. Vien lošdamas kortomis...

— Dėl Dievo meilės, Džeine, kai kuriuose Londono lošimo klubuose tokią sumą gali prarasti per vieną vakarą. O aš tą darau jau dvejetą metų.

Praėjo minutė ar dvi, kol susitaikiau su ta mintimi, kad žmogus gali būti toks kvailas. Visada maniau, jog mano tėtis visiškai nemoka elgtis su pinigais, bet kad šitaip...

— Ar senelė negalėtų tau padėti? Paskolinti pinigų.

— Ji yra padėjusi anksčiau... be didelio noro, galiu pridurti.

— Tai jau nebe pirmas kartas?

— Ne, tai ne pirmas kartas. Nežiūrėk į mane tokiu išgąstingu sugauto paukštelio žvilgsniu. Beje, mūsų senelė neturi tiek laisvų pinigų. Ji priklauso tai kartai, kuri didelę reikšmę teikia kapitalo investicijoms, visas jos turtas investuotas į obligacijas, akcijas ir žemę.

„Žemę!“ Nejučia prasitariau:

— Tuomet, ką manai apie žemės pardavimą? Pavyzdžiui... tyrlaukio.

Sinkleris pašnairavo į mane su nenoromis reiškiama pagarba.

— Jau svarsčiau tai. Aš net suradau grupelę amerikiečių, labai trokštančių pirkti tyrlaukį, o jei negalėtų to padaryti, išsinuomotų jį už kasmetinį stambų nuomos mokestį. Atvirai pasakius, Džeine, dėl to ir pasiėmiau trumpų atostogų, kad atvykčiau į Elvį ir išdėstyčiau senelei šį sumanymą. Tačiau, savaime aišku, ji atsisakė net apie tai pagalvoti... nors nematau jokios naudos iš dabartinės padėties.

— Jis jau išnuomotas.

— Už trupinėlius. Nuoma, kurią moka mažoji draugija, vargiai padengia išlaidas Gibsono šoviniams.

— O Gibsonas?

— Na, velniop Gibsoną. Šiaip ar taip, jis jau niekam nebetinka, laikas jį išleisti į pensiją.

Mes vėl nutilome. Sinkleris rūkė, o aš sėdėdama greta jo bandžiau susigaudyti klaikioje minčių painiavoje. Supratau, jog mane apstulbino nėjo beširdiškas požiūris — ką slapčia įtariau — ir ne tai, kad jis pakliuvo į tokią bėdą, o vien tas nepaprastas jo atvirumas. Arba jis atsisakė savo sumanymo mums susituokti ir nebebijo nieko prarasti, arba jo išpuikimas neturi ribų.

Pradėjau pykti. Savitvardą prarandu retai ir negreitai, bet, kai tai atsitinka, tampu visiškai nesuvaldoma. Tai žinodama ir stengdamasi to išvengti, apdairiai užgniaužiau savo švelniuosius jausmus ir nusiteikiau išlikti šalta bei praktiška.

— Iš tiesų nesuprantu, kodėl senelei turėtų rūpėti nors kiek daugiau nei tau. Juk galų gale vieną dieną Elvis bus tavo. Jeigu nori parduoti nemažą jo plotą dabar, manyčiau, tai tik tavo reikalas.

— Kuo remdamasi sprendi, kad Elvis priklausys man?

— Aišku, priklausys. Esi jos vaikaitis. Daugiau jų neturi.

— Sakai taip, lyg jis būtų paveldimas ir eitų iš kartos į kartą, iš tėvo sūnui. Tačiau jis nepaveldimas. Elvis priklauso mūsų senelei ir, jei ji panorės, galės palikti kad ir gyvūnų prieglaudai.

— O kodėl ne tau?

— Todėl, mano mieloji, kad esu Olvyno sūnus.

— Ką tai reiškia?

— Tai reiškia, jog esu nenaudėlis, nevykėlis, juoda avis tarp baltų ėriukų. Tikras Beilis, jeigu taip nori. — Bejėgiškai žvelgiau į jį, o jis netikėtai nusikvatojo ir tai nebuvo linksmas juokas. — Ar tau niekas nepasakojo, mažoji naivioji Džeine, apie tavo dėdę Olvyną? Ar tavo tėtis nepasakojo?

Papurčiau galvą.

— Man buvo papasakota aštuoniolikos metų proga... tokia nelaukta gimtadienio dovanėlė. Matai, Olvynas Beilis buvo ne tik nedoras, bet dar ir nevykėlis. Penkerius iš tų metų, nugyventų Kanadoje, jis praleido kalėjime. Už sukčiavimą, pinigų išeikvojimą ir Dievas žino dar už ką. Ar tau niekada neatėjo į galvą, jog visa tai kiek keistoka? Jokių apsilankymų. Labai mažai laiškų. Ir visame name nė vienos fotografijos.

Staiga viskas išaiškėjo, net nustebau, kodėl niekada pati nesusivokiau. Prisiminiau pokalbį su senele vos prieš keletą dienų bei kuklias užuominas, kurias ji pasakė apie savo vienturtį sūnų. „Jis pasirinko gyventi Kanadoje ir galiausiai ten numirti. Elvis Olvynui niekada labai daug nereiškė... Jis atrodė kaip Sinkleris. Ir buvo labai žavus“.

— O kodėl Olvynas niekada nesugrįžo? — nevykusiai paklausiau.

— Panašu į tai, kad gaudavo pinigines perlaidas... mūsų senelė turbūt įsivaizdavo, jog nepatirdamas jo įtakos, aš užaugsiu geresnis. — Paspaudęs mygtuką, jis pravėrė langelį ir išmetė lauk pusiau surūkytą cigaretę. — Tačiau reikalams taip pakrypus, man neatrodo, jog mano kelias kuo nors skiriasi nuo tėvo. Tiesiog aš paveldėjau šeimos ydą. — Jis šyptelėjo man. — O kas įpilta, tas turi būti išgerta.

— Nori pasakyti, kad ir visi kiti privalo tai gerti.

— O, liaukis, man taip pat nelengva. Žinai, Džeine, keista, kad tu užsiminei apie galimą Elvio perėjimą mano nuosavybėn, kadangi aną naktį, kai kalbėjome apie tyrlaukio pardavimą bei ką daryti su Gibsonu, tai buvo paskutinis koziris, kurį pasilaikiau pabaigai: „Vieną dieną Elvis bus mano. Anksčiau ar vėliau jis bus mano. Tad kodėl negalėčiau jau dabar spręsti, ką su juo reikia daryti?“ — Jis pasisuko į mane ir nusišypsojo... savo žavia, atimančia norą priešintis šypsena. — Ir žinai, ką atsakė senelė?

— Ne.

— Ji atsakė: „Dėl to tu klysti, Sinkleri. Elvis tau reikalingas tik kaip pajamų šaltinis. Tu susikūrei sau gyvenimą Londone ir niekada nepanorėsi čia apsigyventi. Elvis atiteks Džeinei“.

Tai išgirdusi, aš viską supratau. Štai ir paskutinė šios dėlionės detalė — dabar paveikslas buvo sudėtas.

— Tai todėl nori mane vesti. Kad pasičiuptum Elvį.

— Skamba kiek per grubiai...

— Grubiai?!

—... bet manau, jog galėtum tai priimti kaip neišbaigtą idėją. Greta visų kitų mano jau išsakytų argumentų, kurie yra tikri, teisingi ir absoliučiai nuoširdūs.

Tie jo žodžiai lyg akmuo, paristas nuo kalvos žemyn, galutinai išmušė mane už savitvardos ribų.

— Tikri, teisingi ir nuoširdūs! Sinkleri, tu net nežinai šių žodžių reikšmės, kaip gali juos vartoti tuo metu... kai sakai man visa tai...

— Turi omenyje mano tėtį?

— Ne, aš nekalbu apie tavo tėtį. Nesmerkiu jo, ir tu to neturėtum daryti. Ir nepeikiu Elvio. Aš net nenoriu Elvio, o jeigu senelė paliks jį man, tai greičiau jo atsisakysiu, sudeginsiu ligi pamatų ar kam nors atiduosiu, nei leisiu pastverti tavo gobšioms letenoms!

— Nelabai dosnu.

— Aš ir nenoriu būti dosni. Tu nenusipelnei dosnumo. Esi apsėstas turto troškimo ir visada toks buvai. Visada geidei viską turėti... o jeigu negaudavai, tai paprasčiausiai pasisavindavai. Vaikystėje elektrinius traukinius, valtis, kriketo lazdas ir šautuvus. O dabar — prabangius automobilius, butus Londone ir pinigus, daug pinigų. Tau niekad nebus gana. Net jeigu padaryčiau viską, ko iš manęs nori, ištekėčiau už tavęs ir perduočiau visut visutėlį Elvį, tau vis vien to nepakaktų...

— Tave apleidžia realybės jausmas.

— Aš taip nevadinčiau. Tai tik abejonė tavo pažiūrų teisingumu ir supratimas, kad žmonės svarbiau už daiktus.

— Žmonės?

Taip, žmonės. Supranti, žmogiškos būtybės, su joms būdingais pojūčiais, jausmais bei kitokiais dalykais, apie kuriuos, atrodo, esi pamiršęs, jeigu išvis kada nors žinojai. Tokie žmonės kaip mūsų senelė, Gibsonas ir toji mergina Tesą, nešiojanti tavo kūdikį... ir nepradėk vėl pasakoti, kad tai ne tavo vaikas, nes aš žinau, ir juo labiau tu pats puikiausiai žinai, kad jis tavo. Jie jau atliko savo paskirtį — panaudoti, tad tu paprasčiausiai juos išmeti lauk.

— Tavęs ne, — tarė Sinkleris. — Tavęs neišmetu. Tave imu su savimi.

— Ne, nepasiimi. — Žiedas buvo per siauras. Nusitraukiau jį nubrozdindama krumplį ir vos susilaikiau nesviedusi jam į veidą. Pasiekiau dėžutę, sugrūdau žiedą į aksomą, užspaudžiau dangtelį ir numečiau atgal ant lentynėlės. — Buvai teisus, kai sakei, jog mylėjom vienas kitą. Mylėjom, ir aš visada laikiau tave nuostabiausiu žmogumi. Tačiau pasirodei esąs ne tik vertas paniekos, bet dar ir kvailas. Tikriausiai kuoktelėjai, jeigu tikiesi, kad aš lyg niekur nieko taip ir vaidinsiu kartu su tavimi. Turbūt manai, kad esu neapsakoma kvailė.

Su siaubu pajutau, kad mano balsas pradeda drebėti. Atsišliejau nuo jo ir sėdėjau virpėdama, troškau atsidurti atvirame lauke ar kokioje nors didelėje patalpoje, kur galėčiau klykti, į visas puses svaidyti daiktus, žodžiu, atsiduoti nežabotam isterijos priepuoliui. Tačiau nebuvau ten. Sėdėjau įsprausta į ankštą Sinklerio automobilio ertmę, kur vargu ar užteko vietos mūsų audringiems jausmams, jau nekalbant apie mus pačius.

Išgirdau Sinklerio atodūsį:

— Kas būtų pagalvojęs, jog sugrįši iš Amerikos prisirankiojusi tokių taurių principų.

— Amerika čia niekuo dėta. Tokia jau esu, tokia ir liksiu. — Pajutau, kad mano lūpos virpa, kad akys temsta nuo ašarų. — Aš jau noriu namo.

Tai nepadėjo. Nepaisant visų pastangų, prapliupau verkti. Ieškojau nosinės, tačiau, žinoma, negalėjau surasti ir galiausiai turėjau priimti Sinklerio nosinę, kurią jis tylomis padavė.

Nusišluosčiusi akis išsišnirpščiau nosį, ir dėl šio kiek juokingo natūralaus veiksmo įtampa tarp mūsų atslūgo. Jis išsitraukė iš kišenės porą cigarečių, pridegė jas abi ir vieną padavė man. Gyvenimas tęsėsi. Pastebėjau, kad kol kalbėjomės, dar labiau sutemo. Mėnulis, jau nebejaunas, bet vis dar riestas ir dailus, tekėjo rytuose, tačiau jo šviesos skaistumą temdė rūkas, nusileidęs nuo kalno viršūnės ir jau gaubiantis mus.

Dar kartą išsišnirpščiau nosį.

— Ką darysi? — paklausiau.

— Dievas žino.

— Gal pasikalbėkime su Deividu Stiuartu.

— Ne.

Arba su mano tėčiu. Jis gal nėra praktiškas, tačiau labai protingas. Galėtume jam paskambinti...

— Ne.

— Bet, Sinkleri...

— Tu teisi, — tarė jis. — Laikas namo. — Ištiesė ranką įjungti degimo. Atgijęs variklis užkriokė, nustelbdamas visus kitus garsus. — Tačiau pakeliui sustosim Keiplbridže išgerti. Manau, abiem to reikia — man ypač, o ir tavo veidas turi atgauti savo spalvą prieš senelei pamatant.

— Kas mano veidui?

— Jis papurtęs ir pabrinkęs. Visiškai toks pat, kai sirgai tymais. Tu vėl atrodai lyg maža mergaitė.

Škotijoje išgėrimas, kaip ir dalyvavimas laidotuvėse, yra rimtas, vien tik vyrams priderantis užsiėmimas. Viešuose baruose moterys nėra laukiamos ir jeigu vyras užklysta į barą su žmona ar drauge, tai jiems tenka vaišintis kokioje nors nuošalioje svetainėje, kuo toliau nuo lėbaujančių bičiulių akių ir ausų.

10

„Krimondo rankų“ užeiga Keiplbridže nebuvo šios taisyklės išimtis. Tą vakarą mus nuvedė į šaltą, nejaukų, oranžiniais apmušalais išklijuotą kambarį, apstatytą pintais baldais ir papuoštą gipsiniais skrendančių ančių lipdiniais bei neskoninga vaza su apdulkėjusiomis dirbtinėmis gėlėmis. Kambaryje stovėjo neįžiebtas dujinis židinys, keletas didelių alaus daryklos reklaminių peleninių ir pianinas, kuris, kai patikrinau, pasirodė esąs patikimai užrakintas. Buvome palikti tenkintis vienas kito draugija.

Laukdama pusbrolio sėdėjau viena, prislėgta ir pašiurpusi nuo kambario aplinkos, nuo neaiškaus nerimo dėl Sinklerio, nuo visko, kas įvyko. Pagaliau jis atėjo nešinas nedidele taurele blyškaus chereso man bei dideliu stiklu tamsaus viskio sau.

— Ko neužkūrei židinio? — iškart paklausė.

— Nežinojau, ar man tai leista, — atsakiau, turėdama omenyje užrakintą pianiną ir bendrą neprielankaus atšiaurumo atmosferą.

— Nebūk juokinga, — tarė Sinkleris ir paėmęs degtuką priklaupė prie dujinio židinio. Negarsiai pokštelėjo, smarkiai pakvipo dujomis, sušvito mažos ugnelės ir šilumos srovelė įsiveržė į nedidelę erdvę ties mano keliais.

— Ar jau geriau?

Geriau nebuvo, nes šaldantis speigas slypėjo giliai manyje ir niekas negalėjo jo ištirpdyti, tačiau pasakiau, kad man jau geriau. Jis įsitaisė patenkintas žemoje pintoje kėdėje, stovinčioje už juokdariško kilimėlio prie židinio, susiradęs prisidegė cigaretę ir kilstelėjo mano pusėn savąjį viskio stiklą.

— Aš gerti į jūsų sveikatą, — paskelbė jis.

Tai buvo senas mūsų pokštas, kurį dabar reikėjo priimti kaip baltą susitaikymo vėliavą. Man derėjo atsakyti: „Ir aš kelti už jus savo taurė“, tačiau nesakiau to, nes nebuvau tikra, ar beįstengsiu kada nors vėl su juo draugauti.

Po to jis daugiau nepratarė nė žodžio. Išgėrusi savo cheresą, pastačiau tuščią taurelę ir pastebėjusi, kad jis nugėrė tik pusę savojo stiklo, pasisakiau eisianti ieškoti tualeto, nes norėjau patikrinti savo išvaizdą prieš susitinkant su senele. Sinkleris sakė palauksiąs, tad išėjau iš kambario ir, paklaidžiojusi koridoriumi bei palypėjusi laiptais, suradau moterų tualetą, kuris nebuvo nei jaukesnis, nei mielesnis už niūrųjį kambarį apačioje. Pažvelgusi į veidrodį, pamačiau savo prislėgtą veidą, visą nusėtą dėmėmis, papurtusi ir ištepliotą blakstienų tušu. Nusiprausiau šaltu vandeniu, radusi kišenėje šukas sušukavau susivėlusius plaukus, bet visą laiką jaučiausi taip, tarsi tvarkyčiau mirusios kūną, kaip kokiame siaubo apsakyme apie Amerikos laidojimo biuro savininkus.

Sugaišau šiek tiek laiko ir, kai vėl nulipau žemyn, radau nesvetingąjį kambarį tuščią, tačiau už durų, vedančių į bendrąją baro salę, išgirdau Sinklerį kalbantis su barmenu ir spėjau, kad jis bus pasinaudojęs proga užsisakyti dar vieną stiklą ir išgerti jį tinkamesnėje aplinkoje.

Nenorėdama be tikslo slampinėti, išėjau palaukti jo lauke prie automobilio. Lijo, šlapia ir tamsi it ežero paviršius turgaus aikštė mirguliavo oranžiniais gatvių žibintų atspindžiais. Sėdėjau susigūžusi ir sužvarbusi, neturėdama jėgų net susirasti ir prisidegti cigaretę, tačiau netrukus pamačiau prasiveriant užeigos duris. Jose trumpam švystelėjo tamsus Sinklerio siluetas, po to durys užsidarė, o jis atbrido per balas manęs link.

Rankoje nešėsi laikraštį.

Įlipo į lotusą prie vairo, užtrenkė dureles ir sėdėjo sunkiai alsuodamas. Pasklido viskio kvapas, tad rimtai susirūpinau, kiek stiklų viskio jis spėjo išlenkti, kol prausiausi viršuje. Po kurio laiko, jam vis dar nebandant įjungti variklio, paklausiau:

— Ar kas atsitiko?

Jis neatsakė. Tiesiog sėdėjo išblyškęs, nuleidęs akis, o jo tankios blakstienos juodavo virš skruostikaulių.

— Sinkleri! — šūktelėjau, staiga sunerimusi.

Jis kyštelėjo man laikraštį. Pamačiau, jog tai vietinis vakarinių žinių laikraštis, kurį, matyt, buvo pasiėmęs prie baro. Gatvės žibintų šviesoje perskaičiau antraštę, skelbiančią apie autobuso avariją, buvo išspausdinta naujai išrinkto miestelio tarybos nario fotografija, skiltis apie kažkokią merginą iš Trumbou, kuriai pasisekė Naujojoje Zelandijoje...

Ir tada apatiniame kamputyje pamačiau colio dydžio raidėmis išspausdintą tekstą:

ŽYMIOS SODININKĖS MIRTIS

Vakar rytą savo namuose Krauli Korte, Londone, buvo rastas panelės Tesos Faradėj lavonas. Dvidešimt dvejų metų panelė T. Faradėj buvo nugalėtoja Moterų slidinėjimo pirmenybėse, vykusiose praeitą žiemą...

Raidės šokinėjo, plaukė ir pradingo iš akių. Užsimerkiau, tarsi norėdama užsisklęsti nuo siaubo, tačiau tamsoje pasidarė dar baisiau, supratau, jog niekur nepasislėpsiu nuo savo pačios minčių. „Ji pasakė susitvarkysianti kitaip, — pasakojo man Sinkleris. — Ji daug mačiusi, sumani mergina“. — Juk ji nusižudė... — ištariau suglumusi.

Atsimerkiau. Jis nebuvo pajudėjęs iš vietos. Nesavu balsu paklausiau:

— Ar tu žinojai, kaip ji ketino „susitvarkyti kitaip“?

— Maniau ją turint omenyje, kad atsikratysianti jo, — atsiliepė jis niūriai.

Staiga man viskas tapo aišku. Aš supratau.

— Ji nebūtų bijojusi turėti kūdikį. Ji ne iš tokių, kurios išsigąsta. Ji nusižudė sužinojusi, jog nebemyli jos. Tu ketinai vesti kitą.

Jis staiga pasisuko į mane apimtas nevaldomo įtūžio:

— Užsičiaupk ir nieko nekalbėk apie ją, girdi? Neužsimink apie ją, neklausk, nesakyk nė vieno vienintelio žodžio! Nieko apie ją nežinai, tad neapsimesk žinanti. Tu nesupranti ir niekad negalėtum suprasti.

Tai sakydamas jis įjungė degimą, atleido rankinį stabdį, šlapios padangos su žviegesiu nuslydo šlapiu grindiniu. Apgręžtas lotusas pasileido lėkti per aikštę link gatvės, vedančios į užmiestį, o toliau — į Elvį.

Jis buvo apgirtęs, išgąsdintas, apimtas sielvarto, sukrėstas. Dabar jam nebeegzistavo jokios eismo taisyklės, greičio apribojimai ir net savisaugos instinktas. Sinkleris spruko, tūkstančio demonų vejamas, ir greitis buvo jo vienintelė gynyba.

Riaumodami praskriejome siauromis miestelio gatvėmis ir nelyg raketa išlėkėme į tamsų užmiestį. Nebeliko jokios kitos tikrovės, išskyrus priekyje nusidriekusį kelią, kurį žymintys balti stulpeliai su atšvaitais ties viduriu galvotrūkčiais skriejo į mus tokiu greičiu, jog susiliejo į vieną švytinčią liniją. Niekada anksčiau nebuvau iš tikrųjų bijojusi dėl savo gyvybės, tačiau dabar sėdėjau ligi skausmo sukandusi dantis ir įsispyrusi į įsivaizduojamą stabdžio pedalą taip stipriai, jog buvo realus pavojus išsinarinti stuburą. Už paskutinio posūkio atsivėrė laisvas kelias darbų ruožo link. Degė žalias šviesoforo signalas. Sinkleris paspaudė lotuso gazą norėdamas pravažiuoti pro šviesoforą, kol jis nepersijungė, ir mes nulėkėme pirmyn dar greičiau nei pirma. Nejučia pradėjau melstis: „Tegu užsidega raudona šviesa. Tuoj pat. Prašau, tegu užsidega raudona“.

Ir tada, kai ligi šviesoforo beliko tik penkiasdešimt jardų, stebuklas įvyko — užsidegė raudona šviesa. Sinkleris ėmė stabdyti, o aš tą pat akimirką supratau, ką turiu daryti. Šaižiai sužviegė dreskiamos padangos, lotusas pagaliau sustojo. Visa drebėdama atidariau dureles ir iššokau lauk.

— Ką darai? — šūktelėjo jis.

Stovėjau tamsoje per lietų lyg pagautas naktinis drugys, pamažu artėjo žibintų šviesa, nes eismas iš priešingos pusės pajudėjo mūsų link.

— Aš bijau, — atsakiau.

— Lipk atgal. Sušlapsi, — tarė jis gana švelniai.

— Pareisiu pėsčia.

— Dar keturios mylios...

— Noriu pasivaikščioti.

— Džeine... — Jis persilenkė per sėdynę, tarsi norėdamas įsitraukti mane į automobilį, bet aš žengtelėjau atgal, kad nepasiektų.

— Kodėl? — paklausė jis.

— Jau sakiau, aš bijau. O ir šviesoforas jau vėl žalias... turi važiuoti, kitaip užlaikysi visus.

Patvirtindamas mano žodžius, pyptelėjo mažas furgoniukas, vilkęsis paskui lotusą. Signalo garsas bjauriai blerbė, kitu metu ir kitoje vietoje būtų tikrai mus prajuokinęs.

— Gerai, — pagaliau jis nusileido.

Paėmė už durelių rankenos ketindamas jas užtrenkti ir tada stabtelėjo.

— Dėl vieno dalyko tu buvai teisi, Džeine, — ištarė.

— Dėl ko?

— Dėl to Tesos kūdikio. Jis buvo mano.

Aš pravirkau. Ašaros ant mano veido susiliejo su lietaus lašais, niekaip negalėjau jų sulaikyti, nebesuvokiau, ką atsakyti, nesugalvojau nieko, kas jam padėtų. Paskui durelės trinktelėjo ir atskyrė mus, o kitą akimirką automobilis jau skriejo tolyn nuo manęs pro užtvaras bei mirksinčias šviesas — vis greityn ir greityn tilto link.

Lyg naktiniame košmare be jokios priežasties galvoje pradėjo spengti muzika, panaši į rylos garsus, tai buvo Sinklerio melodija. Dabar, kai jau per vėlu, man norėjosi lėkti kartu su juo.

Linksma žengti tau ir man,

Pėda pėdon, kulns kulnan,

Ranką rankoj laikom mes...

Jis jau pasiekė tiltą ir lotusas šoko per jo išriestą kuprą, it lenktynių žirgas per kliūti. Galinės šviesos išnyko už posūkio, o po akimirkos nakties tylą sudraskė stabdžių bei šlapiu gudronu slystančių padangų cypimas. Paskui — lūžtančio metalo triokštelėjimas, dūžtančio stiklo žvangesys. Puoliau bėgti per balas medinėmis kojomis tarsi slogiame sapne klupdama ir taškydamasi, iš visų pusių apsupta mirksinčių šviesų bei didžiulių raudonų atšvaitų, skiemenuojančių žodį PAVOJUS, tačiau nenubėgau tiltu nė šimto jardų, kai bumbtelėjo negarsus sprogimas, ir mano akyse naktis nušvito raudona gaisro liepsnos pašvaiste.

Tik po Sinklerio laidotuvių vėl galėjau pasikalbėti su senele. Iki tol nesiryžome rimtam pokalbiui. Mudvi abi buvome sukrėstos ir instinktyviai vengėme minėti jo vardą, jautėme, jei tik užsimintume, stipria banga prasiveržtų taip kruopščiai tvardomas sielvartas. Be to, reikėjo tiek daug nuveikti, sutvarkyti, susitikti su daugybe žmonių. Taip, daugybe žmonių. Su senais draugais, tokiais kaip Gibsonai ir sodininkas Vilas, su pastoriumi bei Džeimiu Draisdelu, Trumbou miestelio staliumi, kurį tvarkinga apranga ir tinkama dievobaimingo liūdesio išraiška veide pavertė karstadirbiu. Dar policijos apklausos ir telefoniniai skambučiai iš laikraščių redakcijų. Buvo gėlių ir laiškų, gausybė laiškų. Bandėme atsakinėti į juos, tačiau galų gale liovėmės, palikome kauptis ant žalvarinio padėklo prieškambaryje.

Senelė, priklausydama tai kartai, kuri nesibaido minties apie mirtį ir nepuola į paniką susidūrusi su jos apeigomis, primygtinai pageidavo įprastų, tradicinių laidotuvių ir atlaikė jas be pastebimo susijaudinimo net tada, kai Hamišas Gibsonas, parvykęs atostogų iš savo pulko, dūdmaišiu užgrojo „Miško gėles“. Bažnyčioje ji giedojo giesmes ir ilgiau nei pusvalandį išstovėjo spausdama priėjusiųjų užjausti rankas. Nepamiršo padėkoti net pačių kukliausių paslaugų teikėjams.

Tačiau dabar ji buvo pavargusi. Rūpesčių ir stovėjimo išvarginta Lumli užsidarė savo kambarėlyje pailsinti sutinusių kojų, tad užkūrusi svetainėje židinį, pasodinau senelę prie jo, o pati nuėjau į virtuvę paruošti puodelio arbatos.

Stovėdama prie šilumą skleidžiančios krosnies ir laukdama, kol užvirs arbatinukas, išsiblaškiusi žvelgiau į pilką pasaulį už lango. Jau spalis, šalta ir visiškai rami popietė. Joks vėjo pūstelėjimas nevirpino ant medžių šakų užsilikusių paskutinių lapų. Nejudrus ežero paviršius atspindėdamas pilką dangų blizgėjo it sidabro lakštas, anapus jo dulsvai lyg slyvų vaisiai, mėlynavo kalvos. Galbūt rytoj ar poryt jos pabals nuo pirmojo sniego — jau pakankamai šalta — ir pas mus ateis žiema.

Arbatinukas užvirė, tad užpyliau arbatą ir nunešiau į svetainę. Puodelių tarškesys bei ugnies spragsėjimas židinyje ramino — po siaubingų tragedijų visada pastebime, kiek jaukumo turi smulkmenos.

Senelė iš raudonų ir baltų siūlų mezgė vilnonę vaikišką kepuraitę, skirtą bažnytinei labdaros mugei. Manydama, jog ji nori patylėti, pastačiau savo tuščią puodelį, užsidegiau cigaretę ir ėmiau sklaidyti laikraštį, kurio didžioji dalis buvo paskirta naujo spektaklio recenzijai. Staiga ji prašneko:

— Jaučiuosi neapsakomai kalta, Džeine. Privalėjau papasakoti tau apie Olvyną tą dieną, kai sėdėjome sode ir tu manęs klausinėjai apie jį. Jau buvau beprabylanti, bet kažkas privertė mane apsigalvoti. Labai kvailai pasielgiau.

Vėl sulanksčiau laikraštį. Tyliai barškėjo virbalai, ji mezgė nepakeldama galvos.

— Sinkleris man pasakojo... — atsakiau.

— Tikrai? Aš tikėjausi, kad jis papasakos. Sinkleriui tai labai daug reiškė. Jam buvo svarbu, kad tu sužinotum. Ar labai pasipiktinai?

— Kodėl turėjau pasipiktinti?

— Dėl daugelio priežasčių. Dėl to, kad jis buvo nedoras, kad pateko į kalėjimą. Dėl to, kad aš bandžiau tai nuslėpti nuo jūsų visų.

— Gal ir geriau buvo nuslėpti. Žinojimas mums nieko naudinga nebūtų davęs. Nei jam.

— Vis maniau, galbūt tavo tėtis papasakos tau.

— Ne.

— Gražu iš jo pusės... jis žinojo, kaip tu žavėjaisi Sinkleriu.

Padėjau laikraštį ir susirangiau ant kilimėlio — puiki vieta klausytis paslapčių.

— Tačiau kodėl Olvynas buvo toks? Kodėl jis nebuvo kaip tu?

— Jis — Beilis, — atsakė senelė paprastai. — Jie visad buvo tuščiagarbiai, bet labai žavingi. Kišenėse nė penso, o apie pinigus, jų uždirbimą ar sutaupymą išmanė dar mažiau nei mėnulio gyventojai.

— Ar tavo vyras irgi toks buvo?

— O, taip. — Ji šyptelėjo susimąsčiusi, tarsi prisimindama labai seniai nutikusį juokingą atsitikimą. — Žinai, ką pirmiausia padarėme po mudviejų vestuvių? Mano tėvas sumokėjo visas jo skolas. Tačiau jis netruko įklimpti į naujas.

— Ar mylėjai jį?

— Beprotiškai. Tačiau labai greitai supratau, kad ištekėjau už neatsakingo berniuko, neturinčio nė menkiausio noro pasitaisyti.

— Tačiau jūs buvote laimingi.

— Jis mirė taip greitai po mūsų vestuvių, jog nespėjau pagyventi kaip nors kitaip. Tačiau tada suvokiau, kad esu savo likimo šeimininkė, ir nusprendžiau, jog mano vaikams bus geriau, jeigu pradėsiu viską iš pradžių — kuo toliau nuo Beiliu namų. Tad nusipirkau Elvį ir atsivežiau vaikus čia. Maniau, kad viskas bus kitaip. Tačiau, žinai, kad ir ką besakytų vaikų psichologijos žinovai, aplinka neįveikia paveldimumo. Pasakojau tau apie Olvyną. Stebėjau, kaip jis auga ir tampa toks pat, kaip jo tėvas, ir nieku gyvu nesugebėjau to sustabdyti. Jis užaugo, išvyko į Londoną, susirado darbą, bet tučtuojau prisidarė finansinių nemalonumų. Žinoma, gelbėjau jį ne kartą, tačiau neišvengiamai atėjo diena, kai nebegalėjau padėti. Olvynas suklastojo keletą vekselių ar įvykdė kokią kitą apgavystę, ir jo firmos vadovas visiškai teisingai pareiškė, kad tuo turi užsiimti policija. Tačiau vargais negalais jį perkalbėjau ir jis sutiko nieko neskelbti su sąlyga, kad Olvynas pasižadės daugiau nebesirodyti Londone. Štai kodėl jis išvyko į Kanadą. Tačiau, aišku, viskas vėl pasikartojo, ir šį kartą vargšas Olvynas taip lengvai neišsisuko. Žinai, Džeine, kas kita, jei jis būtų vedęs protingą neskrajojančią padebesiais merginą, kuri ir jam nebūtų leidusi skrajoti. Tačiau Silvija — tokia pat vėjavaikė, kaip ir jis, jie abu buvo tik porelė vaikų. Dievai žino, kodėl ji nusprendė tekėti už jo, galbūt manė jį turint pinigų; sunku patikėti, kad buvo įsimylėjusi, jeigu šitaip pametė Olvyną su kūdikiu.

— Kodėl Olvynas niekada negrįžo iš Kanados?

— Dėl Sinklerio. Kartais įsivaizduojamas tėvas gali būti geriau nei esamas. Sinkleris yra... — ji pasitaisė šiek tiek virptelėjusiu balsu, — Sinkleris buvo dar vienas Beilis. Tiesiog neįtikėtina, kaip tiksliai vienintelis blogas bruožas pasikartoja tos pačios giminės kartose.

— Turi omenyje visus tuos lošimus ir kitokius niekus?

— Sinkleris tau papasakojo?

— Truputį.

— Žinai, jam lošti nebuvo jokio reikalo. Turėjo gerą darbą ir gaudavo nemažą algą, tačiau paprasčiausiai nesugebėdavo atsispirti azartui. Kad šito nesuprantame, jokiu būdu neturėtų sumažinti mūsų užuojautos, nors kartais galvoju, kad tai buvo viskas, dėl ko Sinkleris gyveno.

— Tačiau jis mėgo atvažiuoti į Elvį.

— Tik retkarčiais. Nebuvo prisirišęs prie jo kaip tavo mama... ar tu. Iš tiesų, — ji sukeitė virbalus ir ėmė megzti kitą eilę, — prieš kurį laiką nusprendžiau, jog būtų nuostabu, jeigu vieną dieną Elvis taptų tavo nuosavybe. Ar tam pritartum?

— Aš... aš nežinau.

— Tai pagrindinė priežastis, dėl kurios taip troškau, kad tėvas išleistų tave parvažiuoti namo, ir atakavau jį laiškais, į kuriuos tas nenaudėlis nepanūdę atsakyti. Norėjau pasikalbėti su tavimi apie Elvį.

Aš tariau:

— Sumanymas nuostabus, tačiau nuosavybė mane baugina... Nemanau, jog noriu būti varžoma įvairiausių rūpesčių dėl tokios sodybos kaip Elvis. Juk netekčiau laisvės išsirinkti gyvenimo kelią, kuriuo tikrai trokštu eiti.

— Kalbi kaip bailiuke ir, beje, truputį panašiai kaip tavo tėtis. Jeigu jo požiūris į nuosavybę būtų buvęs praktiškesnis, tai šiuo metu galėtų sėsliai gyventi ir, be to, puikiai gyventi. Ar tu, Džeine, nenori sėslaus gyvenimo? Argi nenori ištekėti ir turėti šeimą?

Žiūrėjau į ugnį ir mąsčiau apie daugelį dalykų. Apie Sinklerį, tėtį... ir Deividą. Mąsčiau apie viską, ką esu mačiusi pasaulyje, ir apie jo platybes, kurias labai tikėjausi kada nors pamatyti. Ir dar mąsčiau apie vaikus Elvyje, savo vaikus, atsivežtus į šią nuostabią vietą ir darančius visa tai, ką mes su Sinkleriu darydavome.

— Aš nežinau, ko noriu. Iš tikrųjų nežinau, — ištariau pagaliau.

— Aš ir nereikalauju, kad jau žinotum. O šiandien, kai nė viena iš mudviejų nėra nusiteikusi ką nors protingai įvertinti, ne pats geriausias laikas tai aptarinėti. Tačiau tau derėtų apie tai pagalvoti, Džeine. Apsvarstyti visus argumentus už ir prieš. Turime marias laiko tam aptarti kartu.

Rąstgalys perlūžo ir įkrito į rusenančias židinio žarijas. Pakilusi įmečiau dar vieną rąstgalį ir pasilenkiau paimti arbatos padėklo, ketinau išnešti jį į virtuvę, tačiau, kai priėjau prie durų ir sustojau jų atidaryti, senelė vėl pašaukė mane:

— Džeine!

— Ką, senele?

Vis dar laikydama padėklą, pasisukau veidu į ją. Ji nebemezgė ir dabar nusiėmė akinius, tad pamačiau jos žydras akis, giliai įkritusias blyškiame veide. Niekad nebuvau mačiusi jos tokios išblyškusios. Niekada neatrodė taip susenusi.

— Džeine... ar atsimeni, aną dieną kalbėjome apie Sinklerio draugę Tesą Faradėj?

Mano pirštai taip sugniaužė padėklo rankenėles, jog net krumpliai pabalo. Supratau, kas dabar bus, ir meldžiausi, kad tai neįvyktų.

— Taip.

— Skaičiau laikraštyje, kad ji mirė. Dėl barbitūratų perdozavimo. Ar tu skaitei?

— Taip, skaičiau.

— Nieko man nesakei.

— Ne, nesakiau.

— Ar tai... turėjo ką nors bendra su Sinkleriu?

Žvelgėme viena į kitą nenuleisdamos akių. Tą akimirką būčiau atidavusi gyvybę už sugebėjimą įtikinamai sumeluoti. Tačiau tai buvo ne mano jėgoms, o senelė mane puikiai pažinojo. Neliko nė menkiausios vilties išsisukti.

— Taip, turėjo, — atsakiau. Ir tada pridūriau: — Ji laukėsi jo kūdikio.

Senelės akys paplūdo ašaromis ir tai buvo vienintelis kartas, kai mačiau ją verkiant.

11

Deividas atvažiavo kitą popietę. Senelė rašė laiškus. O aš viena išėjusi į sodą šlaviau lapus, nes kartą girdėjau, kad fizinis darbas — geriausias dvasinės kančios gydymo būdas. Buvau sušlavusi nedidelę krūvelę ir jau norėjau sukrauti ją į čia pat stovintį karutį, kai atsivėrė įstiklintos durys ir tarpduryje pamačiau Deividą. Atsitiesusi žiūrėjau į jį ateinantį veja, tokį aukštą ir liekną, vėjo taršomais plaukais, ir tą akimirką pagalvojau, kaip mums būtų buvę sunku be jo tas pastarąsias dienas. Jis viską darė, viską sutvarkė, net rado laiko tiesiogiai pasikalbėti telefonu su mano tėčiu ir praneša jam apie Sinklerio mirtį. Neabejojau — kas mudviem beatsitiktų, niekad nepaliausiu jausti jam dėkingumo.

Jis vienu žingsniu perlipo suoliuką ir atsidūrė mano pusėje.

— Džeine, ką ketini daryti su tuo lapų glėbeliu?

— Sukrauti į karutį, — atsakiusi taip ir padariau. Tačiau lapus pagavo vėjo sūkurys ir didesnė dalis vėl išsiplaikstė aplink.

Jis tarė:

— Jei susirastum porą pagalių, tai tuoj paspartintum šį procesą. Atnešiau tau laišką.

Ištraukė iš savo talpios kišenės, ir aš pamačiau, kad jis nuo tėčio.

— Kaip jį gavai?

— Buvo įdėtas į voką kartu su man rašytu laišku. Prašė perduoti tau.

Palikę karuti ir šluotą, nuėjome per sodą, peršokome griovį ir nusileidome prie senos valčių prieplaukos, kur šiek tiek rizikuodami įlūžti susėdome greta ant patrešusių lentų. Aš atplėšiau laišką ir garsiai perskaičiau Deividui:

Mano brangioji Džeine,

žinia apie Sinklerį ir tai, kad tapai jo mirties liudininke, mane labai nuliūdino, tačiau džiaugiuosi, jog galėjai būti su senele, ir, neabejoju, suteikei jai didžiausią paguodą.

Jaučiuosi kaltas — tau išvažiavus, visąlaik jaučiausi — dėl to, kad leidau grįžti į Elvį nepapasakojęs apie tavo dėdę Olvyną. Tačiau dėl vienų ar kitų priežasčių bei tokio skubaus tavo išvykimo nepasitaikė tam tinkama proga. Tačiau užsiminiau apie tai Deividui Stiuartui, ir jis pažadėjo pasirūpinti tavimi bei stebėti visa, kas vyksta...

— Bet man nieko nesakei, — tariau aš.

— Tai ne mano reikalas.

— Tačiau žinojai.

— Be abejo, žinojau.

— O apie Sinklerį?

— Žinojau, kad jis prašvilpė daugybę tavo senelės pinigų.

— Būta dar blogiau, Deividai.

— Ką tuo nori pasakyti?

— Sinkleris žuvo įsiskolinęs milžinišką sumą.

— Bijojau, kad taip atsitiks. Kas tau pasakė?

— Jis pats. Prikalbėjo man visokių dalykų.

Vėl ėmiau skaityti laišką:

Taip atkakliai priešinausi tavo sugrįžimui į Elvį ne dėl to, koks buvo tavo dėdė, o kuo, neabejoju, tapo pusbrolis Sinkleris. Po tavo mamos mirties seneli siūlė, kad palikčiau tave Elvyje, ir iš tiesų tai atrodė savaime suprantamas dalykas. Tačiau buvo Sinkleris. Žinojau, kaip prie jo prisirišai ir kiek daug jis tau reiškė, tad bijojau, kad tiek daug laiko praleidžiant kartu, ateis tokia diena, kai tave neišvengiamai užklups didelis sielvartas arba iliuzijų griūtis. Abu šie dalykai labai skausmingi, jeigu ne pražūtingi, todėl pasiėmiau tave su savimi ir išsivežiau į Ameriką.

— Įdomu, kuo remdamasis jis buvo toks tikras dėl Sinklerio, — įsiterpė Deividas.

Prisiminiau knygą, Goldsmito „Gyvąją gamtą“, ir tą akimirką ketinau viską apie ją papasakoti Deividui, bet paskui nusprendžiau nutylėti. Knygos jau nebėra. Kitą dieną po Sinklerio žūties vėl susiradau ją spintelėje, nusinešiau žemyn ir, sugrūdusi į vandens virinimo katilo pakurą, stebėjau degant... Dabar jos nebeliko nė ženklo. Sinklerio labui geriausia tai pamiršti.

— Nežinau... Tikriausiai nujautė. Jis visad buvo labai įžvalgus, jo neįmanoma apgauti. — Skaičiau toliau:

Dėl tos pačios priežasties delsiau atsakyti į senelės prašymus, kad sugrįžtum į Elvį. Kas kita, jeigu Sinkleris būtų vedęs, tačiau žinojau, jog jis dar laisvas, tad mane draskė blogos nuojautos.

Numanau, jog dar kurį laiką norėsi pabūti Elvyje, tačiau čia reikalai irgi nestovi vietoje. Semas Karteris labai dėl manęs pasistengė, taigi, kaip žmonės sako, — „esu prie pinigo“ ir net galėčiau nupirkti tau bilietą kelionei atgal į saulėtąją Kaliforniją, kada tik įsakysi. Labai tavęs ilgiuosi, Rastis taip pat. Pudeliuke Micė — per menka kompensacija ui tavo nebuvimą, nors Linda įsitikinusi, jog, kai ateis laikas ir bus tinkamas mėnulis, Micę ir Rastį apims beprotiška aistra ir jie sukurs šeimą, tačiau turiu pagrindo manyti, kad apie tokių jungtuvių pasekmes tiesiog nėra ko svajoti.

Linda jaučiasi puikiai, dievina Rif Pointą bei tai, ką ji vadina paprastu gyvenimu, ir net pradėjo tapyti. Nežinau, ar mano nuojauta klysta, ar ne, tačiau jaučiu, kad ji gali būti labai gera. Kas žino, galbūt ji vis dėlto gali priimti mane tokį, koks esu. O tai tokia laimė — daug didesnė, nei galėčiau tau apsakyti.

Su meile, miela dukrele, tavo tėtis.

Tylėdama sulanksčiau laišką, įkišau atgal į voką, o paskui į savo palto kišenę. Po valandėlės ramiai pratariau:

— Man atrodo, kad jis jai pasipirš. Ar galbūt ji jam peršasi. Nesu tikra dėl to, kuris kuriam.

— Galbūt jie abu nori šeimos. Ar pritartum, jei tai įvyktų?

— Taip, žinoma, pritarčiau. Tada daugiau nebesijausčiau atsakinga už tėtį — būčiau laisva.

Ši pastaba, mano nusivylimui, atgarsio nesulaukė. Ant prieplaukos buvo labai šalta, staiga nukrėtė drebulys, Deividas apkabino mane ir prisitraukė artyn į savo šiltą glėbį, tad jutau jo šilumą priglaudusi galvą prie tvirto, tvidu apkloto peties.

— Tokiu atveju, — tarė jis, — galbūt dabar, kaip niekad, pats laikas, kad tau pasipirštų pusaklis provincijos advokatas, kuris susižavėjo tavimi vos tik išvydęs.

— Tau nereikėtų labai ilgai įkalbinėti, — atsakiau.

Jis spustelėjo mane dar arčiau ir pajutau jo lūpų prisilietimą prie savo viršugalvio.

— Ar sutiktum apsigyventi Škotijoje?

— Taip. Su ta sąlyga, kad įsigysi daug klientų Niujorke bei Kalifornijoje, tarp jų gal net tėtį, ir tvirtai pažadėsi vežtis mane drauge, kai vyksi su jais susitikti.

— Tai nėra per daug sunku.

— Ir būtų puiku, jei galėčiau laikyti šunį.

— Aišku, galėsi... žinoma, ne antrąjį Rastį — jis vienintelis pasaulyje. Tačiau galbūt tokios pat įdomios veislės ir tiek pat protingą bei patrauklų.

Pasisukau jo glėbyje ir veidu įsikniaubiau jam į krūtinę. Vieną baisią akimirką man pasirodė, jog pravirksiu, bet juk tai kvaila — žmonės neverkia iš laimės, nebent knygose.

— Myliu tave, — ištariau. Deividas laikė mane labai tvirtai apglėbęs, ir aš galų gale pravirkau, bet tai jau nebeturėjo reikšmės.

Sėdėjome, apsisiautę Deivido apsiaustu, ir kūrėme fantastiškus planus: susituokti Rif Pointo misijoje ir užsakyti Izabelei Makenzi, kad numegztų man vestuvinę suknelę. Tie planai neišvengiamai išvirsdavo į juokus, tada juos atmesdavome ir vėl kurpdavome naujus. Taip įsitraukėme, jog nepastebėjome, kaip išblėso diena ir atvėso vakaro oras. Galų gale mus nutraukė senelė, atvėrusi langą ir sušukusi pareiti arbatos, tad atsistojome ir sustingę bei sušalę patraukėme į namus.

Sodą gaubė sutemos, pilnos tamsių šešėlių. Apie Sinklerį nebekalbėjome, tačiau visai netikėtai pajutau jį visur esant — ne vyrą, bet berniuką iš mano prisiminimų. Jis negirdimai bėgo per žolę ir nuo šešėlių po medžiais atsklido tylus nukritusių lapų šnaresys. Panūdau žinoti, ar Elvis kada nors išsivaduos nuo jo, tai nuliūdino, nes, kas bebūtų atsitikę ir kas čia begyventų, nesinorėjo, kad šioje vietoje vaidentųsi.

Deividas ėjo pirmas, tad stabtelėjęs paėmė šluotą ir karnų ir saugiai pastatė juos po klevu. Dabar laukė manęs, namo šviesų fone ryškiai išsiskyrė aukšta jo figūra.

— Kas yra, Džeine?

— Vaiduokliai, — atsiliepiau.

— Ten nieko nėra, — tarė jis.

Žvilgtelėjau dar kartą ir įsitikinau, kad jis teisus. Vien tik dangus, vanduo ir lapus blaškantis vėjas. Jokių vaiduoklių. Priėjau, Deividas paėmė mane už rankos ir mes kartu žengėme į vidų gerti arbatos.

Content

Пилчер Розамунда Vasaros pabaiga