Пайк Эприлинн

Sparnai

Skiriama Kenny - tam, kuris man taip ir liko mįslė

PIRMAS SKRIUS

Nepaisydami niūrios Lorelės nuotaikos, mergaitės batai linksmai kaukšėjo. Jai žingsniuojant Delnorto mokyklos koridoriais mokiniai palydėdavo smalsiais žvilgsniais.

Dukart patikrinusi tvarkaraštį, Lorelė susirado biologijos kabinetą ir nuskuodė užsiimti vietos prie lango. Jei jau reikia būti patalpoje, norėjo bent jau stebėti, kas vyksta lauke. Po truputį rinkosi ir kiti bendraklasiai. Vienas berniukas eidamas į klasės priekį nusišypsojo Lorelei, tad ji pabandė taip pat išspausti kažką panašaus į šypseną. Tikėjosi, jog neatrodė taip, lyg vaipytųsi.

Aukštas, išdžiūvęs vyras, prisistatęs ponu Džeimsu, ėmė dalyti vadovėlius. Knygos pradžia atrodė visai įprasta - augalų ir gyvūnų klasifikacija, Lorelei tai nebuvo nauja, o paskui prasidėjo žmogaus anatomijos pagrindai. Maždaug ties aštuoniasdešimtu puslapiu vadovėlio tekstas jau atrodė panašus j užsienio kalbą. Mergaitė tyliai suniurzgė. Regis, semestras bus ilgas.

Ponui Džeimsui tikrinant mokinius pagal sąrašą, Lorelė atpažino kelis vardus, jau girdėtus per pirmąsias dvi tą rytą turėtas pamokas, tačiau ji suprato, kad praeis dar daug laiko, kol įsimins bent pusę tų vardų ir ją supančių veidų. Jautėsi tarsi pasiklydusi nepažįstamų žmonių jūroje.

Mergaitės mama tikino, kad visi iki vieno antrosios klasės gimnazistai jausis taip pat - juk, kad ir kaip žiūrėsi, jiems tai taip pat pirmoji diena mokykloje, tačiau kiti mokiniai neatrodė nei pasimetę, nei išsigandę. Galbūt praleidę kelerius metus mokykloje jie jau priprato jaustis išsigandę ir pasimetę.

Pastaruosius dešimt metų Lorelė buvo visiškai patenkinta mokydamasi namuose ir nematė jokio reikalo to atsisakyti. Tačiau tėvai, regis, pageidavo vienintelei dukrai užtikrinti tai, kas geriausia. Kai jai buvo penkeri, tai reiškė mokymąsi namuose, mažame miesteliuke. Akivaizdu, kad dabar, kai Lorelei jau penkiolika, geriausiu tapo mokymasis gimnazijoje ir ne tokiame mažulyčiame mietelyje.

Klasėje įsivyravo tyla, o Lorelė atsikvošėjo tik tada, kai mokytojas darsyk pakartojo jos vardą.

- Lorelė Siuvel?

- Esu, - skubiai atsiliepė mergaitė.

Lorelė spėjo pasijusti labai nesmagiai, nes prieš ištardamas kitą pavardę mokytojas Džeimsas tiriamai nužvelgė ją pro akinių rėmelių viršų.

Lengviau atsidususi - buvo net sulaikiusi kvėpavimą bandydama pritraukti kuo mažiau dėmesio - mergaitė išsiėmė sąsiuvinį.

Kol mokytojas aiškino semestro mokymosi planus, ji neatitraukdama žvilgsnio stebeilijo į berniuką, prieš pamoką pradžiuginusį ją šypsena. Vos susilaikė pati nešyptelėjusi, kai pastebėjo, kad klasės draugas taip pat vogčia žvilgčioja į ją.

Kai ponas Džeimsas paleido mokinius pietauti, Lorelė apsidžiaugusi įsimetė knygą į krepšį.

- Sveika.

Mergaitė pakėlė akis. Tas pats ją stebėjęs berniukas. Labiausiai krito į akis jo žvilgsnis. Skaisčiai mėlynos akys, kontrastuojančios su rusva oda. Vos banguoti šviesiai rudi ilgoki plaukai švelnia banga krito ant kaktos.

- Tu Lorelė, tiesa? - sušvito šilta, bet kasdieniška šypsena, subolavo labai tiesūs dantys. Tikriausiai nešiojo breketus, nejučia braukdama liežuviu per natūraliai tiesius savo dantis pagalvojo Lorelė.

- Aha, - balsas užstrigo kažkur gerklėje ir pasijutusi kvailai mergaitė kostelėjo.

- Aš - Deividas. Deividas Losonas. Aš... norėjau tik pasisveikinti. Ir gal dar pasveikinti atvykus į Kreščento miestą.

Lorelė išspaudė šypsenėlę.

- Ačiū, - sumurmėjo.

- Gal norėtum pietauti kartu su manimi ir mano draugais?

- Kur? - paklausė mergaitė.

- Kavinėje, - keistu žvilgsniu mergaitę nudelbė Deividas.

- Aaa, - nusivylusi numykė ši. Vaikinukas gal ir nieko sau, bet Lorelė jautėsi pavargusi nuo tūnojimo viduje. - Tiesą pasakius, ketinu susirasti kokią vietelę lauke. - Kiek patylėjusi pridūrė: - Bet vis tiek, ačiū, kad pakvietei.

- Lauke ir man patiktų. Palaikyti tau draugiją?

- Tikrai norėtum?

- Tikrai. Turiu kuprinėje pietus, tad esu pasirengęs. Be to, - mesdamas ant peties kuprinę pareiškė berniukas, - neturėtum pirmąją dieną mokykloje praleisti viena.

- Ačiū, - kiek padvejojusi tarstelėjo mergaitė. - Būtų labai miela.

Jiedu kartu išėjo į vidinį kiemą ir susirado ne per daug šlapią žolės lopinėlį. Patiesusi ant žemės striukę Lorelė atsisėdo, o Deividas stypsojo apsirengęs.

- Ar tau nešalta? - paklausė berniukas, įtariai nužvelgęs jos trumpus džinsus ir palaidinukę.

Išsispyrusi iš batelių Lorelė panardino kojų pirštus į tankią žolę.

- Nedažnai sušąlu - bent jau ne čia. Jei būtume kur nors, kur yra sniego, tada pasijusčiau nekaip. Toks oras man puikiausiai tinka, - nejaukiai nusišypsojo mergaitė. - Mama net juokauja, kad esu šaltakraujė.

- Tau gerai. Atsikrausčiau čia iš Los Andželo prieš penkerius metus ir vis dar nepripratau prie tokių orų.

- Bet juk nėra taip šalta.

- Tikrai, - šyptelėjęs pritarė Deividas, - bet nelabai šilta. Kai jau buvome pragyvenę visus metus, pasidomėjau, kokie čia orai - ar žinai, kad skirtumas tarp vidutinės temperatūros liepą ir gruodį yra tik keturiolika laipsnių? Štai kas blogiausia.

Kol Deividas kramtė sumuštinį, o Lorelė knaibė šakute salotas, abu tylėjo.

- Mama įdėjo man dar vieną keksą, - nutraukė tylą Deividas. - Gal norėtum? - ištiesė nuostabų mėlynu glajumi apteptą keksiuką. - Keptas namuose.

- Ačiū, nenoriu.

Deividas įtariai nužvelgė mergaitės salotas, paskui - keksą.

Supratusi, ką berniukas pagalvojo, Lorelė atsiduso. Ir kodėl visi tuojau pat padaro tokią pat išvadą? Juk ji ne- vienintelė pasaulyje, kuriai tikrai patinka daržovės. Lorelė nagu pabarškino per

Sprite

gėrimo skardinę.

- Dietos nesilaikau.

- Aš ir ne...

- Esu vegetarė, - pertraukė Deividą mergaitė. - Ir, tiesą pasakius, gana griežta.

- Tikrai?

Lorelė linktelėjo, nejaukiai sukikeno.

- Nedažnai susiduri su vegetarais, tiesa?

- Tai jau taip.

- Kada čia atsikraustėte? - kostelėjęs paklausė Deividas.

- Gegužės mėnesį. Daug dirbau pas tėtį. Jis turi knygyną miesto centre.

- Tikrai? - nustebo Deividas. - Buvau ten praeitą savaitę. Puikus knygynas. Bet tavęs nemačiau.

- Tai vis per mamą. Tampė mane po parduotuves - visą savaitę pirkome reikmenis mokyklai. Šie metai pirmieji, kai mokausi ne namuose, tad jai vis atrodo, kad man ko nors trūksta.

- Mokeisi namuose ?

- Aha. O šiemet tėvai privertė eiti į mokyklą.

- Na, labai džiaugiuosi, kad jie taip padarė, - išsišiepė berniukas. Kelias sekundes sėdėjo nudelbęs akis į sumuštinį, paskui paklausė: - Ar ilgiesi miesto, kur anksčiau gyvenai?

- Kartais, - švelniai šyptelėjo mergaitė. - Bet ir čia gražu. Orikas, miestas, kuriame gyvenau anksčiau, yra tikrai mažytis. Tik penki šimtai gyventojų.

- Oho, - sukikeno Deividas. - Los Andželas šiek tiek didesnis.

Užsikvatojusi mergaitė paspringo gėrimu.

Atrodė, kad Deividas norėtų dar kažko paklausti, bet nuskambėjus skambučiui berniukas tik nusišypsojo.

- Ar galėtume rytoj vėl valgyti kartu? - Kiek palaukęs dar pridūrė: - Gal su mano draugais?

Lorelė nė nesusimąsčiusi vos neatšovė „ne“, bet Deivido draugija jai patiko. Be to, bendravimas buvo dar viena priežastis, kodėl mergaitės mama reikalavo, kad ji mokytųsi mokykloje.

- Žinoma, - skubiai atsakė Lorelė, kol neprarado drąsos. - Būtų smagu.

- Nuostabu, - atsistojęs Deividas ištiesė mergaitei ranką. Padėjo jai atsistoti, dar minutėlę kreivai šypsojosi, paskui sumurmėjo: - Na, manau... dar susitiksime.

Lorelė žvelgė jam pavymui. Švarkas ir laisvi džinsai atrodė beveik taip, kaip ir visų kitų, tačiau užtikrinta eisena išskyrė berniuką iš minios. Mergaitė pavydėjo to savimi pasitikinčio žmogaus žingsniavimo.

Gal, kada nors...

Trinktelėjusi kuprinę ant stalo, Lorelė sunkiai sudribo ant taburetės. Jos mama, Sara, pakėlė akis nuo minkomos duonos.

- Kaip sekėsi mokykloje?

- Užkniso.

Mamos rankos taip ir sustingo.

- Lorele, kaip kalbi.

- Tai, kad tikrai užkniso. Nėra tinkamesnio žodžio.

- Turėtum kiek luktelėti, mergyt.

- Visi spokso j mane, lyg būčiau kokia išsigimėlė.

- Spokso, nes esi naujokė.

- Atrodau kitaip nei visi.

- Nejaugi norėtum atrodyti taip pat?

Lorelė demonstratyviai užvertė akis aukštyn, bet teko pripažinti, kad mama čia teisi. Taip, ji mokėsi namuose ir gal šiek tiek palepinta, bet pati gerai žinojo, kad atrodo visai kaip modeliai žurnalų viršeliuose ir televizijoje.

Ir jai tai patiko.

Brendimas Lorelei nepridarė didelių rūpesčių. Beveik perregimos baltos odos neišmušė spuogais, o šviesūs plaukai nesiriebalavo. Ji buvo mažutė, liauna penkiolikmetė dailiu ovaliu veideliu ir šviesiai žaliomis akimis. Mergaitė visada buvo liekna, bet ne per daug liesa, o per pastaruosius kelerius metus kūnas įgavo kiek apvalesnes formas. Turėjo ilgas, grakščias kojas ir vaikščiojo tarsi šokėja, nors niekada nebuvo mokiusis šokti.

- Norėjau pasakyti, kad aš apsirengusi kitaip nei visi.

- Galėjai apsirengti taip pat, jei tik norėjai.

- Taip, bet kad visos mergaitės avi tuos gremėzdiškus storapadžius batus, siaurus džinsus ir vienus ant kito susi- velka kokius trejus marškinėlius.

- Na ir?..

- Nemėgstu aptemptų drabužių. Spaudžia, nejaukiai jaučiuosi. Ir iš viso, kam gali patikti avėti tuos storapadžius batus? Feee.

- Tai ir vilkėk, kas tau patinka. Jei tavo drabužiai atbaido galbūt drauges, tai jos ir nėra draugės, kokių tu norėtum.

Labai jau motiniškas patarimas. Mielas, nuoširdus ir visiškai nenaudingas.

- Ten siaubingai triukšminga.

Mama metė minkiusi duoną ir nubraukė nuo veido plaukus - ant antakio taip ir liko miltuota drūžė.

- Širdele, juk nesitikėjai, kad mokykloje bus tylu, kaip pas mudvi namuose. Būk protinga.

- Aš ir esu protinga. Nekalbu apie savaime suprantamą triukšmą, bet visi laksto kaip išprotėjusios beždžionės. Staugia, kaukia ir cypia iš visos gerklės. Ir dar tranko spintelių dureles.

Mama įsisprendė rankomis į šonus.

- Gal dar kas nors negerai?

- Taip. Koridoriuose tamsu.

- Ten netamsu, - šiek tiek pakeltu tonu atsiliepė mama. - Praeitą savaitę apėjau visą mokyklą - koridorių sienos baltos.

- Bet nėra jokių langų, tik tos baisios dienos šviesos lempos. Skleidžia tokią blausią šviesą, kad beveik visai neapšviečia koridorių. Juose tiesiog... tamsu. Pasiilgau O riko.

Mergaitės mama pradėjo dalyti tešlą kepaliukais.

- Zinai, ką pasakysiu? Gal šiandien nutiko kas nors gera?

Lorelė nuslinko prie šaldytuvo.

- Ne, - mama viena ranka užtvėrė jai kelią. - Pirma kas nors gera.

- Na... Sutikau mielą vaikinuką, - atrėžė mergaitė apeidama mamos ranką ir griebdama gėrimo skardinę. - Deividą... Deividą ar kažkaip panašiai.

Dabar jau atėjo mamos eilė užversti akis.

- Na, žinoma. Persikeliame j kitą miestą, užrašau tave j naują mokyklą ir pirmasis žmogus, ant kurio metiesi, vaikinas.

- Nieko panašaus.

- Erzinuosi.

Lorelė tyliai stovėjo ir klausėsi, kaip į stalą vis tekšteli tešla.

- Mama?

-Ką?

Lorelė giliai atsiduso.

- Ar man tikrai reikia eiti j mokyklą?

- Lorele, mes apie tai jau kalbėjomės, - trindama pirštais smilkinius murmėjo mama.

- Bet...

- Ne. Daugiau dėl šito nesiginčysime, - mama palinko virš stalo, veidą prikišo visai prie pat dukters. - Nemanau, kad esu pajėgi toliau tave mokyti. Metas į mokyklą.

- Galėtum užsakyti vieną tų namų mokymo programų. Mačiau internete, - skubiai išbėrė Lorelė neleisdama mamai net prasižioti.

- Ir kiek tai kainuoja? - pakėlusi vieną antakį tyliai paklausė mama.

Mergaitė tylėjo.

- Paklausyk, - patylėjusi prabilo mama, - kol mūsų namai Orike neparduoti, neturime atliekamų pinigų. Pati žinai šitai.

Nunarinusi galvą Lorelė žvelgė į stalą.

Pagrindinė priežastis, dėl kurios šeima persikraustė į Kreščento miestą, buvo ta, kad tėtis Vašingtono gatvėje nusipirko knygyną. Kiek anksčiau, tais metais važiuodamas per šį miestą jis pastebėjo ant bankrutavusio knygyno vitrinos iškabą, kad pastatas parduodamas. Lorelė prisiminė girdėjusi tėvus ištisas savaites aptarinėjant, ką jie galėtų padaryti, kad nusipirktų tą knygyną - nuo pat vedybų abu apie tai svajojo, bet vis neužtekdavo pinigų.

Paskui, baigiantis balandžiui, vyrukas, vardu Džeremajas Barnis, atėjo pas Lorelės tėvą su pasiūlymu, nes susidomėjo jo namu Orike. Tėtis namo grįžo vos ne šokinėdamas iš džiaugsmo. O paskui viskas klojosi taip greitai, kad Lorelė vos prisimena, kas nutiko pirmiausia. Jos tėvai praleido kelias dienas Brukingso banke, ir gegužės pradžioje knygynas jau priklausė jiems, o šeima kraustėsi iš mažo namelio Orike į dar mažesnį Kreščento mieste.

Tačiau slinko mėnesiai, o reikalai su Barniu vis dar nebuvo baigti. O kol nebaigti, pinigų trūko, tėvas po darbo ilgiausiai užtrukdavo knygyne, ir Lorelei teko kulniuoti į mokyklą.

Mama uždėjo šiltą, raminantį delną ant Lorelės rankos.

- Lorele, be to, kad mokymasis namuose kainuoja, turi išmokti susidoroti su naujovėmis. Tau tai bus tik į naudą. Kitąmet galėsi mokytis sustiprinto mokymo klasėse ir įstoti į kokį nors klubą ar komandą. Koledžo reklaminiuose bukletuose apie juos rašoma labai gražiai.

- Žinau, bet...

- Aš esu mama, - šypsena šiek tiek sušvelnino griežtą toną, - ir aš sakau „mokykla“.

Susikūprinusi Lorelė brūžino pirštu glaistu užpildytas siūles ant plytelėmis kloto stalviršio.

Mama pašovė į orkaitę kepaliukus, nustatė laikmatį - laikrodis ėmė garsiai tiksėti.

- Mama, ar turime tavo konservuotų persikų? Išalkau.

Mama sužiuro į dukrą.

- Tu alkana?

Vengdama žiūrėti mamai į akis Lorelė perbraukė pirštu per aprasojusią gėrimo skardinę.

- Išalkau po pietų. Per paskutinę pamoką.

Mama pabandė nesureikšminti šio reikalo, bet abi žinojo, kad tai neįprasta. Mergaitės tėvai jau seniai nedavė jai ramybės dėl netikusių valgymo įpročių. Lorelė valgydavo tik tam, kad įtiktų tėvams, bet pati nejuto, kad jai reikėtų valgyti, maistas jos nė kiek nedžiugino.

Štai kodėl mama galop sutiko prigrūsti pilną šaldytuvą

Sprite

gėrimo. Ji vis bambėjo dėl dar neviešinamos gazuotų gėrimų žalos, tačiau nieko negalėjo pasakyti prieš skardinėje esančias 140 kalorijų. Tai visu 140 kalorijų daugiau nei turi vanduo. Taigi Lorelė gaus daugiau energijos, net jei tas maistas menkavertis.

Mama nukurnėjo į podėlį paimti persikų stiklainio - gal baiminosi, kad dukra apsigalvos. Keistas jausmas Lorelės skrandyje prasidėjo per paskutiniąją ispanų kalbos pamoką, likus gal dvidešimčiai minučių iki skambučio. Pakeliui namo alkis šiek tiek aprimo, bet visai nepraėjo.

- Štai, - pareiškė mama statydama stiklainį priešais mergaitę. Paskui nusisuko palikdama ją ramybėje. Lorelė sužiuro į vaisius. Mama konservavo juos gana apdairiai - vienas persikas pusei ar maždaug pusei puodelio sulčių.

Mergaitė valgė persiką mažais kąsneliais ir spoksojo mamai į nugarą - laukė, kol ši atsisukusi žvilgtelės. Tačiau mama susikaupusi plovė indus ir nė kartelio neatsisuko. Vis tiek Lorelė jautėsi, lyg būtų pralaimėjusi įsivaizduojamą kovą, tad baigusi valgyti patyliukais pasiėmė nuo stalo

kurpinę ir ant pirštų galiukų išstypčiojo iš virtuvės mamai taip ir nespėjus atsigręžti

ANTRAS SKYRIUS

Nuskambėjo skambutis, biologijos pamoka baigta, tad Lorelė skubiai įgrūdo nekenčiamą vadovėlį kuo giliau į kurpinę.

- Kaip antroji diena?

Pakėlusi akis mergaitė pamatė Deividą, įsitaisiusį kitoje suolo pusėje, atbulai apžergusį kėdę.

- Gerai.

- Pasiruošusi?

Lorelė pamėgino nusišypsoti, bet burna neklausė. Kai vakar sutiko papietauti su Deividu ir draugais, idėja atrodė visai gera. Tačiau mintis, kad reikės susitikti su būriu visiškai nepažįstamų žmonių, vertė mergaitę susigūžti.

- Taip, - išspaudė, bet pati suprato, kad jos balsas skambėjo neįtikinamai.

- Esi tikra? Neprivalome.

- Visiškai tikra, - skubiai išpoškino mergaitė. - Tik palauk, kol susirinksiu daiktus. - Neskubėdama dėjosi sąsiuvinį ir rašiklius. Kai numetė vieną parkerį ant žemės, Deividas jį pakėlė ir ištiesė Lorelei. Paėmusi ji truktelėjo, bet berniukas rašiklio neatidavė - nepaleido tol, iki mergaitė pažiūrėjo į jį.

- Jie nesikandžioja, - rimtai patikino Deividas. - Pažadu.

Koridoriuje Deividas visą kelią neužsičiaupdamas tarškėjo, kol jiedu priėjo kavinę. Pamojavo grupelei, įsitaisiusiai ilgo, siauro stalo gale.

- Eime, - pakvietė Lorelę apkabindamas ją per liemenį.

Atrodė kiek keistoka, kad kas nors ją taip liečia, tačiau tai netikėtai nuramino. Berniukas lydėjo ją per sausakimšą praėjimą tarp stalų, o vos priėjus prie reikiamo stalo, ranką patraukė.

- Sveiki, visi. Čia Lorelė.

Deividas rodydamas į kiekvieną draugą sakė jų vardus, bet vos po penkių sekundžių Lorelė jau nebūtų galėjusi pakartoti nė vieno. Atsisėdusi ant tuščios kėdės šalia Deivido mergaitė ėmė gaudyti pokalbio nuotrupas. Užsimiršusi ji išsitraukė skardinę gėrimo, salotų su braškėmis ir špinatais bei sultyse konservuotų persikų, kuriuos tą rytą dar įdėjo mama.

- Salotos? Šiandien lazanijos diena, o tu valgai salotas?

Lorelė atsisuko į mergaitę garbanotais rudais plaukais,

kuri priešais save turėjo padėklą, nukrautą mokykliniais pietumis.

Neleisdamas Lorelei net pamėginti ką nors atsakyti, Deividas skubiai išpoškino:

- Ji vegetarė - ir dar labai griežta.

Pakėlusi antakį mergaitė dirstelėjo j sultyse plaukiojantį nediduką persiką.

- Man regis, ne tik vegetarė. Argi vegetarai nevalgo, pavyzdžiui, duonos?

Lorelė išspaudė šypseną.

- Kai kurie valgo.

Deividas užvertė akis aukštyn.

- Palik ją ramybėje, Celse.

- Atrodo, laikaisi kažkokios superdietos, - nekreipdama dėmesio į Deividą svarstė Celsė.

- Nieko panašaus. Tiesiog tokį maistą aš mėgstu.

Lorelė žiūrėjo, kaip Čelsė vėl nudelbia akimis salotas, tad suprato, kad tuojau pasipils dar daugiau klausimų. Tikriausiai geriau nei išgirsti dar dvidešimt klausimų Lorelei pasirodė išpoškinti:

- Mano virškinimo sistema nesusitvarko su įprastu maistu, - leptelėjo ji. - Nuo bet ko, išskyrus vaisius ir daržoves, man darosi bloga.

- Tai baisiai keista. Kas gali būti gyvas vien žalėsiais ? Ar buvai pas gydytojus? Nes...

- Celse? - Deivido balsas nuskambėjo tyliai, tačiau griežtai. Lorelė net suabejojo, ar dar kas nors prie stalo tai išgirdo.

Pilkos Celsės akys truputį išsiplėtė.

- Oi, atsiprašau, - nusišypsojo ji, o nuo šypsenos nušvito visas veidas. Lorelė sugavo save taip pat besišypsant. - Malonu susipažinti, - pasakė rudaplaukė. Paskui nudelbė akis į savo lėkštes ir nė kartelio net nežvilgtelėjo į Lorelės maistą.

Pertrauka truko tik dvidešimt aštuonias minutes - kad ir kaip žiūrėsi, trumpa - tačiau šiandien, regis, tęsėsi visą amžinybę. Kavinė buvo gana nedidelė, į sienas tarsi teniso kamuoliukai atsimušdami aidėjo balsai, skaudžiai žeidžiantys Lorelės ausis. Mergaitė jautėsi taip, lyg visi iš karto šauktų ant jos. Keli Deivido draugai pabandė įtraukti mergaitę j pokalbį, bet jai nepavyko susikaupti - kiekvieną minutę kavinėje, regis, darėsi vis karščiau. Niekaip negalėjo suprasti, kodėl šito niekas kitas nepastebi.

Šį rytą vietoje palaidinukės Lorelė apsivilko marškinėlius, nes pirmąją dieną mokykloje jautėsi nejaukiai. Tačiau dabar marškinėlių kaklas, atrodė, vis kyla aukštyn, aukštyn, kol galop mergaitė jautėsi lyg vilkėtų megztinį aukšta apykakle. Ir dar ankšta apykakle. Galop suskambus skambučiui ji nusišypsojo ir atsisveikinusi išdūmė pro duris Deividui nė nespėjus jos sugauti.

Skubiai numynė į tualetą, numetė ant grindų prie palangės kuprinę ir iškišo galvą į lauką. Įkvėpusi vėsaus sūraus oro atitraukė marškinėlius kuo toliau nuo kūno bandydama leisti vėjui atgaivinti. Per pietus nedavęs ramybės vos juntamas pykinimas išsisklaidė, tad mergaitė išskubėjo iš tualeto - kaip tik laiku, kad spėtų į kitą pamoką.

Po pamokų neskubėdama parkulniavo namo. Saulė ir gaivus oras atgaivino mergaitę, o skrandyje sukilęs šleikštulys visai dingo. Nepaisant šito, kai kitą rytą rinkosi, ką apsirengti, nusprendė vilktis palaidinukę.

Prieš biologijos pamoką Deividas klestelėjo ant kėdės šalia Lorelės.

- Neprieštarauji ? - pasiteiravo.

Mergaitė papurtė galvą.

- Ta, kuri paprastai čia sėdi, visą pamoką paišalioja širdeles kažkam, vardu Stivas. Tai šiek tiek blaško.

- Turbūt tai Stivas Taneris, - nusikvatojo berniukas. - Jis labai jau populiarus.

- Spėju, visos puola prie ryškiausios asmenybės, - mergaitė išsitraukė vadovėlį ir susirado lapą, kurio numerį mokytojas Džeimsas buvo užrašęs ant lentos.

- Ar norėsi šiandien vėl papietauti su manimi ? Ir mano draugais, - skubiai pridūrė.

Lorelė dvejojo. Ji numanė, kad berniukas šito klaus, bet vis dar nebuvo sugalvojusi, ką jam atsakyti, kad neįžeistų. Deividas jai labai patiko. Ir jo draugai visai nieko - tie, kuriuos per pietus pavyko išgirsti.

- Nemanau, - pradėjo Lorelė. - Aš...

- Ar dėl Celsės? Nenorėjo priversti tave drovėtis dėl maisto, ji tik visą laiką kalba tai, ką galvoja. Kai pripranti, tai netgi gaivinamai veikia.

- Ne, ne dėl jos - tavo draugai tikrai šaunūs. Bet negaliu... negaliu pakęsti kavinės. Jei turiu visą dieną tupėti viduje, tai bent per pietus privalau įkvėpti gryno oro. Spėju, dešimt metų laisvai mokiusis namuose, turiu problemų - ne taip lengva atsisakyti įpročių.

- Tai su draugais viskas gerai? - tyliai šnipštelėjo Deividas, nes mokytojas ėmė tildyti klasę.

Lorelė linktelėjo.

- Gal neprieštarausi, jei jie ateis pietauti kartu su mumis lauke?

Lorelė tylėjo, nes klausėsi prasidėjusios paskaitos apie biologinius tipus.

- Būtų smagu, - šnibštelėjo paskui berniukui.

Kai suskambo skambutis, Deividas pareiškė:

- Susitiksime lauke. Bėgu, perspėsiu draugus, kad jie gali ateiti, jei norės.

Kai baigėsi pietų pertrauka, Lorelė jau prisiminė bent pusės vaikų vardus ir sugebėjo įsiterpti į kelis pokalbius. Celsė ir Deividas kartu su ja nuėjo į kitą pamoką, ir būti su jais atrodė visiškai įprastas dalykas. Kai Deividas mestelėjo juokelį apie poną Džeimsą, koridoriais nuaidėjo Lorelės juokas. Vos po trijų dienų mokykla pradėjo darytis sava,

mergaitė nesijautė lyg pamestinukė, o žmonių spūstis, taip varginusi pirmadienį, dabar neatrodė tokia baisi. Pirmą kartą nuo išvykimo iš Oriko Lorelė nesijautė vieniša.

TREČIAS SKYRIUS

Kelios kitos savaitės mokykloje pralėkė dar greičiau nei Lorelė būtų galėjusi įsivaizduoti po tų netikusių pirmų dienų. Ji suprato, kaip pasisekė, kad sutiko Deividą - jiedu dažnai kartu užtrukdavo po pamokų, o ir Celsė mokėsi toje pačioje klasėje. Lorelė niekada nepietaudavo viena ir juto, kad atėjo tas metas, kai Deividą ir Celsę galėtų vadinti draugais. Ir pamokos visai patiko. Žinoma, mokytis kartu su visais tokiu pačiu tempu mergaitei buvo nauja, bet ji jau pradėjo prie to įprasti.

Pradėjo priprasti ir prie Kreščento miesto. Jis, žinoma, buvo didesnis nei Orikas, tačiau erdvus, o pastatai ne aukštesni nei dviejų aukštų. Visur, net prieš bakalėjos krautuvėlę, žaliavo aukštos pušys ir plačialapiai medžiai. Vejas dengė tanki žalia žolė, o beveik visus pastatus apsiviję vijokliai skleidė žiedus.

Vieną rugsėjo penktadienį, po tądien paskutinės ispanų kalbos pamokos, jau eidama pro duris Lorelė kaktomuša susidūrė su Deividu.

- Atsiprašau, - sustabdė mergaitę šis, uždėjęs jai ranką ant peties.

- Viskas gerai, pati nežiūriu kur einu.

Lorelė pažvelgė Deividui į akis. Droviai nusišypsojo ir tik tada jai toptelėjo j galvą, kad stypso užtverusi berniukui kelią.

- Oi, atsiprašau, - sumurmėjo traukdamasi nuo durų.

- Tai... kad aš tik... tiesą sakant, tavęs ir ieškojau.

Berniukas, regis, nervinosi.

- Gerai, - Lorelė iškėlė knygą, - tik turiu pasidėti j spintelę daiktus.

Jiedu nuėjo prie Lorelės spintutės, į kurią įkišusi vadovėlį mergaitė klausiamai sužiuro į Deividą.

- Aš tik pagalvojau, gal norėtum šiandien po pietų su manimi pasivaikščioti ?

Lorelė šypsojosi, tačiau juto, kaip pilve sukirba jaudulys. Kol kas jųdviejų draugystė apsiribojo tik mokykla. Lorelė staiga suprato, kad dorai nė nenutuokia, ką Deividas mėgsta veikti, kai nepietauja ir nesimoko. Galimybė šitai sužinoti staiga pasirodė patraukli.

- Ką ketini veikti ?

- Už mano namų yra miškelis. Kadangi tu mėgsti būti lauke, pagalvojau, kad galėtume eiti pasivaikščioti. Ten yra toks tikrai šaunus medis, tad pamaniau, kad tau galbūt patiktų jį apžiūrėti. Na, tiesą sakant, du medžiai, bet... suprasi, kai pamatysi. Aišku, jei tik norėtum.

- Noriu.

-Tikrai?

- Žinoma, - nusišypsojo Lorelė.

- Puiku, - berniukas nužvelgė koridoriaus gale esančias galines duris. - Bus greičiau, jei išeisime pro galinį išėjimą.

Lorelė nusekė paskui Deividą per pilną vaikų koridorių, išėjo į gaivų rugsėjo orą. Saulė bandė prasiskverbti pro rūko šydą, buvo vėsoka ir drėgna. Pūtė vakaris vėjas, nešantis surstelėjusį vandenyno kvapą. Lorelė giliai kvėpavo mėgaudamasi rudenišku oru. Jiedu priėjo ramų sklypą maždaug už pusės mylios į pietus nuo Lorelės namų.

- Tai tu gyveni su mama, - pasiteiravo Deivido.

- Aha. Tėvai išsiskyrė, kai man buvo devyneri. Mama atsiėmė mane iš mokyklos ir persikraustėme čionai.

- Kuo ji dirba?

- Vaistininke Medicine Shoppe vaistinėje.

- Oho, - nusijuokė Lorelė. - Keistas sutapimas.

- Kodėl?

- Mano mama - patyrusi natūropatė.

- Kas tai per dalykas?

- Natūropatu vadinamas tas, kuris visus vaistus gamina iš žolelių. Mama netgi pati augina kelių rūšių vaistažoles. Niekada nesu gavusi jokių vaistų, net paracetamolio.

Deividas įsistebeilijo į mergaitę.

- Tikriausiai juokauji!

- Nė kiek. Mama gamina gydomuosius mišinius, kuriuos vartojame vietoje vaistų.

- Maniškė išprotėtų. Ji mano, kad viską galima gydyti tabletėmis.

- O mano mama mano, kad gydytojai tik ir siekia pribaigti žmogų.

- Manau, jos abi turėtų ko pasimokyti viena iš kitos.

- Tikriausiai, - nusikvatojo Lorelė.

- Ar tavo mama niekada nesikreipia j gydytojus?

- Niekada.

- Tai gal ir pagimdė tave namuose?

- Mane įvaikino.

- Oi, tikrai? - Deividas kelias akimirkas patylėjo. - Ar žinai, kas tavo tikrieji tėvai ?

- Ne, - prunkštelėjo mergaitė.

- Kodėl juokiesi ?

Lorelė prikando lūpą.

- Ar pažadi nesijuokti ?

- Prisiekiu, - apsimestinai rimtai pakėlė ranką Deividas.

- Kažkas paliko mane krepšyje prie įtėvių namo durų.

- Negali būti! Tu jau čia visai mane mulkini. - Lorelė išpūtė akis. - Tai tu rimtai? - atsiduso Deividas.

- Taip, esu kūdikis, rastas krepšyje. Teisingiau, net ne kūdikis. Atrodžiau kaip trejų. Mama pasakojo, kad jiems atidarius duris spardžiausi ir bandžiau išsiropšti iš krepšio.

- Tai tu buvai jau paūgėjusi? Mokėjai kalbėti?

- Taip. Mama sakė, kad kalbėjau juokingu akcentu, kuris išsilaikė dar metus.

- Tai bent. Ir nežinojai, iš kur esi?

- Sako, kad žinojau tik vardą, nieko daugiau. Nei iš kur esu, nei kas nutiko, nieko panašaus.

- Keisčiausias pasaulyje dalykas, kokį tik kada girdė-

- Užvirė tikra košė dėl įstatymų. Kai tėvai nusprendė įsivaikinti mane, nusamdė privatų seklį, kad surastų mano gimdytojus ir visą kitą informaciją apie laikiną globą ir panašius dalykus. Kol visi nesklandumai išsisprendė, užtrukome dvejus metus.

- Ar gyvenai vaikų namuose ?

- Ne. Teisėjas, su kuriuo bendravo mano tėvai, buvo gana geranoriškas, tad viso proceso metu leido man gyventi su tėvais. Kiekvieną savaitę mus aplankydavo socialinė darbuotoja. Ir dar, iki man suėjo septyneri, jie neturėjo leidimo išsivežti mane iš valstijos.

- Nesąmonė. Ar kada susimąstei apie savo kilmę?

- Anksčiau - taip. Bet kai vis nerandi atsakymo, po kurio laiko liaujiesi galvoti, nes tai tik kelia nerimą.

- Jei būtų galimybė sužinoti, kas tavo tikroji motina, ar norėtum?

- Nežinau, - atsakė mergaitė kišdama rankas į kišenes. - Gal. Bet man patinka mano gyvenimas. Nesigailiu, kad patekau pas dabartinius mamą ir tėtį.

- Tai šaunu, - Deividas parodė į keliuką. - Eisime čia, - pažvelgė į dangų. - Regis, greitai lis. Pasidėkime kuprines ir gal dar spėsime apžiūrėti medį.

- Ar tai tavo namai? Labai gražūs.

Jiedu ėjo pro nediduką baltą namelį su ryškiai raudonomis durimis. Spalvingos gvaizdūnės vešėjo gėlių lysvėje, besidriekiančioje priešais namą.

- Kurgi ne, - sukdamas į taką namo link išdrožė Deividas. - Šią vasarą net dvi savaites praleidau su teptuku rankoje.

Numetę kuprines prie pagrindinio įėjimo vaikai patraukė į tvarkingą, paprastą virtuvę.

- Gal galėčiau kuo nors pavaišinti ? - žengdamas į virtuvę ir atidarydamas šaldytuvą paklausė Deividas. Ištraukęs skardinę gazuoto gėrimo nuo spintelės dar pagriebė dėžutę pyragaičių su įdaru Tivinkies.

Pamačiusi pyragėlius, Lorelė iš paskutiniųjų pasistengė susilaikyti nesuraukusi nosies. Apsižvalgė po virtuvę. Akys užkliuvo už dubens su vaisiais.

- Ar galėčiau pasivaišinti? - paklausė rodydama į šviežutėlę žalią kriaušę.

- Aha. Čiupk ir neškis, - berniukas iškėlė vandens butelį. - Vandens?

- Žinoma, - šyptelėjo Lorelė.

Prisikimšęs kišenes užkandžių, Deividas parodė į galines duris.

- Štai, čia.

Priėjęs prie išėjimo, jis atstūmė suveriamas duris.

Mergaitė išėjo j gerai prižiūrimą, tvora aptvertą vidinį kiemelį.

- Atrodo, čia nėra jokio išėjimo.

- Neįgudusiai akiai - galbūt, - nusijuokė Deividas.

Priėjęs prie šlakbetonio blokų tvoros, berniukas mikliai

liuoktelėjo, pasikabino ir prisitraukęs užsiropštė ant bloko viršaus. įsitaisęs pašaukė.

- Eikš, - ištiesė ranką, - padėsiu.

Lorelė nepatikliai nužvelgė jį, tačiau ranką ištiesė. Jiedu įveikė tvorą stebėtinai lengvai.

Medžiai buvo išsikeroję iki pat tvoros, tad vos stryktelėję žemyn jie atsidūrė miške, po kojomis plytėjo storas, minkštas nukritusių lapų kilimas. Tankus šakų sąžalynas slopino tolumoje riedančių automobilių ūžesį. Lorelė susižavėjusi žvalgėsi aplink.

- Gražu.

Įsisprendęs rankomis į šonus, Deividas dirstelėjo į mergaitę.

- Spėju, kad neblogai. Nesu didelis pasivaikščiojimų mėgėjas, bet čia randu daug skirtingų augalų, kuriuos galiu apžiūrinėti mikroskopu.

Lorelė prisimerkusi sužiuro j draugą.

- Ar turi mikroskopą? Tikrai, pamišęs dėl mokslų, - prunkštelėjo mergaitė.

Deividas nusikvatojo.

- Taip. Bet Klarką Kentą, Supermeną, taip pat visi laikė pamišėliu. Prisimink filmą, kuo tai baigėsi.

- Nori pasakyti, kad esi supermenas? - erzinosi mergaitė.

- Niekada negali žinoti, - atšovė Deividas.

Lorelė nusikvatojo ir staiga susidrovėjusi nudelbė akis žemyn. Kai vėl pasižiūrėjo į berniuką, šis spoksojo j ją. Žvilgsniai susitiko. Lorelei patiko, kaip jis žiūrėjo į ją - švelniai ir tiriamai. Tarsi būtų galėjęs daugiau sužinoti apie ją paprasčiausiai tyrinėdamas veidą.

Po kiek užsitęsusios akimirkos šiek tiek susigėdęs Deividas nusišypsojo ir kryptelėjo galva į vos įžiūrimą taką.

- Tas medis štai ten.

Berniukas numynė pirmas, regis, be jokio reikalo šen ir ten vinguriuojančiu taku. Tačiau po kelių minučių dūrė pirštu j visai šalia kelio besistiebiantį medį.

- Oho, - susižavėjo Lorelė. - Tai bent.

Kaip Deividas ir minėjo, tai buvo du medžiai - alksnis ir eglė - išdygę visai greta. Jų kamienai susipynė, susiraizgė, ir galop išaugo medis, kurio šakos vienoje pusėje žaliavo nuo spyglių, o kitoje šlamėjo platūs lapai.

- Radau j j, kai tik mudu su mama atsikraustėme čia gyventi.

- O kur dabar tavo tėtis ? - paklausė Lorelė, atsirėmusi nugara j medį, taisydamasi sėsti ant minkštos lapų krūvos. Išsitraukė iš kišenės kriaušę.

Deividas kimiai nusikvatojo.

- San Fransiske. Dirba didžiulėje kompanijoje teisininku.

- Dažnai mataisi su juo?

Deividas prisėdo ant žemės šalia Lorelės, keliu vos prisilietė mergaitei prie kojos. Ji nepasitraukė.

- Kartą per kelis mėnesius. Jis turi asmeninį lėktuvą, tad atskridęs į Maknamaros Fildo oro uostą Kreščento miestelyje pasiima mane savaitgaliui.

- Šaunu.

-Gal.

- Nemėgsti tėčio.

- Visai nieko, - gūžtelėjo Deividas. - Bet jis mus paliko, niekada nebandė rasti daugiau laiko man, tad nejaučiu, kad būčiau jam labai svarbus, supranti ?

- Gaila, - palingavo galva mergaitė.

- Viskas gerai. Mes visada smagiai leidžiame laiką.

Kelias minutes jiedu sėdėjo tylėdami, miško aikštelėje

tvyranti ramybė apėmė ir juos. Tačiau kai dangų perskrodė griaustinis, abu staiga sužiuro aukštyn.

- Geriau jau parvesiu tave namo. Tuojau prapliups lyti.

Lorelė atsistojo, nusipurtė prikibusius lapus.

- Ačiū, kad atsivedei, - tarstelėjo rodydama į medį. - Labai šaunus dalykas.

- Džiaugiuosi, kad patiko, - tarė Deividas, vengdamas žiūrėti mergaitei j akis. - Bet... medis buvo ne svarbiausias dalykas.

- Oi, - išgirdusi komplimentą, Lorelė pasijuto nejaukiai.

- Štai, čia, - parodė kelią Deividas ir nusisuko, nes veidas vos raustelėjo.

Per tvorą jie persiropštė, kai jau tiško pirmieji lietaus lašai.

- Gal norėtum paskambinti mamai, kad atvažiuotų tavęs pasiimti ? - paklausė Deividas, kai jiedu jau buvo virtuvėje.

- Ne, viskas gerai.

- Bet juk lyja. Turėčiau palydėti tave.

- Nieko tokio. Tikrai - mėgstu vaikštinėti per lietų.

- Tada galiu tau paskambinti, - kiek patylėjęs išpoškino berniukas. - Gal rytoj?

- Žinoma, - nusišypsojo Lorelė.

Tačiau Deividas nesitraukė nuo virtuvės durų.

- Durys - čia, tiesa? - kiek galėdama mandagiau pasiteiravo mergaitė.

- Taip. Tik negaliu paskambinti tau, kol nežinau telefono numerio.

- Oi, atsiprašau, - išsitraukusi rašiklį Lorelė užrašė numerį užrašų knygelėje šalia telefono aparato.

- Gal galėčiau duoti tau savąjį?

- Žinoma.

Lorelė pradėjo atseginėti kuprinę, tačiau Deividas ją sustabdė.

- Neieškok, štai... - paėmęs mergaitės delną užrašė ant jo savo telefono numerį. - Šitaip jo nepamesi, - droviai pridūrė.

- Puikumėlis. Tai pakalbėsime paskui, - šiltai nusišypsojusi berniukui Lorelė nėrė į gana stipriai pliaupiantį lietų.

Paėjėjusi gatve tiek, kad jau nebuvo matyti Deivido namų, ji nusmaukė nuo galvos gobtuvą ir pakėlė veidą j dangų. Giliai traukė orą, o vanduo tiško ant skruostų ir varvėjo kaklu. Jau ketino išskėsti rankas, bet staiga prisiminė telefono numerį. Sugrūdusi rankas į kišenes paspartino žingsnį - nuskubėjo šypsodamasi švelniai teškenančiam ant galvos lietui.

Kai mergaitė grįžo namo, telefonas skambėjo. Mamos, regis, nebuvo namuose, tad Lorelė keliais šuoliais prilėkusi griebė telefono ragelį, kol dar tas nenustojo skambėti.

- Klausau, - uždususi prašvokštė.

- O, sveika. Tu jau namuose? Ką tik ketinau palikti žinutę.

- Deividas?

- Aha. Atsiprašau, kad taip greitai paskambinau, - tarškėjo berniukas, - bet pagalvojau, kad kitą savaitę laikysime biologijos testą, ir pamaniau, gal tu norėtum užeiti rytoj ir kartu pasimokyti.

- Rimtai? - nustebo Lorelė. - Tai būtų nuostabu! Taip jaudinuosi dėl to testo. Jaučiuosi, lyg žinočiau tik pusę to, ką reikia išmokti.

- Puiku, - apsidžiaugė berniukas ir nutilo. - Ne tai puiku, kad jaudiniesi, - ėmė teisintis, - bet puiku, kad... na, supranti.

Girdėdama, kaip Deividas kliūva už savo paties žodžių, Lorelė net nusišypsojo.

- Kada?

- Bet kada. Rytoj nieko neveikiu, nebent reikėtų padėti mamai tvarkytis namuose.

- Gerai, paskambinsiu.

- Puiku. Iki rytojaus.

Lorelė atsisveikino ir padėjo telefono ragelį. Liuoksėdama aukštyn iš karto per du laiptelius mergaitė šypsojosi.

KETVIRTAS SKYRIUS

Šeštadienio rytą Lorelė praplėšė akis švintant. Nekreipė dėmesio - visada, kiek tik save prisiminė, buvo „vyturys“. Keldavosi bemaž valanda anksčiau nei tėvai, tad prieš keliaudama j mokyklą, kur ilgas valandas tekdavo tupėti patalpoje, galėdavo viena pavaikštinėti ir pasimėgauti nugarą šildančiais saulės spinduliais ir skruostus glamonėjančiu vėjeliu.

Užsitraukusi sarafaną, iš dėklo, pastatyto prie galinių durų, mergaitė išsitraukė seną mamos gitarą ir tylutėliai išsprūdo j lauką pasimėgauti ramia ankstyvo ryto gaiva. Išvaikęs skaisčius giedrus rytus, vėlyvas rugsėjis atnešė nuo vandenyno vis plūstančią miglą, iki pietų užklojančią miestą.

Lorelė nukulniavo trumpu takeliu, vedančiu per vidinį kiemelį. Nors namas buvo nedidukas, jį supantis sklypas atrodė gana didelis, o mergaitės tėvai svarstė, kad būtų gerai kada nors jį dar praplėsti. Kieme augo keli namui pavėsį teikiantys medžiai, be to, Lorelė praleido beveik visą mėnesį padėdama mamai sodinti galybes gėlių ir pagal visas lauko sienas besivyniojančius vijoklius.

Seimai priklausantis namas buvo vienas iš daugelio pagret išsirikiavusių, tad iš abiejų pusių gyveno kaimynai, bet, kaip ir daugelio kitų Kreščento miesto namų, galinis kiemas ribojosi su laukiniu mišku. Lorelė dažniausiai eidavo pasivaikščioti vingiuotais takeliais palei upelį, srūvantį per nediduko slėnio vidurį lygiagrečiai namų, išsirikiavusių vienas greta kito.

Šiandien mergaitė nutapeno iki pat upelio ir prisėdo ant kranto. Sumerkė kojas į vėsų vandenį, kuris rytais būdavo ypač skaidrus ir gaivus, tik vėliau ieškodami maisto visokie vabalai ir uodai išlįsdavo ir nutaškuodavo vandens paviršių.

Atrėmusi į kelį gitarą Lorelė pradėjo brazdinti pavienius akordus, po kurio laiko suskambo ir melodija. Smagu, kai aplinkui liejasi muzikos garsai. Mergaitė pradėjo groti prieš trejus metus, kai palėpėje rado seną motinos gitarą. Jai verkiant reikėjo keisti stygas, suderinti, bet Lorelė įtikino mamą, kad tuo verta užsiimti. Mama pareiškė, kad ta gitara dabar Lorelės, bet mergaitei vis tiek labiau patiko manyti, jog gitara - mamos. Tarsi kokia sena šeimos relikvija.

Mergaitei ant peties nutūpęs vabzdys ėmė ropoti per nugarą. Lorelė tekštelėjo per jį, ir pirštai kažką užčiuopė. Ištiesusi ranką kuo toliau, pačiupinėjo dar sykį. Po oda vis dar buvo keistas apvalus, vos užčiuopiamas gumbelis. Pasuko kaklą, bet per petį nieko negalėjo įžiūrėti. Pačiupinėjo dar kartą, mėgindama suprasti, kas gi ten. Galop sunerimusi atsistojo ir patraukė namo apžiūrėti veidrodyje.

Užrakinusi vonios kambario duris Lorelė prisėdo priešais veidrodį ir gręžėsi atgal, kol pamatė veidrodyje savo nugarą. Nusmaukusi sarafaną žemyn ėmė ieškoti iškilimo. Štai jis - visai tarp menčių - nedidelis iškilus apvalumas, beveik nesiskiriantis nuo aplinkui esančios odos. Vos pastebimas, bet neabejotinai esantis. Mergaitė nedrąsiai pamaigė gumbelį - neskauda, tačiau krapštant ėmė tarsi niežėti. Atrodė visai kaip spuogas. „Gal ir gerai, - ironiškai pamanė mergaitė. - Tik visai negeras tas gerumas.“

Išgirdusi per koridorių nugirgždant tylius mamos žingsnius, mergaitė iškišo galvą iš vonios kambario.

- Mama!

- Aš - virtuvėje, - žiovaudama atsiliepė ši.

Lorelė nusekė jai iš paskos.

- Man ant nugaros kažkoks gumbas. Gal galėtum pažiūrėti ? - paklausė atsukdama nugarą.

Mama kelis kartus atsargiai paspaudė gumbelj.

- Paprasčiausias spuogas, - pareiškė.

- Ir aš taip maniau, - pritarė Lorelė užsitraukdama sarafaną aukštyn.

- Bet tu juk neturi spuogų, - susigriebė mama. - Gal pradėjai... na, žinai?

Lorelė skubiai papurtė galvą.

- Čia tik vienas spuogelis, - dusliai atsiliepė ir pernelyg linksmai nusišypsojusi pridūrė: - Kaip tu visada kartoji, neatsiejama brendimo dalis, - nusisukusi mergaitė išskuodė iš kambario mamai nespėjus nieko daugiau paklausti.

Grįžusi į kambarį prisėdo ant lovos ir ėmė pirštu braukyti per gumbelį. Jautėsi keistai rami - iškilus pirmajam spuogui pasijuto tarsi išlaikiusi brandos egzaminą, įšventinimo ceremoniją. Mergaitė patyrė brendimą ne visai taip, kaip rašoma vadovėliuose. Spuogai jos niekada nekamavo, be to, kaip ir turėjo būti, net kiek anksčiau iškilus krūtinei ir suapvalėjus klubams, sulaukusi penkiolikos su puse ji vis dar nesirgo mėnesinėmis.

Mama šito nesureikšmino sakydama, jog nežinant mergaitės biologinės motinos medicininės istorijos galima tik spėlioti, manyti, kad tai visai normalu, nes paveldėta. Tačiau Lorelė jau matė, kad mama pradeda jaudintis.

Mergaitė apsivilko įprastą palaidinukę, džinsus ir iššukavusi plaukus ėmė rišti juos į uodegą. Tada prisiminė tuos paraudusius spuogus, kuriuos retkarčiais pastebėdavo ant kitų mergaičių nugarų rengiantis rūbinėje, ir paliko plaukus palaidus. Tik todėl, kad vėliau tas spuogas gali pavirsti bjauresniu.

Ir dar svečiuojantis pas Deividą. Tai būtų suknistas reikalas.

Sugriebusi obuolį, mergaitė iškurnėjo pro duris ir atsisveikindama šūktelėjo mamai. Buvo jau beveik prie Deivido namų, kai pakėlusi aukštyn akis išvydo priešpriešiais bėgančią Celsę. Pamojavusi draugei, Lorelė pašaukė ją.

- Sveikutė, - apsidžiaugė Čelsė, jai aplink veidą linksmai sušokčiojo garbanėlės.

- Nežinojau, kad bėgioji, - šypsodamasi tarė Lorelė.

- Bėgioju krosą. Dažniausiai treniruojamės su komanda, bet šeštadieniais - kiekvienas atskirai. Ką tu veiki ?

- Einu pas Deividą, - paaiškino Lorelė. - Mokysimės.

- Sveika atvykusi j Deivido Losono gerbėjų klubą, - nusikvatojo Celsė. - Aš jau išrinkta prezidente, bet tu galėtum tapti iždininke.

- Nieko panašaus, - užginčijo Lorelė, pati abejodama, ar kalba tiesą. - Mes ketiname tik pasimokyti. Pirmadienį manęs laukia biologijos testas, kur tikrai susimausiu, jei kas nors nesiims rimtai padėti.

- Deivido namai čia pat, už kampo. Palydėsiu.

Pasukusios už kampo mergaitės išgirdo elektrinės žoliapjaustės burzgimą. Deividas nepastebėjo besiartinančiųjų, tad sustojusios abi įsispoksojo.

Berniukas stūmė žoliapjaustę per tankiai sužėlusią žolę vilkėdamas tik senus sportinius batelius ir džinsus. Krūtinė ir rankos buvo liesos, tačiau išvagotos raumenų, oda - įdegusi saulėje, žvilganti nuo smulkučių prakaito lašelių. Apšviestas ryto saulės, berniukas judėjo grakščiai.

Lorelė negalėjo susilaikyti nežiūrėjusi.

Daugybę kartų buvo mačiusi vaikinus bėgiojant aplinkui be marškinėlių, bet šis kartas atrodė ypatingas. Stebėjo, kaip įsitempia Deivido rankos, kai jis pasiekia ypač tankų vejos sąžalyną ir turi stipriau stumti žoliapjaustę. Mergaitei net šiek tiek suspaudė širdį.

- Oi, kaip devintame danguje, - sušnibždėjo Celsė, nė nesistengdama paslėpti akyse žėrinčio susižavėjimo.

Tarsi pajutęs esąs stebimas, Deividas staiga atsisuko ir pažvelgė Lorelei į akis. Nunarinusi galvą ši ėmė apžiūrinėti kojas.

Celsė nė nemirktelėjo.

Kai Lorelė pagaliau pakėlė galvą, Deividas jau rengėsi marškinėlius.

- Sveikos, draugužės. Ankstyvos.

- Ar dar anksti ? - sukluso Lorelė. Juk jau beveik devynios valandos. - Oi, - staiga susigriebė susigėdusi, - pamiršau paskambinti.

- Nieko tokio, - šypsodamasis gūžtelėjo pečiais Deividas. Parodė į žoliapjaustę. - Aš jau atsikėlęs.

- Na, turiu bėgti, - staiga uždususi sušvokštė Celsė. - Tikrai. - Nusisukusi, kad jos veidą matytų tik Lorelė, be garso nusistebėjo: - Oho! - ir pamojavusi draugams nudūmė gatve.

Deividas sukikeno, vis dar žvelgdamas jai pavymui papurtė galvą. Atsisukęs j Lorelę paklausė:

- Eime? Biologija laukia kaip niekas kitas.

Kai pirmadienį mokiniams išdalijo testus, Deividas atsisuko j Lorelę.

- Na, ir kaip? Tikrai pasirodė toks sunkus?

Mergaitė nusišypsojo.

- Gerai. Visai nebaisus. Bet tik todėl, kad padėjai.

Jiedu mokėsi šeštadienį gal tris valandas ir dar kokią valandą kalbėjosi sekmadienio vakarą. Reikia pripažinti, kad tas telefoninis pokalbis neturėjo nieko bendra su biologija, bet gal ji išmoko kai ko osmoso būdu. Taip, teisingai - osmosas telefonu.

Prieš atsakydamas berniukas tarsi kiek padvejojo.

- Galėtume taip daryti visada. Norėjau pasakyti - mokytis kartu.

- Aha, - pritarė Lorelė, pagalvojusi apie tai, kad kiti kartai būtų ramesni. - Ir kitą sykį galėtum ateiti pas mane, - pridūrė.

- Puiku.

Kai baigėsi biologijos pamoka, pylė lietus, tad draugai susibūrė po nedidele stogine. Beveik niekas ten nepietaudavo, nes nebuvo ne tik stalo - net ir jokio grindinio, bet Lorelei patiko tas grumstuotas žolės lopinėlis, niekada visiškai neišdžiūstantis net ir po stogu.

Lyjant lietui didžioji dauguma vaikų liko viduje, kartu su Lorele išėjo tik Celsė ir Deividas bei dar vienas berniukas, vardu Rajanas. Deividas mėtėsi su juo iš duonos trupinių, o Celsė komentavo - kritikavo taiklumą, netikusią sportinę formą ir nesugebėjimą susivaldyti ir netrankyti žiūrovių.

- Na, šitas tai jau buvo mestas tyčia, - pareiškė garbanė, imdama trupinį, kuris atsimušė tiesiai jai į krūtinę, ir sviesdama jį atgal berniukams.

- Neeee, netyčia, - teisinosi Rajanas. - Juk pati sakei, kad nesugebu į nieką pataikyti.

- Tai gal tada taikykis į mane, tada galėsiu būti rami, kad niekada nepataikysi, - atšovė Celsė. Atsidususi atsisuko į Lorelę. - Esu tiesiog nesukurta gyventi šiaurės Kalifornijoje, - pasiguodė braukdama nuo veido plaukus. - Vasarą dar viskas gerai, plaukai klauso, bet vos tik prasideda nors menkiausias lietutis - paukšt, ir štai kokios nesąmonės!

Celsė turėjo rudus kaštoninius plaukus, ilgomis garbanomis krintančius ant nugaros. Saulėtomis dienomis garbanos buvo švelnios, šilkinės, o drėgname ir šaltame ore - toks būdavo beveik pusę dienų - plaukai darėsi neklusnūs ir pasišiaušę. Mergaitės akys buvo šviesiai žalios - jos priminė Lorelei vandenyną kylant saulei - prieblandoje bangos atrodė be galo nuostabios.

- O man tavo plaukai gražūs, - nustebo Lorelė.

- Tai tik todėl, kad jie ne tavo. Turiu kasdien naudoti specialius šampūnus ir kondicionierius, kad galėčiau susišukuoti, - pasiguodė Celsė ir perbraukė ranka per tiesius lygius Lorelės plaukus. - Taviškiai tokie švelnūs. Kuo juos plauni?

- Oi, bet kuo.

- Hmmm, - Celsė darsyk palietė draugės plaukus. - Ar naudoji nenuplaunamą kondicionierių? Maniškiams toks tinka geriausiai.

Lorelė giliai atsiduso ir pratarė:

- Tiesą pasakius... nenaudoju nieko. Nuo bet kokio balzamo mano plaukai tampa riebūs, lyg taukuoti. O jei naudoju šampūną, tai plaukai labai, tikrai labai išsausėja, net nuo drėkinamojo.

- Tai tu visai neplauni galvos? - ši mintis Celsei buvo visai nesuvokiama.

- Labai gerai perplaunu vandeniu. Na, galva tikrai švari.

- Bet nenaudoji jokio šampūno?

Lorelė papurtė galvą ir jau nusiteikė išgirsti kritišką pastabą, bet Celsė tik sumurmėjo „tau pasisekė“ ir nusisukusi kibo valgyti.

Tą vakarą Lorelė ėmė tyrinėti plaukus. Ar juos reikia plauti? Bet plaukai atrodė kaip visada. Atsukusi nugarą į veidrodį mergaitė ėmė spaudyti ir maigyti gumbelį. Šeštadienio rytą atrodęs mažutis, per savaitgalį užaugo gana didelis.

- Prakeiktas pirmasis spuogas, - sumurmėjo savo atvaizdui veidrodyje.

Kitą rytą Lorelė pabudo nuo nestipraus peršėjimo tarp menčių. Bandydama nepasiduoti panikai mergaitė nuskubėjo į vonios kambarį ir atsigręžusi pasižiūrėjo į atvaizdą veidrodyje.

Gumbas buvo didesnis nei nykščio galas!

Ne, tai ne spuogas. Mergaitė atsargiai paspaudė jį ir visur, kur palietė pirštai, nusmelkė keistas dilgčiojimas. Apimta baimės ji prispaudė prie krūtinės naktinius ir nulėkė koridoriumi prie tėvų miegamojo. Jau kėlė ranką pasibelsti, tačiau prisivertė sustoti ir atsikvėpti.

Pažvelgusi j save staiga pasijuto kvailai. Ką ji sau mano? Stovi koridoriuje apsirengusi ne ką daugiau nei apatiniai. Susigėdusi pasitraukė nuo tėvų kambario durų ir nuspūdinusi j vonios kambarį užšovė duris kaip galėdama greičiau ir tyliau. Atsisukusi į veidrodį ėmė vėl tyrinėti gumbą. Sukiojosi, apžiūrinėjo jį įvairiais kampais, kol galop įtikino save, kad jis nė iš tolo nėra toks didelis, kaip buvo pasirodę.

Lorelė buvo pripratinta galvoti, kad žmogaus kūnas pats žino, kaip pasirūpinti savimi. Dauguma dalykų, jei nepradedi jų gydyti, praeina patys. Abu mergaitės tėvai taip elgdavosi. Jie niekada nėjo pas gydytojus, nevartojo antibiotikų.

- Tai tik didžiulis spuogas. Pats pranyks, - pareiškė Lorelė atvaizdui veidrodyje. Balsas skambėjo visai kaip mamos.

Pasiknisusi mamos stalčiuje, mergaitė rado tūbelę tepalo, kurį mama kasmet gamindavo. Dėdavo rozmarino, levandų, arbatmedžio aliejaus ir vienas Dievas težino ko dar, tačiau gydydavo juo visas ligas.

Tikrai nepakenks.

Lorelė pakabino pirštu salsvai kvepiančio tepalo ir ėmė trinti nugarą. Palietus gumbą peršėjo, o dar degino arbatmedžio aliejus, tad, užsitraukusi naktinius ant galvos, visai nebežinodama, ko griebtis, nukūrė j savo kambarį.

Apsirengti pasirinko laisvus sportinius marškinėlius nudribusiomis rankovėmis. Dauguma jos dėvimų palaidinukių vargu ar būtų parodžiusios gumbą, bet Lorelė nenorėjo nė truputėlio rizikuoti. Tas bjaurybė vargu ar galėjo užaugti dar didesnis, nes jau būtų buvęs milžiniškas, o kai taip nutiks, mergaitė nutarė verčiau slėpti jį po marškinėliais. Spuogas skaudžiai tvilkčojo kiekvieną kartą jį užkliudžius - prisilietus ilgiems plaukams, rengiantis marškinėlius ir, žinoma, kiekvieną kartą spaudant jį tarsi bandytų priminti sau, kad spuogas tikras. Kol nulipo laiptais žemyn, mergaitei atrodė, kad kiekvienas kūno nervas liečiasi prie to gumbo.

Baigiantis ketvirtadieniui Lorelei teko pripažinti, kad tas gumbas ant nugaros - kas tik nori, bet tikrai ne spuogas. Pastarąsias kelias dienas jis ne tik augo, bet, regis, didėjo vis greičiau. Tą rytą gumbas jau buvo sulig golfo kamuoliuku.

Lorelė nusileido j valgomąjį nusiteikusi papasakoti tėvams apie tą keistą gumbą. Giliau atsikvėpusi išsižiojo ir ketino viską iškloti.

Paskutinę sekundę apsigalvojo ir paprasčiausiai paprašė tėčio perduoti jai meliono kantalupos.

Po marškinėliais, kuriuos mergaitė vilkėjo paskutiniu metu, ir po palaidais plaukais gumbo kol kas niekas nepastebėjo, bet tai buvo tik laiko klausimas, ypač tada, jei jis dar augtų. „Jei, - vis kartojo sau Lorelė. - Jei jis augtų. Gal mamos gamintas tepalas padarė stebuklą.“

Mergaitė tepė gumbą jau tris dienas, bet neatrodė, kad tepalas bent kiek padėtų. Kita vertus, kažkas, augantis taip greitai ir toks didelis, negali būti pagydomas brūkštelėjus arbatmedžio aliejumi. Gal tai auglys. Lorelė neabejojo kažkada skaičiusi straipsnių apie auglius ant nugaros. Sunkiai atsiduso. Labai panašu, kad čia auglys.

- Ei! Ar girdi mane? - Lorelės mintis pertraukė Celsės balsas, tad mergaitė atsisuko į draugę.

-Ką?

Draugė nusikvatojo.

- Ne, tikrai negirdi. - Paskui tyliau pridūrė: - Ar gerai jautiesi? Buvai tikrai kažkur išplaukusi.

Lorelė pakėlė akis - kokią akimirką net negalėjo prisiminti, j kokią pamoką ėjo.

- Viskas gerai, - įsižeidusi sumurmėjo. - Tik užsigalvojau.

Celsė kelias sekundes tiriamai nužiūrinėjo jos veidą, o paskui nepatikliai kilstelėjo antakį.

- Na ir gerai.

Mergaites pasivijo Deividas, o kai nuo jų atsiskyrusi Celsė nuėjo į savo klasę, Lorelė paspartino žingsnį, kad aplenktų berniuką.

- Ei, Lore, kur gaisras ? Iki skambučio dar trys minutės.

- Nevadink manęs šitaip, - atšovė mergaitė ir tik tada sustojo.

Deividas užsičiaupė, nieko nebesakė, o tarp judviejų vis brovėsi, skubėjo mokiniai.

Lorelė svarstė, kaip atsiprašyti, bet ką ji galėjo pasakyti ? „Atsiprašau, Deividai, aš tik nervinuosi, nes man tikriausiai auglys.“ Užuot tai ištarusi, mergaitė burbtelėjo:

- Nemėgstu, kai prasivardžiuoja.

Deividas jau buvo spėjęs narsiai išsišiepti.

- Nežinojau. Atsiprašau. - Perbraukė pirštais plaukus. - Ar tu... - nebaigęs klausimo neryžtingai nutilo, regis, apsigalvojo. - Eime, palydėsiu iki klasės.

Žingsniuodama šalia Deivido Lorelė jautėsi nejaukiai. Priėjusi klasę mergaitė atsisuko j jį ir pamojavo.

- Iki pasimatymo.

- Lorele?

Mergaitė atsigręžė.

- Ką veiksi šeštadienį ?

Lorelė dvejojo. Tikėjosi, kad jiedu su Deividu kažką veiks kartu. Iki šio ryto pati mėgino rasti progą tarsi tarp kitko pasiteirauti. Bet dabar atrodė, kad tai ne visai gera mintis.

- Pagalvojau, kad galėtume su draugais surengti vakarėlį, gal net užsikurti laužą. Žinau puikią vietelę paplūdimyje. Celsė sakė, kad ateitų, gal dar Rajanas, Molė ir Džojus. Gali būti dar keli pažįstami.

Maistas, smėlis ir laužo dūmai. Nė vienas šių dalykų neviliojo.

- Jau šiek tiek šaltoka, tad maudytis nepavyks, bet... žinai, kaip nutinka. Kas nors ką nors įstumia. Smagu.

Blausi Lorelės šypsena visai pranyko. Negalėjo pakęsti ant savo kūno sūraus vandens. Net nusipraususi po dušu jusdavo druską, tarsi ši būtų galėjusi įsigerti į odos poras. Paskutinį kartą maudėsi vandenyne prieš kelerius metus - paskui kelias dienas jautėsi apsunkusi ir pavargusi. Be to, vilkėdama maudymosi kostiumėliu nebegalėtų nuslėpti gumbo, kad ir koks jis būtų.

Pagalvojusi, koks didelis tas bjaurybė užaugo per kelias dienas, mergaitė net nusipurtė. Negali eiti prie laužo, nors ir norėtų.

- Deividai, - išrėžė ji, - aš negaliu.

- Kodėl ne ?

Galėjo pasiteisinti, kad turi dirbti knygyne, nes pastarąsias kelias savaites kiekvieną šeštadienį praleisdavo nemažai laiko padėdama tėčiui, bet negalėjo prisiversti meluoti. Tik jau ne Deividui.

- Paprasčiausiai negaliu, - sumurmėjo ir neatsisveikinusi šmurkštelėjo pro duris.

Iki penktadienio ryto gumbas jau buvo sulig beisbolo kamuoliu. Jokių abejonių - auglys. Lorelė nė nesivargino eiti į vonios kambarį apžiūrėti. Juto apčiuopusi rankomis.

Jokie marškinėliai jo nepaslėps.

Mergaitei teko pasirausti spintoje, kol rado pūkuotą palaidinukę, kuri bent jau kiek užmaskuotų gumbą. Kol atėjo metas keliauti j mokyklą, lindėjo kambaryje, o paskui skubiai nėrė pro duris, tėvams šūktelėjusi tiktai „labas rytas“ ir „sudie“.

Likusi diena slinko, regis, ištisą amžinybę. Gumbą jau ne tik palietus, bet ir be perstogės dilgčiojo. Mergaitė apie nieką daugiau negalėjo galvoti - mintis apie auglį įkyriai sukosi galvoje. Lorelė su niekuo nesikalbėjo per pietus ir dėl to jautėsi kalta, bet kol taip skaudėjo nugarą, negalėjo nuvyti ramybės neduodančių minčių.

Kol baigėsi paskutinioji pamoka, pašaukta atsakinėti Lorelė spėjo keturis kartus leptelėti nesąmonę. Klausimus uždavinėjo vis lengvesnius, tarsi mokytoja, senjora Martines, būtų norėjusi suteikti mergaitei progą pasitaisyti, bet iš to nebuvo jokios naudos, lyg būtų kalbėjusi svahilių kalba. Vos tik suskambus skambučiui Lorelė pašoko nuo kėdės ir pirma visų nuskuodė prie durų. Greičiau nei senjora Martines sugalvojo pastatyti ją į kampą už pasibaisėtinus atsakymus.

Lorelė pastebėjo Deividą ir Celsę besišnekučiuojančius prie jos spintelės, tad pati pasuko priešinga kryptimi ir skubiai numynė prie galinio išėjimo tikėdamasi, kad nė vienas neatsisuks ir neatpažins jos iš nugaros. Vos tik išėjusi iš mokyklos, patraukė per futbolo lauką nelabai numanydama, kur galėtų nueiti - miestas buvo vis dar nelabai pažįstamas. Eidama negalėjo atsikratyti vis labiau apimančios baimės. O kas, jei tai vėžys? Vėžys šiaip sau nepraeina. Gal reikėtų pasakyti mamai ?

- Pirmadienį, - tyliai sušnibždėjo Lorelė. J plaukus įsisuko šaltas vėjas. - Jei nepraeis iki pirmadienio, pasakysiu tėvams.

Garsiai bilsnodama mergaitė lipo metaliniais suolais, kol galop pasiekė viršų. Sustojo prie turėklų, nužvelgė va- karėjančiame danguje ryškėjančias medžių viršūnes. Būdama taip toli nuo namų jautėsi atskirta, vieniša. Bet jausmas visai tiko.

Lorelė staiga pakėlė galvą - jai už nugaros pasigirdo žingsniai. Atsisukusi pamatė susigėdusį Deivido veidą.

- Sveika, - tarė berniukas.

Mergaitė tylėjo, nes tuo pačiu metu ir susierzino, ir patyrė palengvėjimą. Viršų paėmė palengvėjimas.

Deividas pamojo ranka į suolelį, ant kurio mergaitė stovėjo.

- Galiu prisėsti ?

Lorelė kelias akimirkas pastovėjo, paskui atsisėdo ir švelniai šypsodamasi patapšnojo vietą greta savęs.

Skubiai, tarsi nepasitikėdamas kvietimu Deividas klestelėjo šalia.

- Neketinau tavęs sekti, - pasiteisino palinkęs pirmyn, remdamasis alkūnėmis į kelius. - Norėjau palaukti apačioje, bet... - berniukas gūžtelėjo. - Ką galiu pasakyti - esu nekantrus.

Lorelė tylėjo.

Jiedu ilgai sėdėjo netardami nė žodžio.

- Ar tau viskas gerai? - paklausė Deividas nenatūraliai garsiu balsu - šis nuaidėjo tarp tuščių metalinių suolų.

Lorelė juto, kaip ašaros graužia akis, bet susivaldė, nepravirko.

- Viskas bus gerai.

- Tu visą savaitę tokia tyli.

- Atsiprašau.

- Ar... ar aš ką nors padariau?

- Tu? - staiga pakėlė galvą Lorelė. - Ne, Deividai. Tu... tu nuostabus, - mergaitę apėmė kaltės jausmas. Ji prisivertė nusišypsoti. - Man šiaip, prasta diena. Per savaitgalį atsigausiu. Pažadu, pirmadienį jausiuosi geriau.

Deividas linktelėjo ir vėl stojo tyla - ilga, nejauki. Paskui berniukas atsikrenkštė.

- Gal galėčiau palydėti tave namo?

- Ne, - papurtė galvą mergaitė, - ketinu dar čia pabūti. Man viskas bus gerai, - patikino.

- Bet... - Deividas nutilo nebaigęs. Paskui tik linktelėjo ir atsistojęs žengė kelis žingsnius. Tada atsisuko. - Jei ko nors reikės, žinai mano telefono numerį ?

Lorelė linktelėjo. Buvo išmokusįjį mintinai.

- Gerai, - berniukas vis mindžiukavo nuo kojos ant kojos. - Tai aš jau gal ir eisiu.

Beveik jam dingstant iš akių Lorelė pašaukė:

- Deividai!

Kai berniukas atsisuko - tokiu atviru ir nuoširdžiu veidu - Lorelė neteko drąsos.

- Gerai praleiskite laiką rytoj, - droviai palinkėjo.

Deividas kiek nusiminė, tačiau linktelėjęs kulniavo toliau.

Tą naktį Lorelė, prisėdusi ant stalelio vonios kambaryje, spoksojo į nugarą. Ašaros sruvo skruostais, kai ėmė trinti gumbą gydomuoju tepalu. Tas tepalas nieko nepadėjo, ir sveika nuojauta kuždėjo, kad šįkart taip pat negelbės, bet juk reikėjo kažko griebtis.

PENKTAS SKYRIUS

Šeštadienio rytas išaušo šaltas, viską dengė šviesi migla, kurią saulė sudraskys turbūt tiktai iki vidurdienio. Lorelė spėjo, kad galima beveik visiškai garantuoti, jog prie laužo visi nardo arba stumdosi ir krinta į vėsias Ramiojo vandenyno bangas, ir dar labiau džiaugėsi, kad išsisuko nuo iškylos. Kelias minutes gulėjo lovoje stebėdama kylančią saulę ir aplink ją rausva, oranžine ir minkšta ūkanota mėlyna šviesa nutviekstą dangų. Dauguma žmonių mėgaudavosi saulėlydžiais, bet Lorelei visada kvapą užgniauždavo saulėtekio grožis. Mergaitė pasirąžė, atsisėdo vis dar neatitraukdama akių nuo lango. Pagalvojo, kiek žmonių šiame mažame miestelyje dar miega ir nemato šio neįtikėtinai puikaus vaizdo. Pirmiausia jos tėtis. Nepataisomas miegalius, šeštadieniais, arba kaip jis vadino „miegadieniais“, retai kada pakylantis iki vidurdienio.

Prisiminusi tėtį mergaitė nusišypsojo, bet greitai vėl sugrįžo į realybę. Perbraukusi pirštais petį, plačiai atmerkė akis. Vos susilaikė neriktelėjusi, kai norėdama patikrinti, ar neapsiriko, palietė nugarą kita ranka.

Gumbo neliko.

Tačiau vietoje jo atsirado kai kas kita. Kažkas ilgas ir vėsus.

Ir daug didesnis nei gumbas.

Keikdama save, kad kitaip nei kitos mergaitės neturi kambaryje veidrodžio, Lorelė pasuko galvą, bandydama įžiūrėti, kas yra jai už nugaros, bet matė tik apvalius kažko balto galus. Numetusi ploną užklotą nubėgo prie durų. Tyliai palenkusi rankeną pravėrė mažutį plyšelį. Girdėjo, kaip knarkia tėtis, bet mama kartais atsibusdavo anksti ir nekeldavo jokio triukšmo. Mergaitė pravėrė duris - pirmą kartą gyvenime pasijuto dėkinga gerai suteptiems durų vyriams - ir išsliūkinusi į koridorių nugara į sieną nuslinko prie vonios kambario. Tarsi tai būtų nors kiek padėję.

Drebančiomis rankomis uždarė vonios kambario duris, sugrabaliojo spyną. Tik išgirdusi, kaip spragteli užšaunamas skląstis, ėmė traukti orą. Priglaudusi galvą prie grubiai apdorotomis lentomis kaltos sienos, pamėgino nurimti, kvėpuoti lėčiau. Pirštais užčiuopė elektros jungiklį, paspaudė. Giliai atsidususi pamirkčiojo, kad nustotų mirgėję akyse, ir žengė prie veidrodžio.

Kad pamatytų, kas išaugo, nereikėjo net pasukti galvos. Ilgos, melsvai baltos išaugos kilo virš pečių. Kokią akimirką tarsi pakerėta, plačiai išpūtusi akis Lorelė spoksojo į tuos blyškius dalykus. Jie buvo siaubingai gražūs - beveik per gražūs, kad būtų galima apsakyti.

Mergaitė lėtai pasisuko, kad galėtų geriau matyti. Iš tos vietos, kur pūpsojo gumbas, dygo kažkas panašaus į žiedlapius. Atrodė panašu į žvaigždę keturiais švelniai lenktais spinduliais. Ilgesni, daugiau nei trisdešimties centimetrų ilgio ir beveik delno pločio žiedlapiai kyšojo virš pečių ir supo juosmenį. Mažesnieji, gal dvidešimties centimetrų ilgio žiedlapėliai sukosi viduryje užpildydami visą laisvą vietą. Ten, kur didžiulė gėlė jungėsi prie odos, augo net keli maži žali lapeliai.

Visi žiedlapiai viduryje buvo tamsiai mėlynos spalvos, į kraštus blyško iki dangaus žydrumo ir galop iki baltos spalvos. Patys pakraštėliai buvo karpyti ir atrodė keistai, kaip afrikietiškos našlaitės, kurias mama stropiai augino virtuvėje ant palangės. Mergaitei iš nugaros skleidėsi dvidešimt minkštų kaip žiedlapiai ataugų. Gal net daugiau.

Vėl atsisukusi į veidrodį nužvelgė šalia galvos plevenančius žiedlapius. Atrodė visai kaip sparnai.

Garsus beldimas į duris pažadino Lorelę iš gilaus susimąstymo.

-Jau baigei? - apsimiegojusiu balsu paklausė mama. Lorelė taip stipriai sugniaužė kumščius, kad net nagai susmigo į delnus - mergaitė su siaubu žiūrėjo j tas didžiules baltas ataugas. Taip, jos gražios, bet kam, kam, po galais, šioje žemėje ant nugaros auga didžiulė gėlė? Tai dešimt, ne - šimtą kartų blogiau nei gumbas. Kaip tą žiedą reikės paslėpti?

Gal žiedlapiai paprasčiausiai nusiskina? Sučiupusi vieną ilgesniąją ataugą kaip reikiant truktelėjo. Skausmas nudiegė visą nugarą, tad mergaitei teko stipriai prikąsti vidinę skruosto pusę, kad nesuriktų. Tačiau inkštimo nuramdyti neįstengė - dejavo pro sukąstus dantis.

Mama pabeldė darsyk.

- Lorele, ar tau viskas gerai?

Keliskart atsidususi mergaitė palaukė, kol skausmas aprims, ir tik tada galėjo atsakyti.

- Gerai, - patikino šiek tiek drebančiu balsu. - Dar minutėlę, - akimis naršė po vonios kambarį ieškodama, kas galėtų praversti. Ploni, su petnešėlėmis naktiniai marškiniai, kuriuos vilkėjo mergaitė, nieko negelbėjo. Nučiupusi didžiulį rankšluostį Lorelė užsimetė jį ant pečių ir apsigaubė. Skubiai dirstelėjusi į veidrodį, kad įsitikintų, jog nematyti didžiulių žiedlapių, Lorelė atidarė duris ir prisivertė nusišypsoti mamai.

- Atsiprašau, užtrukau.

Mama sumirkčiojo.

- Ar maudeisi ? Negirdėjau, kad bėgtų vanduo.

- Aš labai greitai, - mikčiojo mergaitė. - Ir plaukų nesušlapinau, - dar pridūrė.

Tačiau mama nekreipė dėmesio.

- Ateik, kai persirengsi, pagaminsiu tau pusryčius, - žiovaudama pakvietė. - Regis, šiandien bus graži diena.

Lorelė smuko pro mamą ten, kur buvo saugu - į savo kambarį. Durys buvo nerakinamos, bet po durų rankena mergaitė pastūmė kėdę, kaip buvo mačiusi žmones elgiantis kino filmuose. Abejodama nužvelgė tą apsaugą. Neatrodė, kad kėdė stipriai apsaugotų, bet tai buvo geriausia, ko galėjo griebtis.

Nusimetusi nuo pečių rankšluostį mergaitė ėmė tyrinėti suglamžytus žiedlapius. Jie atrodė kiek susilamdę, bet neskaudėjo. Permetusi vieną, ilgąjį, per petį, mergaitė ėmė tyrinėti. Didžiulis gumbas - vienas dalykas, tačiau ką daryti su šitais?

Pauosčiusi baltos ataugos kraštelį sekundėlę luktelėjo ir pauostė dar sykį. Kvepėjo kaip žydintis sodas, tik stipriau. Daug stipriau. Aštrus kvapas jau buvo gerai juntamas kambaryje. Na, bent jau nedvokė. Teks pasakyti mamai, kad nusipirko naujus kvepalus ar kažką panašaus. Lorelė dar kartą įkvėpė - būtų gerai, jei kosmetikos parduotuvėje pavyktų rasti bent kokius kvepalus, kurie kvepėtų taip gardžiai.

Padėties beviltiškumas skaudžiai prislėgė Lorelę, regis, net kambarys ėmė suktis. Svarstant, ko reikėtų griebtis, suspaudė krūtinę.

Svarbiausia - tas ataugas reikia paslėpti.

Atidariusi spintos duris, mergaitė atsistojo priešais ieškodama ko nors, kas padėtų uždengti tą didžiulę iš nugaros dygstančią gėlę, bet rugpjūtį pirkdama drabužius tikrai negalvojo apie tai. Žiūrėdama į lengvų, plonų bliuzelių prigrūstą spintą, Lorelė net sudejavo. Vargu ar tie drabužiai paslėptų bent ką nors.

Peržiūrėjusi visą spintą mergaitė atsirinko kelias palaidines. Įsitikinusi, kad kelias laisvas, nuskuodė į vonios kambarį, mintyse prisiekinėdama, kad šiandien pat keliaus į parduotuvę ir nusipirks veidrodį. Durimis trinktelėjo kiek garsiau nei ketino, bet kai kelias sekundes pastovėjo prie vėsių durų lentų priglaudusi ausį, nusiramino - mamos šūktelėjimo neišgirdo.

Pirmoji nugriebta palaidinė visai netiko ant didžiulės gėlės. Mergaitė spoksojo į veidrodį. Turi būti koks nors kitas būdas.

Suėmusi kiek galėdama ilgų baltų žiedlapių pabandė apsiausti jais pečius. Nieko gero. Be to, neketino visą likusį gyvenimą vilkėti drabužius ilgomis rankovėmis, kad ir kokio jos būtų ilgumo.

Permetusi žiedlapius per pečius, apsuko juos apie liemenį. Geriau. Žymiai geriau. Nuo pakabos nutraukusi ilgą rausvą skarą, mergaitė apsuko ją aplink liemenį, prispausdama žiedlapius prie kūno. Paskui užsitraukė aukščiau ir užsegė šortus, kad jie prispaustų skarą. Neskaudėjo, tik jautėsi keistai sugniuždyta ir įkalinta.

Vis dėlto tai jau buvo geriau nei nieko. Paėmusi lengvą, kaimiško stiliaus palaidinukę užsivilko ją ant skaros. Paskui net virpėdama atsisuko į veidrodį.

Gana įspūdinga - tiek tegalėjo sau pasakyti. Palaidinė buvo laisva, tad negalėjai nuspėti, kad po ja kažkas dar yra.

Net iš šono didžiulis atsikišimas ant nugaros tebuvo vargiai pastebimas, o jei dar plaukus sušukuotų atgal, niekas nieko negalėtų prikišti. Viena nedidelė problema išspręsta.

Liko dar šimtai didelių.

Užgriuvusi bėda kur kas keistesnė nei brendimo metu laukiantys nemalonumai. Nuotaikų kaita, veidą bjaurojantys spuogai ir net mėnesius trunkančios mėnesinės buvo pusė velnio. Bet ką galvoti apie iš kamuolio dydžio gumbo ant nugaros išsprogusios milžiniškos gėlės žiedlapius? Tai kažkas visiškai kita nei brendimas.

Tačiau kas? Tokius dalykus rodo pigiuose siaubo filmuose. Net jei nuspręstų kam nors pasakyti, kas patikėtų? Niekada, net blogiausiuose košmaruose nesapnavo, kad jai galėtų kas panašaus nutikti.

Si bėda sugriaus viską: jos gyvenimą, jos ateitį. Tarsi viskas būtų akimoju nušluota.

Staiga vonios kambaryje pasidarė per daug tvanku. Per ankšta, per tamsu, visko... per daug. Be galo trokšdama ištrūkti iš namų, Lorelė nuskubėjo per virtuvę, nugriebė gėrimo skardinę ir atidarė galines duris.

- Eini pasivaikščioti?

- Taip, mama, - neatsisukdama sumurmėjo Lorelė.

- Gerai, smagiai praleisk laiką.

Nekreipdama jokio dėmesio į aplink žaliuojančią rasotą žolę, mergaitė nukulniavo takeliu tiesiai prie miško. Vakaruose, horizonte, dar tvyrojo nuo vandenyno atsi- ritanti migla, bet pats dangaus kraštelis jau žydravo, o saulė atkakliai skynėsi kelią aukštyn. Tikrai bus nuostabi diena. Kažkas ateina. Lorelė pasijuto, lyg ją erzintų pati motulė gamta.

Susigūžė už tankaus medžių sąžalyno, toliau nuo kelio ir namų - vis dėlto medžiai slėpė nepakankamai. Mergaitė skubėjo toliau.

Po kelių minučių sustojusi įsiklausė, ar nieko neišgirs artinantis. Pasijutusi saugi, pakėlė marškinius ir atrišo veržiančią skarą. Net atsiduso, kai žiedlapiai grįžo į vietą ant nugaros. Atrodė, kad išsivadavo iš mažos, ankštos dėžutės.

Pro medžių lają įspindo saulės spindulys, priešais mergaitę ant žolės nutįso šešėlis. Atrodė, lyg tupėtų didžiulė plaštakė perregimais sparnais. Panašiai kaip ir nuo baliono, nuo sparno krintantis juodas šešėlis buvo vos melsvas. Lorelė pabandė suplasnoti tomis ataugomis. Nors ir juto jas - kiekvieną centimetrą, juto, kaip sparnus šildo saulėkaita, valdyti jų nevaldė. Taip siaubingai sugriovęs gyvenimą dalykas neturėtų būti šitoks nuostabus.

Mergaitė ilgai spoksojo j savo atvaizdą ant žemės - svarstė, ką daryti. Ar reikėtų pasakyti tėvams ? Juk prisiekė sau, kad pasakys jiems pirmadienį, jei gumbas nepradings.

Na, bet gumbas dingo.

Patraukusi vieną, ilgąją, ataugą per petį, Lorelė paglostė ją. Švelni. Ir neskauda. Gal tie sparnai paprasčiausiai pranyks, optimistiškai pagalvojo mergaitė. Juk taip visada guosdavo mama. Galop juk viskas praeina savaime. Gal... gal viskas bus gerai.

Gerai? Tas žodis nedavė Lorelei ramybės, regis, net galva plyšo nuo jo skambėjimo. Man iš nugaros auga didžiulė gėlė. Argi tai gali būti gerai?

Emocijos nerimo, kunkuliavo tarsi uraganas, ir staiga mergaitė prisiminė Deividą. Gal jis padėtų susivokti, kas vyksta. Juk turėtų būti mokslinis paaiškinimas. Draugas turi mikroskopą - tikrai gerą, bent jau taip gyrėsi. Galėtų apžiūrėti tą keistą gėlę. Ir pasakytų jai, kas tai yra. Ir net jei pasakytų, kad visiškai nieko negali paaiškinti, blogiau nei dabar tikrai nebūtų.

Vėl apvyniojusi gėlę skraiste, mergaitė nuskubėjo atgal į namus ir beveik atsimušė į tėtį, kuris ėjo į virtuvę.

- Tėti! - nustebusi šūktelėjo mergaitė, o ir šiaip jau įsiaudrinę nervai dar labiau įsitempė.

Tėtis pasilenkė ir pakštelėjo Lorelei j viršugalvį.

- Labas rytas, gražuole, - apkabino dukrą per pečius, o ši net sulaikiusi kvapą tikėjosi tik viena - kad tėtis nepajus po marškinėliais pūpsančių žiedlapių.

Tačiau ko jaudintis - tėtis vargu ar iš viso ką nors pastebi, iki išgeria kelis kavos puodelius.

- Ko toks ankstyvas? - drebančiu balsu pasiteiravo mergaitė.

Tėtis sudejavo.

- Turiu atidaryti parduotuvę. Madei reikėjo laisvos dienos.

- Aišku, - nerūpestingai mestelėjo Lorelė, bandydama apsimesti, kad toks įprastos dienotvarkės pakeitimas nėra blogas ženklas.

Tėtis jau buvo benuimąs ranką mergaitei nuo pečių, kai staiga stabtelėjęs ėmė uosti orą. Lorelė net nustėro.

- Skaniai kvepi. Turėtum dažniau kvėpintis tais kvepalais.

Padėrusiomis akimis Lorelė linktelėjo melsdamasi, kad

susivaldytų ir neištrūktų iš tėčio glėbio. Skubiai prišokusi prie telefono ragelio, čiupo jį ir nusinešė laiptais aukštyn.

Savo kambaryje dar ilgai spoksojo į telefoną, kol galop pirštai suspaudė Deivido telefono numerį. Jis pakėlė ragelį po pirmojo signalo.

- Klausau?

- Sveikas, - skubiai sumurmėjo mergaitė, vos įstengdama valdytis, kad nepadėtų ragelio.

- Lorelė! Sveika! Kas nutiko?

Sekundės virto ilga tyla.

- Lorele?

- Taip.

- Tu paskambinai man.

Vėl tyla.

- Ar galiu užeiti? - vėl murmtelėjo mergaitė.

- Na... žinoma. Kada?

- Gal galiu dabar?

ŠEŠTAS SKYRIUS

Po kelių minučių Lorelė jau buvo užrėmusi durų rankeną kėde. Pakėlusi palaidinę ištraukė vieną ilgą baltai žydrą ataugą iš po rožinės skaros. Sparnas atrodė nepažeistas - tysojo delne. Būtų galima beveik pamiršti, kad tas daiktas auga jai iš nugaros. Paėmusi mamos manikiūrines žirklutes Lorelė ėmė tyrinėti žiedlapio galą. Turbūt nereikėtų kirpti labai didelės skylės. Dar sykį nužvelgusi išsirinko mažą atplaišą pačiame pakraštyje.

Susigūžusi, priglaudė spindinčias žirkles, pasiruošė kirpti. Norėjo užsimerkti, bet bijojo, kad taip dar labiau susižeis. Tyliai skaičiavo. Vienas, du, trys!.. Oi, norėjau skaičiuoti iki penkių. Mintyse išvadinusi save ištižėle, dar sykį priglaudė žirkles. Vienas, du, trys, keturi, penki! Paspaudė žirkles, ir tos švariausiai nurėžė mažą gabale-

Iį žiedlapio. Atraiža nukrito ant lovatiesės. Aiktelėjusi mergaitė kelias sekundes šokinėjo, kol aprimo skausmas, o paskui pažvelgė j nukirptą gabaliuką. Kraujas nebėgo, tik ištryško lašas skaidraus skysčio. Lorelė rankšluosčiu nuvalė skyst}, o paskui vėl apvyniojo sparną skara. Atkirptą gabalėlį suvyniojo į nosinaitę ir rūpestingai įsidėjo į kišenę.

Stengdamasi atrodyti kuo natūraliau, nustrykčiojo laiptais žemyn. Praėjusi pro susėdusius pusryčiauti mamą ir tėtį, mergaitė pareiškė:

- Einu pas Deividą.

- Palauk, - sustabdė ją tėtis.

Lorelė sustojo, bet atgal negrįžo.

- Kaip tau skamba klausimas: „Ar galėčiau eiti pas Deividą?“

Mergaitė atsisuko, išspaudė šypseną.

- Ar galėčiau eiti pas Deividą?

Neatitraukdamas akių nuo laikraščio, tėtis pakėlė prie lūpų kavos puodelį.

- Žinoma, smagiai pabūk.

Lorelė prisivertė nepagreitinti žingsnio, numynė iki durų, tačiau vos tik jos užsidarė, skuoste nuskuodė prie dviračio, šoko ant jo ir pasileido keliu. Iki Deivido namų buvo vos keli kvartalai, tad greitai Lorelė jau statė dviratį prie draugo garažo. Sustojusi ant kilimėlio prie ryškiai raudonų lauko durų, paspaudė skambutj, kol dar nespėjo pabrukusi uodegą išdumti namų link. Išgirdusi žingsnius, mergaitė sulaikė kvėpavimą. Durys atsivėrė.

Tai buvo Deivido mama. Lorelė pabandė nuslėpti nuostabą - juk galų gale šeštadienis, ir Lorelė turėjo tikėtis, kad mama bus namuose. Tačiau šią moterį Lorelė matė tik antrą kartą gyvenime. Deivido mama vilkėjo dailią raudoną palaidinukę ir džinsus, o ilgi, beveik juodi palaidi plaukai bangomis vilnijo ant nugaros. Iš visų Lorelės kada nors matytų mamų, ši buvo mažiausiai panaši į mamą. Gerąja prasme.

- Kaip miela tave matyti, Lorele.

- Sveiki, - nervingai sumurmėjusi mergaitė liko stypsoti prie durų.

Laimė, iš už kampo pasirodė Deividas.

- Sveika, - plačiai šypsodamasis pasisveikino. - Eime vidun, - mostelėjo ranka į koridorių. - Lorelei reikia pagalbos, ruošime biologijos namų darbus, - paaiškino mamai. - Būsime mano kambaryje.

Deivido mama nusišypsojo vaikams.

- Ar ko nors norėtumėte? Kokio užkandžio?

Berniukas papurtė galvą.

- Tik ramybės. Užduotis gana sunki.

- Tada paliksiu judu vienus.

Tamsiai žalios durys į Deivido kambarį žiojėjo praviros. Rankos mostu jis pakvietė viešnią į vidų. Pasilenkęs paimti segtuvo su biologijos užrašais, nužvelgė koridorių ir įsitikinęs, kad netoliese nėra mamos, užtrenkė duris.

Lorelė spoksojo į atviras duris. Jau anksčiau buvo berniuko miegamajame, jis niekada neuždarydavo durų. Mergaitė pastebėjo, kad duryse net nėra spynos.

- Ar mama nesiklausys prie durų, kaip manai? - paklausė Lorelė ir vos pasakiusi pasijuto kvailai.

- Niekada, - atrėžė Deividas. - Užsitarnavau pasitikėjimą, nes ir pats niekada neklausiu, kodėl mamos meilužiai pasilieka iki ryto. Nesikišu į mamos reikalus, o ji - į manuosius.

Lorelė nusijuokė: atėjusi pas Deividą tarsi šiek tiek aprimo.

Deividas parodė jai sėstis ant lovos, o pats prisitraukė kėdę.

- Taigi, klausau, - tarė po kelių sekundžių.

Dabar arba niekada!

- Tiesą sakant, tikėjausi, kad galėtum kai ką patyrinėti mikroskopu.

- Mikroskopu? - aiškiai sumišo Deividas.

- Sakei, kad turi tikrai gerą.

- Aaa, tikrai, - greitai atsitokėjo berniukas.

Lorelė kyštelėjo ranką j kišenę ir išsitraukė nosinaitę.

- Gal galėtum pasakyti, kas tai ?

Deividas paėmė nosinę, išvyniojo ir sužiuro j mažą baltą atraižėlę.

- Atrodo kaip žiedlapio kraštelis.

Lorelė vos susivaldė neparodžiusi, kaip susijaudino.

- Gal galėtum pažiūrėti mikroskopu?

- Žinoma, - draugas nusisuko j ilgą stalą, nudėliotą įvairiausiais įrankiais - kai kuriuos Lorelė prisiminė mačiusi biologijos laboratorijoje. Bet tik kelis jų. Nutraukęs nuo žvilgančio juodo mikroskopo pilką uždangalą, Deividas paėmė vieną objektinį stiklelį iš dėžės, kur buvo daugybė stiklelių, atskirtų plonomis audinio skiautelėmis.

- Ar galiu atpjauti gabaliuką? - paklausė į mergaitę atsisukęs Deividas.

Prisiminusi, kaip vos prieš pusvalandį kirpo tą gabalėlį nuo savęs, Lorelė net suvirpėjo.

- Kiek tik reikia, visas tavo, - linktelėjo atsakydama į klausimą.

Atitirpęs plonytę juostelę Deividas uždėjo jį ant stiklelio, užlašino geltono skysčio ir uždengė dengiamuoju stikleliu. Padėjęs ruošinį po didinamuoju stiklu ir žiūrėdamas pro okuliarą ėmė ieškoti tinkamo didinimo. Lėtai slinko laikas - praėjo ištisos dešimt minučių. Berniukas keitė didinamuosius stiklus, sukiojo ruošinį įvairiais kampais. Galop atsilošė.

- Viskas, ką galiu garantuotai pasakyti, kad tai yra augalo gabaliukas, jo ląstelės labai aktyvios, o tai reiškia, kad augalas vis dar auga. Sprendžiant pagal spalvą - žydi.

- Augalo? Tu įsitikinęs?

- Tikrai įsitikinęs, - patvirtino Deividas darsyk žvelgdamas pro mikroskopą.

- Tai ne... gyvūno gabaliukas ?

- Neeee... Jokiu būdu.

- Iš kur žinai?

Panaršęs tarp kitoje dėžutėje sudėtų, jau anksčiau paruoštų žiūrėjimui ir sužymėtų preparatų, Deividas išsirinko vieną su rausva dėmele viduryje ir vėl ėmėsi nustatinėti mikroskopą.

- Ateik, - galop pašaukė rodydamas mergaitei sėsti ant jo kėdės.

Atsisėdusi Lorelė atsargiai palinko virš mikroskopo.

- Neįkąs, - juokdamasis padrąsino berniukas. - Pasilenk arčiau.

Ji taip ir padarė. Prieš akis atsivėrė rožinis pasaulis, išraižytas tamsiai rudos spalvos linijomis ir taškais.

- Ir ką turėčiau matyti ?

- Atkreipk dėmesį į ląsteles. Jos atrodo visai kaip iliustracijos mūsų biologijos vadovėlyje. Matai, kokios jos - ovalios, kai kurios netaisyklingų formų. Lyg sujungtos dėmės.

- Taip.

Deividas vėl prisitraukė mikroskopą ir pakišo geltonuoju skysčiu sudrėkintą ruošinį, kurį pagamino prieš kelias minutes. Parinkęs tinkamą didinimą, vėl pastūmė mikroskopą mergaitei.

- Dabar pažiūrėk į šitą.

Lorelė vėl palenkė galvą virš mikroskopo - žiūrėti dabar bijojo dar labiau nei prieš tai. Tikėjosi, jog draugas nepastebės, kaip jai dreba rankos.

- Matai, kokios ląstelės ? Jos visos gana kampuotos ir taisyklingos. Augalo ląstelės išsidėsčiusios tvarkingai, kitaip nei gyvūnų organizmuose. Be to, jos turi storas sieneles, kurios yra keturkampės, kaip ir matai. Na, negaliu tvirtinti, kad nėra keturkampių gyvūno ląstelių, bet jos nė iš tolo nebūtų tokios tvarkingos, o ląstelių sienelės - daug plonesnės.

Lorelė lėtai atsilošė. Aiškinimas jai visai nepadėjo.

Jai ant nugaros auga tikra gėlė! Mutante, gėlė parazite! Ji pati didžiausia iš visų išsigimėlių, ir jei kas nors kada nors sužinos, tai ją tirs ir tyrinės visą likusį gyvenimą. Lorelei ėmė svaigti galva, staiga pasirodė, kad kambaryje trūksta oro. Krūtinę suspaudė, mergaitė nebegalėjo atsikvėpti.

- Turiu eiti, - sumurmėjo.

- Palauk, - čiupęs už rankos sulaikė Deividas. - Neik. Bent jau kol šitaip susijaudinusi, - berniukas bandė pažvelgti jai j akis, bet mergaitė suko žvilgsnį j šalį. - Aš tikrai labai jaudinuosi dėl tavęs. Gal galėtum imti ir papasakoti, kas nutiko?

Lorelė pažiūrėjo į mėlynas Deivido akis. Žvilgsnis švelnus, atviras. Ne, ji nė nepagalvojo, jog draugas gali neišlaikyti paslapties, mergaitė neabejojo - jis neišplepės. Suvokė, kad pasitiki Deividu. Turėjo kam nors pasipasakoti. Bandymas išsikapanoti pačiai nepavyko. Tikrai nepavyko.

Gal Deividui pavyks paaiškinti, kas vyksta. Ir ką ji gali prarasti?

Tačiau vis dar dvejojo.

- Ar niekam nesakysi? Niekada?

- Niekada.

- Ar prisieki?

Berniukas iškilmingai linktelėjo.

- Pasakyk tai garsiai, Deividai.

- Prisiekiu.

- Priesaika galioja amžinai. Jei pasakosiu, - mergaitė labai aiškiai pabrėžė žodelį „jei“, - negalėsi niekada niekam išplepėti. Niekada. Nei po dešimties metų, nei po dvidešimties ar penkiasdešimties...

- Lorele, baik! Pažadu, kad niekam neišpasakosiu, niekada. Nebent pati man lieptumei.

Mergaitė įdėmiai pažvelgė į draugą.

- Deividai, tai nebuvo žiedlapio gabaliukas. Tai gabalėlis manęs.

Deividas ilgai spoksojo į Lorelę.

- Kaip suprasti - gabaliukas tavęs?

Kelio atgal nėra.

- Man ant nugaros išaugo gumbas. Todėl ir buvau tokia keista. Maniau, kad man vėžys ar auglys. Tačiau šį rytą man ant nugaros sužydėjo šita... šita gėlė. Man ant stuburo auga gėlė, - sukryžiavusi rankas ant krūtinės mergaitė atsilošė - laukė, kol Deividas sukramtys naujieną.

Berniukas prasižiojęs spoksojo j draugę. Paskui atsistojo, ryžtingai suspaudęs lūpas, nuleidęs rankas atsisuko. Priėjęs prie lovos atsisėdo, pasirėmė alkūnėmis j kelius.

- Paklausiu tiktai kartą, nes kitaip negaliu, bet daugiau neklausiu, nes pasitikiu tuo, ką sakai, gerai?

Mergaitė linktelėjo.

- Ar tu pajuokavai, ar tikrai tiki tuo, ką pasakojai?

Pašokusi Lorelė nuskubėjo prie durų. Klydo atėjusi pas

Deividą. Klaida, didžiulė klaida. Tačiau nespėjus mergaitei paliesti durų rankenos, vaikinukas užtvėrė jai kelią.

- Palauk. Sakiau, kad turiu užduoti vieną klausimą. Jau paklausiau. Prisiek, kad tai ne pokštas, ir aš patikėsiu tavimi.

Lorelė įdėmiai pažvelgė draugui į akis. Tai, ką pamatė, ją nustebino. Akyse nebuvo matyti nepasitikėjimo - tik abejonė. Berniukas nenorėjo tapti kvailo pokšto auka. Lorelė panoro įrodyti, kad negalėtų šitaip juokauti - bent jau ne su juo.

- Parodysiu, - tarė, nors tai nuskambėjo veikiau kaip klausimas.

- Gerai, - Deividui taip pat buvo nedrąsu.

Atsukusi nugarą Lorelė ėmė knibinėti skaros mazgą.

Kai ji išlaisvino didžiulius žiedlapius, pakėlė palaidinukę, kad šie galėtų pakilti į savo vietą.

Deividas aiktelėjo, plačiai išpūtęs akis išsižiojo.

- Bet kaip... negali būti... juk jie... kas čia, po galais?

Sučiaupusi lūpas Lorelė tik palingavo galva.

- Aha...

- Ar galiu... ar galiu pažiūrėti iš arčiau?

Lorelė linktelėjo, ir Deividas nedrąsiai žengė arčiau.

- Nesikandžioju, - tarė mergaitė, tačiau tai nuskambėjo visai nelinksmai.

- Žinau, aš tik... - paraudo berniukas. - Nekreipk dėmesio. - Priėjęs arčiau perbraukė pirštais ilgus, glotnius žiedlapius. - Liesti galima? - paklausė

Lorelė linktelėjo.

Deividas labai atsargiai apčiupinėjo ten, kur iš odos skleidėsi mažyčiai žali žiedlapiai.

- Net nematyti jokios siūlės. Tiesiog peraugę tavo odą. Pats keisčiausias dalykas, kokį tik kada nors mačiau.

Lorelė sužiuro į grindis - net nenutuokė, ką pasakyti.

- Dabar tikrai suprantu, kodėl šią savaitę tu šiek tiek keistai elgeisi.

- Nieko tu nesupranti, - sėsdamasi ant lovos sumurmėjo Lorelė. Nugarą atsuko j langą, kad saulė šildytų žiedlapius. Keista - justi šilumą buvo taip malonu.

Deividas klausiamai žiūrėjo j draugę. Nieko nesakė. Atsisėdo kitoje kambario pusėje - žvilgsnis lakstė nuo Lorelės veido prie žiedlapių galiukų, kyšančių virš pečių, ir vėl prie veido.

- Ar tu?.. - nebaigęs klausimo nutilo.

Po minutėlės atsistojo, kelis kartus perėjo per kambarį.

- Ar gali tas?.. - vėl nutilo ir netardamas nė žodžio žingsniavo pirmyn ir atgal.

Lorelė patrynė smilkinius.

- Prašau, nustok vaikštinėjęs - mane erzina.

Deividas tuojau pat klestelėjo ant kėdės.

- Atsiprašau. - Vėl sužiuro į Lorelę. - Ar supranti, kad tai neįmanoma?

- Patikėk, kuo puikiausiai suprantu.

- Aš tik... Suprantu, kad turiu tikėti tuo, ką matau, bet jaučiuosi taip, lyg sumirksėsiu ir pabusiu... arba tai, kas vaidenasi prieš akis, staiga dings ar dar kas nors nutiks.

- Nieko tokio, - nepakeldama akių nuo rankų, sudėtų ant kelių, tarstelėjo Lorelė. - Aš taip pat vis dar laukiu, kad prabusiu, - permetusi ranką per petį sučiupo ilgą žiedlapį ir kelias sekundes atidžiai tyrinėjo, paskui paleido. Atauga atšoko atgal ir vėl styrojo virš peties.

- Neketini jų vėl pririšti? - paklausė Deividas.

- Jiems geriau, jei laikau laisvus.

- „Jiems geriau“? Ar tu juos jauti ?

Lorelė linktelėjo.

Berniukas pažvelgė į gabaliuką, kurį mergaitė buvo nukirpusi.

- Ar skaudėjo?

- Skaudžiai gėlė.

- Ar... gali juos judinti ?

- Nemanau. O kodėl tau tai parūpo?

- Na, jei gali tas ataugas justi, tai gal jos yra tavo dalis, o ne koks... svetimkūnis. Gal tai visai ne gėlės žiedlapiai, gal

kokie... na, lyg ir sparnai, - nusijuokė berniukas. - Skamba tikrai beprotiškai, tiesa?

Mergaitė taip pat sukikeno.

- Netgi kvailiau nei tai, kad jie išaugo man iš nugaros ?

- Gerai jau, nugalėjai. Vienas taškas tau, - berniukas atsiduso, vėl nužvelgė saulėje žvilgančius žiedlapius. - Ar... tau reikia laistyti... tuos?

- Nežinau, - piktai rėžė Lorelė. - Argi nebūtų šaunu? Būtų labai lengvas būdas atsikratyti tų ataugų.

Deividas kažin ką tyliai murmėjo sau po nosimi.

- Ką ten bambi ?

- Man jie gražūs, ir tiek, - gūžtelėjo berniukas.

Lorelė žvilgtelėjo per petį j melsvus, karpytus sparnų

kraštelius, kyšančius virš abiejų pečių.

- Patinka?

- Tikrai. Jei taip nueitum j mokyklą, garantuoju, pusė mokyklos mergaičių mirtų iš pavydo.

- O kita pusė spoksotų į mane kaip j kokią išsigimėlę. Ne, dėkui už pasiūlymą.

- Tai ką darysi?

Mergaitė papurtė galvą.

- Neįsivaizduoju, ką galėčiau padaryti. Spėju, kad nieko, - nelinksmai nusijuokė. - Gal laukti, kol ta gėlė peraugs visą mano kūną ir žūsiu?

- Gal ji pranyks ?

- Taip, kaip tik šitaip ir kartojau sau, kol ant nugaros pūpsojo gumbas.

- Ar... sakei tėvams? - nedrąsiai pasiteiravo Deividas.

Lorelė papurtė gaivą.

- Manau, turėtum.

Mergaitė sunkiai rijo seiles.

- Galvoju apie tai nuo pat ryto, - ji atsisuko į draugą. - Jei tu būtum tėvas, o tavo vaikas imtų ir pareikštų, kad jam ant nugaros auga milžiniška gėlė, ką darytum?

Deividas jau žiojosi kažką sakyti, bet greitai nudelbė žvilgsnį į grindis.

- Pasielgtum atsakingai. Nuvežtum vaiką į ligoninę, kur jį tyrinėtų, tirtų tol, kol šis tikrai taptų medicinos auka, išsigimėliu. Taip nutiktų ir man. Deividai, nenoriu tapti bandymams skirtu vaiku.

- Gal tavo mama pagamintų kokią stebuklingą priemonę, - nelabai tikėdamas tuo, ką kalba, murmtelėjo Deividas.

- Mudu abu žinome, kad šis dalykas žymiai didesnis nei mama galėtų padėti, - Lorelė sunėrė pirštus priešais save. - Zinai, jei jau šios ataugos sunaikins mane, tai verčiau tegu daro tai tyliai. O jei pranyks, - mergaitė gūžtelėjo, skėstelėjo rankomis, - tai geriau niekas taip ir nesužinotų.

- Gerai, - galop pritarė Deividas. - Bet, manau, jeigu dar kas nors nutiks, tau teks apsigalvoti.

- O kas dar gali nutikti? - paklausė Lorelė.

- Tie sparnai gali augti arba plėstis.

- Plėstis ? - mergaitė apie tai net nepagalvojo.

- Taip, supranti - ant nugaros ims augti lapai arba išdygs dar gėlių... kitose vietose.

Mergaitė ilgai tylėjo.

- Pagalvosiu, ką daryti.

Deividas liūdnai sukikeno.

- Manau, dabar man aišku, kodėl nenorėjai eiti į paplūdimį.

- O varge. Labai atsiprašau. Visai pamiršau.

- Viskas gerai. Dar turiu porą valandų. - Kurį laiką patylėjęs berniukas pridūrė: - Pakviesčiau tave, bet... - parodė į žiedlapius, ir Lorelė liūdnai palingavo galva.

- Neateičiau...

- Ar galėčiau paskui užsukti pas tave? Šiaip, pažiūrėti, ar viskas gerai.

Lorelės akyse sužvilgo ašaros.

- Manai, viskas bus gerai?

Deividas prisėdo šalia mergaitės ant lovos ir apkabino ją per pečius.

- Tikiuosi.

- Bet nežinai, tiesa?

- Ne, - sąžiningai prisipažino berniukas. - Bet nuoširdžiai tikiu.

Mergaitė persibraukė ranka veidą.

- Ačiū.

- Tai ar galiu užsukti pas tave?

Nusišypsojusi Lorelė linktelėjo.

SEPTINTAS SKYRIUS

Kai suskambo durų skambutis, Lorelė tysojo ant sofos.

- Aš atidarysiu, - šūktelėjo ji. Pravėrusi duris mergaitė nusišypsojo pamačiusi Deividą, vilkintį juodais marškinėliais ir ryškiai geltonomis trumpomis kelnėmis. - Sveikas, tarė berniukui eidama į verandą ir uždarydama paskui save duris. - Kaip vakarėlis?

- Būtų buvę daug linksmiau su tavimi, - pareiškė gūžtelėjęs pečiais. Kiek palūkėjęs pasiteiravo: - Kaip laikaisi?

- Gerai. Taip pat, kaip rytą, - žiūrėdama į žemę atsakė Lorelė.

- Neskauda? Gal šiaip kas?

Mergaitė papurtė galvą. Pajuto, kaip draugas glosto jai ranką.

- Viskas bus gerai, - švelniai ramino ją Deividas.

- Kaip gali būti gerai? Man ant nugaros auga gėlė. Šitai visai negerai.

- Norėjau pasakyti, kad rasime kokią nors išeitį.

- Atsiprašau, - liūdnai nusišypsojo Lorelė. - Atėjai, kad paguostum, o aš... - mergaitės žodžius nutraukė jai į veidą sukibusios ryškios automobilio šviesos. Iškėlusi ranką prisidengė akis ir stebėjo, kaip prie namo privažiuoja automobilis. Iš jo išlipęs aukštas plačiapetis vyras patraukė prie vaikų.

- Ar čia gyvena Siuvelai? - žemu niūriu balsu sududeno atvykėlis.

- Taip, - atsakė Lorelė, kai vyras sustojo priebutyje. Mergaitė nejučia suraukė nosį. Veidas atrodė kažkoks nesimetriškas. Atsikišę žandikauliai, aštrūs bruožai, o kairioji akis užkritusi. Ilga nosis atrodė taip, lyg būtų kelis kartus sulaužyta ir neteisingai sugijusi, ir nors vyras nesišaipė, burna buvo perkreipta, lyg šis nuolat kęstų nusivylimą. Pečiai atrodė nežmoniškai platūs, o kostiumas, kurį vilkėjo - visai netinkamas tokiam galiūnui.

- Ar tėvai namuose? - paklausė vyras.

- Taip, luktelėkite sekundėlę, - mergaitė lėtai atsisuko. - Oi, atsiprašau, užeikite. - Ji palaikė praviras duris ir abu - Deividas ir stambusis svečias - žengė į vidų. Visi trys stabtelėjo prie durų, dičkis nusičiaudėjo ir atsikrenkštė.

- Tai linksminotės prie laužo ar dar kur nors? - kritiškai nužvelgė berniuką vyras.

- Aha, - patvirtino šis. - Paplūdimyje. Mane išrinko atsakingą už laužą ir, kaip čia pasakius, kol įkūriau jj, buvo daugiau dūmų nei ugnies, - vaikinukas sukikeno, bet pamatęs, kad vyras nė neiyptelėjo, nutilo.

- Einu, pakviesiu tėvus, - suskubo Lorelė.

- Ir aš kartu, - nusekė jai iš paskos Deividas.

Vaikai įėjo į virtuvę, kur mergaitės tėvai gėrė arbatą.

- Ten toks vyriškis atėjo pas jus, - tarė Lorelė.

- Mat kaip, - tėtis padėjo puodelį ir pasižymėjo knygoje, kur baigęs skaityti. - Nagi, praleiskite.

Nenuleisdama nuo tėčio akių Lorelė pasitraukė nuo durų. Deivido ranka vis dar gulėjo jai ant juosmens, ir mergaitė tikėjosi, kad jis jos nepatrauks. Nepasakytum, kad baiminosi, tik niekaip negalėjo atsikratyti jausmo, jog kažkas ne taip.

- Sara, - atsigręžęs šūktelėjo tėtis, - atvažiavo Džeremajas Barnis.

Mamos puodelis garsiai trinktelėjo į stalą - ši taip pat nuskubėjo pro Deividą ir Lorelę prie durų.

- Kas tas Džeremajas Barnis? - tyliai pasidomėjo Deividas.

- Nekilnojamojo turto agentas, - paaiškino Lorelė. Apsižvalgė. - Eime, - tarė griebdama draugui už rankos.

Nusitempė jį prie laiptų, už sofos, kur jau taisėsi sėstis ponas Barnis. Pirštų galiukais paėjo kelis žingsnelius, kad jos nesimatytų. Mergaitė išsprūdo iš Deivido glėbio, bet kai jiedu atsisėdo, berniukas vėl padėjo ranką ant laipto jai už nugaros. Lorelė atsilošė, mėgavosi, kad draugas šalia. Prisiglaudus išsisklaidė įtampa, tvyrojusi nuo pat akimirkos, kai privažiavo ponas Barnis.

- Tikiuosi, nepykstate, kad užsukau?

- Ne, ką jūs, - patikino Lorelės mama. - Gal išgertumėte puodelį kavos ? Arbatos ? Vandens ?

- Ne, dėkui, - atsakė atvykėlis.

Nuo jo žemo balso Lorelė jautėsi įsitempusi visu kūnu.

- Prieš pasirašant sandėrį, norėčiau užduoti kelis klausimus apie jūsų nuosavybę Orike, - pareiškė ponas Barnis. - Kaip suprantu, tai jūsų šeimos nuosavybė. Ar seniai tas namas priklausė jūsų šeimai?

- Nuo aukso karštinės laikų, - atsakė mergaitės mama. - Kažkuris iš mano proprosenelių užsiėmė tą žemės plotą ir

pasistatė trobelę. Deja, aukso taip ir nerado. Nuo tada tenai ir gyveno tai vienas, tai kitas mūsų giminės žmonių.

- Niekas niekada nebandė parduoti?

Moteris papurtė galvą.

- Ne, tik aš. Įsivaizduoju, kad motina kape apsiverstų sužinojusi, bet... - gūžtelėjo pečiais. - Nors ir labai nenoriai parduodame, yra svarbesnių dalykų.

- Tikrai. Ar gyvendami tuose namuose nesusidūrėte su kokiais nors... keistais dalykais ?

Lorelės tėvai susižvalgė ir papurtė galvas.

- Nemanau, - pareiškė tėtis.

Barnis linktelėjo.

- (p gal turėjote bėdų su įstatymo pažeidinėtojais ? Bandančiais įsiveržti perėjūnais? Nieko panašaus?

- Tikrai nieko tokio nebuvo, - tvirtino tėtis. - Kartais koks žmogus pereidavo per lauką, pamatydavome vieną kitą nepažįstamąjį. Bet ko daugiau tikėtis - juk gyvenome visai priešais Redvudo nacionalinį parką, mūsų žemė neaptverta ir nesame nurodę jokių nuosavybės ženklų. Neabejoju, jei būtumėte netyčia užklydę, nebūtumėte turėję jokių problemų.

- Nesugebėjau rasti jūsų nurodomos pageidaujamos kainos, - Barnis paliko kaboti klausimą ore.

Lorelės tėtis atsikosėjo.

- Sunku nustatyti žemei gerą kainą. Iki šiol turėjome du vertintojus, bet jie abu sugebėjo pamesti mūsų duotus dokumentus. Tai labai erzina. Manau, norėtume išgirsti jūsų siūlomą kainą, o tada jau derėsimės.

- Suprantama, - atsistojo ponas Barnis. - Tikiuosi, per savaitę pateiksiu jums pasiūlymą raštu.

Paspaudęs rankas tėvams agentas išėjo.

Sulaikiusi kvapą Lorelė klausėsi, kaip užkriokia užvedamas automobilis, kaip jis išrieda iš kiemo. Deividas nuėmė ranką mergaitei nuo pečių, Lorelė nulipo žemyn laiptais.

- Pagaliau, Sara, - džiugiai šūktelėjo tėtis. - Štai jau beveik šeši mėnesiai, kaip pradėjome kalbėtis su šiuo agentu. Jau buvau ėmęs nuogąstauti, kad mano pastangos veltui.

- Taptų žymiai lengviau gyventi, - pritarė mama. - Beje, sandėris dar nebaigtas.

- Žinau, bet jau nedaug trūksta.

- Ir anksčiau jau yra panašiai atrodę. Vasaros pradžioje buvo ta porelė, taip susižavėjusi mūsų namu.

- Aha, tikrai susižavėjusi, - ginčijosi tėtis. - Kai paskambinome tartis dėl pardavimo, moteris pasakė, pacituosiu: „Koks dar namas?“ Buvo visiškai jį pamiršusi.

- Tu teisus, - pasidavė mama. - Spėju, ji nebuvo taip jau labai susidomėjusi.

-Juk jūs neketinate parduoti namą tam vyrui ? - karštai puolė tėvus Lorelė.

Atsisukę jiedu klausiamai sužiuro į dukterį.

- Lorele? Kas nutiko? - paklausė mama.

- Oi, mama. Juk jis absoliučiai siaubingas.

Mergaitės mama atsiduso.

- Juk neatsisakytum sandėrio, kuris pakeis gyvenimą tik todėl, kad pirkėjas nelabai žavus.

- Tas vyras man nepatinka. Jis mane išgąsdino.

- Išgąsdino? - sukluso tėtis. - O kas jame tokio baisaus?

- Nežinau, - atsakė Lorelė, ponui Barniui išėjus jausdamasi mažiau įbauginta. - Jis... jis atrodė keistas.

Tėtis nusikvatojo.

- Taip, tikriausiai mėgsta žaisti futbolą ir kelis kartus gavo per stiprų spyrį. Tačiau negalima susidaryti nuomones apie žmogų vien iš jo išvaizdos. Juk apie knygą ne- sprendi iš jos viršelio?

- Manau, taip, - sutiko Lorelė, tačiau nebuvo įsitikinusi. Vyras tikrai buvo kažkoks keistas, neįprastos jo akys. Mergaitei jis visai nepatiko.

- Man reikėtų eiti namo, - atsikrenkštęs prabilo Deividas. - Užsukau tik minutei, ėjau pro šalį.

- Palydėsiu, - suskubo Lorelė vesdama draugą prie durų.

Lorelė užtruko vos sekundėlę, kol du kartus patikrino, ar tikrai nieko nėra priebutyje, ir tik tada žengė į lauką.

- Ar jis tau nepasirodė paslaptingas ? - vos uždariusi duris paklausė mergaitė.

- Ar tas, Barnis ? - berniukas kiek palaukė, paskui gūžtelėjo pečiais. - Nelabai, - pripažino. - Jis toks keistokas, bet, manau, čia dėl nosies. Ji kaip pas tą aktorių, Oveną Vilsoną. Tikriausiai nosį susilaužė žaisdamas futbolą, kaip sakė tavo tėtis.

Lorelė atsiduso.

- Matyt, tik man taip atrodo. Tikriausiai esu per daug jautri dėl tos... - mostelėjo galva į nugarą. - Pats žinai.

- Taip, - Deividas susigrūdo rankas į kišenes, paskui sukryžiavo jas ant krūtinės. - Žinai, turiu tau, Lorele, pripažinti, kad tai pats keisčiausias dalykas, kokį tik kada nors girdėjau. Negaliu apsimesti, kad taip nėra.

- Žinau, - linktelėjo Lorelė. - Esu visiška išsigimėlė.

- Ne, tu ne tokia. Na... supranti, tarsi ir taip, bet... Juk tai ne tu, - skubiai malė berniukas. - Tau tik išaugo ta keistenybė. Ir aš... aš padarysiu viską, ką galiu, kad padėčiau tau. Gerai ?

- Tikrai? - sušnabždėjo mergaitė.

- Pažadu, - linktelėjo Deividas.

Iš dėkingumo susigraudinusi Lorelė vos susivaldė neapsiverktisi.

- Ačiū.

- Rytoj su mama einu j bažnyčią, o paskui pietausime restorane kartu su seneliais, bet vakare būsiu namuose. Paskambinsiu.

- Puiku. Pasilinksmink.

- Pabandysiu, - minutėlę padelsė. Jau atrodė, kad apsisuks ir nueis, bet paskutinę akimirką žengtelėjo prie mergaitės ir apkabino ją.

Nustebusi Lorelė taip pat apglėbė draugą.

Mergaitė stebėjo, kaip Deivido dviratis nyksta miglotoje prieblandoje. Ilgai dar stovėjo žvelgdama pavymui, kol berniukas visai pranyko iš akių. Kai šj rytą nuėjo pas jj j namus, buvo tokia išsigandusi. Dabar žinojo, kad jis buvo tas žmogus, kuriuo galima pasitikėti. Nusišypsojusi pasuko atgal į namus.

Pirmadienis buvo pirmoji diena, kai Lorelei teks eiti į mokyklą su didžiuliu gėlės žiedu ant nugaros. Mergaitė pagalvojo, gal vertėtų apsimesti sergančia, bet kas gali pasakyti, kiek ta gėlė žydės? Gal amžinai, drebėdama svarstė mergaitė. Juk negalėtų kasdien apsimetinėti sergančia. Sutiko Deividą mokyklos atriume, ir šis kelis kartus ją patikino, jog negalėtų net įtarti, kad kas nors slypi po jos marškinėliais. Giliai įtraukusi oro mergaitė nužingsniavo į pirmąją pamoką.

Per pietus Lorelė atsisėdo ir įsispoksojo į Deividą. Debesų skraistė kelioms akimirkoms praplyšo, ir ryškus saulės spindulys apšvietė berniuką. Lorelė pastebėjo, kaip saulė nušvietė jo smėlio spalvos plaukus, kaip sužibo ant blakstienų galiukų. Anksčiau ji nedažnai susimąstydavo, koks Deividas patrauklus, bet paskutinėmis dienomis sugaudavo save vis dažniau žiūrint į berniuką, o per pietus jis net dusyk atsisukęs pastebėjo ją stebeilijant j jj. Lorelė net jtarė, kad jaučia kažką panašaus į tą jausmą, knygose vaizdingai aprašomą kaip „drugelių kutenimas pilve“.

Kai niekas nežiūrėjo, Lorelė iškėlė savo ranką prieš saulę. Ji atrodė kažkokia kitokia. Deividas visiškai užstojo saulę, spinduliai slydo tik pro šonus. Mergaitės ranka, regis, ne visai sulaikė saulės spindulius, šviesa tarsi skverbėsi pro odą. Lorelė sugrūdo ranką j kišenę. Matyt, darosi nesveikai įtari.

Aplink juosmenį apvynioti žiedlapiai vertė jaustis nepatogiai, mergaitė troško juos išlaisvinti, juo labiau kad švietė saulė, kuri - ji žinojo - per artimiausius mėnesius retai

kada įšlįs. Tačiau tokius nepatogumus galima, ir teks, iškęsti. Lorelė tikėjosi, kad saulė dar kyštelės pro debesis vėliau, po pietų, kai mergaitei pavyks išsprūsti pasivaikščioti.

Celsė liko namuose, nes sirgo, tad į anglų kalbos pamoką Lorelę palydėjo tik Deividas.

- Klausyk, Deividai ? - prabilo mergaitė.

- Taip ?

- Gal norėtum šiandien po pietų su manimi truputį pakeliauti? Vyks ir mano tėvai, - paaiškino Lorelė.

- Negaliu, - apniuko Deivido veidas.

- Kodėl ne?

- Už kelių savaičių laikau vairavimo egzaminą, o mama nusprendė, kad degalams ir draudimui turiu užsidirbti pats. Ji rado man darbą vaistinėje - pradedu nuo šiandien.

- Oi, nieko neminėjai.

- Pats sužinojau tik vakar. Be to, - berniukas palinko arčiau, - tavo problemos šiuo metu didesnės nei mano.

- Gerai, sėkmės tau, - palinkėjo Lorelė.

- Aha, dar būtų gerai, kad su naujaisiais bendradarbiais sutarčiau kaip su tavimi, - atsidusęs nusijuokė Deividas. Paskui paklausė: - Kur vyksite?

- Iki mūsų senųjų namų. Jau pora dienų, kai mama nekalba apie nieką kita, tik apie namo pardavimą. Ji labai dėl to džiaugiasi, bet tarsi pradeda keisti nuomonę.

- Kodėl? Maniau, ji tikrai nori parduoti namą.

- Ir aš taip maniau. Bet ji vis labiau nusimena. Visokie prisiminimai. Supranti?

- Manau, tai siaubinga. Būtų gerai, kad jums nereikėtų parduoti namų.

- Norėčiau, - pritarė Lorelė. - Ne todėl, kad čia būtų blogai, - skubiai pasitaisė. - Džiaugiuosi, kad persikraustėme. Bet man visai patiktų, jei galėtume sugrįžti, vis aplankyti senuosius namus.

- Ar buvote tenai nuo to laiko, kai persikraustėte?

- Ne. Plušėjome iš peties, kad pradėtų veikti knygynas, be to, visokie kraustymosi reikalai - paprasčiausiai nebuvo laiko. Taigi mama nori nuvažiuoti ir įsitikinti, ar tikrai nori parduoti namą. Be to, kad jau būsime tenai, sugrėbsime lapus. Nuplausime langus. O tėtis tikriausiai užsigeis nugenėti gyvatvores, - nelabai linksmai šyptelėjo mergaitė. - Bus smagu, smagu, smagu, - pašaipiai pridūrė.

Deividas linktelėjo, paskui surimtėjęs pažvelgė į Lorelę.

- Labai norėčiau važiuoti kartu, - pareiškė. - Tikrai, labai.

Lorelė stovėjo nudelbusi akis - Deivido žvilgsnis buvo labai jau įdėmus.

- Kitą kartą, - entuziastingai tarė paskui, bandydama neparodyti nusivylimo.

- Tikiuosi.

AŠTUNTAS SKYRIUS

Lorelės plaukai buvo išsiplaikstę, visai susivėlę. Teks šukuotis kokį šimtmetį, tačiau vertėjo - keturiasdešimt penkias minutes važiavo atviru automobiliu, o vėjas gaiviai plakė veidą. Automobiliui įsukus į ilgą, iki pat namo vedantį keliuką, Lorelė net sulaikiusi kvapą stebėjo, kaip pro šalį slenka medžių tankynė ir pagaliau prieš akis iškyla namelis.

Senųjų namų vaizdas sukėlė tokį ilgesį, kokio mergaitė tikrai nesitikėjo. Už išklerusios tvoros kyšanti medinė trobelė buvo nedidukė, bet skendėjo ramybėje, apsupta tankiai sužėlusios vešlios žolės. Persikrausčius gyventi į Kreščento miestą Lorelė dažnai ilgėdavosi senųjų namų, bet niekada nejuto šito taip stipriai, kaip dabar, vėl išvydusi namus po keturių mėnesių. Dvylika metų gyveno čia, šioje žemėje. Pažino visus vingiuotus didžiulio miško takelius - ištisas valandas klaidžiodavo jais. Nebūtų galėjusi tvirtinti, kad norėtų vėl čia apsigyventi, tačiau prarasti taip pat nenorėjo.

Mergaitės tėvai pradėjo krauti iš automobilio grėblius, kibirus ir valymo priemones. Lorelė nuo galinės sėdynės pasiėmė gitarą, o mama nusijuokė.

- Man smagu, kad groji ta seniena.

- Kodėl?

- Ta gitara man primena laikus, kai pati ja grojau Berkelėjuje, - šyptelėjo mama tėčiui. - Tada mudu pirmą kartą susitikome. Tuo metu buvome tokie hipiai.

Lorelė nužvelgė ilgą mamos kasą, paprastus tėčio sandalus ir suprunkštė.

- Tai kad jūs ir dabar hipiai.

- Na, čia tai niekis. Tada buvome tikri hipiai, - mama padavė ranką tėčiui, jųdviejų pirštai susipynė. - Nešdavau- si gitarą į visus vakarėlius. Siaubingai nemokšiškai brązgindavau, o visi staugdavome: „Tik nemokykit mūsų gyventi“. Prisimeni?

Nusišypsojęs tėtis papurtė galvą.

- Seni geri laikai, - pašaipiai tarstelėjo.

- Oi, taigi buvo smagu.

- Na, jei taip sakai, - pasidavė tėtis ir pasilenkė pakštelėti mamą.

- Ar neprieštarausite, jei truputį pasivaikščiosiu? - kabindama ant peties gitarą paklausė Lorelė. - Po kiek laiko ateisiu padėti.

- Žinoma, eik, - rausdamasi bagažinėje pritarė mama.

- Greitai grįšiu, - pažadėjo Lorelė jau mindama takeliu už namo.

Miške tankiai augo lapuočiai ir spygliuočiai, kurių pavėsyje žėlė žaluma, tarsi kilimas dengianti žemę. Daugumos medžių kamienus dengė tamsiai žalios samanos, beveik visai užklojusios šiurkščią žievę. Kur pažvelgsi - visur žalia. Tą rytą truputį palynojo, tad išlindusi saulė apšvietė galybes vandens lašelių, ir tie sutvisko, tarsi nuklojo viską aplinkui smaragdais. Takeliai vingiavo, vedė į medžių tankumyną - vienu takeliu Lorelė kulniavo gilyn į mišką.

Mergaitei nebuvo sunku įsivaizduoti, kad žingsniuoja šventa žeme - didžiulės, neatmenamais amžiais stūksojusios katedros griuvėsiais. Kai įspindęs saulės spindulys nušvietė samanomis apaugusią šaką, Lorelė net nusišypsojo ir perbraukė ją ranka. Žvilgantys lietaus lašai kapsėjo ant pirštų ir krisdami ant žemės sutviskėdavo saulės šviesoje.

Nuėjusi tiek, kad tėvai jau nebūtų jos pamatę, Lorelė perkabino gitarą ant krūtinės ir atrišo skarą. Iš palengvėjimo net atsidususi pakėlė marškinėlius ir leido gėlės žiedlapiams atsitiesti. Beveik visą dieną būdami priveržti jie net maudė ir prašėsi atlaisvinami. Žiedlapiai skleidėsi - lėtai, kaip atsitiesia nuo ilgo nejudėjimo aptirpę raumenys, o Lorelė toliau keliavo siauru lapais nuklotu takeliu. Tolumoje išgirdo čiurlenantį upelį ir ėmė per sąžalyną brautis prie jo. Po kelių minučių priėjusi klestelėjo ant pakrantėje stūksančio akmens. Nuspyrusi bekulnius batelius sumerkė kojų pirštus į šaltą vandenį.

Mergaitei visada patiko šis upokšnis. Jo vanduo buvo toks skaidrus, kad buvo matyti neskubioje tėkmėje po dugną šen bei ten nardančios žuvys. Nuo akmenų krintantys nedidukai kriokliai plakė vandenį į puikias baltas putas, kurios atrodė tarsi vonios putų kepurės. Vaizdelis - lyg iš atviruko.

Lorelė pradėjo brązginti mėgstamiausios Saros Maklachlan dainos akordus. Mergaitė tyliai niūniavo, o aplink tvyrojo išsiskleidusios gėlės aromatas.

Po pirmojo stulpelio mergaitę privertė suklusti bruzdesys jai iš dešinės. Atidžiai įsiklausiusi pamanė, kad girdi kažką panašaus į tylų šnabždesį.

- Mama? - nedrąsiai paklausė Lorelė. - Tėti?

Atrėmusi gitarą į medį mergaitė kibo į skaros mazgą -

norėjo vėl suveržti ja liemenį. Geriau paslėpti žiedlapius, kol jų nepastebėjo tėvai.

Ilga šilkinė skraistė atsisakė klausyti, mergaitė išgirdo dar sykį sušlamant, dabar jau garsiau nei pirmą kartą. Žvilgsnis sustingo ties vieta, iš kurios girdėjo sklindant garsą - visai virš kairiojo peties.

- Kas ten?

Lorelė rūpestingai vyniojo minkštus žiedlapius aplink

\

liemenį. Jau norėjo veržti juos skara, kai iš už medžio tarsi būtų stumtelėta išvirto kažkokia žmogysta. Pasirodęs vyrukas dar sekundėlę nuožmiai žvelgė į medį, paskui atsisuko į Lorelę. Susierzinimas kaipmat išgaravo, akyse sušvito netikėta šiluma.

- Sveika, - šypsodamasis pasisveikino atėjūnas. Aiktelėjusi Lorelė bandė trauktis, bet kulnas užkliuvo

už šaknies, ir mergaitė pargriuvo paleisdama žiedlapius.

Ką nors slėpti buvo per vėlu - gėlės žiedas tuojau pat išsiskleidė.

- O, ne! Oi, labai atsiprašau. Gal galėčiau padėti? - paklausė nepažįstamasis.

Lorelė pažvelgė į jo tamsiai žalias akis - beveik per daug ryškias, kad atrodytų tikros. Jaunojo vaikinuko veidas pakibo virš išsitiesusios ant žemės Lorelės.

Vyrukas atkišo jai ranką.

- Tikrai, labai atsiprašau. Mes... aš ten triukšmavau. Maniau, girdėjai mane, - nedrąsiai šyptelėjo. - Spėju, kad klydau.

Nepažįstamojo veidas atrodė lyg iš seno paveikslo: ryškūs skruostikauliai kyšojo iš po lygios tamsiai įdegusios odos, regis, labiau tinkančios kokiame nors Los Andželo paplūdimyje, o ne vėsiame samanotame miške. Plaukai, kaip ir antakiai buvo tankūs ir juodi, tokios pačios ir blakstienos virš susirūpinusių akių. Plaukai buvo gana ilgi ir drėgni, tarsi vyrukas nebūtų slėpęsis nuo lietaus ir dar - jam kažkokiu būdu pavyko pačias plaukų šaknis nudažyti tokia pačia sodria kaip ir akių žaluma. Nepažįstamasis taip švelniai šypsojosi, kad Lorelei net kvapą gniaužė. Kol atgavo amą, praėjo kelios sekundės.

- Kas tu toks ?

Vyrukas tylėjo, žvelgė į Lorelę keistu, įdėmiu žvilgsniu.

- Na? - paragino kalbėti mergaitė.

- Nepažįsti manęs, tiesa? - pasiteiravo keistuolis.

Mergaitė neskubėjo atsakyti. Jautėsi taip, lyg būtų pažinojusi jį. Prisiminimai buvo kažkur visai čia pat, bet kuo labiau stengėsi prisiminti, tuo toliau tos atminties nuotrupos sprūdo nuo jos.

- Ar turėčiau? - atsargiai sukluso Lorelė.

Tiriamas nepažįstamojo žvilgsnis pasikeitė taip staiga, kaip atsiradęs. Keistuolis tyliai, beveik liūdnai nusijuokė, o jo balsas nuaidėjo atsimušdamas į medžius ir atrodė, kad tai kvatoja ne žmogus, o paukštis.

- Aš - Tamenis, - pareiškė vyrukas vis dar laikydamas ištiestą ranką, kad įsikibusi Lorelė atsistotų. - Jei nori, vadink mane Tamiu.

Staiga suvokusi, kad vis dar tyso ant drėgnos žemės, kur parkritusi, Lorelė pajuto, kaip ją užlieja gėda. Nekreipdama dėmesio į ranką, pašoko ant kojų - net pamiršo prilaikyti žiedlapius. Garsiai aiktelėjusi skubiai užtraukė ant gėlės marškinėlius ir net susiraukė žiedui skaudžiai trinantis

į odą.

- Nesijaudink, - nuramino vyrukas. - Laikysiuosi atokiau nuo tavo žiedo, - pareiškė ir išsišiepė, o Lorelė pasijuto lyg nesupratusi to keisto juokelio prasmės. - Žinau, kieno žiedlapius liesti man galima, o kieno - ne, - giliai įkvėpė aromato nepažįstamasis. - Mmmm. Taip gardžiai kvepiantys žiedlapiai ne mano nosiai, - pareiškė. Paskui kilstelėjęs antakį pridūrė: - Bent jau kol kas.

Kilstelėjo ranką mergaitei prie veido - ši negalėjo nė pajudėti. Nubraukė kelis lapus jai nuo plaukų ir skubiai nužvelgė ją visą.

- Regis, esi sveika. Jokių nulūžusių žiedlapių ar stiebelių.

- Apie ką tu čia? - paklausė mergaitė bandydama paslėpti žiedlapius, kyšančius jai iš po marškinėlių.

- Siek tiek vėloka slėpti, nemanai ?

Lorelė dėbtelėjo į Tamenį.

- Ką tu veiki šiame miške?

- Aš čia gyvenu.

- Tu čia negyveni, - sumišo mergaitė. - Tai mano žemė.

-Tikrai?

Lorelė vėl visa nukaito iš gėdos.

- Na, tai mano tėvų žemė, - aiškino stipriai laikydama marškinėlių nugarą. - O tu čia... nepageidaujamas, - drėbė svarstydama, kaip gali to keistuolio akys būti tokios ryškiai žalios. Galop nutarė, kad tai kontaktiniai lęšiai.

- Nejaugi?

Vyrukas žengė artyn, Lorelės net akys išsiplėtė iš nuostabos. Jo veidas buvo toks pasitikintis savimi ir šypsojosi taip užkrečiamai, kad mergaitė nepajėgė trauktis. Ji buvo įsitikinusi, kad nieko panašaus nebuvo sutikusi, tačiau nedavė ramybės keistas artimumo jausmas.

- Kas tu esi? - pakartojo mergaitė.

-Jau sakiau: Tamenis.

- Ne, kas esi ši tiesų, - papurčiusi galvą paklausė Lorelė.

Tamenis prispaudė pirštą prie lūpų.

- Ša, viskam savas metas. Eime su manimi, - paėmęs mergaitę už rankos - ji jos neištraukė - nusivedė gilyn į mišką. Kita ranka pamiršo, ką daranti, Lorelė paleido marškinėlius. Žiedlapiai lėtai kilo, kol galop išsiskleidė ant nugaros visu gražumu. Tamenis atsisuko.

- Na, šitaip geriau, tiesa?

Lorelė galėjo tik palinguoti galva. Nedavė ramybės neaiškios mintys ir, nors kažkur giliai sąmonėje mergaitė suvokė, kad turėtų nerimauti, kažkodėl visa tai, kas vyko, neatrodė svarbu. Vienintelis reikšmingas dalykas - sekti paskui šitą viliojančiai besišypsantį vyruką.

Tamenis nusivedė Lorelę j nedidelę aikštelę, kur proskyna tarp lapijos leido sklisti saulės spinduliams ant žolės, kai kur nusėtos minkštomis žaliomis samanomis. Tamenis prisėdo žolėje ir parodė mergaitei įsitaisyti priešais jį.

Susižavėjusi mergaitė negalėjo atitraukti akių. Juodai žali vyruko plaukai ilgomis sruogomis krito ant kaktos, dengė akis. Tamenis vilkėjo laisvus baltus marškinius, kurie atrodė lyg būtų siūti namuose, ir panašaus stiliaus rudas apsmukusias kelnes, parištas žemiau kelių. Jos buvo aiškiai senamadiškos, tačiau dėvimos šio vyruko atrodė madingos, kaip ir visa kita. Pėdos buvo basos, bet netgi taką nukloję aštrūs pušų spygliai ir aplūžinėjusios šakelės, regis, jam visai nedūrė. Buvo per sprindį aukštesnis už mergaitę ir judėjo grakščiai kaip katė - Lorelė nematė taip vaikštant nė vieno berniuko.

Mergaitė atsisėdo sukryžiavusi kojas ir klausiamai sužiuro į Tamenį. Keistas troškimas sekti jam iš paskos po truputį garavo, vietoje jo apėmė sumišimas.

- Nemenkai mus išgąsdinai šitaip pabėgdama, - vyruko balsas skambėjo švelniai, lyg ne visai britišku, veikiau airišku akcentu.

- Kaip šitaip? - susidomėjo Lorelė bandydama suvokti, apie ką jis kalba.

- Vieną dieną čia - kitą jau dingusi. Kur buvai ? Jau buvau išsigandęs.

- Išsigandęs? - Lorelė atrodė per daug sumišusi, kad ginčytųsi ar ko nors klausinėtų.

- Ar kam nors apie tai prasitarei? - rodydamas jai per petį paklausė Tamenis.

Mergaitė papurtė galvą.

- Ne. Oi, sakiau. Pasakojau draugui Deividui.

Tamenio veidas staiga įgavo neperprantamą išraišką.

- Tik draugui?

Lorelė staiga ėmė po truputį atsitokėti.

- Taip.... ne... Nemanau, kad tai tavo reikalas, - tarė. Tiktai tyliai.

Tamenio akių kampučiuose staiga įsimetė neryškios raukšlelės ir, vos akimirkai, Lorelei pasirodė, kad ji pastebėjo vyruko akyse šmėstelint baimę. Paskui jis loštelėjo atgal, vėl nusišypsojo - turbūt mergaitei tik pasirodė.

- Gal ir ne mano, - vyrukas žaidė su žolės stiebeliu. - Tačiau tėvai nežino?

Lorelė jau buvo pradėjusi purtyti galvą, tik staiga ją pribloškė situacijos kvailumas.

- Ne... taip... gal - iš viso - neturėčiau čia būti, - atšiauriai rėžė stodamasi mergaitė. - Nesek iš paskos.

- Palauk, - išsigandusiu balsu sustabdė ją Tamenis.

Mergaitė prasibrovė pro nulinkusią šaką.

- Eik sau!

- Turiu tau daug paaiškinti! - šūktelėjo žaliaakis.

Lorelė stabtelėjo, pasižiūrėjo atgal. Tamenis buvo pakilęs, klūpėjo ant vieno kelio, veido išraiška maldavo pasilikti.

- Turiu atsakymus į visus tavo klausimus. Apie žiedą ir... ką tik nori.

Mergaitė neskubėdama apsigręžė - abejojo, ar gali tuo vyruku pasitikėti.

- Papasakosiu viską, ką tik nori išgirsti, - tarė Tamenis, tik jau tyliau.

Lorelė žengė porą žingsnių artyn, ir jis išsyk atsipalaidavo.

- Tu lik tenai, - pareiškė Lorelė rodydama į tolimiausią proskynos kampą. - O aš atsisėsiu čia. Nenoriu, kad vėl mane liestum.

- Gerai, gal ir teisingai, - atsiduso Tamenis.

Mergaitė vėl įsitaisė ant žolės, tačiau taip ir liko įsitempusi, budri, pasiryžusi bet kurią akimirką pabėgti.

- Na, tai kas man ant nugaros ?

- Gėlės žiedas.

- Ar jis pranyks?

- Dabar mano eilė klausti. Kur buvai išvykusi ?

- Į Kreščento miestą. Ar žiedas pranyks? - pakartojo Lorelė griežtesniu balsu.

- Liūdna, bet taip, - Tamenis ilgesingai atsiduso. - Išties labai gaila.

- Tu tikrai žinai, kad jis pranyks? - Lorelės drovumas pranyko bemat, kai ji išgirdo gerą naujieną.

- Žinoma. Vėl sužydės kitąmet, bet kaip ir visi žiedai - jis neamžinas.

- Iš kur tu tai žinai ?

- Dabar vėl mano eilė. Kaip toli Kreščento miestas?

- Keturiasdešimt, gal penkiasdešimt mylių, - gūžtelėjo pečiais mergaitė. - Kažkas panašaus.

- Kuria kryptimi ?

- Ot ir nesakysiu. Dabar mano eilė. Iš kur žinai apie tuos žiedus ?

- Aš - toks pat kaip tu. Mudu priklausome tai pačiai rūšiai.

- Tai kur tavo žiedas ?

- Aš nežydžiu, - nusijuokė Tamenis.

- Sakei, kad esame tos pačios rūšies. Jei tai tiesa, turėtum ir tu žydėti.

Tamenis pasirėmė ant vienos alkūnės.

- Jei dar nepastebėjai, tai aš esu vaikinas.

Lorelė pajuto, kad ėmė greičiau alsuoti. O taip, ji net labai pastebėjo, kad tai vaikinas.

- Kuria kryptimi? - pakartojo klausimą Tamenis.

- Į šiaurę. Argi neturi žemėlapio?

- Ar tai tavo klausimas? - nusišypsojo vaikinas.

- Ne! - šūktelėjo Lorelė ir sužiuro į Tamenį, kuris ėmė juoktis. Mergaitė juto, kaip neduoda ramybės vienas klausimas, bet ji baiminosi išgirsti atsakymą. Galop nurijusi seiles pasiryžo ir tyliai paklausė: - Ar aš pavirsiu gėle?

Linksma šypsenėlė švystelėjo Tamenio lūpų kamputyje, bet jis nesusijuokė.

- Ne, - nuramino švelniu balsu.

Lorelė visu kūnu pajuto palengvėjimą.

- Tu visą laiką ir buvai gėlė.

- Atsiprašau? - sukluso mergaitė. - Ką tuo nori pasakyti?

- Tu esi augalas. Ne žmogus - niekada juo ir nebuvai. Žiedas - tai tik pastebimiausias dalykas, - aiškino Tamenis ramiau nei Lorelė manė jį turint teisę būti.

- Augalas ? - negalėjo patikėti mergaitė, ji nė nesistengė slėpti nuostabos.

- Taip. Žinoma, ne bet koks augalas. Aukščiausiai pasaulyje išsivysčiusi gyvosios gamtos forma, - kalbėdamas Tamenis palinko į priekį, žalios akys sužiburiavo. - Lorele, tu esi fėja.

Supratus, kokia buvo kvaila, mergaitei net žandikaulis atkaro. Suklaidinta gražaus veidelio, leidosi nuvedama į miško gilumą ir vos nepatikėjo to gražuoliuko pasakėlėmis. Pašoko ant kojų iš piktumo žaibuodama akimis.

- Palauk, - šūktelėjo Tamenis siekdamas sugriebti ją už riešo. - Dar nepabėk. Man reikia žinoti, ką tavo tėvai ketina daryti su šia žeme.

Lorelė patraukė ranką.

- Eik savais keliais, - sušnypštė piktai. - Jei dar kada nors čia pamatysiu, iškviesiu policiją, - išrėžė ir apsigręžusi nudūmė traukdama ant žiedlapių marškinėlius.

- Lorele, aš turiu žinoti. Lorele! - šaukė jai pavymui vyrukas.

Mergaitė ėmė bėgti dar greičiau. Atrodė, nėra nieko svarbesnio, kaip kuo toliau pasprukti nuo Tamenio, to keistuolio, kuris sužadino tiek emocijų.

Pribėgusi proskyną, kur sėdėjo prieš pasirodant Tameniui, Lorelė stabtelėjo, apsivyniojo žiedlapiais liemenį ir suveržė juos skara. Paėmusi gitarą, permetė jos dėklo diržą per petį. Ranką apšvietė saulės spindulys. Kiek palaukusi mergaitė vėl atkišo ranką prieš saulę. Riešas spindėjo lyg būtų nubertas smulkiais blizgančiais milteliais. Puikumėlis. Dar ir ranką išterliojo. Visai kvailas triukas.

Priėjusi arčiau, kai jau buvo matyti senieji namai, mergaitė sustojo - krūtinė sunkiai kilnojosi. Dar sykį pažvelgė į riešą ir plūstelėjo pyktis. Trynė ranką tol, kol neliko nė ženklo tų žvilgančių miltelių.

DEVINTAS SKYRIUS

Kitą dieną Lorelė jautėsi lyg zombis. Nenorėjo patikėti tuo, ką pasakojo Tamenis. Tačiau negalėjo liautis galvojusi apie jo žodžius ir stebėjusis. Ar taip gali būti? Paskui imdavo pykti ant savęs, kad taip kvailai elgėsi, o tada viskas kartodavosi iš naujo.

Deividas kelis kartus bandė Lorelę susistabdyti koridoriuje, bet jai vis pavykdavo įsprukti į kokią nors klasę.

Tačiau per biologijos pamoką draugo išvengti nebepavyko.

Berniukas nuskubėjo j savo įprastinę vietą šalia Lorelės.

- Kas nutiko? - paklausė jis. - Ar tie... vis auga? - sušnibždėjo nespėjus mergaitei nusisukti.

Lorelė papurtė galvą, plaukai tarsi vaikus skirianti siena užkrito jai ant veido.

Deividas prisitraukė kėdę arčiau, likusieji mokiniai triukšmingai ruošėsi pamokai.

- Lorele, turi man pasakyti. Laikydama viską savyje iš- sikraustysi iš proto.

- Negaliu, - užsikūkčiojo mergaitė, ašaros užliejo akis. - Negaliu dabar kalbėtis.

Deividas linktelėjo.

- Gal galėtume pasikalbėti po pamokų? - sušnibždėjo jis mokytojui Džeimsui jau pradėjus pamoką.

Lorelė linktelėjo ir pabandė nepastebimai nusišluostyti ašaras.

Deividas po suolu patapšnojo jai per koją, o tada ėmė kažką kraigalioti sąsiuvinyje. Lorelė pagalvojo, kad jau verčiau jis užsirašytų kuo daugiau - jai teks nusirašyti.

Diena slinko, o mergaitei vis nėjo iš galvos pažadas papasakoti Deividui - tai keikė save už tai, tai džiaugėsi, kad turi kam išsipasakoti. Nežinojo net nuo ko reikės pradėti. Kaip tai daroma - ateini ir sakai: „Klausyk, aš esu mitologinė būtybė“?

- Ne, - tyliai murmėjo Lorelė. - Tai kvaila.

Bet niekaip negalėjo įtikinti savęs.

Po pamokų jiedu su Deividu patraukė prie berniuko namų. Draugas, regis, suprato, kad Lorelė nepasiruošusi kalbėtis, tad žingsniavo tylėdami.

Berniukas ypač rūpestingai padėjo jai perlipti kiemo sieną, vengė ranka paliesti nugarą. Laikė mergaitę už rankų, kol ši nušoko nuo tvoros, o kai pasiekė kojomis žemę - vis tiek jos nepaleido.

Lorelė pajuto begalinį norą prisiglausti prie berniuko krūtinės ir pamiršti visas nesąmones. Tačiau žinojo, kad tai neįmanoma. Deividas nė nemirksėdamas žiūrėjo į ją, kol mergaitė sukišo rankas į kišenes ir nusisuko.

- Štai, čia, - tarė Deividas rodydamas kelią prie susipynusių, suaugusių medžių.

Lorelė pakėlė galvą aukštyn, į tankią medžių lapiją. Buvo spalis, tad lapai margavo visu gražumu. Pakraštėliai oranžiniai, raudoni - kai kurios šakos ryškėjo geltoniu, dažėsi šviesiai rusvai, nors lapo centre dar buvo likę žalios spalvos. Spalvingas miškas tapo nuostabiai gražus, bet vertė Lorelę liūdėti matant, kaip žaluma pralaimi kovą su ryškesnėmis spalvomis.

Rudens spalvos privertė mergaitę susimąstyti apie savo žiedą. Ar jis nuvys taip pat pamažu, kaip medžių lapai? Ar skaudės? Nuo tokių minčių Lorelės širdį staiga sugniaužė baimė. Net jei ir skaudėtų, verta kentėti, kad tik jis dingtų. Bet Tamenis sakė, kad kitais metais jai vėl išaugs žiedas.

Tikėjosi, kad didžioji dalis vyruko žodžių - tiesa. Visa kita... ji nenorėjo net pagalvoti apie tai.

Tačiau mintys įkyriai lindo galvon. Ir nors labai nenoriai, teko pripažinti, kad ne vien tik dėl keistos, neįprastos informacijos - dėl paties Tamenio. Jis ją sukrėtė - sukėlė jausmus, kurių iki šiol mergaitė nebuvo patyrusi. Toks aštrus geismas net nepažįstant žmogaus - niekada to nebuvo patyrusi. Su niekuo. Tai jaudino, džiugino, bet tuo pat metu ir gąsdino. Regis, kažkuri jos dalis tapo visiškai nevaldoma. Lorelė nežinojo, ar jai tai patinka.

Tamenis buvo toks... gražus. Ar tinka tas žodis? Regis, taip. Kad ir kas jis būtų, mergaitė vargiai galėjo atitraukti nuo to vaikino akis. Atrodė, kad jis ją užbūrė kaip koks miražas. Nerealus kaip sapnas.

Mergaitė pažvelgė į riešą, nuo kurio buvo nutrynusi žvilgančius miltelius. Šie buvo tikri. Parėjusi namo rado nuo miltelių tviskantį ruoželį ant džinsų. Žvilgučiai kuo tikriausi.

O paskui ėmė įkyriai lįsti mintis - įtarimas, kad kažkada anksčiau tą vyruką jau buvo mačiusi. Negalėjo to įtarimo atsikratyti. O Tamenis tikrai elgėsi taip, lyg ją pažinotų. Iš kur jis galėjo ją pažinti? Kaip gali būti, kad jiedu pažįstami ? Nuo viso to mergaitei svaigo galva.

- Tai pasakok, kas nutiko vakar? - galop neiškentė nepaklausęs Deividas, kai jie priėjo didelį medį.

Pagalvojusi, kaip kvailai visa tai atrodo po to, kai ji sutiko papasakoti Deividui, Lorelė net sudejavo.

- Tai juokinga. Nežinau, kodėl taip jaudinuosi. Gal todėl, kad dėl to, kas nutiko, negaliu nesijausti kvailai.

- Ar tai susiję su... hmmm... gėle?

- Na, tarsi ir taip. Nežinau, - prakalbo Lorelė spartindama žingsnį. - Jei tik tai tiesa, be to, pati negaliu tuo patikėti. Pradedu manyti, kad viską išsigalvojau ar susapnavau, tik neatsimenu, kad būčiau užmigusi.

- Nieko nepaaiškinai.

- Aiškumo! - piktai rėžė Lorelė. - Kai papasakosiu, ką jis sakė, neliks jokio aiškumo.

- Kas sakė?

Lorelė stabtelėjo, atsirėmė į medį.

- Kai ką sutikau. Prie senųjų namų. Tokį vaikiną, - pati pagalvojo, kad ne visai žmogų, bet garsiai to nepasakė. - Jis pareiškė, kad tenai gyvena.

-Jūsų žemėje?

- Taip ir pasakiau.

- O ką sakė tėvai ?

- Jie nematė.

- Tai susitikai su juo viena?

Lorelė linktelėjo.

- Visiškai viena bendravai su nepažįstamu? Tau pasisekė, kad nieko nenutiko! - šūktelėjo Deividas. Kiek luktelėjęs tyliai paklausė: - Ar jis tavęs neįskaudino?

Bet mergaitė jau purtė galvą.

- Nebuvo nieko panašaus, - pareiškė ji. Akimirkai prisiminė tą jausmą, kuris buvo apėmęs sėdint miško laukymėje. -Jaučiausi saugi, buvau saugi. Jis... jis pažinojo mane. Neįsivaizduoju, iš kur. Pamatęs gėlę visai nenustebo. Sakė, kad tai žiedas.

- Žiedas?

- Dar sakė, kad ji pranyks. Tai tik dalis mūsų pokalbio - tikiuosi, meldžiu, kad tai būtų tiesa.

- Kas jis toks ? Ką dar sakė ?

- Jo vardas Tamenis, - vos tik ištarusi vyruko vardą Lorelė pasigailėjo. Tas vardas nuskambėjo lyg užkeikimas, vėl sukėlė nevaldomą jausmų proveržį. Prieš akis negalėjo matyti nieko daugiau, tik jo veidą. Jo įdėmias akis, vos šypsančias lūpas, vėl pajuto tą nenusakomai gerą jausmą, kai jis palietė mergaitės ranką.

- Tamenis? - į realybę grąžino Deivido balsas. - Keistas vardas.

Lorelė linktelėjo, bandė susikaupti, galvoti tik apie tai, kas yra dabar.

- Ką jis dar sakė?

- Pareiškė esąs tokios pat rūšies, kaip ir aš, todėl ir žinojo apie žiedą.

- Tokios pat rūšies? Ką tai reiškia?

Bandydama atsikratyti įtampos, Lorelė nusijuokė. Nepalengvėjo.

- Tai taip kvaila. Jis sakė... sakė, kad esu gėlė, augalas.

- Augalas?

- Kaip tik taip. Tai juokinga.

Deividas nutilo - bandė suvokti mergaitės žodžius.

- Ką dar?

- Ką dar? Ar šito maža? Juk sakė, kad esu išsigimęs augalas. O aš - ne augalas. Ne, - dar patvirtino Lorelė.

Atsirėmęs nugara į medžio kamieną Deividas slydo, kol atsisėdo ant žemės. Sėdėjo pirštais barbendamas į kelius.

- Žinai, šitai daug ką paaiškintų, - nedrąsiai prasižiojo berniukas.

- Oi, prašau, Deividai, tik tu nepradėk.

- Ar jis sakė dar ką nors? - nekreipdamas dėmesio į mergaitės prašymą paklausė jis. Nusisukusi į šalį Lorelė

ėmė lupinėti nedidelius žievės gabaliukus nuo medžio, j kurį buvo atsirėmusi.

- Jis prišnekėjo dar visokių nesąmonių, štai ir viskas. Deividas atsistojo, priėjo prie medžio, kurį knebinėjo

mergaitė, ir stypsojo, kol Lorelė neiškentusi pakėlė j jį akis.

- Tai tik kvailos kalbos, ko tu taip nusiminei?

- Todėl... todėl, kad tai labai kvaila.

- Lorele.

Mergaitė pažvelgė aukštyn.

- Ką jis dar sakė?

- Tai kvaila. Sakė, kad esu... Ne, tu juoksiesi.

- Nesijuoksiu. Ką jis apie tave sakė?

Lorelė giliai iškvėpė, nuleido pečius, nunarino galvą.

- Aš esu fėja, - sušnabždėjo ji.

Deividas kurį laiką tylėjo, paskui iškėlė ranką rodydamas atstumą tarp nykščio ir smiliaus.

- Fėja? - įtariai pakartojo.

- Na, akivaizdu, kad esu didesnė, - nusišaipė Lorelė. Deividas tik šyptelėjo.

- Ir kaip tau tai ? - mergaitės balsas nuskambėjo kiek šaižiau nei įprastai, tačiau ji neatsiprašinėjo.

- Juk tai... na, lyg ir viską paaiškina.

Lorelė užsidengė ranka burną.

- Kažkoks išprotėjęs vyrukas aiškina, kad esu mitologinė būtybė, ir tau tai viską paaiškina?

Paraudęs Deividas gūžtelėjo pečiais.

-Jei man tektų įvardyti bent vieną žmogų, panašų į fėją, tai būtum tu.

Lorelė tikėjosi, kad Deividas nusijuoks ir pasakys, jog visa tai kvaila. Ji tiesiog laukė šito, kaip išgelbėjimo. Tačiau berniukas tarsi patikėjo. Ir nors pati suvokė, kad elgiasi neprotingai, pyktelėjo.

- Gal eime namo? - apsisukusi patraukė takeliu.

- Palauk, - Deividas bėgte pasivijo mergaitę. - Argi tau nesmalsu?

- Ne, Deividai, - atšovė ši. - Nė kiek. Noriu tik viena - grįžti namo, griūti miegoti ir atsibudusi suprasti, kad visa tai buvo tik sapnas. Kad niekada nebuvo nei gėlės, nei gumbo ir net mokyklos. Štai ko norėčiau! - nusisuko ir net nelaukdama, ką šis atsakys, nubėgo pirmu pasitaikiusiu takeliu. Visai nesuko galvos, kur tas takas veda. Norėjo tik dingti kuo toliau.

- Ir ko labiau bijai, Lorele ? - šūktelėjo jai iš paskos Deividas. - Kad tas vyrukas klydo ar kad jis teisus ?

Lorelė bėgo visą kelią iki pat namų, uždususi sustojo tik prie įvažiavimo į kiemą, kelias minutes palaukė, kol atgaus kvapą ir pasuko vingiuotu taku prie durų. Dienos buvo pradėjusios trumpėti, tad saulė jau leidosi. Mergaitė atsisėdo verandoje rankomis apglėbusi kelius. Tai buvo tas nuostabus, stebuklingas metas, kai debesys nusidažo violetine spalva, tik pakraštėliai švyti ryškia oranžine. Lorelei patiko šis paros laikas. Naujieji jų namai vakarų pusėje turėjo didžiulį vitrininį langą, pro kurį Lorelė su mama dažnai stebėdavo, kaip debesys dažosi violetu, paskui pamažu blėsta iki alyvinės ir galop viską užlieja oranžinė besileidžianti saulė.

Šiandien saulėlydis visai nedžiugino širdies.

Lorelė žvelgė į kiemą, į baltą sedulų gyvatvorę, juosiančią pagrindinį taką. Jeigu Tamenis sakė tiesą - ji turi daugiau bendra su medžiais nei su jos tėvais, kurie gyvena, kvėpuoja - laukia jos kitapus durų.

Mergaitė nužvelgė pėdas. Nė nepagalvojusi, ką daro, išsispyrė iš batelių ir sukišo pirštus į grumstuotą gėlių klombų žemę. Kelis kartus skubiai giliai atsiduso, nuvaikė šalin baimę ir nupurčiusi nuo kojų purvą vėl sukišo pėdas į batelius. O kas nutiktų, jei nuėjusi į sodo galą užkastų kojas žemėse ir iškeltų rankas aukštyn? Ar jos oda pamažu virstų medžio žieve? Ar ji išleistų daugiau žiedlapių, gal ant pilvo ar net ant viršugalvio?

Tokia mintis išgąsdino.

Tačiau Tamenis atrodė normalus. Jei jis tikrai toks pat, kaip ir Lorelė, ar tai reiškia, kad ji nepasikeis? Mergaitė vis dar abejojo, ar galima tikėti viskuo, ką tas vyrukas pasakė.

Subildėjo namo durys, Lorelė pašoko, atsisuko - laukan kaip tik tuo metu kyštelėjo tėčio galva.

- Pamaniau, kad kažkas atėjo, - šypsodamasis tarė tėtis. - Ką čia veiki?

Lorelė stabtelėjo, pabandė prisiminti, kodėl parėjusi namo prisėdo ant laiptų.

- Užsižiūrėjau į saulėlydį, - prisivertė nusišypsoti mergaitė.

Tėtis atsiduso, atsirėmė į durų staktą.

- Nuostabiai gražu, tiesa?

Lorelė linktelėjo, pabandė užgniaužti gerklę spaudžiantį gniutulą.

- Paskutines kelias savaites tu labai tyli, Lorele. Ar gerai jautiesi? - atsargiai pasiteiravo tėtis.

- Jaudinuosi dėl mokyklos, - pamelavo mergaitė. - Sunkiau nei maniau.

Tėtis prisėdo šalia ant priebučio laiptelių.

- Ar susitvarkai ?

- Taip, tik reikia labai pasistengti.

Tėtis nusišypsojo ir apkabino dukters pečius. Lorelė įsitempė, tačiau tėtis, regis, nepastebėjo to, kaip nepastebėjo ir žiedlapių, nors jie buvo visai po jo ranka, vos slepiami plono audinio.

- Na, turime daugybę persikų palaikyti tavo jėgoms, - šypsodamasis tarė jis.

- Ačiū, tėti.

- Pareik, kai panorėsi, - dar pakvietė. - Jau tuoj metas pietauti.

- Tėti ?

- Taip?

- Ar aš vaikystėje buvau... kitokia nei kiti vaikai?

Tėtis stabtelėjo ir pamatęs mergaitės veidą vėl prisėdo

ant laiptelio.

- Kaip suprasti tavo klausimą?

Lorelė pasvarstė, ar nevertėtų viską papasakoti tėčiui, bet greitai tą mintį atmetė. Norėjo pirma suprasti, kiek tėtis žino.

- Na, kad ir tai, ką valgau. Kiti vaikai mėgsta visai kitokį maistą. Mano, kad aš maitinuosi keistai.

- Siek tiek kitaip. Tikrai, nepažįstu nė vieno, kuris suvalgytų vaisų ir daržovių daugiau už tave. Manau, taip maitintis sveika. Be to, nesi sirgusi, tiesa?

Lorelė papurtė galvą.

- Ar aš kada nors buvau pas gydytoją?

- Žinoma. Kai tvarkėme įvaikinimo dokumentus, į namus užėjo vaikų gydytojas patikrinti, ar esi sveika, - tarė tėtis ir nutilo. Paskui pridūrė: - Tiesą sakant, tai juokinga istorija. Gydytojas patikrino tave, viskas buvo gerai, - jis nusijuokė. - Išskyrus tai, kad tavo kelis nereagavo į stuksenimą plaktuku. Gydytojas susirūpino, bet nemanau, kad tai buvo svarbu. Paskui jis išsitraukė stetoskopą. Štai tada ir prasidėjo. Dėliojo tą stetoskopą visur - prie krūtinės, prie nugaros. Paklausiau gydytojo, kokios problemos, bet jis atšovė, kad reikia pakviesti motiną. Norėjo pakalbėti su mumis abiem. Taigi nuėjau jos pakviesti, o kai grįžome, jis jau dėjo į krepšį instrumentus. Nusišypsojęs pareiškė, kad esi kuo sveikiausia.

- Tai kas tada jį sujaudino?

- Paklausiau jo. Pasakė, kad nesupranta, apie ką kalbu. Pridursiu tik tiek, kad tai nepagerino tavo mamos nuomonės apie gydytojus. Dar kelias savaites ji bambėjo, koks tas daktariūkštis netikęs.

- Tai niekada ir nesužinojai?

Tėtis gūžtelėjo.

- Nemanau, kad tau kas nors buvo negerai. Tikriausiai pasirodė, kad sulūžęs stetoskopas, o gal jis nemokėjo juo naudotis ar kažkas panašaus. Supratęs savo klaidą nenorėjo pasirodyti nekompetentingas ir pabandė viską užtrinti. Gydytojai nemėgsta prisipažinti klydę, - tėtis sužiuro j Lorelę. - O kodėl apie tai prašnekai ? Gal nori, kad nuvestume pas gydytoją? Parūpinome atleidimą nuo medicininės apžiūros mokykloje, bet jei nori, galėtume apsilankyti ten dabar.

Mergaitė papurtė galvą. Mažiausiai norėjo lankytis pas gydytojus.

- Ne. Tikrai nenoriu.

- Ar gerai jautiesi ?

Lorelė nusišypsojo.

- Taip. Manau, gerai.

- Tikrai ? - neadyžo tėtis žiūrėdamas švelniu, rūpestingu žvilgsniu.

- Taip, - linktelėjo Lorelė. - Gerai.

- Puiku, - tėtis atsistojo ir nuspaudė durų rankeną. - Beje, šį rytą atėjo pono Barnio pasiūlymas dėl namo pirkimo.

- Tai nuostabu, - pareiškė Lorelė žvelgdama į tamsėjantį horizontą. Dabar jai neberūpėjo, kad tas vyras keistas. - Tikiuosi, greitai nupirks- tą namą. - „Nenoriu ten daugiau sugrįžti“, - tyliai sukuždėjo mintyse.

DEŠIMTAS SKYRIUS

Kai kitą rytą susiruošęs į mokyklą Deividas išėjo pro duris, Lorelė sėdėjo verandoje. Berniukas kelias sekundes spoksojo į ją, paskui giliai atsidusęs užrakino duris.

- Atsiprašau, - tarė Lorelė berniukui nė nespėjus apsigręžti. - Nereikėjo šaukti ant tavęs. Tu buvai toks šaunus, bandei pagelbėti, o aš vietoje padėkos tėškiau tau per veidą.

- Viskas gerai, - kišdamas į kišenę raktą sumurmėjo Deividas.

- Ne, negerai, - atrėžė Lorelė žengdama šalia jo. - Elgiausi siaubingai - apšaukiau tave. Aš niekada nekeliu balso. Tiesiog labai nervinausi.

Deividas gūžtelėjo pečiais.

- Na, gal nusipelniau. Per daug kabinėjausi. Reikėjo pasitraukti.

- Bet kartais man reikia, kad kas prispaustų. Stengiuosi vengti problemų, bėgu nuo sprendimų. Tu su keblumais susidoroji daug geriau nei aš.

- Tik todėl, kad ši bėda neliečia manęs asmeniškai. Gėlė pražydo ne man ant nugaros.

Stabtelėjusi Lorelė čiupo Deividui už rankos ir atsuko jį į save. Laikė ranką, nepaleido. Buvo taip gera justi jo delną.

- Nesusidorosiu viena, be draugo. Tikrai, labai atsiprašau.

Deividas papurtė galvą, paskui lėtai pakėlęs ranką nubraukė Lorelei plaukus nuo veido, užkišo sruogą už ausies - nykštys švelniai brūkštelėjo skruostą. Mergaitė stovėjo nė nekrustelėdama - mėgavosi pojūčiais - buvo gera justi berniuko ranką prie veido.

- Ant tavęs neįmanoma pykti.

- Gerai, - sumurmėjo Lorelė. Stovėdama taip arti Deivido, jusdama nuo jo sklindančią šilumą, ji staiga užsimanė pabučiuoti jį. Nė akimirką nesvarsčiusi pasistiebė, palinko pirmyn. Tačiau kaip tik tuo metu pro šalį praūžė automobilis, ir Lorelė neteko drąsos. Staiga nusisukusi patraukė taku. - Juk nenorime pavėluoti, - nervingai sukikeno.

Deividas pasivijo draugę.

- Ar nori pasikalbėti apie tai? - paklausė.

- Nežinau, apie ką reikėtų kalbėtis, - atšovė Lorelė.

- O kas, jei jis teisus? - užsiminė berniukas. Nė nesivargino aiškinti, kas tas jis.

Lorelė papurtė galvą.

- Nesąmonė. Pripažįstu - esu kitokia, o ta gėlė ant nugaros - tikra keistenybė, bet kad būčiau augalas? Kaip aš tada dar gyva?

- Na, augalas gali reikšti daugybę dalykų. Yra augalų, gebančių daugiau nei gali įsivaizduoti - ir tai tik tarp mokslininkams jau žinomų rūšių. Manoma, kad atogrąžų miškuose yra daugiau nei milijonas iki šiol mokslui nežinomų augalų rūšių.

- Tiesa, bet ar tau kada nors teko matyti augalą, kuris išlipęs iš dirvos vaikštinėtų gatve?

- Ne, - gūžtelėjo pečiais Deividas. - Bet yra daugybė dalykų, kurių man dar neteko matyti. Tai dar nereiškia, kad jie neegzistuoja, - pavartė akis berniukas. - Kasdien susiduriu su nepaaiškinamais dalykais.

- Vis tiek nesąmonė, - laikėsi savo Lorelė.

- Tiesą pasakius, galvojau apie tai praeitą naktį. Zinai, turėjau vilties, kad mudu dar pasikalbėsime. Yra vienas palyginti nesudėtingas būdas įrodyti arba paneigti, jog esi augalas.

- Kaip?

- Ištirti audinių pavyzdžius.

-Ką?

- Duosi man savo kūno ląstelių ir mudu apžiūrėsime jas mikroskopu - bus aišku, ar tai augalo, ar žmogaus ląstelės. Turėtų būti gana paprasta atskirti.

Lorelė suraukė nosį.

- Kaip aš tau duosiu tų ląstelių?

- Galima nugramdyti epitelio ląstelių nuo skruosto, kaip daroma kriminalinių tyrimų laboratorijoje.

- Kriminalinių tyrimų? - nusijuokė Lorelė. - Tai tu dar ir ištardysi mane ?

- Ne, jei nenori. Bet pamaniau, kad turėtum bent jau patikrinti, ką sakė tas vyrukas... Kuo jis vardu?

- Tamenis, - mergaitės nugara perbėgo šiurpuliukas.

- Taip. Tai va, turėtum patikrinti, ką sakė Tamenis - ar tai tiesa.

- Kas, jei tiesa? - sustojo Lorelė.

Deividas atsisuko - mergaitės veidas buvo perkreiptas iš baimės.

- Tada žinosi tiesą.

- Bet tai reiškia, kad mano visas gyvenimas bus kraupus melas. Kur eisiu? Ką reikės daryti?

- Niekur tau nereikės eiti. Viskas liks, kaip ir buvę.

- Ne, negalėsiu gyventi taip pat. Žmonės sužinos ir norės... Pats supranti - ims tyrinėti.

- Niekas neturi sužinoti. Tu nesakysi, aš taip pat tylėsiu. Laikysi tą nuostabią paslaptį, kuri tave išskirtų iš visų. Paprasčiausiai žinotum, kad esi ta... mitinė būtybė, ir niekas nieko neįtartų.

Lorelė spardė šaligatvį.

- Kalbi taip, lyg būti augalu vienas džiaugsmas ir malonumas.

- Gal taip ir yra.

Lorelė stypsojo nejudėdama, Deividas priėjo arčiau.

- Tau spręsti, - tarė švelniu balsu, - tačiau kad ir ką nutartum, padėsiu. - Berniukas uždėjo šiltą, švelnią ranką jai ant sprando - Lorelei net širdis sustojo plakusi. - Kad ir ko prireiktų - aš su tavimi. Jei reikės išprotėjusio moksliuko, kad padėtų surasti atsakymus - aš su tavimi, jei tau reikia draugo, kuris per biologijos pamokas sėdėtų greta ir pakeltų nuotaiką, kai liūdna - aš su tavimi, - Deividas nykščiu švelniai glostė Lorelei ausies spenelį, skruostą. - Jei tau reikia, kad kas nors apgintų ir apsaugotų nuo tų, kurie užsimanytų tave įskaudinti - tai aš tikrai su tavimi, - mėlynos berniuko akys žvelgė tiesiai į Lorelės akis, sekundėlę ši net nustojo kvėpavusi. - Tačiau rinktis - tau pačiai, - sušnibždėjo jis.

Pasiūlymas taip viliojo. Salia Deivido ji jautėsi tokia rami. Bet Lorelė nežinojo, ar sutikti būtų teisinga. Berniukas jai patiko - labai - bet ji pati nebuvo tikra, ar tai romantiški jausmai, ar jis paprasčiausiai reikalingas. O kol nebus tikra, negali ryžtis niekam.

- Deividai, manau, esi teisus - man reikia sužinoti tiesą. Tačiau dabar viskas, ko man reikia, viskas, ką galiu pakelti - tai draugystė.

Deivido šypsena buvo kiek priverstinė, tačiau švelniai spustelėjęs mergaitei petį jis tarė:

- Tada tiek ir gausi.

Nusisukęs jis numynė šaligatviu, tačiau nuo mergaitės nesitraukė - jiedu ėjo greta, kartais net susiliesdami pečiais.

Lorelei tai patiko.

- Lorele, tai tikrai augalo ląstelės, - pareiškė Deividas, prisimerkęs stebeilydamas pro mikroskopą.

- Ar tu įsitikinęs ? - sukluso Lorelė lenkdamasi prie mikroskopo - atėjo jos eilė pažiūrėti į ląsteles, nugramdytas nuo skruosto. Net ir ji nesunkiai atpažino tas storasienes kvadratines ląsteles, išsirikiavusias ant ryškiai apšviesto stiklelio.

- Devyniasdešimt devynių procentų garantija, - tarė Deividas, iškeldamas rankas virš galvos. - Manau, tas Tamenis šį tą išmano.

Lorelė atsiduso, pavartė akis.

- Tu jo nematei - tikrai nesveikas, - „kartok sau, kartok tai, gal pati patikėsi“, įkyriai kalė galvoje balsas. Mergaitė nuvijo tą balsą šalin.

- Tada judu tikrai artimi.

Lorelė suraukė antakius ir spyrė į Deivido kėdę. Berniukas tik kvatojo.

- Siaubingai įsižeidžiau, - tarė ji dramatiškai išpūtusi akis.

- Ir vis tiek, - atrėžė Deividas, - panašu, kad Tamenis teisus. Bent jau dėl to, kad esi augalas.

Lorelė papurtė galvą.

- Turi būti dar koks nors paaiškinimas.

- Yra dar vienas dalykas, bet... ne, tai kvaila, - kiek patylėjęs prabilo Deividas.

- Koks ?

Deividas minutėlę atidžiai žvelgė į mergaitę.

- Aš... galėčiau patikrinti kraujo mėginį.

- Oi, - Lorelė iš siaubo net nustėro.

- Kas yra?

- Kaip tu gausi kraujo?

Deividas gūžtelėjo.

- Įdurčiau į pirštą - nesunku.

Lorelė papurtė galvą.

- Bijau adatų. Nejuokauju - jos mane gąsdina.

- Tikrai?

Lorelė linktelėjo, veidas buvo persikreipęs.

- Man dar niekada neteko būti įdurtai.

- Niekada?

- Neteko sirgti, pameni - minėjau.

- O kaip skiepai?

- Aš neskiepyta. Stojant į mokyklą mama užpildė specialią anketą.

- O siūti žaizdas - teko?

O Dieve, - Lorelė užsidengė burną ranka. - nenoriu net pagalvoti apie tai.

- Na, gerai, pamirškime.

Kurį laiką sėdėjo tylėdami.

- Man nereikės žiūrėti? - paklausė Lorelė.

- Pažadu. Ir tikrai neskaudės.

Lorelei net kvapą užėmė, bet, regis, reikalas svarbus.

- Gerai, pabandysiu.

- Mano mama serga diabetu, tad ji turi specialų peiliuką kraujo mėginiui paimti. Turbūt taip bus paprasčiausia. Tuojau grįšiu.

Kol Deividas buvo išėjęs, Lorelė pamėgino apsiraminti, kvėpuoti lygiau. Berniukas grįžo tuščiomis rankomis.

- Kur tas peiliukas ? - sunerimo mergaitė.

- Nesakysiu. Ir net neketinu rodyti. Eikš arčiau, kai ką sugalvojau, - pakvietė berniukas sėsdamas ant lovos tiesiai priešais mergaitę. - Nagi, sėsk už manęs ir apsikabink rankomis per liemenį. Gali įremti galvą man į nugarą, jei pasidarys baugu - spausk.

Lorelė pasislinko už Deivido. Prispaudusi veidą jam prie nugaros, apkabino ir kiek galėdama suspaudė rankomis liemenį.

- Man reikia vienos rankos, - kiek įsitempusiu balsu tarė berniukas.

Lorelė prisivertė atlaisvinti glėbį, atkišo plaštaką. Pajutęs, kad mergaitė vėl ima spausti, pradėjo švelniai glostyti jai delną.

- Pasiruošusi ? - paklausė.

- Visiems netikėtumams, - atsakė Lorelė.

Deividas dar paglostė delną, o paskui mergaitė staiga cyptelėjo, sudrebėjo visu kūnu lyg būtų trenkusi elektra.

- Gerai, viskas baigta, - nuramino Deividas.

- Ar jau paslėpei tą peiliuką? - nepakeldama galvos paklausė Lorelė.

- Taip, - keistai dusliu balsu atsiliepė draugas. - Klausyk, tau reikia pačiai pažiūrėti.

Smalsumas padėjo įveikti baimę, ir mergaitė dirstelėjo Deividui per petį.

- Ką turėčiau matyti?

Berniukas atsargiai spaudė bevardžio piršto galiuką. Ištryško skaidraus skysčio lašas.

- Kas tai ? - susidomėjo Lorelė.

- Sakyčiau, mane labiau domina ne kas tai, o kodėl jis ne... - susirūpinęs kalbėjo Deividas, - ... ne raudonas.

Lorelė spoksojo išpūtusi akis.

- Hmmm, ar galėčiau, - Deividas parodė j dėžutę su objektiniais stikleliais.

- Žinoma, - nustėrusi sumurmėjo mergaitė.

Paėmęs plono stiklo juostelę Deividas prispaudė prie

jos Lorelės pirštą.

- Gal galiu padaryti kelis mėginius?

Mergaitė tik linktelėjo.

Padaręs tris atspaudus Deividas apvyniojo jos pirštą servetėle, ir mergaitė susinėrė rankas ant kelių.

Deividas prisėdo šalia - koja lietė mergaitės šlaunį.

- Lorele, ar tau įsipjovus visada bėga toks... kraujas?

- Neatsimenu, kad būčiau įsipjovusi.

- Bet juk turėjai kada nors bent jau nusibrozdinti kelį, tiesa?

- Manau, taip, bet... - mergaitė nutilo: ji suvokė, kad negali prisiminti nė vieno panašaus įvykio. - Neprisimenu, - sušnabždėjo.

Deividas perbraukė ranka plaukus.

- Lorele, ar tau iš viso kada nors gyvenime bėgo kraujas?

Lorelei baisiai nepatiko draugo kamantinėjimas, bet teisybė badė akis.

- Nežinau. Nemeluoju - tikrai neprisimenu, kad būčiau kraujavusi.

Deividas prisitraukė kėdę arčiau mikroskopo ir po apšviestu lęšiu pakišęs naują mėginį ilgai jį tyrinėjo. Pakeitęs mėginį kitu vėl atidžiai apžiūrėjo. Tada išsitraukė kelis anksčiau paruoštus mėginius su raudona dėmele viduryje ir ėmė lyginti vis keisdamas - tai vienus, tai kitus.

Lorelė visą tą laiką nė nekrustelėjo.

Deividas atsisuko į draugę.

- Lorele, o kas, jei tu neturi kraujo? Kas, jei tavo venomis teka tik šis skaidrus skystis?

- Neįmanoma, - papurtė galvą Lorelė. - Deividai, juk visi turi kraujo.

- Visų epitelio ląstelės atrodo kaip žmogaus, Lorele, bet tavo - ne, - atšovė berniukas. - Sakai, tėvai netiki medicina. Ar tave kada nors apžiūrėjo koks nors gydytojas?

- Kai buvau dar visai maža. Tėtis pasakojo man apie tai vakar. - Staiga mergaitės akys išsiplėtė. - O Dieve. - Lorelei staiga paaiškėjo. - Tas gydytojas suprato. Turėjo suprasti.

- Kodėl nepasakė apie tai tavo tėvams?

- Nežinau, - papurtė galvą mergaitė.

Suraukęs antakius Deividas tylėjo. Prabilo tarsi dvejodamas tuo, ką sako.

- Ar neprieštarausi, jei kai ką pabandysiu padaryti ?

- Gerai, jei neketini daryti man skrodimo ir apžiūrinėti vidurius.

Berniukas nusikvatojo.

Lorelė sėdėjo rimta.

- Ar galiu patikrinti tavo pulsą?

Staiga mergaitę užplūdo palengvėjimas, o kartu ir juoko banga. Ji ėmė juoktis, niekaip negalėjo nustoti. Deividas tylomis žiūrėjo į draugę, o ši isteriškai kvatojo, kol galop susitvardė.

- Atsiprašau, - tarė sunkiai gaudydama orą - bandė sulaikyti dar vieną juoko priepuolį. - Gerai... Tai žymiai... žymiai geriau nei skrodimas.

Deividas šyptelėjo, užvertė aukštyn akis.

- Duok ranką, - paprašė.

Kai mergaitė ištiesė jam ranką - uždėjo du pirštus ant riešo.

- Tavo oda tikrai vėsi, - pastebėjo. - Keista, kaip nepastebėjau šito anksčiau. - Susikaupęs kurį laiką tylėjo, paskui pasimuistęs paprašė: - Gal galiu pabandyti rasti pulsą ant kaklo?

Vieną ranką uždėjęs mergaitei ant sprando tvirtai prispaudė pirštus prie dešiniosios kaklo pusės. Lorelė juto Deivido kvėpavimą tiesiai jai j skruostą ir nors jis atkakliai suko žvilgsnį į šalį, mergaitė negalėjo žiūrėti niekur kitur - tik į jį. Pastebėjo tai, į ką neatkreipė dėmesio anksčiau: kelias strazdanėles ant kaktos, randą visai šalia antakio ir dailiai lenktas blakstienas. Pajuto, kaip pirštai stipriau spusteli riešą. Kai mergaitė iš susijaudinimo net nustojo kvėpavusi, Deividas nustojo spaudęs.

- Ar skaudėjo?

Bandydama apsimesti, kad nepastebi, kaip Deividas arti, Lorelė papurtė galvą.

Po kelių sekundžių berniukas atitraukė rankas. Mergaitei nepatiko jo žvilgsnis - tarp antakių buvo įsimetusi raukšlė.

- Na, ir kaip? - paklausė ji.

Tačiau Deividas tik purtė galvą.

- Reikia įsitikinti. Nenoriu tavęs gąsdinti dėl niekų. Ar galiu... paklausyti širdies?

- Kaip, stetoskopu?

- Neturiu stetoskopo. Bet jei pridėčiau dešinę ausį tau tiesiai prie širdies, tai turėčiau išgirsti ją garsiai ir aiškiai.

Lorelė atsitiesė.

- Gerai, - sutiko tyliu balsu.

Deividas uždėjo rankas mergaitei ant šonų ir lėtai palenkė galvą. Lorelė bandė kvėpuoti ramiai, bet jai atrodė, kad širdis daužosi kaip pašėlusi. Šiltas berniuko skruostas glaudėsi prie jos odos ten, kur baigiasi marškinėlių apykaklė.

Ilgai klausęs Deividas pagaliau pakėlė galvą.

- Ir ką...

- Sa, - berniukas nutildė Lorelę ir pasukęs galvą priglaudė ausį prie kitos krūtinės pusės. Neilgai trukus vėl pakėlė galvą.

- Nieko nėra, - pareiškė labai tyliu balsu. - Nei ant riešo, nei ant kaklo. Ir krūtinėje nieko negirdžiu. Tylu, lyg būtų... tuščia.

- Ką tai reiškia, Deividai?

- Tu neturi pulso, Lorele. Greičiausiai neturi ir širdies

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

Dabar Lorelė drebėjo visu kūnu. Juto ją laikančias Deivido rankas - tokias šiltas ir sunkias, atrodė, kad nejaučia nieko daugiau. Draugas tapo tarsi siūlas, ant kurio laikosi jos gyvybė, ir atrodė, kad jam paleidus mergaitė išgyventų vos kelias sekundes.

- Ką man daryti, Deividai?

- Tau nieko nereikia daryti.

- Tu teisus, - atsiliepė mergaitė prislėgtu balsu. - Reikia tik palaukti, kol suprasiu, kad iš viso negyvenu - mano kūnas miręs.

Deividas prisitraukė Lorelę arčiau, perbraukė ranka jos plaukus. Įsikniaubusi draugui j marškinius mergaitė apsipylė ašaromis, spaudė krūtinę - net buvo sunku kvėpuoti.

- Ne, - murmėjo Deividas jai į ausį. - Tu nemirsi.

Lorelės skruostas trynėsi į dygų berniuko žandą. Deividas perbraukė nosies galiuku mergaitei per veidą. Jusdama šalia jo veidą, ši net nustojo verkusi. Berniuko skruostas buvo toks šiltas, ypač šalia jos odos, kuri visad būdavo vėsi. Deividas lūpomis perbraukė Lorelės kaktą, mergaitei per nugarą perbėgo šiurpuliukas. Jo akys atsidūrė tiesiai priešais jos, ir mergaitė paskendo Deivido akių žydrynėje. Berniukas švelniai perbraukė lūpomis Lorelės lūpas, ir į nieką nepanaši karščio banga nusklido per visą veidą.

Lorelei nesujudėjus Deividas pabučiavo ją darsyk, šį kartą kiek drąsiau. Tą pačią akimirką berniukas pasidavė audrai, siautusiai mergaitės širdyje, jos rankos apsivijo jo kaklą, prisitraukė berniuką arčiau, spaudė vis tvirčiau, lyg bandytų įtraukti tą neįtikėtiną šilumą į save. Galėjo praeiti sekundės, minutės, valandos - laikas tarsi ištirpo, pranyko, liko tik šiltas kūnas, besiglaudžiantis prie Lorelės, ir lėtai pulsuojantis karštis.

Kai Deividas beveik grubiai atsitraukė ir bandydamas atgauti kvapą ėmė traukti orą, Lorelė staiga suvokė, kad visa tai - tikra. „Ką padariau?“

- Labai atsiprašau, - sušnibždėjo berniukas. - Nenorėjau...

- Sa, - nutildė jį Lorelė uždengdama pirštais jo lūpas. - Viskas gerai. - Mergaitė laikė jį apsikabinusi ir pamatęs, kad ji nesipriešina, Deividas kiek nedrąsiai vėl pasilenkė artyn.

Paskutinę sekundę Lorelė pridėjo ranką jam prie krūtinės ir papurtė galvą. Giliai atsidususi pasakė:

- Nežinau, ar tai, ką jaučiu, yra tikra, ar aš taip elgiuosi tik iš baimės, ar... - ji nutilo. - Negaliu šito daryti, Deividai. Tik ne tada, kol neduoda ramybės visa ta nesąmonė.

Berniukas lėtai atsitraukė tolyn ir kurį laiką tylėjo.

- Tada palauksiu, - tarė vos girdimai.

Lorelė paėmė kuprinę.

- Turiu eiti, - netikusiai tarstelėjo.

Deividas nusekė akimis per kambarį žingsniuojančią mergaitę.

Prieš išeidama ji dar stabtelėjo prie slenksčio, atsigręžė, o paskui uždarė paskui save duris.

Per biologijos pamoką Lorelė atsisėdo į įprastą vietą, tačiau vadovėlių neišsitraukė. Sėdėjo įsitempusi it styga ir ištempusi ausis klausėsi, kada išgirs pažįstamus Deivido žingsnius. Tačiau vis tiek krūptelėjo, kai berniukas trinktelėjo kuprinę ant stalo, stovinčio šalia jos. Prisivertė pakelti j j j akis, tačiau užuot išvydusi įsitempusį, susijaudinusį veidą mergaitė pamatė švytinčią plačią šypseną ir džiugiai nukaitusius skruostus.

- Vakar naktį skaičiau, - nė nepasisveikinęs išrėžė berniukas, - ir man į galvą šovė keli paaiškinimai.

Paaiškinimai ? Lorelė nebuvo tikra, kad nori tai girdėti. Tiesą pasakius, berniuko veido išraiška įtikino ją, kad ji iš tiesų nenori nieko apie tai girdėti.

Atvertęs knygą Deividas pakišo ją Lorelei po nosimi.

- Jautrusis musėkautas? Na, tu tikrai moki bendrauti su mergaitėmis, - Lorelė stumtelėjo knygą jam atgal, tačiau Deividas uždėjo abi rankas ir neleido jai stumti toliau.

- Paklausyk sekundėlę. Juk nesakau, kad esi kokia nors saulašarė. Bet paskaityk apie šių augalų mitybos įpročius.

- Deividai, jie mėsėdžiai.

- Galima sakyti ir taip, bet tu paskaityk, kodėl jie tokie, - berniukas pirštais brūkštelėjo per pastraipas, kurias jau buvo pažymėjęs ryškiai žalia spalva. - Mėsėdžiai augalai geriausiai auga prastoje dirvoje, tokioje, kurioje yra labai mažai azoto. Musėkautai valgo muses, nes šių vabzdžių kūnuose yra labai daug azoto, tačiau jokių riebalų ir cholesterolio. Maistas priklauso ne nuo to, mėsa tai ar ne, o nuo augalams reikalingų medžiagų, - Deividas pervertė kitą puslapį. - Pažiūrėk, čia rašoma, kaip maitinti namuose auginamą jautrųjį musėkautą. Rašo, kad dauguma žmonių maitina šias gėles mėsainio arba kepsnio gabaliukais, nes, kaip tu ir sakei, jie galvoja: tai mėsėdis augalas. Tačiau iš tiesų maitindamas musėkautą mėsa gali jį pribaigti, nes mėsainiuose yra daug riebalų ir cholesterolio, kurių augalas nevirškina.

Persigandusi Lorelė spoksojo į siaubingo augalo nuotrauką ir stebėjosi, kaip iš viso Deividas gali galvoti, kad ji panaši į tą pabaisą.

- Atsisakau toliau klausytis, - sausai mestelėjo ji.

- Maistingosios medžiagos, Lorele. Tu juk negeri pieno, tiesa?

-Ne.

- Kodėl?

- Man nuo jo bloga.

- Lažinuosi, kad tikrai bloga, nes piene yra riebalų ir cholesterolio. Ką tu geri?

- Vandenį, gazuotus gėrimus, - tarė. Kiek pagalvojusi pridūrė: - Dar sirupą iš mamos konservuotų persikų. Atrodo, tai ir viskas.

- Vandenį ir cukrų. O cukraus dedame į vandenį, kad skintos gėlės ilgiau žydėtų. Cukrus gėlėms patinka - tuojau susiurbia.

Deivido paaiškinimas tiesiog pribloškė. Lorelei net suskaudo galvą.

- Tai kodėl aš nevalgau musių? - pašaipiai pasiteiravo pirštais masažuodama smilkinius.

- Matyt, jos per mažos, kad tau būtų bent kiek naudos. Bet pagalvok apie tai, ką valgai. Žalius vaisius ir daržoves. Augalus, kurie iš žemės per šaknis pasiėmė maistingąsias medžiagas. Valgai juos ir gauni tas pačias medžiagas, lyg pati turėtum šaknis ir siurbtum pati.

Lorelė kelias sekundes tylėjo, nes mokytojas Džeimsas ėmė raminti klasę.

- Tai tu manai, kad esu augalas ? - pašnibždomis paklausė Lorelė.

- Neįtikėtinai išsivystęs, aukščiausiu intelektu pasižymintis augalas, - atsakė Deividas. - Taip, būtent augalas.

- Paistalai.

- Nepasakyčiau, - šypsodamasis atsiliepė draugas. - Manau, visai šaunu.

- Kurgi ne, tu juk esi pamišęs dėl mokslo atradimų. O aš - tik mergaitė ir noriu pereiti per sporto salę neatkreipdama visų dėmesio.

- Na ir gerai, - laikėsi savo Deividas. - Manau, mums abiem šaunu.

Lorelė piktai pu

r

kštelėjo, ir ją pastebėjo mokytojas Džeimsas.

- Lorele, Deividai? Gal norėtumėte papasakoti visiems? - paklausė ranka įsisprendęs į liesą klubą.

- Ne, pone, - atsakė berniukas. - Bet ačiū, kad paklausėte.

Mokiniai nusikvatojo, o ponas Džeimsas neatrodė labai patenkintas. Lorelė atsilošusi nusišypsojo. „Deividas - vienas taškas. Mokytojas, panorėjęs atrodyti gudriau už Deividą - nulis.“

Šeštadienį Lorelė atėjo pas Deividą „mokytis“. Draugas parodė jai internete rastą straipsnį apie augalus - kaip šie lapais siurbia anglies dvideginį.

- O kaipgi tu? - paklausė berniukas. Mergaitė sėdėjo ant jo lovos, išlaisvinti žiedlapiai buvo atsukti į vakarus, siurbė pro langą sklindančią saulės šilumą. Saulė buvo tik vienas privalumas iš daugelio gerų dalykų, dėl ko buvo verta beveik kasdien eiti mokytis j tuščius Deivido namus. Deividas karžygiškai stengėsi nespoksoti, bet Lorelė taip ir nesuprato, kas labiau traukia jo žvilgsnį - žiedlapiai ar apnuogintas juosmuo.

Tačiau koks skirtumas.

- Na, aš neturiu lapų, tik tuos mažučius po žiedlapiais. Bent jau kol kas, - mįslingai pridūrė ji.

- Tokių kaip augalai gal ir neturi, bet, manau, nereikėtų pamiršti odos.

- Kodėl? Ar paskutiniu metu ji pažaliavusi? - paklausė mergaitė ir tuojau užsičiaupė. Leptelėjusi apie pažaliavimą prisiminė Tamenį ir jo žalius plaukus. Nenorėjo apie jį galvoti. Per daug jaudino. Be to, atrodė nesąžininga prisiminti tą vyruką, kol draugauja su Deividu. Lyg tai būtų kokia keista neištikimybės forma. Nustūmė tokias mintis nakčiai - prieš pat užmiegant.

- Ne visi lapai žali, - nieko nepastebėjęs toliau tarškėjo Deividas. - Daugeliui augalų lapai yra didžiausią plotą turintis išorinis paviršius, o tau tai - oda. Tai gal tu sugeri anglies dvideginį per odą, - berniukas raustelėjo, - nes vilki plonas palaidinukes net tada, kai šalta.

Lorelė šiaudeliu pamaišė

Sprite

gėrimą.

- Tai kodėl tada kvėpuoju? Zinai, aš kvėpuoju, - pabrėžtinai pareiškė mergaitė.

- Bet ar tau tikrai reikia kvėpuoti ?

- Kaip suprasti - ar reikia? Žinoma, reikia.

- Nemanau. Bent jau ne taip, kaip man. Arba ne taip dažnai. Kiek gali išbūti nekvėpavusi?

- Gana ilgai, - gūžtelėjo pečiais mergaitė.

- Na, juk plaukiojai, turėtum žinoti. Bent maždaug, - neatlyžo berniukas matydamas, kad Lorelė purto galvą.

- Paprasčiausiai kai nebenoriu būti po vandeniu - iš- neriu. Ilgai nebūnu. Sušlapinu plaukus ir išneriu, tad nežinau.

Deividas nusišypsojo ir parodė į laikrodį.

- Gal sužinokime ?

Lorelė kelias sekundes stebeilijo į draugą, o paskui stumtelėjo šalin gėrimo skardinę, šypsodamasi pasilenkė pirmyn ir dūrė pirštu Deividui į krūtinę.

- Man jau atsibodo būti bandomuoju triušiu. Pažiūrėkim, kiek gali išbūti nekvėpavęs tu.

- Gerai, bet paskui patikrinsime tave.

- Sutarta.

Deividas kelis sykius giliai įkvėpė ir, Lorelei davus ženklą pradėti, pritraukė pilnus plaučius oro ir atsilošė. Iškentė penkiasdešimt dvi sekundes, išraudo ir garsiai švokšdamas iškvėpė - atėjo Lorelės eilė.

- Nesijuok, - perspėjo mergaitė. - Tikriausiai tu mane nugalėsi.

- Didžiai abejoju, - patenkintas vypsojo berniukas. Visada taip šypsodavosi, kai būdavo įsitikinęs savo teisumu.

Giliai įkvėpusi Lorelė atsilošė ant pagalvių. Deividas paspaudė laikmatį, šis tyliai pyptelėjo.

Bėgo sekundės, ir mergaitė nervinosi žiūrėdama į tą pasitikinčią šypseną, tad ji nusisuko į langą. Stebėjo, kaip blyškiai melsvame danguje sklandęs paukštis dingsta iš akių nusklendęs už kalvos.

Neberadusi nieko įdomaus į ką žiūrėti, mergaitė atkreipė dėmesį į savo krūtinę. Darėsi nepatogu. Dar truputėlį palaukusi nutarė, kad pojūčiai jai nepatinka, ir iškvėpė.

- Na, štai. Koks nuosprendis?

Deividas pažiūrėjo į laikrodį.

- Ar buvai sulaikiusi kvėpavimą tiek, kiek galėjai ?

- Tiek, kiek norėjau.

- Tai ne tas pats. Ar dar galėjai išbūti?

- Gal, bet pradėjo darytis nepatogu.

- Kiek dar galėjai išbūti?

- Nežinau, - sutriko mergaitė. - Kiek išbuvau?

- Tris minutes ir dvidešimt aštuonias sekundes.

Reikėjo laiko, kad Lorelė suvoktų, ką tai reiškia. Mergaitė atsisėdo.

- Ar tu pasidavei ?

- Nieko panašaus. Tu tik įrodei mano teoriją.

Lorelė apžiūrėjo ranką.

- Lapas? Tikrai?

Deividas paėmė mergaitės ranką ir pridėjo šalia savąją.

- Pažvelk - kai apžiūrinėji iš arčiau, tavo rankos neatrodo visai tokios pat. Matai ? - aiškino rodydamas į venas, kaip voratinkliai išraizgiusias berniuko rankas. - Be abejonės, berniukų venos visada ryškesnės, iškilusios, bet tavo oda tokia šviesi, tad turėtų matytis bent jau blyškiai melsvos linijos. O nematyti.

Lorelė apžiūrėjo ranką ir susidomėjo.

- O kada tai pastebėjai?

Deividas kaltai gūžtelėjo pečiais.

- Kai ieškojau pulso. Tik tada buvai tokia išsigandusi, kad nusprendžiau kiek palūkėti. Be to, norėjau kai ką pirma patikrinti.

- Ačiū... manau... - mergaitė kurį laiką patylėjo, nes galvoje dūzgė galybė minčių. Tik išvada piršosi vis viena ir ta pati.

- Aš tikrai esu augalas, tiesa?

Deividas pažiūrėjo į ją, rimtai linktelėjo.

- Manau, kad taip.

Lorelė nė pati nesuprato, kodėl apsipylė ašaromis. Juk ta žinia nebuvo staigmena. Tik anksčiau mergaitė nežiūrėjo į ją rimtai. Dabar, supratusi, kad tai tiesa, pajuto užgriūvančią jausmų laviną: baimę, palengvėjimą, nuostabą ir dar keistą liūdesį.

Deividas užlipo ant lovos šalia mergaitės. Netardamas nė žodžio atsirėmė į lovos galvūgalį ir prisitraukė Lorelę prie krūtinės. Ji prigludo, tarsi mėgavosi atsidūrusi saugiame glėbyje. Berniuko rankos glostinėjo jai nugarą, rūpestingai vengdamos kliudyti žiedlapius.

Lorelė girdėjo, kaip ritmingai plaka draugo širdis, tarsi primindama, kad bent jau kai kurie dalykai yra normalūs. Patikimi.

Šiluma nuo berniuko kūno sklido, persidavė Lorelei stebėtinai panašiai kaip saulės skleidžiama šiluma. Nusišypsojusi mergaitė prigludo dar arčiau.

- Ką veiki kitą šeštadienį ? - paklausė Deividas. Priglaudusi prie krūtinės ausį Lorelė girdėjo, kaip virpa, aidi jo balsas.

- Nežinau. O tu?

- Priklauso nuo tavęs. Galvojau apie Tamenio žodžius.

- Nenoriu apie tai kalbėti, - kilstelėjo galvą mergaitė.

- Kodėl ne? Tamenis buvo teisus dėl to, kad tu - augalas. Gal jis neklydo ir dėl to, kad... esi fėja.

- Ir kaip tu drįsti šitaip kalbėti savo mikroskopo akivaizdoje, Deividai? - juokdamasi paklausė Lorelė. Stengėsi, kad pokalbis neatrodytų pernelyg rimtas. - Jis gali nustoti veikęs, kai supras, kad jo savininkas toks nemoksliškas.

- Gana nemoksliška turėti draugę, kuri yra augalas, - rimtai pareiškė Deividas, tarsi nepritardamas juokaujamam mergaitės tonui.

Lorelė atsiduso, bet vėl priglaudė galvą draugui prie krūtinės.

- Kiekviena maža mergaitė svajoja apie tai, kad ji iš tiesų yra princesė, fėja, undinėlė ar dar kas nors. Ypač tos, kurios nežino, kas jų tikroji mama. Bet nustoja svajojusios, kai joms sukanka, tarkime, šešeri. Ir jau tikrai nepuoselėja tokių svajonių sulaukusios penkiolikos. Tokie dalykai kaip fėjos neegzistuoja, - pareiškė atkakliai atkišusi smakrą Lorelė.

- Gal ir neegzistuoja, bet tau nebūtina būti tikra fėja.

- Ką turi galvoje?

Deividas įsistebeilijo į mergaitės žiedą.

- Kitą šeštadienį mokykloje vyks karnavalas. Pamaniau, gal galėtum apsirengti fėja ir pabandyti suvaidinti ją. Supranti, priprastum prie minties, kad vaidini fėją prieš tapdama tikra. Na, lyg apsiprastum su tuo.

- Ką? Prisirišti sparnus ir dar vilkėti kokią nors blizgančią suknelę?

- Man atrodo, kad sparnus tu jau turi, - rimtu balsu

pastebėjo Deividas.

Lorelei pamažu paaiškėjo, ką jis nori pasakyti, ir margaitė negalėdama patikėti dėbtelėjo į draugą.

- Tu nori, kad ateičiau į karnavalą šitaip? Kad visiems parodyčiau žiedą? Gal išprotėjai! Ne!

- Paklausyk, - sėsdamasis nuramino ją Deividas. - Apgalvojau tai. Žinai tas blizgančias girliandas? Jei apvyniotume jomis gėlės pagrindą, permestume tau per pečius - niekas nė nesuprastų, kad tai tik imitacijos. Visi manytų, kad tai nuostabus kostiumas.

- Negaliu apsimesti, kad žiedas - tai kostiumas. Jis per daug gražus.

- Žmonės dažniausiai patiki tuo, kas jiems sakoma, - gūžtelėjo pečiais Deividas. Nusišypsojęs pridūrė: - Ir žinai, ką? Bus tokių, kurie pažvelgę į tave sakys: „Hmmm, ta mergaitė - tikra gėlė“.

Nuskambėjo išties kvailai. Lorelė prisiminė dangaus žydrumo blizgantį kostiumėlį, kurį vilkėjo pernai vasarą per mamos pusseserės vestuves.

- Pagalvosiu, - pažadėjo mergaitė.

Trečiadienį pasibaigus pamokoms Deividui reikėjo į darbą, tad Lorelė nusprendė eiti mokytis į viešąją biblioteką. Priėjo prie aptarnavimo staliuko, kur bibliotekininkė stengėsi išaiškinti dešimtainę Diuji klasifikaciją vaikui, kuris aiškiai nei suprato, nei norėjo suprasti. Po kelių minučių vaikis gūžtelėjęs pečiais nukulniavo nuo stalo.

Sutrikusi bibliotekininkė atsiduso ir atsisuko į Lorelę.

- Taip, klausau?

- Ar galima pasinaudoti internetu? - paklausė mergaitė.

Bibliotekininkė nusišypsojo - tikriausiai apsidžiaugė dėl tokio protingo klausimo.

- Štai, tenai kompiuteris, - parodė ji. - Prisijunk su bibliotekos kortelės numeriu. Turi vieną valandą.

- Tik vieną?

Bibliotekininkė suokalbiškai palinko artyn.

- Šią taisyklę teko įvesti prieš kelis mėnesius. Turėjome tokią pagyvenusią damą, kuri ateidavo ir visą dieną internetu lošdavo kortomis vistą, - gūžtelėjusi pečiais bibliotekininkė atsitiesė. - Supranti, kaip būna - dėl kelių keistuolių nukenčiame visi. Beje, internetas tikrai greitas, - pridūrė ir nusisuko prie krūvos knygų, kurias peržiūrinėjo.

Lorelė pasuko prie skaitytojo darbo kabinos, kurioje buvo vienintelis kompiuteris, prijungtas prie interneto. Visai kitaip nei didžiulė „Eurekos“ biblioteka, kurioje mergaitė lankydavosi su tėčiu, Kreščento miesto biblioteka buvo vos didesnė už paprasčiausią namą. Joje stūksojo, viena lentyna su vaikiškomis knygomis, viena - su fantastine literatūra suaugusiems, o visa kita buvo seni žinynai. Ir tų pačių nelabai daug.

Mergaitė prisėdo prie kompiuterio, prisijungė. Greitai žvilgtelėjusi j laikrodį pradėjo

Google

paiešką.

Po keturiasdešimt penkių minučių jau buvo radusi paveiksliukus su fėjomis, kurios gyvena gėlėse, vilki iš gėlių padarytus drabužius ir geria arbatą iš mažyčių gėlėtų puodelių. Tačiau niekur neminima, kad pačios fėjos būtų gėlės. Ar augalai. Ar iš viso kas nors. „Niekam tikusi paieška“, - piktai pagalvojo Lorelė.

Paskui ėmėsi skaityti ilgiausią Vikipedijos straipsnį, bet vos paskaičius du ar tris sakinius tekdavo tikslintis ir aiškintis nesuprantamus dalykus. O buvo įveikusi tik kelias pastraipas.

Giliai atsidususi prisimerkė ir vėl kibo į straipsnį.

- Oi, kaip man patinka fėjos!

Visai prie ausies nuskardėjus Celsės balsui, Lorelė vos nenukrito nuo kėdės.

Draugė įsitaisė šalia.

- Persirgau šia liga prieš kokius metus, kai viskas, ką dariau, buvo susiję su fėjomis. Turiu gal dešimt knygų apie jas, o lubos puoštos fėjų piešiniais. Netgi radau vieną lankstinuką, kur toks vyrukas dėsto sąmokslo teoriją apie tai, kad Airiją valdo Silių taryba - žinai, tai tie, kurie valdo fėjas.

Nors to keistuolio idėjos gal kiek per drąsios, jis padarė kelis gerus pastebėjimus.

Lorelė skubiai uždarė ekrane atsivėrusį langą, tačiau galvoje įkyriai kalė mintis: „Per vėlai, per vėlai“.

- Tamsiaisiais viduramžiais žmonės manė, kad visa, kas nutinka bloga, fėjų darbas, - toliau plepėjo Celsė, regis, nė nepastebėjusi, kad Lorelė neištarė nė žodelio. - Žinoma, visi geri dalykai taip pat buvo priskiriami fėjoms, tad spėju, kad lygiosios, - išsišiepė Celsė. - Kodėl skaitai apie fėjas?

Lorelei net burna išdžiūvo. Pabandė sugalvoti kokį nors pasiteisinimą, tačiau prikimšusi galvą dešimtimis viena kitai prieštaraujančių legendų apie fėjas neįstengė sugalvoti nieko tinkama.

- Hmmm, aš tik norėjau... - prieš imdama meluoti, kad to reikia anglų kalbos pamokai, spėjo prisiminti, jog Celsė taip pat sėdi toje pačioje klasėje.

Staiga prisiminė Deivido pasiūlymą.

- Sį šeštadienį eisiu į vakarėlį apsirengusi kaip fėja, - išpoškino Lorelė. - Pamaniau, kad galėčiau kiek daugiau apie jas sužinoti.

Celsės veidas net nušvito.

- Kaip šaunu. Labai norėčiau būti fėja. Galėtume apsirengti vienodai.

- Oi, tikrai puiki mintis. Tiesą pasakius, Deividas man jau gamina tokius lyg ir sparnus. Sakė, kad bus staigmena.

- Mat kaip, - tarstelėjo Celsė. Sekundėlę patylėjusi pridūrė: - Gerai. Aš vis tiek turbūt būsiu su Rajanu, - mergaitės skruostai švelniai raustelėjo. - Prašė, kad eičiau šokti su juo.

- Tai šaunu.

- Aha. Jis toks mielas. Tiesa?

- Tikrai.

- Gerai, - Celsė atrodė sumišusi. - Tai tu eisi su Deividu?

Lorelė linktelėjo.

Celsė nusišypsojo, nors atrodė lyg būtų įskaudinta.

- Ką gi, būsi nuostabi fėja. Tu ir taip jau atrodai kaip fėja, tad viskas bus kuo puikiausiai.

- Tikrai?

Celsė gūžtelėjo pečiais.

- Manau, kad taip. Ypač tavo plaukai ir oda - jie tokie šviesūs. Žmonės kartais maišo angelus su fėjomis, tad fėjos turi būti labai išblyškusios ir trapios.

Trapios? - kiek nustebusi pagalvojo Lorelė.

- Atrodysi nuostabiai, - pareiškė Celsė. - Palauksiu tavęs prie durų. Noriu pirma pamatyti tavo kostiumą.

- Sutarta, - prisivertė nusišypsoti Lorelė. Jai visai nepatiko, kad staiga pasijuto įkliuvusi į Deivido pasiūlymo pinkles. Tačiau tai atrodė vis tiek geriau nei pasakyti Celsei teisybę.

- Bet vis tiek nesuprantu, kodėl tu naršai internete bibliotekoje? - nusistebėjo Celsė. - Nejau neturi interneto namuose?

- Telefono ryšys, - užvertusi akis pareiškė Lorelė.

- Tikrai? Ar dar šitaip būna? Mano tėtis puikiai išmano kompiuterius, namuose įtaisęs bevielį ryšį. Pas mus yra šeši prie sparčiojo interneto prijungti kompiuteriai. Jei papasakočiau, kad jūs vis dar naudojatės telefoniniu ryšiu, tėtis turbūt griūtų negyvas. Turėtum kitą kartą ateiti pas mane.

Lorelė sutiko nė nepagalvojusi, tačiau eiti pas Celsę jokiu būdu negalėjo. Draugė per daug protinga, tuojau suuostų, kas ir kaip.

Tačiau kol kas pačiai Lorelei nebuvo aišku nei kas, nei kaip. Mergaitė nerado nė vienos užuominos apie tai, kad fėjos būtų bent kiek panašios į ją. Artimiausios atrodė driadės - medžių dvasios, bet ir jos buvo tik dvasios.

Lorelė nė kiek neabejojo, kad ji - ne dvasia.

- Na, turiu eiti, - pareiškė Čelsė. - Laukia tikras tyrimas, - parodė istorijos vadovėlį. - Turiu rasti bent tris literatūros šaltinius ne internete. Mokytoja Mičel - kaip kokia gyvoji iškasena. Tai ką - pasimatysime rytoj?

- Taip, - modama ranka atsakė Lorelė, - rytoj. Atsisukusi į kompiuterį ėmėsi dar vienos paieškos, bet

kai atidarė naršyklę - jos laikas jau buvo pasibaigęs.

Atsidususi mergaitė susirinko kelis užrašus, kuriuos spėjo padaryti. Jei norėtų daugiau - teks grįžti kitą dieną. Žvilgtelėjo už lentynų, kur buvo matyti šokčiojančios Cel- sės garbanos.

Draugės namuose būtų daug patogiau.

Deja, šiomis dienomis patogumas buvo toli gražu ne svarbiausias dalykas.

DVYLIKTAS SKYRIUS

- Vis dar nieko nauja? - paklausė Deividas, kai šeštadienio popietę, likus kelioms valandoms iki vakarėlio, jam paskambino Lorelė.

- Nieko. Tris dienas iš eilės prakiurksojau bibliotekoje, bet nieko.

- Net užuominų?

- Na, labai norint bet kurį paaiškinimą galima pritempti, bet jokių aprašymų apie... - mergaitė pritilo, - fėjas ar kažką panašaus į mane.

- O kaip Šekspyras? „Vidurvasario nakties sapnas“?

- Tiesą sakant, ten aprašomos būtybės yra panašiausios. Bet jos turi sparnus ir yra gana pasakiškos. Jau neminint to, kad gana šelmiškos ir išdykusios. Juk aš ne tokia... tiesa?

- Ne, ne tokia, - nusikvatojo Deividas. Kelias akimirkas patylėjęs pridūrė: - O gal tuose pasakojimuose netiesa?

- Visuose?

- O kiek tiesos yra legendose?

- Nežinau. Manau, jei fėjos egzistuotų, būtų bent kokie nors tą liudijantys dokumentai.

- Na, gerai, ieškok toliau. Beje, ar pasiruošusi šiam vakarui?

- Žinoma.

- Susitinkame aštuntą?

- Būsiu pasiruošusi.

Po kelių valandų pasirodė Deividas, nešinas didžiule dėže, kurioje tariamai buvo sparnai. Lorelė atidarė duris vilkėdama žydrą suknutę ir aplink pečius tvirtai apsuktą skraistę.

- Oho, - šūktelėjo Deividas. - Puikiai atrodai.

Lorelė nudelbė žvilgsnį beveik norėdama, kad būtų

pasirinkusi ką nors ne taip krintančio j akis. Su šiais drabužiais visi j ją spoksos. Suknelė buvo siūta iš žvilgančio žydro atlaso, siuvinėto sidabriniais karoliukais. Drabužis buvo sukirptas taip, kad apgultų mergaitės figūrą. Priekyje apykaklė buvo gundomai iškirpta, o nugara - nuoga. Užapvalinta iškirptė siekė beveik juosmenį ir buvo puošta dar daugiau sidabrinių karoliukų. Drabužį puošė neilgas šleifas nugaroje.

Deividas mūvėjo juodas kelnes ir baltą smokingą. Raudona šilkinė juosta puošė vaikino juosmenį. Deividas netgi sugebėjo rasti ir po kaklu pasirišti kaklajuostę. Baltos pirštinės kyšojo jam iš smokingo kišenėlės ir netgi plaukai buvo sutepti žele.

- Kas tu būsi? - dėkinga, kad draugas taip išsipuošė, pasiteiravo Lorelė.

Deividas raustelėjo.

- Gal žavusis princas? - gūžtelėjo mergaitei ėmus juoktis. - Pamaniau, mudu galėtume būti kokie nors pasakos veikėjai.

- Mano mama žino, kad tu ateini, - sušnibždėjo Lorelė skubiai vesdama draugą laiptais aukštyn, - bet, manau, bus geriau, jei mudu spėsime pasiruošti jai dar nesuuodus, kad esi čia. Gali užsimanyti, kad laikyčiau atviras duris, ar dar ko nors.

- Jokių problemų.

Mergaitė stumtelėjo draugą į kambarį ir įtariai nužvelgusi koridorių uždarė duris. Atrišusi baltos skraistės mazgą, Lorelė leido žiedlapiams laisvai pleventi. Pasitaisė juos, kad stovėtų tiesiai - paskutinėmis dienomis jie atrodė kiek suglebę. Išgirdusi, kaip garsiai atsidūsta Deividas, mergaitė atsisuko.

- Kas yra?

- Tie sparnai tokie gražūs - ypač kai vilki šia suknele. Negaliu atsistebėti kiekvieną kartą juos matydamas.

- Tai jau tikrai, - pašaipiai atsiliepė mergaitė. - Tiesiog pasaka, kai jie ne tavo.

Kol Deividas pritvirtino prie pečių ir apvyniojo apie gėlės pagrindą girliandą, užtruko vos kelias minutes. Atsisukusi į naują veidrodį, pakabintą ant durų, Lorelė net nusijuokė.

- Deividai, tu - genijus. Atrodo kaip tikras karnavalo kostiumas.

Deividas stovėjo šalia, šypsodamasis žvelgė į jųdviejų atvaizdus.

- Aš dar nebaigiau, - tarė jis nusisukdamas i dėžę. - Sėsk, - pasakė rodydamas j kėdę, - ir užsimerk.

Lorelė taip ir padarė, dabar jau džiaugdamasi. Pajuto, kaip berniuko rankos liečia jos veidą, kažkas šaltas brūkšteli per akių vokus ir skruostus.

- Ką darai?

- Neklausinėk. Ir neatsimerk.

Mergaitė išgirdo kažką purtant, ir tada vėsi migla užkrito jai ant plaukų.

- Dar sekundėlę, - tarė Deividas. Lorelė pajuto jo šiltą alsavimą, dar drėgni akių vokai tarsi dar labiau atvėso, tačiau veidas sušilo.

- Na, štai - baigta.

Atsimerkusi Lorelė atsistojo ir sužiuro j veidrodį. Aiktelėjusi susijuokė, pakreipė galvą į šoną - besileidžiančios saulės spinduliai sužėrėjo jai ant skruostikaulių ir aplink akis. Plaukai taip pat buvo pilni žiburiuojančių kibirkščių, kurios papurčius galvą žiro ant suknelės. Mergaitė beveik neatpažino savęs, tokios pasikeitusios, žiburiuojančiu veidu ir spindinčia girlianda ant pečių.

- Dabar atrodai kaip tikra fėja, - drąsinamai tarė Deividas.

- Jaučiuosi kaip fėja, - atsiduso mergaitė. - Niekada nemaniau, kad pasakysiu tai. - Atsisukusi j Deividą pridūrė: - Tu - nuostabus.

- Nieko panašaus, - atšovė šis šypsodamas. - Moksliškai įrodėme, kad nuostabi - tu, - perbraukė pirštais žvilgančius mergaitės plaukus. - O aš - tik žmogus.

Šyptelėjusi Lorelė suspaudė draugui ranką.

- Gal, bet tu esi geriausias žmogus.

-Jei jau kalbame apie žmones, - rodydamas į duris tarė Deividas, - tai turėtume eiti pasirodyti tavo tėvams. Maždaug už dešimties minučių mano mama atlėks pavėžėti mūsų.

Staiga vėl užplūdo nerimas - o kaip praeis vakaras.

- Ar nemanai, kad tavo mama viską perpras ? - paklausė Lorelė.

- Net neįtars, - patikino Deividas. - Neabejoju, - paėmė mergaitę už rankų. - Ar pasirengusi ?

Ji visai nesijautė pasirengusi, tačiau vis tiek nevikriai linktelėjo.

Deividas atidarė duris ir įmantriu mostu pasiūlė įsikibti į parankę.

- Eime?

Lorelės mama pastebėjo juos lipant laiptais žemyn.

- Štai kur judu, - apsidžiaugė mojuodama fotoaparatu. - Jau bijojau, kad paspruksite nuo manęs. - Šypsodamasi apžiūrėjo Lorelę. - Atrodai nuostabiai, - pareiškė. - Tu taip pat gražiai, - tarstelėjo Deividui.

- Kur tėtis? - susirūpino mergaitė, žvalgydamasi po svetainę.

- Šiandien teko užsibūti darbe. Tačiau prižadėjau jam galybes nuotraukų. Nagi, nusišypsokite!

Ji spėjo nufotografuoti gal penkiasdešimt kadrų, kol galop ėmė signalizuoti atvažiavusi Deivido mama.

Lorelė nusitempė Deividą paskui save, mama dar šūktelėjo jiems iš paskos, kad gerai praleistų laiką. Deivido mama irgi puolė fotografuoti vaikus, bet kadangi jau buvo spėjusi nufotografuoti Deividą, tai jiems pavyko atsikratyti fotosesijos po penkių ar šešių kadrų drauge.

Baigus fotografuotis, Lorelės nuotaikos pasikeitė.

- Per daug traukiu dėmesį, - šnibžtelėjo ji Deividui, šalia kurio buvo įsitaisiusi galinėje automobilio sėdynėje. - Kas nors ims ir supras.

- Niekas nieko nesupras, - nusikvatojo šis. Ir užtikrino: - Pažadu.

- Geriau jau būtų tavo tiesa, - sumurmėjo Lorelė, automobiliui riedant į stovėjimo aikštelę šalia mokyklos.

- Tik pažiūrėkit į ją! - žvygtelėjo Celsė, kai Lorelė su Deividu įžengė į išpuoštą mokyklą. - Deividas sakė, jog sparnai bus nuostabūs, bet nė neįsivaizdavau, kad tokie gražūs. - Celsė privertė Lorelę apsisukti, pasirodyti iš visų pusių. - Žinai, atrodo panašiau į gėlę nei j sparnus. Kaip manai ?

- Spėju, kad čia tokie gėliasparniai, - nervingai sumurmėjo Lorelė.

Tačiau Čelsė tik gūžtelėjo pečiais.

- Jie absoliučiai pasakiški. Deividai, tu genijus, - liesdama draugo petj pareiškė mergaitė.

Lorelės šypsena sustingo veide. Visus laurus už gėlę šiandien susižers Deividas, tačiau jai dėl to tik geriau. Ypač turint galvoje tai, kad kitu atveju visi sužinotų, jog ta gėlė auga jai iš nugaros!

Pasilenkusi prie peties Celsė pauostė, ir Lorelė net sustingo.

- Oho, - dabar jau godžiai traukdama orą nusistebėjo draugė. - Kuo tuos sparnus iškvėpinai? Kažin ką atiduočiau už tokius kvepalus.

Lorelė sekundėlę stovėjo nustėrusi, paskui atsikvošėjo.

- Tiesą pasakius, tai tik seni kvepalai, turiu juos jau ištisą amžinybę. Net neatsimenu, kaip vadinasi.

-Jei kada nors atsibos, atiduok man. Mmmm, kaip kvepia.

Lorelė nusišypsojo, reikšmingai žvilgtelėjo į Deividą ir kryptelėjo galvą j kitą salės pusę... toliau nuo Celsės nosies.

- Mudu eisime pasiimti ko nors atsigerti, - pareiškė Deividas imdamas Lorelę už rankos. Laimė, priėjo Rajanas, tad Celsei neberūpėjo sekti paskui juos.

Lorelė neištraukė rankos iš Deivido delno. Jis nesakė, kad šis vakarėlis - jųdviejų pasimatymas, tačiau nepareiškė ir priešingai. Nepaisant mergaitės nenoro vadinti Deividą savo berniuku, ji nebuvo visiškai užtikrinta, kad šito nenorėtų. Ko daugiau galėtų norėti iš vaikino? Deividas mielas, kantrus, protingas, linksmas ir nė neslepia, kad Lorelė jam patinka. Sekdama jam iš paskos Lorelė šypsojosi. Vaikštinėdami susikibę rankomis gali susilaukti paskalų, tačiau tai jos nejaudino.

Mergaitei einant minia skyrėsi, tarsi norėdama padaryti vietos Lorelės „sparnams“. Žmonės, kurie niekada su ja nesikalbėjo, dabar veržėsi pasakyti, koks šaunus jos kostiumas. Visur, kur pasisukdavo - žmonės spoksojo. Tačiau šį vakarą Lorelės tai nenervino. Žinojo, kad viskas, ką kiti mato - tai, ką ji pati anksčiau regėjo veidrodyje. Mergaitė atrodė stebuklingai - kitas žodis nė netiko.

Maždaug pusę dvyliktos užgrojo lėta muzika, ir Deividas išdrįso užsisakyti pirmąjį tą vakarą šokį su Lorele. Atsitraukęs tolėliau plepėjo su draugais ir beveik visą vakarą stebėjo mergaitę ir tai, kaip dar keli vaikinai kvietė ją šokti.

- Nagi, pasakyk, - paklausė Deividas prisitraukdamas Lorelę arčiau, - ar taip jau blogai sumanyta?

Mergaitė nusišypsojo ir apkabino rankomis jo kaklą.

- Ne, visai ne. Tu buvai visiškai teisus.

- Dėl ko? - nusijuokė Deividas.

Mergaitė tebesišypsojo, tačiau prakalbo rimtai.

- Visi mato mane tokią, kokia esu, ir nė vienas nesibaido, nesibaisi. Niekas nepuola skambinti pamišusiems mokslininkams ar dar kam nors. Žmonėms tiesiog patinka. - Kiek padvejojusi Lorelė dar pridūrė: - Manau, tai visai šaunu.

- Šaunu. Nuostabu, - Deividas nusišypsojo. - Tu nuostabi.

Lorelė nusuko žvilgsnį j berniuko petį, dilgčiojanti šiluma užliejo visą jos kūną.

- Tad koks jausmas būti fėja?

Lorelė gūžtelėjo.

- Ne taip jau ir blogai. Žinoma, kiekvieną dieną viskas būtų kitaip.

- Ne, bet jei priprastum prie tos minties, gal tau pradėtų atrodyti, kad tai yra tiesa.

Nustebusi Lorelė sužiuro į draugą.

- Nori, kad tai būtų tiesa?

- O kas, jei taip?

- Kodėl?

- Todėl, kad niekada net nedrįsau pagalvoti, jog galėčiau draugauti su mitine būtybe.

- Ką nori tuo pasakyti? Juk pats esi žavusis princas.

- Taip, bet - supranti - ne iš tikrųjų. O tu? Lorele, manau, iš tiesų esi fėja. Ir tai nuostabu. Kas dar yra geriausias fėjos draugas ? Niekas kitas!

Lorelė nusišypsojo.

- Ar tikrai esu geriausia tavo draugė?

- Buvai, iki dabar.

Mergaitė žengė arčiau, padėjo galvą Deividui ant peties - taip ir šoko iki dainos pabaigos. Kai muzika nutilo, mergaitė prigludo, apkabino draugą.

- Ačiū, - sušnibždėjo berniukui į ausį.

Deividas nusišypsojo ir teatrališkai pasiūlė įsikibti į parankę.

- Eime?

Deividas palydėjo Lorelę prie stalo, kur sėdėjo, dauguma jų draugų, ir mergaitė klestelėjo ant kėdės.

- Prisipažinsiu, esu visiškai nusikalusi, - pareiškė Lorelė.

- O ko tikiesi ? - pasilenkęs prie ausies sušnibždėjo Deividas. - Saulė jau seniai nusileidusi. Visos pasakų fėjos turėtų būti namuose, gulėti gėlių lovelėse.

Lorelė nusijuokė, bet pajutusi, kaip kažkas tapšnoja per petį, nustėro. Tiesiai jai už nugaros stovėjo mokykloje matytas vyresniosios klasės mokinys.

- Ei, po šokio tau nubyrėjo šitas. Pagalvojau, kad norėtum atsiimti, - vaikinas ištiesė ilgą baltai žydrą žiedlapį.

Plačiai išpūtusi akis Lorelė spoksojo į Deividą. Po kelių sekundžių šis paėmė žiedlapį iš jį atnešusio vaikino.

- Ačiū, žmogau.

- Nėra už ką. Iš ko tu juos padarei? Atrodo kaip tikras žiedlapis.

- Firmos paslaptis, - šypsodamasis atrėžė Deividas.

- Nuostabus dalykas, rimtai.

- Ačiū.

Vyresnėlis vėl įsimaišė į minią, o Deividas padėjo žiedlapį ant stalo. Visi puolė jį apžiūrinėti, o Lorelė susigėdo. Pasijuto keistai - tarsi draugas būtų padėjęs ant stalo jos apatinius.

-Jis taip ėmė ir nukrito? - pasilenkęs arčiau mergaitės paklausė Deividas. - Ar pajutai?

Lorelė papurtė galvą.

-Juk negalėjo nukristi taip, kad nepastebėtum, tiesa?

Lorelė prisiminė tą veriantį skausmą, kai prieš kelias savaites bandė ištraukti vieną žiedlapį.

-Jokiu būdu.

- Lorele, - ėmė kuždėti Deividas taip tyliai, kad ji vos girdėjo, - ar ne taip Tamenis įspėjo nutiksiant?

Mergaitė skubiai linkčiojo galva.

- Netikėjau, negalėjau patikėti. Atrodė per daug gerai, kad būtų tiesa, - burna automatiškai bėrė žodžius, tačiau iš galvos nėjo vienintelis klausimas. Jei jis teisus dėl šito, tai gal neklydo ir dėl to, kad esu fėja?

Deividas sekundėlę žvelgė į grindis, paskui pasilenkė ir atsitiesė rankose laikydamas dar du žiedlapius. Nusišypsojęs draugams gūžtelėjo.

- Regis, mano kūrinys byra gabalais.

- Tikrai, - leptelėjo Celsė. - Bet šokiai vis tiek jau baigiasi - liko vos kelios minutės, - ji nusišypsojo draugei. - Atrodė nuostabiai, kol nenukrito.

- Deividai, gal galime eiti, palauksime, kol privažiuos tavo mama? - karštai puolė maldauti Lorelė.

- Žinoma. Eime.

Visą kelią iki durų Lorelė skubiai rankiojo byrančius žiedlapius, o Deividas skynė kelią per minią. Tačiau, kiekvieną kartą mergaitei atsimušus j ką nors, nubirdavo vis daugiau žiedlapių. Kai jiedu pasiekė duris, ant mergaitės nugaros karojo vos keli, o visus kitus laikė glėbyje.

- Ar visus surinkau? - žvalgydamasi atgal sunerimo Lorelė.

- Manau, taip.

Atsidususi Lorelė perbraukė delnais veidą. Žemyn pabiro blizgučiai.

- Oi, visai pamiršau.

Nusijuokęs Deividas pažiūrėjo į laikrodį.

- Dvylikta. Gal tu ir batelį pamesi?

Lorelė užvertė akis aukštyn.

- Visai nejuokinga.

Deividas susikišo rankas į kišenes ir vypsojo.

- Kaip ten viskas atrodo? - atsukusi nugarą paklausė Lorelė.

- Negaliu pasakyti, kol apvyniota girlianda.

- Gerai.

Mergaitė ilgai tylėjo - žvelgė į pilną glėbį žiedlapių. Gerklė staiga išdžiūvo. Ji pakėlė akis į Deividą.

- Ar tai tiesa? Kaip manai?

- Kas?

Lorelė gūžtelėjo pečiais, tačiau prisivertė balsu pasakyti tai, ką galvojo:

- Aš tikrai esu fėja, tiesa?

Deividas tik šyptelėjo ir palingavo galva.

Staiga nežinia kodėl Lorelė pasijuto geriau. Ji net sukikeno.

- Tai bent.

Po kelių minučių pričiuožė Deivido mamos automobilis ir jiedu įsiropštė į galinę sėdynę.

- Sparnai visai nubyrėjo, - pastebėjo mama. - Gerai, kad spėjau nufotografuoti.

Lorelė tylėjo, tik pasisukusi pakėlė dar kelis žiedlapius ir padėjo juos į bendrą krūvą.

Automobilis privažiavo posūkį į Lorelės namus ir Deividas išlipo atidaryti draugei duris - jos rankos buvo pilnos žiedlapių.

- Liko tik penki, - pastebėjo jis žiūrėdamas į nugarą. - Ir tie patys greičiausiai nukris, kol miegosi.

- Cha! Jei išsilaikys, iki kol eisiu gulti.

- Ar tau palengvėjo? - paklausė Deividas.

Lorelė minutėlę pasvarstė.

- Lyg ir taip. Jaučiuosi patenkinta, kad daugiau nieko nereikės slėpti - nebent žymę, kur buvo iškilęs tas gumbas. Smagu, vėl galėsiu vilkėti palaidinukes. Bet... - mergaitė dvejojo, ar sakyti, bandė sudėlioti mintis. - Sį vakarą kažkas pasikeitė, Deividai. Kelias valandas ta gėlė man iš tiesų patiko. Tikrai, nuoširdžiai patiko. Jaučiausi ypatinga ir stebuklinga, - mergaitė nusišypsojo. - Tu leidai man taip pasijusti. Ir... esu tikrai patenkinta.

- Prisimeni - kitąmet vėl pražysi. Juk taip sakė Tamenis, tiesa?

Išgirdusi tą vardą Lorelė suraukė antakius.

- Tai galėtų tapti tradicija. Kartą per metus galėtum nesislėpti ir visiems pasirodyti kaip fėja.

Lorelė linktelėjo. Ta mintis jai patiko labiau nei būtų galėjusi tikėtis iki šio vakaro.

- Kitos mergaitės pavydės, - perspėjo ji draugą. - Visos norės, kad joms taip pat padarytum sparnus.

- Teks joms paaiškinti, kad sparnus gali turėti tik Lorelė. Jos nė neįtars, kad tai - šventa tiesa.

- Nemanai, kad kas nors supras ?

- Gal. Visada atsiranda tokių, kurie slapta tiki mitais ir legendomis ar bent jau kai kuriais juose pasakojamais dalykais. Šie žmonės mato ne vien tai, kas akivaizdu, ir pastebi šiame pasaulyje egzistuojančius išties nuostabius dalykus, - berniukas gūžtelėjo pečiais. - Nes likusieji, mes visi, kurie žvelgiame į pasaulį moksliškai ir logiškai, nepastebėtume tiesos, net jei ji būtų pakabinta skelbimų lentoje. Man pasisekė, kad kaip reikiant nustebinai mane - niekada nebūčiau pripažinęs, kas esi iš tiesų.

- Aš esu aš, Deividai.

- Ir tai geriausia.

Nespėjo Lorelė nieko daugiau pasakyti, o Deividas pasilenkė pirmyn ir švelniai pabučiavo jai į kaktą, paskui sumurmėjęs „labanakt“ nužingsniavo į automobilį.

TRYLIKTAS SKYRIUS

Atsigręžusi per petį Lorelė spoksojo į veidrodį - į nuogą nugarą. Viduryje bolavo plonytė balta linija, lyg koks seniai pamirštas randas, vos pastebimas.

Atsidususi ji užsitraukė per galvą palaidinukę. Taip daug geriau.

Aną vakarą mintis, kad ji yra fėja, atrodė labai reali. Šiandien - lyg už milijono mylių. Mergaitė atidžiai ištyrinėjo veidrodyje atsispindinčio veido bruožus, lyg tikėdamasi, kad jie pasikeitė.

- Aš - fėja, - sušnibždėjo ji. Tačiau atvaizdas jai nieko neatsakė.

Sakydama tai balsu pasijuto kvailai. Lorelei visai neatrodė, kad ji fėja, nes nesijautė kaip nors kitaip nei anksčiau. Tiesiog normali mergaitė. Tačiau kad ir kas būtų, dabar ji žinojo tiesą. Žodis „normali“ jai daugiau niekada netiks.

Reikia pasikalbėti su Tameniu.

Mergaitė tyliai nustypčiojo laiptais žemyn ir paėmusi telefono ragelį surinko Deivido numerį. Tik tada, kai draugas atsiliepė prikimusiu balsu, Lorelė prisiminė, kiek valandų.

- Klausau.

Dėti telefono ragelį nebuvo jokios prasmės - Deividą vis tiek jau pažadino.

- Sveikas. Atsiprašau. Nepagalvojau.

- O ką tu veiki šeštą valandą ryto? - mieguistu balsu paklausė berniukas.

- Na... saulė jau patekėjusi.

- Žinoma, - suniurzgė Deividas.

Lorelė pažvelgė į vos praviras tėvų kambario duris ir sprūdo į sandėliuką koridoriaus kampe.

- Ar gali mane šiandien pridengti ? - pusiau pašnibždomis paklausė mergaitė.

- Pridengti?

- Pasakytum tėvams, kad esu pas tave.

Deividas, regis, prasiblaivė.

- O kur iš tikrųjų būsi ?

- Man reikia pasimatyti su Tameniu, Deividai. Ar bent jau pabandyti jj surasti.

, - Vyksi j senuosius namus ? Kaip ketini ten nusigauti ?

- Gal autobusu? Juk turėtų sekmadienį važiuoti bent vienas, kaip manai?

- Taip, autobusu nukaksi iki Oriko, o paskui? Ar toli tavo namai?

- Galiu vežtis dviratį. Nuo autobusų stoties iki namų vos mylia - neužtruksiu nė dešimties minučių.

- Norėčiau turėti vairuotojo teises, - atsiduso Deividas.

Lorelė nusijuokė. Jis dažnokai dėl to skųsdavosi.

- Liko dvi savaitės, Deividai. Gausi jas.

- Ne tai svarbu. Norėčiau važiuoti su tavimi.

- Negali. Jei Tamenis pajustų, kad esi kartu, gal nė nepasirodytų. Jam nelabai patiko prisipažinimas, kad spėjau papasakoti tau apie tą gėlę.

- Pasakojai jam apie mus?

Lorelė apvyniojo aplink riešą telefono laidą.

- Jis klausė, ar sakiau kam nors, o aš ėmiau ir išklojau viską. Jis toks... kitoks - moka įtikinėti. Jam neįmanoma meluoti.

- Man tai visai nepatinka, Lorele. Tamenis gali būti pavojingas.

- Tu pats visą savaitę ištisai kartojai, kad tas vyrukas teisus. Jis sakė, kad yra toks pat, kaip aš. Jei visa kita - tiesa, tai kodėl turėjo meluoti dėl šito?

- O kaip tas Barnis? Kas, jei jis tenai?

- Dokumentai dar nepasirašyti. Mes vis dar esame savininkai.

- Ar tikrai žinai?

- Taip. Mama dar vakar tai minėjo.

Deividas atsiduso. Ragelyje tvyrojo tyla.

- Gerai? Man reikia ten nuvažiuoti. Turiu sužinoti daugiau.

- Gerai. Su viena sąlyga - grįžusi papasakosi viską, ką sužinosi iš Tamenio.

- Viską, ką galėsiu.

- Ką tai reiškia?

- Nežinau, ką jis man papasakos. O kas, jei tai bus kokia nors didžiulė fėjų paslaptis, kurios ničniekas negali sužinoti?

- Gerai, viską, išskyrus didžiausią pasaulyje paslaptį - jei tik tokia bus. Sutarta?

- Sutarta.

- Lorele?

- Taip?

- Būk atsargi. Labai, labai atsargi.

Pririšusi dviratį prie nedidelio medžio Lorelė užsimetė ant peties kuprinę. Pražingsniavo pro tuščius namus ir stabtelėjo prie miško pakraštyje besišakojančių kelių takų - jie vedė į tankynę, į krūmų sąžalyną. Nusprendė eiti taku, prie kurio sutiko Tamenį anąkart. Atrodė, visai geras planas.

Priėjusi prie upelio stūksančią didžiulę uolą, mergaitė apsižvalgė. Prisėdusi prie to nuostabaus upokšnio ji pasijusdavo rami ir laiminga. Akimirką net pagalvojo, kad galėtų valandžiukę pasėdėti ir grįžti namo visai nepakalbėjusi su Tameniu. Tas pokalbis ją labai nervino.

Tačiau mergaitė prisivertė nepasiduoti ir giliai atsikvėpusi šūktelėjo:

- Tameni!

Balsas nenuaidėjo, medžiai tarsi sugėrė jį, ir mergaitė pasijuto visai mažutė.

- Tameni! - darsyk pašaukė Lorelė, dabar jau tyliau. - Ar tebesi čia? Noriu pakalbėti, - mergaitė sukosi ratu norėdama matyti visas puses. - Tam...

- Sveika, - nuaidėjo lyg ir draugiškas, bet keistai neryžtingas pasisveikinimas.

Lorelė atsisuko ir vos neatsimušė Tameniui j krūtinę. Griebė rankomis už burnos, kad nesuriktų. Taip, tai buvo Tamenis, bet atrodė kitaip nei aną kartą. Rankos buvo nuogos, tačiau krūtinę ir pečius dengė kažkas panašaus į šarvus, padarytus iš žievės ir lapų. Už nugaros virš peties kyšojo ilga ietis, kurios akmeninis antgalis buvo nusmailintas tarsi skustuvas. Vyrukas atrodė pribloškiantis kaip ir anksčiau, tačiau šįkart jį tarsi tiršta migla gaubė grėsminga aureolė.

Tamenis ilgai žvelgė j mergaitę ir, nors labai stengėsi,

jai nepavyko nusigręžti į šalį. Vyrukas puse lūpų šyptelėjo

(

ir per galvą nusimovė šarvus, kartu išsklaidydamas ir baimę.

- Atsiprašau, kad taip pasitinku, - tarė kišdamas šarvus už medžio. - Šiandien mes visi sukilę, - atsitiesęs neryžtingai šyptelėjo. - Džiaugiuosi, kad grįžai. Abejojau, ar dar pasirodysi. - Po šarvais Tamenis vilkėjo tamsiai žalius drabužius - aptemptus marškinėlius trijų ketvirčių ilgio rankovėmis ir tas pačias apdribusias kelnes kaip ir praeitą kartą. - Ir pasirodei viena, - tai buvo ne klausimas.

- Iš kur žinai ?

Tamenis nusikvatojo žiburiuodamas akimis.

- Koks iš manęs būtų sargybinis, jei nežinočiau, kiek žmonių įsiveržė į mano žemes ?

- Sargybinis?

- Taip, - vyrukas vedė Lorelę taku prie aikštelės, kur jiedu kalbėjosi praeitą kartą.

- Ką saugai? - paklausė mergaitė.

Tamenis atsisuko šypsodamasis ir brūkštelėjo jai per nosies galiuką.

- Kai ką labai, labai ypatingą.

Lorelė pabandė atgauti kvapą - vos pavyko.

- Aš atėjau... hmm... atsiprašyti, - išlemeno ji.

- Už ką? - nelėtindamas žingsnio paklausė Tamenis.

Ar jis erzinasi, ar tikrai tai, kas nutiko, jo visai nejaudina?

- Praeitą kartą šiek tiek per stipriai sureagavau, - pasivijusi vyruką aiškino Lorelė. - Buvau labai išsigandusi dėl visko, kas vyko. To, ką papasakojai, man pasirodė per daug. Bet vis tiek neturėjau tavęs taip užsipulti. Taigi - atsiprašau.

Jiedu paėjo dar kelis žingsnius.

- Ir?.. - ragino kalbėti Tamenis.

- Ir ką? - sukluso Lorelė, o nuo įdėmaus žalių akių žvilgsnio jai net suspaudė krūtinę.

- Ir viskas, ką sakiau, pasirodė tiesa, o dabar atėjai, kad sužinotum daugiau, - vyrukas staiga sustojo. - Todėl ir esi čia, tiesa? - atsirėmęs j medį žaismingai žvilgčiojo Tamenis.

Negalėdama tarti nė žodžio mergaitė tik linktelėjo galva. Dar niekada nesijautė taip siaubingai nepatogiai. Kodėl greta to vyruko visiškai užkanda žadą? Salia jo negali nei galvoti, nei kalbėti. Kita vertus, jis pats šalia Lorelės jautėsi kuo puikiausiai.

Tamenis grakščiai nuslydo ant žemės, ir Lorelė suprato, kad jie priėjo tą pačią miško proskyną. Vyrukas parodė j

samanų lopinėlį už gero pusmetrio nuo savęs.

i

- Sėskis, - pasakė ir tapšnodamas žolę greta savęs kreivai šyptelėjęs pridūrė: - Žinoma, gali sėsti šalia, jei tik nori.

Lorelė atsikrenkštė, prisėdo priešais Tamenj.

- Tai man dar nesišypso laimė ? - vyrukas sunėrė pirštus už galvos. - Na, dar yra laiko. Tai ką gi, - pareiškė mergaitei įsitaisius ant žolės, - nuvyto tavo žiedlapėliai?

- Praeitą naktį, - linktelėjo mergaitė.

- Palengvėjo?

- Labai.

- Ir atkeliavai, kad daugiau sužinotum, ką reiškia būti fėja, tiesa?

Lorelei buvo gėda jaustis tokiai perprantamai, tačiau Tamenis buvo teisus, tad neliko nieko kita, tik pripažinti tai.

- Nežinau, ką iš tiesų turėčiau tau papasakoti - pati išgyvenai dvylika metų. Tau nereikia mano perspėjimo, kad nevalgytum druskos.

- Kai ką teko ištirti pačiai, - tarė Lorelė.

- Tai gerai, - prunkštelėjo Tamenis.

-Kas?

- Paprasčiausiai žmonės niekada šito nesupranta teisingai.

- Pastebėjau. - Kiek patylėjusi paklausė: - Juk neturi po marškinėliais paslėpęs sparnų, tiesa?

- Gal nori patikrinti ? - vyruko ranka nuslydo žemyn.

- Ne, ne, viskas gerai, - skubiai paprieštaravo Lorelė.

Tamenis surimtėjo.

- Sparnų nėra, Lorele. Niekas jų neturi. Kai kurie žiedai labai panašūs j sparnus, kaip ir kai kurios gėlės primena drugelius. Tiesą pasakius, tavo žiedlapiai tikrai buvo kaip sparnai. Bet vis tiek tai - tik gėlės, pati tai supratai.

- Kodėl visos pasakos taip klysta?

- Manau, žmonės labai klysta aiškindamiesi, ką jie mato.

- Niekada neteko nieko skaityti apie fėjas, kurios būtų augalai. O, patikėk, tikrai ieškojau bent užuominos.

- Žmonės mėgsta porinti istorijas, tačiau apie kitokius padarus, su sparnais, kanopomis ar stebuklingomis burtų lazdelėmis. Bet ne apie augalus. Ne apie tai, kuo patys žmonės nėra ir niekada negali tikėtis tapti, - gūžtelėjo Tamenis. - O žmonės tokie panašūs j mus, tad nenuostabu, kad fėjas palaikė žmonėmis.

- Vis tiek nesuprantu. Šitaip klysti. Aš neturiu sparnų ir tikrai nedarau stebuklų.

- Tikrai? - šyptelėjo Tamenis.

- Ar galėčiau? - išpūtė akis Lorelė.

- ^inoma.

- Tai bent!

Matydamas tokį Lorelės susižavėjimą Tamenis nusikvatojo.

- Tai stebuklai egzistuoja? Tikrai egzistuoja? Ne viskas taip moksliška, kaip atrodo Deividui ?

- Ir vėl Deividas? - užvertė akis Tamenis.

- Jis - mano draugas, - pasišiaušė mergaitė. - Geriausias draugas.

- Ne vaikinas?

- Ne. Manau... ne.

Tamenis kelias sekundes spoksojo j mergaitę.

- Tai vieta šalia tavęs laisva?

Lorelė užvertė akis.

- Mes nesikalbame apie tai.

Vyrukas dar kurį laiką įdėmiai spoksojo į ją, tačiau Lorelė atkakliai suko žvilgsnį į šalį. Tamenis žvelgė taip savininkiškai, tarsi ji jau priklausytų jam ir dabar reikėtų tik sulaukti, kol mergina pati tai suvoks.

- Papasakok apie magiją, - pakreipė kalbą kita tema Lorelė. - Ar gali skraidyti ?

- Ne. Tai tik pasakos, kaip ir sparnai.

- O ką gali daryti ?

- Ar nesmalsu, ką tu gali daryti ?

- Galiu daryti stebuklus ?

- Be abejonės. Esi labai galinga stebukladarė. Tu - rudens fėja.

- Ką tai reiškia?

- Yra keturios fėjų rūšys: pavasario, vasaros...

- Rudens ir žiemos?

- Aha.

- Kodėl aš - rudens fėja?

- Todėl, kad gimei rudenį. Todėl ir pražysti rudenėjant.

- Nepanašu, kad čia būtų koks stebuklas, - šiek tiek nusivylusi pareiškė Lorelė. - Greičiau jau mokslas.

- Taip. Ne viskas mūsų gyvenime stebuklinga. Tiesą pasakius, fėjos yra visai įprastas dalykas, bent jau didžioji jų dalis.

- Tai kaip tada stebuklai?

- Na, kiekviena fėjų rūšis turi tam tikrų galių, - Tamenio veidas įgavo pagarbią išraišką. - Žiemos fėjos yra galingiausios iš visų - ir pačios rečiausios. Kiekvienoje kartoje gimsta vos dvi ar trys tokios fėjos, kartais net mažiau. Mus visada valdo tik jos. Jos turi galią valdyti visus augalus. Visus. Didžiausia sekvoja sulinktų pusiau, jei žiemos fėja to paprašytų.

- Kalbi taip, lyg jos galėtų daryti beveik bet ką.

- Kartais man atrodo, kad taip ir yra. Tačiau žiemos fėjos savo gebėjimus laiko paslaptyje, perduoda tik iš kartos į kartą. Kai kas sako, kad didžiausia žiemos fėjų dovana yra gebėjimas saugoti paslaptį.

- O ką daro rudens fėjos? - nekantriai paklausė Lorelė.

- Rudens fėjos yra antros pagal galingumą ir kaip žiemos fėjos, taip pat yra retos. Rudens fėjos gamina.

- Ką gamina?

- Viską iš augalų. Eliksyrus, nuovirus, kompresus ir kitus panašius dalykus.

Tai jau atrodė visai nestebuklinga.

- Ar aš esu tarsi kokia virėja? Maišau visokius skysčius ?

Tamenis papurtė galvą.

- Nesupratai. Tai nėra paprasčiausias maišymas - tą galėtų bet kas. Rudens fėjos turi ypatingų galių pažinti augalus ir tinkamai panaudoti juos. Parodyk man knygas apie vaistus - nė vienoje nerasčiau skysčio, galinčio sustabdyti pelėsį. Net jei šie gebėjimai atrodo įprasti - jie stebuklingi.

- Paprasčiausiai neatrodo, kad tai būtų stebuklinga, štai ir viskas.

- Tačiau taip yra. Skirtingos rudens fėjos užsiima skirtingais dalykais. Jos gamina eliksyrus ir stebuklingus nuovirus įvairiausiems tikslams: gali sukurti miglą, kuri sulaikytų įsibrovėlius, arba nuodus, kurie juos užmigdytų. Rudens fėjos būtinos rūšims išgyventi. Jos labai, labai svarbios.

- Manau, tai šaunu, - tarė Lorelė, nelabai tuo tikėdama. Atrodė kažkas panašaus į chemiją ir jeigu biologijos pažymiai atspindi gabumus, tai ji - nelabai gabi fėja.

- O ką daro vasaros fėjos ?

- Vasaros fėjos - prašmatnios gražuolės, - vėl įprastu tonu paaiškino Tamenis. - Kaip vasaros gėlės. Jos kuria iliuzijas, neįtikėtinus fejerverkus. Visokius tokius dalykus žmonės paprastai ir vadina stebuklais.

Lorelė negalėjo nepagalvoti, kad būtų daug smagiau būti vasaros, o ne rudens fėja.

- O tu - vasaros fėja?

- Ne, - nenoromis prisipažino Tamenis. - Tik pavasario.

- Kodėl sakai „tik“?

- Pavasario fėjos turi mažiausiai galių, - gūžtelėjo pečiais Tamenis. - Štai kodėl esu sargybinis. Dirbu rankomis. Didelių stebuklų čia nėra.

- O ką gali?

Tamenis nusuko žvilgsnį į šalį.

- Pažadėk, kad nesupyksi, jei pasakysiu.

- Kodėl turėčiau pykti?

- Todėl, kad praėjusį kartą, kaip buvome susitikę, kai ką tau padariau.

KETURIOLIKTAS SKYRIUS

- Ką padarei ? - Lorelės balsas pakilo.

- Pažadėk, kad nenusiminsi.

- Užkerėjai mane kokiu nors burtažodžiu ir dabar tikiesi, kad šypsosiuosi ir tvirtinsiu, jog viskas gerai? Na, jau ne!

- Klausyk, tas burtažodis net nelabai pavyko... Neveikia su fėjomis.

- Nagi, pasakok, - sukryžiavo rankas ant krūtinės Lorelė.

Tamenis atsirėmė į medį.

- Užkerėjau tave.

- Užkerėjai?

- Priverčiau sekti iš paskos.

- Kodėl taip pasielgei?

- Turėjai išklausyti tiesą.

- Ir... kaip tai padarei? Pametėjai man j akis fėjų dulkių?

- Ne, nesąmonė, - atrėžė Tamenis. - Jau sakiau - tikrieji fėjų burtai visai ne tokie, kaip apie juos galvoji. Nėra jokių laumių dulkių, kurios padėtų skraidyti, jokių burtų lazdelių, niekas nepučia dūmų. Mokame tik tai, kas padeda mums atlikti savo darbus.

- O kaip kerėjimas tau padeda dirbti sargybinio darbą? - kiek pašaipiai mestelėjo Lorelė, tačiau Tamenis lyg to nepastebėjęs kalbėjo toliau:

- Pati pagalvok. Galiu vaikyti įsibrovei} su ietimi, bet kas iš to? Jis tik pabėgs, papasakos draugams, kas nutiko, ir visi sugrįš mūsų ieškoti, - Tamenis skėstelėjo rankomis. - Užuot taip daręs - užkeriu, duodu atminties eliksyro ir išsiunčiu, kad dingtų, iš kur atėjęs. Ar kada nors girdėjai apie žaltvyksles?

- Žinoma.

- Tai esame mes. Kai žmogus išgeria stebuklingo eliksyro, viskas, ką jis prisimena - tarsi būtų sekęs paskui šviesos blyksnį. Taip ramiau. Niekam neskauda.

- Bet aš atsiminiau tave.

- Tau ir nedaviau eliksyro, tiesa?

- Tačiau burtais pasinaudojai, - nenorėjo taip lengvai pasiduoti mergaitė.

- Turėjau. Ar būtum sekusi paskui mane, jei nebūčiau užkerėjęs?

Lorelė papurtė galvą, tačiau giliai širdyje žinojo, kad tai netiesa. Būtų sekusi paskui Tamenį bet kur.

- Be to, kaip jau minėjau, burtai kitų fėjų kaip reikiant nepaveikia. Netgi visai nepaveikia, jei žino, kas laukia. Kai mąstai apie tuos burtus - gan nesunkiai jų atsikratai, - vyruko veide vėl žaidė kreiva šypsenėlė.

- O kaip šiandien? - suskubo klausti Lorelė, kol šypsena jos visai neužhipnotizavo.

- Ar bijai, kad vėl užkerėjau? - vypsodamas pasiteiravo Tamenis.

- Tarkime, taip.

- Nieko panašaus. Esu žavus iš prigimties, - šypsena dabar jau buvo pasitikinti savimi. Net pasipūtėliška.

- Pažadėk, kad niekada daugiau nenaudosi burtų su manimi.

- Nieko lengvesnio negali būti. Dabar, kai jau žinai apie burtus, jie nesuveiks, net jei bandyčiau. Nė nebandysiu, - pridūrė Tamenis. - Man labiau patiktų sužavėti tave be jokių burtų.

Lorelė pasistengė nuslėpti šypseną ir atsilošė laukdama, kol išsisklaidys maloni kūną apėmusi šiluma.

Neišsisklaidė.

Mergaitė suraukė antakius.

- Baik. Pažadėjai.

- Ką baigti ? - išpūtė akis Tamenis.

- Kerėti. Tu vis bandai.

Sumišusio vyruko veidas staiga sušvito šilta šypsena. Patenkintas pažvelgė į Lorelę.

- Tai ne aš.

Lorelė spoksojo į jį.

- Tai mūsų karalystės burtai. Jie sklinda iš fėjų pasaulio. Padeda sargybiniams jaustis kaip namuose, kai negalime grįžti, - dabar Tamenio šypsena buvo rami ir tyli, akyse žaidė pasitenkinimas. - Jau anksčiau pajutai tą ramybę - žinau, kad taip. Užtat ir myli šį žemės lopinėlį. Tačiau dabar, kai žinai, kas esi, ir pirmą kartą pražydėjai, jusi daug stipriau, - vyrukas palinko artyn, prikišo nosį visai prie pat Lorelės. Mergaitei net kvapą užėmė, pasijuto tirpstanti nuo jo artumo. - Tai fėjų karalystė šaukia tave namo, Lorele.

Mergaitė atplėšė žvilgsnį nuo gilių Tamenio akių ir susikaupė į tai, ką jaučia. Nužvelgus aplink žaliuojančią lapiją, tas jausmas tik dar labiau sustiprėjo. Malonūs pojūčiai, regis, sklido nuo medžių, vibravo ore.

- Ar tai tikrai burtai ? - užėmusi kvapą pasiteiravo mergaitė ir pati žinodama, kad negali būti niekas kita.

- Žinoma.

- Ne tu?

Tamenis tyliai nusijuokė, tačiau jau nesierzino.

- Tai daug didesni burtai nei paprasčiausia pavasario fėja galėtų net pasvajoti.

Lorelės žvilgsnis susitiko Tamenio akis ir kurį laiką ji negalėjo nusisukti šalin. Žalios vyruko akys smigo tiesiai į josios. Tamenis atrodė beveik kaip žmogus, bet kažkas - negalėjo suprasti, kas - mergaitei aiškiai rodė, kad jis yra daug daugiau nei tas, kuo apsimeta esąs.

- Ar dauguma fėjų atrodo kaip tu? - tyliai paklausė ji.

Vyrukas sumirksėjo ir Lorelei pavyko nusukti žvilgsnį

į šoną.

- Jei turi galvoje mano žavesį ir išmintį - ne. Aš žavus, kitiems tik pasvajoti. Jei kalbi apie mano išvaizdą... - nutilęs Tamenis nužvelgė save. - Spėju, esu visiškai normalus. Nieko ypatinga.

Lorelė būtų galėjusi su tuo ginčytis. Vyruko veidas atrodė taip, kaip kino žvaigždėms pavyksta tik su makiažu. Tačiau jei jis sako tiesą, matyt, visos fėjos panašios.

Nustebusi Lorelė pagalvojo, kad ji tikriausiai šitaip atrodė savo bendraamžiams. Jai pačiai veidas atrodė normalus, tačiau nenuostabu - juk visą gyvenimą matė save veidrodyje.

Net šmėkštelėjo mintis, kad tai, ką ji mato žvelgdama į Tamenį, gali būti tas pats, kaip ją mato Deividas.

Ši mintis privertė pasijusti šiek tiek nepatogiai. Atsikrenkštusi mergaitė ėmė raustis kuprinėje - norėjo nuslėpti sumišimą. Iš kuprinės išsitraukė gazuoto vandens skardinę.

- Gal nori? - pasiūlė atsainiai atidariusi skardinę.

- Kas tai ?

-

Sprite

gėrimas.

-

Sprite?

Juokauji.

Lorelė užvertė akis.

- Tai nori ar ne ?

- Žinoma, noriu.

Mergaitė parodė Tameniui, kaip atidaryti dangtelį, ir vyrukas ėmėsi atsargiai atidarinėti.

- Oho, tai bent dalykėlis, - sumurmėjo ir kelias sekundes atidžiai tyrinėjo Lorelės veidą. - Tai šitokį gėrimą visada ir geri? - paklausė paskui.

- Vienas iš kelių mano mėgstamiausių dalykų.

- Nesistebiu, kad tavo plaukai ir akys beveik bespalviai.

- Kaip?

- Niekada nepagalvojai, kodėl manieji - žali?

- Na, manau... pastebėjau, - švelniai pasakyta.

- Geriu ir valgau daug žalumynų. Daugiausia upės dumblius.

- Fui...

- Visai ne fui, skanu. Juk tave išauginę žmonės įpiršo savo skonį. Lažinuosi - jei tik paragautum, ir tau patiktų.

- Ačiū, nenoriu.

- Kaip nori. Ir taip atrodai gerai.

Mergaitė kukliai šyptelėjo, o Tamenis sveikindamas ją kilstelėjo gėrimo skardinę, paskui gurkštelėjo.

- Valgau persikus, - netikėtai leptelėjo Lorelė.

Tamenis linktelėjo.

- Manau, kad skanu. Šiaip jau aš pats nelabai mėgstu saldėsius.

- Ne tai norėjau pasakyti. Kodėl nenusidažiau oranžine spalva?

- O ką dar valgai ?

- Braškes, salotas, špinatus. Kartais obuolius. Daugiausia vaisius ir daržoves.

- Maitiniesi įvairiu maistu, tad nei plaukai, nei akys nenusidažo viena spalva - tiesiog lieka šviesūs, - Tamenis kvailai vyptelėjo. - Pabandyk savaitę nevalgyti nieko kita, tik braškes - tai bent bus rūpesčio tavo mamai.

- Ar paraudonuočiau? - persigandusi sukluso Lorelė.

- Ne visa, - atšovė vyrukas. - Tik akys ir plaukų šaknys. Kaip mano. Gimtinėje tai madinga. Žydra, rožinė, violetinė. Smagu.

- Kaip keista.

- Kodėl keista? Vos ne pusė žmonių porinamų istorijų aiškina, kad turime žalią odą. Tai kur kas keisčiau.

- Gal, - Lorelė staiga prisiminė kai ką iš paskutiniojo susitikimo su Tameniu. - Sakai, fėjų dulkės neegzistuoja, tiesa?

Tamenis kinktelėjo galva tarsi sutikdamas, tačiau veidas liko neperprantamas.

- Kai anąkart buvau čia, griebei man už riešo, o vėliau ten pastebėjau žiburiuojančius miltelius. Kas tai, jei ne fėjų dulkės?

Dabar Tamenis susiraukė.

- Atsiprašau, turėjau būti atsargesnis.

- Kodėl? Ar tai pavojinga?

- Vargu, - nusikvatojo vyrukas. - Tai tik žiedadulkės.

- Žiedadulkės ?

- Taip, supranti, - Tamenis tyrinėjo rankas, lyg šios staiga būtų tapusios labai įdomios, - apdulkinimui.

- Apdulkinimui? - nusikvatojo Lorelė, tačiau iš Tamenio povyzos neatrodė, kad šis būtų kalbėjęs juokais.

- Kaip manai, kam tau pražydo gėlė? Juk ne vien tam, kad pasigrožėtum. Nors, tiesą pasakius, tavoji buvo labai graži.

- Ak, - Lorelei net žadą užkando. - Juk gėlės dauginasi žiedadulkių pagalba.

- Mes taip pat.

- Tai tu galėjai... mane apdulkinti?

- Lorele, niekada šito nepadaryčiau, - rimtu veidu teisinosi Tamenis.

- Bet šitaip galėjo nutikti? - neatlyžo mergaitė.

Tamenis prakalbo atsargiai rinkdamasis žodžius.

- Teoriškai tokia galimybė buvo.

- Ir tada - kas? Turėčiau kūdikį?

- Taip. Sėklą.

- Ar ji išaugtų man ant nugaros?

- Ne, ne. Fėjos išauga gėlėse. Tai vienas dalykų, kuriuos žmonių pasakėlės apibūdina teisingai. Moteriškos... lyties fėją apsėklina patinas ir, kai žiedlapiai nukrinta, išauga sėkliukė. Sėkliukę reikia pasodinti, o kai gėlė pražysta - turime atžalą.

- Kaip jūs... mes... supranti - fėjos... apsidulkina?

- Vyriškos lyties fėja ant rankų išskiria žiedadulkes, o kai dvi fėjos nutaria apsidulkinti, jis rankomis liesdamas kitos fėjos žiedą sumaišo žiedadulkes. Tai toks labai subtilus procesas.

- Kažkaip visai neromantiškai skamba.

- Jokios romantikos čia ir nėra, - atšovė Tamenis, jam per veidą nusidriekė plačiausia šypsena. - Kai norime romantikos, tam yra seksas.

- Tu vis dar?.. - nebaigė klausimo mergaitė.

- Žinoma.

- Bet fėjos negali pastoti?

- Niekada, - mirktelėjo Tamenis. - Dauginimuisi skirtas apsėklinimas, o seksas - tik malonumui.

- Ar galiu pažiūrėti j tas žiedadulkes ? - paklausė Lorelė siekdama paimti vyruką už rankos.

Sis atitraukė delnus, paslėpė už nugaros.

- Dabar jų nėra - tu nežydi. Žiedadulkes gaminame tik tada, kai šalia yra žydinti moteriškos lyties fėja. Palikau tau žiedadulkių ant riešo užsimiršęs. Jau labai seniai nebuvau šalia žydinčios fėjos.

- Kodėl?

- Aš - sargybinis. Sargybinių yra ir daugiau, bet aplinkui visi vyriškos lyties. O j gimtinę grįžtu nedažnai.

- Turėtum būti vienišas.

- Kartais, - Tamenis žvilgtelėjo į mergaitę - kažkas jo žvilgsnyje pasikeitė. Numetus atšiaurią kaukę veidą apniaukė gilus, sielvartingas liūdesys. Buvo skaudu žiūrėti, bet Lorelė negalėjo nusisukti.

Paskui taip pat staiga kaip ir pasirodęs liūdesys dingo - jį pakeitė nerūpestinga šypsenėlė.

- Buvo smagiau, kol gyvenai čia. Beje, pridarei man nemažai bėdos.

- Kokiu būdu?

- Dingai, - Tamenis nusijuokė ir papurtė galvą. - O, kaip mes džiaugėmės tau grįžus. Kai tu...

- Kas tie mes ?

-Juk nemanai, kad esu vienintelė čia gyvenanti fėja? Lorelė pašė iš kasos išsprūdusią plaukų sruogą.

- Na... lyg ir nemanau.

- Kol nepanorėsime, nematysi mūsų.

Nepaisydama Tamenio žodžių, Lorelė apsižvalgė už

medžių.

- Kiek jūsų yra? - paklausė stebėdamasi - gal ją supa ištisi legionai nematomų fėjų.

- Įvairiai. Mudu su Šeriu beveik visada esame čia. Dar dešimt ar penkiolika dažniausiai keičiasi kas šešis mėnesius ar kartą per metus.

- O kiek laiko čia gyveni tu?

Vyrukas kelias sekundes žvelgė į Lorelę - veido išraiška buvo neperprantama.

- Seniai, - galop tarstelėjo.

- Kodėl čia gyveni?

Tamenis nusišypsojo.

- Kad tave stebėčiau. Bent jau iki tol, kol dingai.

- Buvai čia, kad stebėtum mane? Kodėl?

- Kad padėčiau apsisaugoti. Kad niekas nesuprastų, kas

esi.

Lorelė prisiminė kai ką skaičiusi.

- Ar aš... sukeistas vaikas... toks, kuriuos vadina laumių vaikais?

Tamenis sutriko.

- Kažkuria prasme taip. Tik mes negrobėme vaiko tam, kad vietoje jo pakištume tave. Esu linkęs laikyti tave skiepyta atžala.

- O kas ta skiepyta atžala?

- Tai augalas, kurio dalis priauginama į kitą augalą. Tu buvai paimta iš mūsų karalystės ir įskiepyta į žmonių pasaulį.

- Bet kam šito reikia? Ar daug yra tokių... skiepų?

- Ne. Šiuo metu tu vienintelė.

- O kodėl kaip tik aš ?

Vyrukas palinko kiek arčiau.

- Visko pasakoti negaliu, turėtum šitai suprasti, tačiau pasakosiu tiek, kiek galiu, gerai ?

Lorelė linktelėjo.

- Tave perkėlė į žmonių pasaulį prieš dvylika metų, kad priprastum prie gyvenimo jame.

Lorelė užvertė akis.

- Turėjau susiprasti. Kas kitas galėjo palikti mane krepšyje, svetimoje verandoje? - mergaitė išpūtė akis, nes Tamulis ėmė kvatoti.

l ik juokėsi vyrukas dabar šaižiau, net atvertęs galvą.

- Ne, ne... buvau per jaunas, kad taip padaryčiau. Tačiau kai prisijungiau prie vietinių sargybinių, man trumpai nupasakojo visą tavo gyvenimo istoriją.

[.orelė abejojo, ar jai patinka tai, ką girdi.

- Visą mano gyvenimo istoriją?

- Taip.

- Ar jūs šnipinėjote mane? - prisimerkė mergaitė.

- Tai ne visai šnipinėjimas. Mes padėjome.

- Ak... padėjote, - Lorelė sukryžiavo ant krūtinės rankas.

- Tikrai. Reikėjo kaip nors neleisti tavo tėvams sužinoti, kas esi.

- Atrodo, tikrai puikiai suplanuota, - pašaipiai drėbtelėjo Lorelė. - Nagi, pagalvokime, kaip neleisti tiems dviem žmogiukams sužinoti apie fėjas? Štai - sugalvojau: imkime ir nutėkškime jiems vieną fėją tiesiog prie durų.

- Nieko panašaus. Reikėjo, kad jie užaugintų fėjų vaiką.

- Kam šito reikėjo?

Tamenis patylėjo, paskui papūtė lūpas.

- Gerai, - pasipūtė ir Lorelė, - supratau - baisi paslaptis. Bet kodėl nepadėjote manęs, kol buvau dar kūdikis ? - mergaitė nejaukiai sukikeno. - Patikėk, būčiau daug geriau tilpusi krepšyje nei trimetė.

Dabar Tamenis nebesišypsojo.

- Tiesą pasakius, buvai vyresnė nei trejų.

- Kaip suprasti?

- Fėjos kitaip skaičiuoja metus, kitaip sensta. Fėjos nebūna kūdikiai. Supranti, jos atrodo visai kaip žmonių kūdikiai, bet fėjų vaikai ne tokie bejėgiai kaip žmonių. Fėjų mažyliai atsiranda mokėdami vaikščioti, kalbėti, o mąsto maždaug kaip... - Tamenis pasvarstė, - gal koks penkiametis žmogaus vaikas.

-Tikrai?

- Aha.

-Jie fiziškai bręsta kiek lėčiau, tad kai fėjos atrodo kaip trimetis ar keturmetis žmonių mažylis, iš tiesų jau yra septynerių ar aštuonerių metų amžiaus... o protauja, lyg būtų vienuolikos ar dvylikos.

- Baisiai keista.

- Nepamiršk, kad esame augalai. Bejėgiais mažyliais rūpinasi tik gyvūnai. Ne augalai. Augalai augina atžalas, o šios želia pačios. Joms nereikia pagalbos.

- lai kaip čia išeina? Fėjos neturi tėvų? Neturiu tikrų, kažkur gyvenančių tėvų?

Prikandęs lūpą Tamenis nudelbė žvilgsnį žemyn.

- Fėjų karalystėje viskas kitaip. Nėra laiko žaisti vaikų žaidimus, o suaugusių fėjų ne tiek daug, kad galėtų sėdėti rankas sudėjusios ir stebėti vaikučius. Visi turi savo vaidmenį, pareigas, kurias prisiima labai anksti. Mes greitai suaugame. Dirbu sargybiniu nuo keturiolikos. Kiek per jaunas, bet trūko tik metų kitų. Dauguma fėjų pradeda dirbti ir savarankiškai verstis nuo penkiolikos ar šešiolikos.

- Regis, nelabai smagu.

- Smagumas čia ne svarbiausia.

-Jei taip sakai, vadinasi, negalėjau būti palikta, kol buvau tik kūdikis, nes vaikščiojau ir kalbėjau, taip?

- Aha.

- O kiek man buvo metų, kai palikote?

Tamenis atsiduso, kurį laiką Lorelė net galvojo, kad jis neatsakys. Paskui, atrodo, apsigalvojo.

- Septyneri.

- Septyneri? - ta mintis kiek pribloškė. - Kodėl nieko neprisimenu?

Tamenis palinko j priekį, pasirėmė alkūnėmis į šlaunis.

- Nors neprisimeni, tačiau pati ryžaisi šiam reikalui.

- Kokiam reikalui ?

- Tokiam. Atvykti čia, atlikti savo vaidmenį, gyventi su žmonėmis ir visa kita. Buvai parinka šiai misijai jau seniai, ir pati sutikai vykti.

- Kodėl neprisimenu?

- Pameni, pasakojau, kad galiu priversti žmones pamiršti mačius mane, tiesa?

Mergaitė linktelėjo.

- Tas pats nutiko ir tau. Kai sulaukei tokio amžiaus, kad galėtum būti palikta kaip žmonių vaikas, tave privertė pamiršti visą fėjos gyvenimą.

- Gavau kokio stebuklingo gėrimo ar ko nors panašaus?

- Taip.

Nustebusi Lorelė net atsisėdo.

- Privertė mane pamiršti septynerius gyvenimo metus?

Tamenis mąsliai linktelėjo.

- Aš... nebežinau ką ir sakyti.

Kelias minutes abu sėdėjo tylėdami - Lorelė bandė suvokti, ką šie žodžiai jai reiškia. Pradėjo skaičiuoti, pridėjo prie savųjų metus, kurių, kaip sakė Tamenis, ji neprisiminė.

- Man devyniolika? - nusistebėjo ji.

- Teoriškai taip. Bet vis tiek atrodai kaip penkiolikmetė mergaitė.

- O kiek metų tau? - neslėpdama pykčio balse išrėžė Lorelė. - Penkiasdešimt ?

- Dvidešimt vieneri, - tyliai atsakė Tamenis. - Mudu beveik to paties amžiaus.

- Mane paprasčiausiai privertė pamiršti viską?

Tamenis gūžtelėjo pečiais, veidas buvo sunerimęs.

Iki šiol sugebėjusi valdytis, Lorelė visai pasiuto.

- Ar jūs bent pagalvojote, ką darote? Galėjo nutikti milijonai dalykų. Kas būtų, jei mano tėvai nebūtų panorėję priglobti manęs? Kas, jei jie būtų sužinoję, kad neturiu širdies, kraujo, kad man nereikia kvėpuoti? Ar žinai, kuo dauguma tėvų maitina trimečius ? Pienu, sausainiais, dešrainiais! Galėjau mirti!

- Kuo mus laikai? - papurtė galvą Tamenis. - Nevykėliais mėgėjais? Retai kada būdavo toks metas, kai tavęs nestebėdavo bent penkios fėjos, besirūpinančios, kad viskas vyktų sklandžiai. Ir nepasakyčiau, kad didžiausia problema būtų buvusi valgymas. Todėl tave ir pasirinkome.

- Vadinasi, aš nepamiršau, ką turėčiau valgyti?

- Tuo ir šaunios rudens fėjos. Dėl savo burtų jos žino, ką vartoti sveika ir ką - nesveika, maistą parenka ir sau, ir kitoms fėjoms. Šitokie gebėjimai būtini, jei nori gaminti gydomuosius eliksyrus. Žinojome, kad laisva valia nebūtum suvalgiusi nieko netinkama. Reikėjo sekti vienintelį dalyką - kad tėvai ko nors nesumaitintų prievarta. O šito jie niekada nedarė, - nespėjus Lorelei nė prasižioti patikino Tamenis. - Viskas vyko kuo sklandžiausiai, viską kontroliavome. Na, - nenoromis pridūrė, - iki tol, kol išvažiavai.

- Iki kol išvažiavau? Jei taip akylai mane stebėjote, turėjote suprasti, kad išvykstame.

- Prieš kelerius metus nustojome taip atidžiai stebėti. Aš reikalavau. Esu... lyg ir atsakingas už tave. Tu jau buvai ne vaikas. Pagal fėjų amžių - netgi suaugusi. Tai, kad esi fėja, nekrito į akis. Nedažnai parkrisdavai, o tėvai nekreipė dėmesio j keistus tavo valgymo įpročius. Jutau, kad nusipelnei daugiau asmeninės erdvės. Maniau, kad įvertinsi tai, - niūriai pridūrė Tamenis.

- Tikriausiai būčiau įvertinusi, jei būčiau žinojusi, - prisipažino Lorelė.

Vyrukas atsiduso.

- Atsitraukiau per toli, ir nė nesuuodėme, kad išsikeliate, iki pasirodė kraustymo komanda. Norėjau tuojau pat pulti ir viską sustabdyti. Apsvaiginti tuos kraustytojus, parsivežti tave į karalystę, pasmerkti visą projektą nesėkmei, bet... sakykime, mano pasiūlymą dauguma balsų atmetė. Taigi, tu ir tėvai sėdote į automobilį ir... tiek jus ir tematėme, - nelinksmai nusijuokė Tamenis. - Įklimpau iki ausų, ką ir sakyti.

- Atsiprašau.

- Viskas gerai. Grįžai. Dabar viskas gerai.

Mergaitė įtariai sužiuro į vyruką.

- Ar ketini sekti iki namų ir persikraustyti į mūsų kiemą, kad jau taip mėgsti mane stebėti ?

Tamenis nusikvatojo.

- Ne. Ačiū, man ir čia gerai. Labiausiai jaudinomės dėl tavo žydėjimo ir su tuo susijusių problemų. Laimė, puikiausiai susitvarkei.

- Tad ir toliau gyvensiu tenai, o jūs - čia?

- Kol kas.

- Tada kokia prasmė buvo mane... skiepyti ? Ar aš - tik eksperimentas?

- Ne, visiškai ne, - Tamenis giliai, teatrališkai atsiduso, skubiai apmetė akimis proskyną. - Tave išsiuntėme, kad padėtum apsaugoti šias žemes. Tai... fėjoms labai svarbus kampelis. Būtina, kad ši vieta priklausytų supratingam žmogui. Štai kodėl patekai pas dabartinius savo tėvus. Kai mirė tavo močiutė, mama labai nusiminė ir tuojau pat ėmė pardavinėti namą. Tada jai tebuvo devyniolika ir, spėju, gimtosios vietos žadino per daug prisiminimų.

- Mama pasakojo apie tai.

Tamenis linktelėjo.

- Reikalai pasitaisė, kai mama ištekėjo už tavo tėčio, tačiau namo pradavinėti ji nenustojo. Tuomet Silių taryba sugalvojo, kad reikėtų jiems duoti auginti tave. Pavyko geriau nei tikėtasi. Kai mama pamilo tave kaip savą, pamiršo namo pardavinėjimą. Retkarčiais užklystantis vienas kitas pirkėjas mums buvo ne bėda - lengvai su tuo susitvarkėme. Dabar, regis, reikalai visai aprimę, - Tamenis atsilošė, rankas sunėrė už galvos. - Mums telieka sėdėti ir laukti, kol paveldėsi žemę.

Lorelė nudelbė žvilgsnį žemyn.

- O jei nepaveldėsiu? Kas, jei... jei tėvai parduos namus?

-Jie negali parduoti, - atsainiai mestelėjo Tamenis.

- Kodėl ne, - kilstelėjo galvą mergaitė.

Tamenis klastingai šyptelėjo.

- Neįmanoma parduoti namo, jei niekas neprisimena, kad jis yra.

-Ką?

- Mes galime priversti žmones pamiršti ne vien tik tai, ką jie matė.

Lorelei supratus, net akys išsiplėtė.

-Jūs neleidote parduoti namo! Privertėte žmones pamiršti, kad jie iš viso kada nors matė mūsų namą!

- Turėjome.

- O vertintojai?

- Patikėk, jei mama būtų sužinojusi, kiek ta žemė verta, būtų tik dar labiau susigundžiusi.

- Tai ir juos privertėte užsimiršti ?

- Buvo neišvengiama, Lorele. Patikėk manimi.

- Hmmm... Jums nepasisekė, - tyliai sumurmėjo mergaitė.

Tamenio veidas persimainė, sunerimo.

- Ką nori pasakyti ? - paklausė rimtu balsu.

- Mama parduoda žemę.

- Kam? Niekas nebuvo apsižiūrėti. Būtume tuo pasirūpinę.

- Nežinau. Kažkokiam vyrukui, kurį tėtis sutiko Brukingse.

- Lorele, tai labai svarbu, - palinko j priekį Tamenis. - Šios žemės parduoti negalima.

- Kodėl?

- Pirmiausia todėl, kad aš čia gyvenu. Nelabai pageidaučiau likti benamis. Bet, - vyrukas apsižvalgė aplinkui ir susijaudinęs net suurzgė, - negaliu visko paaiškinti tiesiog dabar, bet negalima leisti, kad mama parduotų namus. Kad ir kas nutiktų, turi pasikalbėti su ja, kai tik grįši namo, daryk bet ką, tik įtikink, kad pasakytų tam pirkėjui „Ne“.

- Na... gali būti sudėtinga.

- Kodėl?.

- Pasiūlymas jau svarstomas. Greitai pasirašys dokumentus.

- Oi, ne... - Tamenis nubraukė nuo kaktos plaukus. - Blogai, oi kaip blogai. Seris mane nudės, - atsiduso jis. - Gal galėtum dar ką nors padaryti ?

- Sprendimus priimu ne aš, - pasakė Lorelė. - Neįsakinėju tėvams, ką daryti.

- Prašau tik pabandyti. Tarkime... kai ką... O mes čia taip pat šio to imsimės. Jei tik žinotum, kokia ši žemė svarbi mūsų karalystei, nesudėtum akių, kol neįsitikintum, kad ji išgelbėta. Net nežinau, ar man pavyks užmigti, iki sulauksiu tavęs grįžtant ir pasakant, kad viskas gerai.

- Kodėl?

Tamenis giliai atsiduso, net sušvokštė.

- Negaliu sakyti - uždrausta.

- Uždrausta? Tai aš fėja, ar ne?

- Nesupranti, Lorele. Negali žinoti visko tik todėl, kad esi viena mūsų - dar ne dabar. Pačioje karalystėje gyvenančioms jaunoms fėjos neleidžiama keliauti į žmonių pasaulį, kol jos neįrodo ištikimybės, jei joms iš viso tai pavyksta. O tu prašai mane, kad atskleisčiau vieną didžiausių fėjų paslapčių. Net nesitikėk šito iš manęs.

Kelios sekundės praslinko tyloje.

- Padarysiu, ką galiu, - galop pažadėjo Lorelė.

- Šito ir prašau.

Mergaitė prisivertė nusišypsoti.

- Tėvai pagalvos, kad išsikrausčiau iš proto.

- Neprieštarauju.

Prieš užsimodama trenkti vyrukui per petį, Lorelė kelias sekundes dar spoksojo į jį.

Tamenis tik nusikvatojo.

Paskui surimtėjęs sužiuro j mergaitę. Tarsi dvejodamas pasislinko artyn, perbraukė pirštais per nuogą Lorelės ranką.

- Džiaugiuosi, kad šiandien atėjai, - tarė. - Pasiilgau tavęs.

- Aš... aš... gal taip pat pasiilgau.

- Tikrai? - vyruko akyse sužibo viltis - toks troškimas, kad Lorelė net nusisuko j šalį ir nervingai sukikeno.

- Zinai, iš pradžių galvojau, kad esi pakvaišęs benamis.

Jiedu abu susijuokė, ir Lorelė susižavėjo švelniu, skambiu vyruko balsu. Jai per nugarą nubėgo šiltas, kutenantis šiurpuliukas. Mergaitė dirstelėjo į laikrodį.

- Man... reikia eiti, - atsiprašydama sumurmėjo ji.

- Grįžk kuo greičiau, - pakvietė Tamenis. - Daugiau pasikalbėsime.

- Norėčiau, - nusišypsojo Lorelė.

- Ar pažadi pasikalbėti su tėvais ?

- Taip, - linktelėjo mergaitė.

- Praneši naujienas?

- Kai tik galėsiu. Bet nežinau, kada tai bus.

- Ar ketini apie visą šį reikalą papasakoti tėvams?

- Nežinau, - atsiduso Lorelė. - Nemanau, kad jie manimi patikėtų. Ypač dabar, kai nebeturiu žiedo, kuris Įrodytų, jog kalbu tiesą. Tik taip įtikinau Deividą.

- Deividą, - pašaipiai pakartojo Tamenis.

- O kas čia tokio?

- Nieko. Bet ar garantuoji, kad jis patikimas?

- Esu tikra.

- Spėju, kad turėjai kam nors pasipasakoti, - atsiduso Tamenis. - Vis dėlto man tai nepatinka.

- Kodėl ne?

- Nes jis žmogus. Visiems aišku, kad žmonės yra nepatikimi. Turėtum būti atsargi.

- Man nereikia saugotis. Deividas niekam nepasakos.

- Tikiuosi, esi teisi.

Jiedu neskubėdami ėjo, Lorelė pirma mynė jau žinomu takeliu. Pamiškėje sustojo.

- Ar tau tikrai reikia skubėti? - tyliai paklausė Tamenis. Lorelė nustebo - kaip jausmingai nuskambėjo jo balsas.

Pokalbio metu ji juto, kad... labai patinka tam vyrukui. Bet

dabar balse suskambo kažkas daugiau. Kažkas labiau asmeniška. Mergaitė kiek nustebo, kad ir pati delsia nueiti.

- Mano tėvai net nežino, kad esu čia. Tiesiog išsmukau nieko nepasakiusi.

Tamenis linktelėjo.

- Pasiilgsiu tavęs, - sušnabždėjo.

Lorelė nervingai sukikeno.

- Vos pažįsti mane.

- Vis tiek pasiilgsiu, - atrėžė vyrukas. Jų akys susitiko. - Jei kai ką duosiu, ar laikysi mano prisiminimui? Gal tada prisimintum mane dažniau?

-Gal.

Tamsiai žalios Tamenio akys, regis, vėrė mergaitę kiaurai.

Nutraukęs nuo kaklo ploną virvelę, ištiesė nediduką žvilgantį apskritimą.

- Tai tau.

Padėtas ant Lorelės rankos žvilgantis daiktas sukibirkščiavo. Tai buvo spindintis auksinis ratukas, vos didesnis už pupą su mažutėle krištoline gėlyte ant viršaus.

- Kas tai? - susižavėjusi paklausė Lorelė.

- Tai atžalos žiedas, - paaiškino Tamenis. - Supranti, mažos fėjos. Kiekviena naujai išaugusi fėja gauna žiedą. Jei nešioja - žiedas auga kartu su ja. Juos gamina žiemos fėjos. Oi, ne visai - gamina pavasario fėjos, žiemos - tik užburia. - Ištiesęs ranką parodė ant savo piršto paprastą sidabrinį žiedelį. - Matai, štai manasis. Buvo toks pat mažutis kaip ir tavo. O tu jau ne ūglis, tad žiedas ant piršto netiks, bet vis tiek pagalvojau, kad jis tau patiks.

Mažas žiedelis buvo ypatingo grožio, ypač dailus.

- Kodėl man jį duodi?

- Kad labiau pasijustum esanti viena mūsų. Gali pasikabinti ant grandinėlės, - tarė Tamenis. Kiek padvejojęs dar pridūrė: - Pamaniau, kad tau reikėtų jį turėti.

Lorelė klausiamai dėbtelėjo į Tamenį, tačiau šis nusuko žvilgsnį į šalį. Mergaitė gailėjosi, kad neturi daugiau laiko - iškamantinėtų iš jo paslaptis.

- Visą laiką jį nešiosiu, - pažadėjo.

- Ir galvosi apie mane? - vyruko akys nedavė mergaitei ramybės, ji suprato, kad atsakymas yra tik vienas.

- Taip.

- Gerai.

Lorelė jau sukosi šalin, bet, nespėjus jai žengti nė žingsnio, Tamenis sugriebė jai už rankos. Neatplėšdamas žvilgsnio nuo Lorelės akių, pakėlė jos ranką prie veido ir brūkštelėjo krumpliais sau per lūpas. Vos sekundėlę Tamenis neteko savitvardos. Lorelė net nustėro pamačiusi, ką jai išdavė vyruko akys: tai buvo pašėlusi, laukinė aistra. Nespėjus įsižiūrėti atidžiau, jis nusišypsojo, ir aistros blyksnis prapuolė.

Vos gaudydama orą Lorelė nužingsniavo prie dviračio - bandė nusiraminti, tačiau nuo rankos, kur palietė Tamenio lūpos, sklido šilumos bangos. Mindama dviračiu prie greitkelio, ji vis gręžiojosi atgal j vyruką. Kiekvieną kartą atsisukusi sugaudavo įdėmų Tamenio žvilgsnį. Net mindama dviračio pedalus šalia greitkelio einančiu dviračių taku, Lorelė juto, kaip vyruko akys seka ją, nors pati jau jo nebematė.

PENKIOLIKTAS SKYRIUS

Buvo keturios po pietų, kai Lorelė pastatė dviratį garaže - žymiai vėliau nei galėjo pasiteisinti užtrukusi pamokose. Įsidrąsinusi pravėrė namų duris.

Tėtis tysojo ant sofos, skambėjo tylus, ritmingas jo knarkimas. Iš jo joks pavojus negrėsė. Mergaitė įsiklausė, kur mama - virtuvėje buvo girdėti barškantys buteliai.

- Mama? - pašaukė pasukusi už koridoriaus kampo mergaitė.

- Tu jau grįžai ? Judu su Deividu labai greitai išmokote paskutinį puslapį. Skambinau vos prieš pusvalandį.

- Aha... Pasirodė lengviau nei maniau, - skubiai išbėrė mergaitė.

- Ar gerai praleidote laiką? Deividas - mielas berniukas.

Lorelė linktelėjo, bet mintys sukosi visai ne apie draugą. Kalbant tiksliau - maždaug keturiasdešimt dvi mylios nuo Deivido namų.

- Ar judu?..

- Ką mudu? - Lorelė bandė suvokti, apie ką kalba mama.

- Na, pas Deividą praleidi siaubingai daug laiko. Pagalvojau, gal judu abu... jau porelė.

- Nežinau, - nuoširdžiai atsakė mergaitė. - Gal.

- Aš tik... tik žinau, kad Deivido mama kartais užtrunka po darbo, tad judu su Deividu praleidžiate daug laiko vieni. Kai liekate vieni tuščiuose namuose, reikalai gali tapti nevaldomi.

- Mama, būsiu atsargi, - pašaipiai nutęsė Lorelė.

- Žinau, kad būsi, bet aš - mama ir vis tiek turiu perspėti, - šypsodamasi atkirto mama. - Nepamiršk, kad, nors dar nesergi mėnesinėmis, tai nereiškia, jog negali pastoti.

- Mama!

- Aš tik primenu.

Lorelė prisiminė Tamenio tądien pasakytus žodžius: „Apdulkinimas skirtas tik dauginimuisi, o seksas - malonumui.“ Mergaitė pagalvojo, ką mama pasakytų, jei ji pareikštų, kad negali pastoti ir mėnesinės niekada neprasidės. Kad seksas jai - tik seksas, be jokių pasekmių. Jei Lorelė ir galėjo drėbtelėti ką nors tokio, kas išties sujaudintų mamą, tai šis pareiškimas būtų kaip tik toks. Po galais, niekaip negalėjo nustoti galvojusi apie Tamenio žodžius.

- Mama, - mikčiodama prabilo mergaitė. - Norėjau pakalbėti su tavimi apie senuosius namus. Mūsų šeima ten gyveno nuo seno. Ir aš praleidau tenai visą gyvenimą, - prisiminusi tikrąją gimtinę - slaptus namus, mergaitė palenkė galvą. - Bent jau kiek save prisimenu, - netikėtai akys paplūdo ašaromis, mergaitė vėl sužiuro j mamą. - Tai stebuklingiausia vieta pasaulyje. Labai norėčiau, kad ne- parduotumėte namų.

Mama ilgai žvelgė į dukrą.

- Ponas Barnis siūlo galybę pinigų, Lorele. Viskas, ko pastaruoju metu buvai užsimaniusi ir ko negalėjome sau leisti, vėl bus mūsų.

- O kas, jei neparduotumėte? Ar nenutiktų nieko bloga?

Mama atsiduso, minutėlę pamąstė.

- Tėčio verslas klesti, bet nėra garantijų, kad taip bus ir toliau, - mama pasirėmė alkūnėmis į stalą. - Dar ilgai tektų gyventi taupant. Man nepatinka gyventi taip susispaudus. Tu ne vienintelė, kuriai tenka kai ko atsisakyti.

Kurį laiką Lorelė tylėjo. Užduotis penkiolikmetei atrodė pernelyg didelė. „Bet juk esu, - pagalvojo ji, - nepaprasta mergaitė.“ Padrąsinta tos minties, ji ryžosi.

- Gal galėtum bent pagalvoti apie tai? Pavyzdžiui, savaitę, - paklausė Lorelė, pamačiusi, kad mama papūtė lūpas.

- Turėtume pasirašyti dokumentus trečiadienį.

- Savaitę. Prašau. Pasakykite Barniui, kad norite savaitę pagalvoti. Ir jei tikrai pamąstysite, daugiau neįkyrėsiu.

Mama nepatikliai žiūrėjo į mergaitę.

- Mama, prašau.

Mamos veidas sušvelnėjo.

- Spėju, ponas Barnis tikriausiai neatsiims savo pasiūlymo, jei paprašysiu dar vieną savaitę pagalvoti.

Lorelė apibėgo aplink barą ir apkabino mamą.

- Ačiū, - sušnibždėjo. - Man tai labai daug reiškia.

- Taigi jis tikrai ne viską tau papasakojo, - tarė Deividas sėsdamas ant baro kėdės virtuvėje. Berniuko mama buvo išlėkusi į pasimatymą, tad jiedu su Lorele namuose liko visiškai vieni. Deividas valgė mikrobangų krosnelėje pašildytus pietų likučius, o Lorelė, bandydama nukreipti dėmesį nuo maisto kvapo, kažką paišinėjo sąsiuvinyje.

- Pakankamai, - tarsi gindamasi atrėžė mergaitė. - Lyg ir norėjo daugiau papasakoti, bet negalėjo.

Regis, draugą tai erzino.

- Kažkoks keistuolis.

- Tamenis tikrai kitoks, ir ne vien tik išvaizda, - Lorelė staiga nustojo sukusi pieštuku spiralę ir pakėlė akis - užplūdo prisiminimai. - Jis toks stiprus. Visi jausmai - geri ir blogi - atrodo tarsi būtų padidinti. Ir tai užkrečia, - ji vėl ėmė sukti pieštuku ratus, - lyg užsimanai jausti tą patį, ką jis, bet nepavyksta, nes tie jausmai keičiasi labai greitai. Būti tokiam aistringam turėtų būti labai sunku, - mergaitė sudrebėjo visu kūnu - suprato radusi tinkamą žodį apibūdinti Tameniui. Aistringas, visada toks.

- Tai judu dabar lyg ir draugai ?

- Nežinau, - atsakė mergaitė. Tiesa buvo ta, kad tas vyrukas jos geidė. Ir dar, nepaisant pastangų atsispirti, ji jautėsi lygiai taip pat. Praleidus visą dieną su Tameniu atrodė tarsi išdavystė vakare būti su Deividu. O gal atvirkščiai. Sunku buvo pasakyti, kaip yra iš tikrųjų.

Lorelė palietė ant tvirtos sidabrinės grandinėlės pakabintą žiedą, kurį davė Tamenis. Tądien jau buvo čiupinėjusi jį gal šimtą kartų. Vos palietus grįždavo prisiminimai apie vyruką. Per tą trumpą pasimatymą jiedu su Lorele tapo daugiau nei draugai. Ne, ne daugiau - labiau nei draugai. Žodis „draugai“ atrodė per menkas apibūdinti užsimezgusiam ryšiui. Tikrai, buvo panašiau, kad jiedu neatsiejamai susiję. Negalėjo šito pasakoti Deividui. Būtų sunku paaiškinti net nešališkam stebėtojui, o Deividas toli gražu nebuvo nešališkas. Jei būtų bent numanęs, kokią jausmų audrą mergaitė pajusdavo pagalvojusi apie Tamenį, būtų beprotiškai pavydėjęs.

Bet tai nereiškė, kad Lorelei nepatinka Deividas. Laikė jį geriausiu savo draugu, o kartais - net daugiau nei draugu. Deividas buvo visiška Tamenio priešingybė - ramus, susikaupęs, protingas, mokėjo nuraminti. Mergaitės jausmai jam toli gražu nebuvo audringi - greičiau jau ramus, stiprus potraukis. Deividas suteikė gyvenimui pastovumo - iš Tamenio šito niekada nesulauktų. Dvi pusės, kurios niekada netaps viena.

Galop Deividas baigė pietauti, ir pastūmusi sąsiuvinį į šalį Lorelė atsisuko į draugą.

- Ačiū, kad pridengei. Nebūčiau net susapnavusi, kati mama ims ir paskambins tau.

Deividas gūžtelėjo.

- Užtrukai, o juk ji žino, kad iš tiesų nemėgsti biologijos.

- Šią popietę truputį skaičiau, - pasiteisino Lorelė. - Žinai, kaip augalai siurbia iš oro anglies dvideginį, o patys gamina deguonį, tiesa?

- Taip, todėl ir turėtume rūpintis medžiais ir panašiai.

- Pamaniau, kad aš tikriausiai kvėpuoju ne deguonimi.

- Tu... manai, kad sugeri anglies dvideginį?

- Taip. Ir iškvepiu deguonį.

- Spėju, tu gali būti teisi.

- Pamaniau, - neskubėdama dėstė Lorelė, - kad galėtume pabandyti tokį eksperimentą.

- Kokį eksperimentą? - nustebęs sužiuro Deividas.

- Na, oro po mikroskopu nepakiši, tad vienintelis būdas būtų išbandyti, ar tu gali kvėpuoti mano iškvepiamu oru.

Deividui pradėjo darytis aiškiau, kurlink ji suka.

- Ir kaip tu siūlai šitai padaryti? - paklausė, o burnos kamputyje žaidė vos matoma šypsenėlė.

- Na... pagalvojau, kad tai galėtų būti kažkas panašaus į dirbtinį kvėpavimą iš burnos į burną. Tu iškvėptum j mano burną pirmasis, o paskui, neįkvėpusi naujo oro, iškvėpčiau aš, - paaiškino mergaitė, sekundėlę žiūrėjo j Deividą, o paskui paraudo. - Visai nebūtina tai daryti. Man tik šiaip šovė tokia mintis.

- Aš sužavėtas, - pareiškė Deividas. - Pati viena mokeisi biologijos.

Lorelė pavartė akis, bet nusišypsojo.

- Draugauju su

Google.

Deividas suprunkštė, tačiau skubiai kostelėjęs nuslėpė kilusį juoką.

Lorelė dėbtelėjo į draugą.

- Atrodo visai protinga mintis, - pripažino berniukas. - Pabandykime.

Berniukas atsisuko, prisislinko arčiau, kad net lietėsi jų keliai.

- Pirmiau įkvėpk oro tu, palaikyk apie dešimt sekundžių, kad plaučiai perdirbtų jį į anglies dvideginį. Paskui iškvėpk į mano burną, o aš įtrauksiu. Tada palauksiu dešimt sekundžių ir iškvėpsiu atgal tau į burną, gerai ?

Deividas linktelėjo.

Atrodė gana paprasta. Na, gal tik išskyrus tą dalį... burna į burną. Bet juk galima susidoroti, tiesa?

Deivido krūtinė išsipūtė, jis įtraukė pilnus plaučius oro,

o sulaikius kvėpavimą net veidas paraudo.

Kelio atgal nėra.

Po dešimties sekundžių berniukas pamojo Lorelei ir pasilenkė pirmyn - akys žvelgė tik jai į burną. Mergaitė pabandė susikaupti, pasilenkė į priekį. Lūpos švelniai susilietė, ir Lorelė vos neužsimiršo - nervingai truktelėjo oro gurkšnį. Deividas prisispaudė stipriau ir iškvėpė jai į burną. Mergaitė įtraukė pilnus plaučius.

Deividas atsitraukė, ir Lorelė padarė klaidą - pažvelgė jam į akis. Nusišypsojusi pabandė nusukti žvilgsnį į šalį, suskaičiavo iki dešimties. Paskui berniukas vėl pasilenkė, jo ranka švelniai spaudė Lorelės petį.

Mergaitė pasitiko jį pusiaukelėje, šįkart jau be dvejonių. Berniuko lūpos palietė josios, šiek tiek prasivėrė. Lorelė išpūtė visą orą, kurį turėjo plaučiuose, Deividui į burną, juto, kaip šis įkvepia. Berniukas kurį laiką dar delsė, paskui atsitraukė.

- Oho, - pareiškė iškvėpdamas ir perbraukė pirštais plaukus. - Nuostabu. Net galva svaigsta. Lorele, manau, iškvepi gryniausią deguonį.

- Ar nenukrisi nuo kėdės, ką? - mergaitė uždėjo Deividui ant kojų rankas.

- Man viskas gerai, - lėtai kvėpuodamas atsakė šis. - Duok dar kelias sekundes, tuojau atsigausiu, - jo rankos nuslydo ant mergaitės delnų, vis dar gulinčių jam ant kojų.

Deividas apsilaižė viršutinę lūpą, nusišypsojo - Lorelė sužiuro į jį.

- Kas pralinksmino?

- Atsiprašau, - vėl paraudo Deividas. - Tiesiog tu saldi.

- Kaip suprasti - saldi?

Berniukas dar sykį apsilaižė lūpas.

- Kaip medus.

- Medus ?

- Taip. Maniau, kad man pasivaideno tada... na, žinai, tada, kai... Bet šiandien vėl tas pats. Tavo lūpos tikrai saldžios, - pareiškė ir sekundėlę patylėjęs šypsodamasis pridūrė: - Ne, ne kaip medus, o kaip nektaras. Panašiau į tai.

- Puiku. Dabar iki gyvenimo galo man teks aiškintis kiekvienam, su kuriuo bučiuosiuosi, nebent tai būtum tu arba... kita fėja, - mergaitė vos neleptelėjo Tamenio vardo. Pirštai patys nuslydo prie kabančio ant kaklo žiedo.

- Tai nebučiuok kitų, tik mane, - gūžtelėjo berniukas.

- Deividai...

- Aš tik siūlau akivaizdžiai protingiausią išeitį, - iškėlęs rankas prieštaravo šis.

Mergaitė nusijuokė, sumirksėjo akimis.

- Manau, šis atradimas neleis man tapti ta, kuri bučiuojasi su visais iš eilės.

Deividas papurtė galvą.

- Tu niekada netaptum tokia. Esi per daug švelni. Pradėtum jaudintis dėl kiekvieno pabučiuoto, kad sudaužysi jam širdį.

Lorelė nesuprato, ar tai turėjo nuskambėti kaip komplimentas, bet pasijuto pamaloninta.

- Hmm, ačiū. Gal ir taip.

- O kas čia? - paklausė Deividas rodydamas j pakabuką ant mergaitės kaklo. - Vis žaidi su juo.

Lorelė paleido žiedą, šis slystelėjo ant marškinėlių. Tarsi koks talismanas, tas žiedas jos mintis tučtuojau nuskraidindavo pas Tamenį. Net pagalvojo - gal jis žinojo tai dar prieš duodamas j j mergaitei. Nustebo supratusi, kad dėl to nė kiek neįsižeidė.

- Tai žiedas, - prisipažino galop. - Tamenis davė.

Deividas keistai dėbtelėjo j ją.

- Tamenis tau davė žiedą?

- Ne taip supratai. Žiedus duoda jaunoms fėjoms. Manau, kiekviena būdama dar mažutė gauna po žiedą, - nepaisydama didžiulio noro žiedą laikyti paslaptyje, mergaitė ištraukė grandinėlę iš po marškinėlių ir parodė Deividui tą mažą ratuką.

- Tikrai labai gražus, - nenoromis pripažino berniukas. - Kodėl jis davė tą žiedą tau?

Lorelė gūžtelėjo.

- Nežinau. Norėjo, kad turėčiau.

Prieš paleisdamas žiedą Deividas dar ilgai j jį žiūrėjo.

ŠEŠIOLIKTAS SKYRIUS

- Kaip tik laiku, - pareiškė mama, kai rytojaus dieną Lorelė parėjo iš mokyklos. - Tau skambina.

Lorelė paėmė telefono ragelį. Prie gatvės kampo ką tik atsisveikino su Deividu. Kodėl turėtų jai skambinti?

- Klausau, - įtariai atsiliepė ji.

- Sveika, Lorele. Tai Celsė.

- Sveika, - pasisveikino mergaitė.

- Ar užsiėmusi? Graži diena, tad pamaniau, gal norėtum apžiūrėti Beteri Pointo švyturį ?

Lorelė buvo girdėjusi apie šią istorinę vietą, bet matyti jos dar neteko.

- Taip, - atsakė ji. - Labai norėčiau.

- Užsukti tavęs penktą?

- Gerai.

- Kur nors leki su Deividu? - paklausė mama, kai Lorelė padėjo telefono ragelį.

- Tiesą pasakius, su Celse. Ji nori apžiūrėti švyturį. Galiu?

Žinoma, nuostabu. Džiaugiuosi, kad apsidairei aplinkui. Žinai, man labai patinka Deividas, bet turėtum turėti daugiau draugų; Taip sveikiau.

Nuėjusi prie šaldytuvo Lorelė atsidarė skardinę gėrimo - Celsės teks luktelėti.

- Šiandien paštu atsiuntė vidurio semestro egzaminų įvertinimus, - tarstelėjo mama.

Lorelė vos nepaspringo gėrimu. Iki žydėjimo mokslai visai gerai sekėsi, bet ji nežinojo, kaip seksis dabar, kai gyvenimas pakrypo keista linkme.

- Trys įvertinimai „A“, du „B“. Labai džiaugiuosi, - šypsodamasi pareiškė mama. Paskui nusijuokusi pridūrė: - Jei jau atvirai, šiek tiek didžiuojuosi ir savimi. Neblogai padirbėjau mokydama tave - sekasi puikiai.

Kai mama padavė dokumentą su pažymiais, mergaitė užvertė akis. Biologijos įvertinimas „B“ nenustebino, tačiau lygiai taip pat nestebino ir aukščiausias balas iš anglų kalbos. Viskas, ko reikia, - tai išlaikyti gerus pažymius iki semestro pabaigos. Neturėtų būti sunku. Blogiausia jau tikrai praeityje.

- Kodėl tėčio automobilis prie namų? - susidomėjo Lorelė.

- Tėtis serga, - atsiduso mama. - Visą dieną. Net nėjo į darbą.

- Oho, - nustebo mergaitė. - Jis niekada nėra praleidęs darbo.

- Taip. Priverčiau gulėti lovoje. Rytoj turėtų būti geriau.

Mergaitė išgirdo kieme nuaidint automobilio signalą.

- Tai Celsė, - čiupdama striukę pareiškė ji.

- Smagiai praleiskite laiką, - šypsodamasi palinkėjo mama.

Lorelė įsmuko į Celsės mamos automobilio galinę sėdynę, atsisukusi draugė plačiausiai išsišiepė.

- Oi, tas švyturys nuostabus. Klasikinis. Tau patiks.

Celsės mama išleido mergaites stovėjimo aikštelėje.

- Grįšiu maždaug po dviejų valandų, - pasakė ji.

- Iki, - mojuodama ranka atsisveikino Celsė.

- Kur dabar? - žvelgdama į vandenyną paklausė Lorelė.

- Nueisime, - atsakė Celsė rodydama į salą maždaug už penkių šimtų pėdų nuo kranto.

- Nueisime j sulą?

- Kai vanduo atslūgsta, tai tarsi kyšulys.

Pridengusi akis nuo saulės Lorelė spoksojo į salą.

- Nematau jokio švyturio.

Jis ne toks, kokius švyturius piešia paveikslėliuose. Paprasčiausias namas su žiburiu ant stogo.

Čelsė nuvedė siaura smėlio juosta, jungiančia nedidukę salą su žemynu. Buvo smagu eiti visai prie pat vandenyno ir nesušlapti. Lorelei patiko aštrus, sūrus kvapas, kurį atnešdavo gaivus vėjas, glamonėjantis jai veidą, plaikstantis draugės garbanas. Tikrai, keista, bet ji mėgavosi užuosdama vandenyną, nors sūraus vandens nekentė.

Mergaitėms pasiekus salą, jos pamatė žvyruotą keliuką, vedantį į kalvą. Vos prieš kelias minutes pasuko į nedidelę užuolanką, o švyturys jau iškilo prieš akis.

- Tikrai, visai kaip normalus namas, - nustebusi pareiškė Lorelė.

- Tik žiburys, - rodydama pasakė Celsė.

Lorelės draugė tarsi kokia gidė, akylai stebint apsaugos darbuotojui, aprodė Lorelei nediduką pastatą ir papasakojo švyturio istoriją, taip pat ir tai, koks jis reikšmingas, kai vos ne kas dvejus metus Kreščento miestą užplūsta cunamiai.

- Būna nuostabiai gražu, - pasakojo Čelsė. - Bent jau tol, kol ne per dideli.

Lorelė abejojo, ar verta taip žavėtis.

Celsė nusivedė draugę j vidinį kiemelį ir parodė violetines gėlytes, želiančias ant uolų visose nedidelės salos pusėse.

- Tikrai gražios, - grožėjosi Lorelė lenkdamasi paliesti gėlių lopinėlį, apsipylusį smulkiais žiedynais.

Celsė iš kuprinės išsitraukė paklotą ir ištiesė jį ant minkštos žolės. Susėdusios mergaitės tylėdamos kelias minutes stebėjo jūrą. Šioje nuošalioje, nuostabioje vietoje Lorelė jautėsi nurimusi. Darsyk pasiraususi kuprinėje Celsė ištraukė

Snickers

šokoladuką sau, o L orelei ištiesė nedidelę

Tuppertvare

dėžutę.

- Kas ten? - paklausė Lorelė.

- Braškės. Natūralios, jei tai svarbu, - atsakė draugė.

Nusišypsojusi Lorelė atidarė dangtelį.

- Ačiū. Atrodo nuostabiai, - padėkojo Lorelė. Braškės buvo milijoną kartų geriau nei šokoladukas, kuriuo mėgavosi Celsė.

- Tai kaip sekasi su Deividu?

Lorelė vos nepaspringo ką tik pradėta kramtyti braške, stipriai užsikosėjo.

-

Ką turi galvoje?

Aš tik pagalvojau, ar jūs jau pora.

Na, tai ir klausk, o ne kalbėk užuolankomis, - murmtelėjo Lorelė labiau braškėms nei Celsei.

Iii jam tikrai patinki, Lorele, - atsiduso draugė. - Norėčiau, kad bent pusę tiek patikčiau jam.

1 -orelė pasmeigė šakute braškę.

- Manau, Deividas patinka man nuo tos dienos, kai tik atsikraustė čia. Mudu kartu žaidėme futbolo komandoje, - šypsodamasi aiškino Celsė.

Lorelė įsivaizdavo dešimtmetę Celsę, visai tokią pat kaip dabar - užsispyrusią ir tiesmuką, niekaip nepritampančią, susipažįstant su Deividu. Atlaidžiu, draugišku Deividu. Nenuostabu, kad Celsė jį nusižiūrėjo. Bet vis tiek...

- Celse, nenoriu įžeisti, bet kodėl man šitai pasakoji?

- Nežinau, - tarė ši. Mergaitės kurį laiką tylėjo. - Nenoriu, kad pasijustum blogai ar dar kas panašaus, - patikino Celsė. - Žinau, kad Deividui nepatinku taip, kaip norėčiau. Atvirai, jei jau jam norisi turėti draugę, tai verčiau tai būtų tokia kaip tu. Tokia, su kuria galėčiau draugauti ir aš.

- Tai turbūt gerai, - pasakė Lorelė.

- Ar... tu dabar jo panelė? - nenorėjo atstoti Celsė.

- Nežinau. Gal ?

- Tu manęs klausi ? - šypsodamasi nusistebėjo draugė.

- Nežinau, - Lorelė pašnairavo į Celsę. - Tavęs tikrai neskaudina, kad kalbu apie tai ?

- Nė kiek. Džiaugiuosi dėl tavęs.

- Kartais tikrai kalbi keistai, - liūdnai pastebėjo Lorelė.

- Aha, ir Deividas taip sako. Aš pati manau, kad žmonės per retai sako tai, ką galvoja.

- Na, čia tu nepralenkiama.

- Tai panelė ar ne, - vėl paklausė Čelsė - nesidavė išmušama iš vėžių.

Lorelė gūžtelėjo.

- Tikrai nenutuokiu. Kartais galvoju, kad norėčiau, bet niekada nesu turėjusi vaikino. Net nesu artimiau draugavusi su berniukais. Draugystė su Deividu man labai patinka... nenorėčiau jos netekti.

- Gal nereikės.

- Gal. Tiesiog nežinau.

- Gal dar ir pasipelnysi iš to, - pasvarstė Celsė.

- O kaip?

- Jei judu jau bučiuojatės, tai gal Deividas padarys už tave namų darbus.

Butų neblogai, - mestelėjo Lorelė. - Biologija man visai nesiseka.

Aha, - Šyptelėjo draugė. - Taip jis ir sakė.

Negali būti! - išpūtė akis Lorelė. - Tikrai?

Vargu ar tai paslaptis - dejuoji dėl biologijos beveik kasdien per pietus. Manau, Deividas būtų puikus vaikinas, - pridūrė Celsė.

- Kodėl taip kalbi ? Dauguma žmonių tavo vietoje bandytų mudu išskirti.

- Aš nesu dauguma žmonių, - gindamasi atšovė Celsė. - Be to, - tęsė kiek švelnesniu tonu, - jis tikrai būtų laimingas. O man patinka, kai Deividas laimingas.

- Aš namie, - tik įžengusi pro duris šūktelėjo Lorelė, sviedė ant grindų kuprinę ir pasuko tiesiai į sandėliuką kriaušių kompoto. Mama pasirodė po kelių minučių, kai Lorelė tiesiai iš stiklainio žvejojo kriaušės puselę. Tačiau užuot susilaukusi tik mamai būdingo dėbtelėjimo, reiškiančio „pasiimk lėkštutę“, mama tik atsiduso ir išspaudė pavargusią šypsenėlę.

- Ar pasirūpinsi savo pietumis pati?

- Žinoma, o kas nutiko?

- Tavo tėčiui blogiau. Jam skauda skrandį, pilvas išpūstas, o dabar dar pradėjo karščiuoti. Temperatūra nėra labai aukšta, bet niekaip nepavyksta jos numušti. Nepadeda nei šalti kompresai, nei vėsi vonia, nei juozažolės ar saldymedžio kapsulės.

- Tikrai? - nustebo mergaitė. Mama turėjo žolelių nuo visų negalavimų - jos darydavo stebuklus. Lorelės draugai dažnai jai skambindavo, kai jau nepadėdavo jokie parduodami vaistai.

- Ar bandei duoti arbatos su ežiuole? - pasiūlė mergaitė, nes kaip tik šios arbatos jai visada duodavo mama.

- Paruošiau visą vonią, atvėsinau. Bet jis sunkiai ryja, tad nebenumanau, kaip padėti.

- Lažinuosi, kad ko nors suvalgė, - spėjo Lorelė.

- Gal, - išsiblaškiusi mestelėjo mama, bet nuskambėjo neįtikinamai. - Jam tikrai pablogėjo vos tik tu išėjai. Bet kokiu atveju, - atsisukusi į dukterį dar pridūrė: - praleisiu vakarą su juo. Gal pavyks padėti pasijusti bent kiek geriau.

- Man viskas bus gerai. Turiu kriaušių kompoto ir krūvą namų darbų.

- Mudviejų laukia šaunus vakaras.

- Kurgi ne, - atsidususi tarstelėjo Lorelė žiūrėdama j krūvą knygų, laukiančią ant stalo.

SEPTYNIOLIKTAS SKYRIUS

Ketvirtadienį po pamokų Lorelė pasičiupo mėlynąją darbinę prijuostę ir nužingsniavo gatve prie knygyno. Tėčio darbuotojai Dženė, Brcntas ir Madė dirbo papildomas valandas, bet jei reikalai nesikeis, tai iki savaitgalio visi trys jau bus viršiję leistinas keturiasdešimt savaitinių darbo valandų. Lorelė norėjo, kad bent Brentas ir Dženė gautų išeiginę dieną. Juodvi su Made susitvarkys pačios. Madė buvo vienintelė darbuotoja, kurią tėtis „paveldėjo“ iš ankstesniojo knygyno savininko. Moteris dirbo čia jau gerą dešimtmetį, ir, laimė, pati šauniai tvarkėsi.

Tačiau žengdama pagrindinės gatvės link mergaitė jaudinosi ne dėl knygyno. Įėjusi į tėvų miegamąjį išklausyti tėčio nurodymų, liko priblokšta jo išvaizdos. Tėtis visada buvo liesas, bet dabar jo veidas buvo sukritęs, po įdubusiomis akimis juodavo šešėliai. Lūpos - išblyškusios, kakta nusėta smulkučiais prakaito lašeliais. Lorelės mama išbandė viską: levandų ir rozmarinų kompresus ant krūtinės, pankolių arbatą skrandžiui nuraminti, galybę vitamino C imunitetui stiprinti. Regis, jokie vaistai negelbėjo. Kad geriau miegotų, nakčiai mama sugirdė tėčiui brendžio ir į oro drėkintuvą įlašino mėtų aliejaus. Jokio pagerėjimo. Pamynusi išdidumą mama griebėsi netgi įprastų medicininių priemonių - vaistų nuo peršalimo, paracetamolio, bet tėčiui ir nuo jų nė kiek nepagerėjo. Liga, visiems atrodžiusi kaip bjaurus gripas, žymiai greičiau nei mama tikėjosi virto rimtesniu susirgimu.

Kai Lorelė pasisiūlė po pietų nueiti padirbėti į knygyną, kad mama galėtų likti namuose su tėčiu, ši tvirtai apglėbė mergaitę ir jai į ausį sušnibždėjo: „Ačiū“. Tėtis atrodė suvis nepanašus į save, greičiau jau panašėjo į ligotą vos prieš kelias dienas vaikštinėjusio vyro karikatūrą. Jis dar bandė kaip anksčiau šypsotis ir juokauti - visada šitaip darydavo - tačiau net šitam jėgų neužteko.

Lorelei atvėrus knygyno duris, linksmai suskambo varpelis.

Pakėlusi akis nusišypsojo Madė.

- Lorelė? Tu vis gražėji, - pareiškė apkabindama mergaitę. Lorelė prigludo - glėbyje pasijuto kiek geriau. Madė visad kvepėjo sausainiais, prieskoniais ir dar kažkuo - Lorelė vis negalėdavo suprasti, kuo.

- Kaip laikosi tėtis? - vis dar apglėbusi Lorelę per pečius pasiteiravo moteris.

Bet kam kitam mergaitė būtų paprasčiausiai atsakius, kad jam gerai, bet j Madės klausimąjį negalėjo atrėžti taip atmestinai.

- Made, jis atrodo baisiai. Likę tik kaulai ir oda. Mama nieko negali padaryti. Niekas nepadeda.

- Net yzopas ir jos ruoštos saldymedžio šaknys?

Lorelė skausmingai šyptelėjo.

- Ir aš to paties klausiau.

- Na, kiek žinau, tie vaistai stebuklingi.

- Tik ne tėčiui. Ir ne šj kartą.

- Kas vakarą už jį uždegu žvakę, - pasakė Madė. Jei Lorelės mamai stebuklus darydavo yzopas ir saldymedžio šaknis, tai Madei stebuklingos atrodė žvakės. Si moteris buvo atsidavusi katalikė, ant palangės sudėjusi galybę žvakių, kurias degdavo už visus iš eilės, pradedant mirštančiu, vėžio pakirstu parapijiečiu ir baigiant dingusiu kaimynų katinu. Tačiau Lorelė vis tiek pasijuto dėkinga.

- Tėtis perdavė planus likusiai savaitės daliai.

Madė nusikvatojo.

- Guliu paslikas lovoje ir vis tiek rezga planus - tai jau

aiškiai nesiruošia greitai mirti. - Moteris ištiesė ranką. - Nagi, duokš tuos planus. - Perskaičiusi ranka rašytą lapą tarė: Kaip matau, sutrumpino mūsų darbo valandas.

I.orelė linktelėjo.

Dirbti kaip anksčiau neužtenka darbuotojų.

- Gerai. Jau seniai jam aiškinau, kad kvaila atidaryti knygyną aštuntą ryto. Kas eina pirkti knygų aštuntą valandą iš ryto? - Madė palinko arčiau, lyg norėtų pasakyti kokią paslaptį. - Tiesą pasakius, netgi neturiu noro taip anksti ropštis iš lovos.

Juodvi gana linksmai darbavosi kelias valandas ir abi vengė kalbėti apie mergaitės tėtį. Tačiau Lorelė nenustojo apie jį galvojusi. Palikusi Madę baigti tvarkyti dokumentus, ant durų pakabino ženklą, atsiprašantį už neplanuotą knygyno uždarymą prieš savaitgalį.

Namo Lorelė slinko koja už kojos: kelias valandas krovus į lentynas vieną knygų dėžę po kitos, gėlė visą kūną. Pasukusi už paskutinio kampo, mergaitė pamatė įvažiavime į kiemą sustojusį didžiulį automobilį. Kol suvokė, ką matanti, praėjo kelios sekundės, tačiau kojos bėgti pradėjo išsyk, vos tik mergaitė pastebėjo baltai raudoną greitosios automobilį. įsiveržė pro duris kaip tik tada, kai greitosios pagalbos medikai lipo laiptais žemyn, ant neštuvų gabendami tėtį, vos per žingsnį atsilikusi iš paskos ėjo mama.

- Kas jam nutiko? - negalėdama atplėšti žvilgsnio nuo tėčio šūktelėjo Lorelė.

Motinos veidu riedėjo ašaros.

- Pradėjo kosėti krauju. Turėjau kviesti gydytojus.

Pagaliau laiptai atsilaisvino, ir mergaitei pavyko prasibrauti prie mamos. Apsivijo rankomis jos liemenį.

- Viskas gerai, mama. Jis bus patenkintas, kad taip padarei.

- Tėtis nepasitiki gydytojais, - sumišusi murmėjo mama.

- Nesvarbu. Jam reikia pagalbos.

Mama linktelėjo, bet Lorelė abejojo, ar ji iš viso išgirdo, kas sakoma.

- Turiu važiuoti su juo, - aiškino mama. - Greitąja leidžiama važiuoti tik vienam asmeniui. Manau, bus geriau, jei paskambinsiu tau, kai tėčiui pagerės.

Lorelė linktelėjo.

- Taip. Neprapulsiu ir viena.

Mergaitė dar spėjo permesti rankinę mamai per petį, o ši nė nekreipdama dėmesio į dukrą nužingsniavo prie greitosios pagalbos automobilio. Trinktelėjusi durelėmis net neatsisuko atgal.

Lorelė žvelgė nuvažiuojančiam automobiliui pavymui, jai iš susijaudinimo suko, tarsi spaudė skrandį. Mergaitė neprisiminė, kad kuris jos tėvų būtų patekęs į ligoninę, nebent ko nors aplankyti. Lorelė nenorėjo patikėti, kad tėtį prigriebė kas nors rimčiau nei virusas, manė, kad galop viskas praeis savaime. Tačiau, regis, šis atvejis ne toks.

Mergaitė nupėdino vidun, abiem rankomis pastūmė duris. Trinktelėjimas, atrodo, nuaidėjo per visą koridorių. Be tėvų namas atrodė tuščias, didžiulis. Nuo persikraustymo praėjo penki mėnesiai ir mergaitei teko ne sykį būti namuose vienai, bet šį vakarą viskas buvo kitaip. Sukant spynoje raktą drebėjo rankos. Nuslydusi ant žemės prie durų mergaitė sėdėjo ilgai - kol paskutiniai besileidžiančios saulės spinduliai pranyko, ir Lorelę apgaubė slegianti tamsa.

Užslinkusi tamsa tarsi leido užplūsti ir niūrioms mintims. Atsistojusi mergaitė nuskubėjo į virtuvę, kur prieš sėsdama prie stalo užžiebė visas šviesas. Išsitraukusi iš krepšio anglų kalbos užduotis bandė jas įveikti, bet perskaičius pirmą sakinį raidės prieš akis ėmė lietis - liko tik beprasmė kraigalionė.

Mergaitė padėjo galvą ant knygos. Mintys klydinėjo nuo knygyno prie Tamenio, paskui prie Deivido, į ligoninę išvykusių tėvų ir vėl iš naujo tarsi suktųsi ratu dar sykį, kol galop mergaitė užsimerkė.

Garsus skambėjimas pažadino Lorelę iš gilaus, painaus sapno. Susikaupusi, girdėdama tik telefono skambutį šiaip taip nuspaudė mygtuką atsiliepti ir mieguistai, užkimusiu balsu sumurmėjo:

- Klausau.

- Sveika, aukseli. Čia mama.

Lorelei tučtuojau išgaravo visi miegai - prisimerkusi sužiuro į suglamžytą vadovėlį.

- Ką sako daktarai ?

- Ketina laikyti tėtį per naktį, duos antibiotikų. Reikia laukti, žiūrėsim, kas bus rytoj. - Kiek padvejojusi mama pridūrė: - Jo dar neparvežė į palatą, kai parveš, bus jau vėlu. Ar pernakvosi viena? Rytoj atvažiuotum aplankyti ?

Lorelė kelias sekundes pasvarstė. Nedavė ramybės jausmas, kad jei ji .būtų važiavusi į ligoninę, būtų galėjusi kuo nors padėti. Bet tai buvo kvaila. Rytojus jau gana greitai.

- Nesijaudink, mama, man viskas bus gerai, - nutaisė linksmą balsą mergaitė.

- Myliu tave.

- Ir aš tave.

Ir vėl Lorelė pasijuto viena tuščiuose namuose. Pirštai beveik patys suspaudė Deivido telefono numerį. Berniukas atsiliepė jai dar net nesuvokus, kad paskambino draugui.

- Deividai... - mikčiodama išlemeno. - Sveikas. - Pažvelgė pro virtuvės langą j kylantį mėnulį. Nenutuokė, kiek galėtų būti valandų. - Ar gali ateiti ?

Suskambus skambučiui, mergaitė lėkte nulėkė prie durų.

- Atsiprašau, kad skambinau. Nežinojau, kad taip vėlu, - skubiai malė Lorelė.

- Viskas gerai, - tvirtai suspaudęs rankomis pečius nuramino Deividas. - Dar tik dešimta. Mama sakė, kad galiu grįžti namo, kada tinkamas. Visko nutinka. Kuo galiu padėti ?

Lorelė gūžtelėjo pečiais.

- Mama išvažiavo... Nenoriu likti viena.

Deividas apglėbė mergaitės pečius, ši prigludo prie jo. Berniukas laikė Lorelę glėbyje kelias minutes, o ši spaudėsi jam prie krūtinės lyg ieškodama paguodos. Deividas buvo toks tvirtas ir šiltas - ji laikė apkabinusi jį taip tvirtai, kad net paskaudo rankos. Kurį laiką net atrodė, kad tikrai viskas gali būti gerai.

Galop mergaitė atsitraukė. Taip ilgai leidusi Deividui glausti ją, pasijuto nejaukiai. Tačiau šis tik nusišypsojo ir priėjęs prie sofos paėmė Lorelės gitarą.

- Kas ja groja? - paklausė braukdamas pirštais per stygas. - Tėtis ?

- Ne. Hmmm... aš. Niekada nesimokiau. Daugiausia brązginu, ką pati sugalvoju.

- Kaip čia nutiko, kad nežinau ?

- Kad nelabai kaip groju, tikrai, - purtė galvą Lorelė.

- Kiek laiko groji ?

- Maždaug treji metai, - mergaitė paėmė gitarą iš draugo ir pasidėjo ant kelio. - Radau palėpėje. Anksčiau priklausė mano mamai. Ji parodė man pagrindinius dengimus pirštais, o šiaip daugiausia groju iš klausos.

- Ar man ką nors pagrosi ?

- Oi, ne, - Lorelė atitraukė pirštus nuo stygų.

- Prašau. Galiu lažintis, kad pasijusi geriau.

- Kodėl taip manai?

- Tu laikai gitarą taip natūraliai, - gūžtelėjo pečiais Deividas, - tarsi ji tau būtų tikrai brangi.

L orelė perbraukė ranka gitaros grifą.

Taip ir yra. Ji labai sena. Man patinka seni daiktai. Jie turi... istoriją, turi savo praeitį.

- Pagrok, - sunėręs rankas už galvos Deividas atsilošė.

Lorelė dvejojo, paskui tyliai brązgindama suderino stygas. Pamažu rankos nuo derinimo akordų perėjo prie Džono Lenono dainos „Imagine“. Sugrojusi pirmą stulpelį Lorelė pradėjo lėtai, tyliai dainuoti žodžius. Ta daina atrodė labai tinkama tokiam vakarui. Perbraukusi pirštais paskutinį akordą, mergaitė atsiduso.

- Tai bent, - nustebo Deividas. - Daina tikrai nuostabi.

Gūžtelėjusi Lorelė padėjo gitarą atgal į dėklą.

- Beje, neminėjai ir to, kad dainuoji, - tarė berniukas. Kiek patylėjęs pridūrė: - Anksčiau nieko panašaus neteko girdėti. Visai nepanašu į popso dainininkų atlikimą. Skamba taip nuostabiai, raminamai. - Paėmęs Lorelę už rankos paklausė: - Ar geriau jautiesi?

- Taip. Ačiū, - nusišypsojo mergaitė.

Deividas krenkštelėjo, tvirčiau suspaudė draugės ranką.

- Ką veiksime dabar?

Lorelė apsižvalgė. Nelabai ką galima pasiūlyti.

- Gal norėtum pažiūrėti filmą?

- Žinoma, - linktelėjo Deividas.

Lorelė išrinko seną miuziklą, kuriame niekas neserga ir niekas nemiršta.

- „Dainuojantys lietuje“? - truputį suraukęs nosį pasitikslino Deividas.

- Smagus, - gūžtelėjo Lorelė.

- Kaip nori.

Po penkiolikos minučių Deividas kvatodamas neatitraukė akių nuo filmo, o Lorelė stebėjo tik jį - televizoriaus skleidžiamoje šviesoje ryškiai apšviestą siluetą. Berniuko veidas beveik visą laiką šypsojosi, o kartkartėmis užvertęs galvą atgal gardžiai nusijuokdavo. Šalia Deivido atrodė lengva užmiršti visa kita. Nesvarstydama, ką daro, mergaitė prisislinko arčiau. Beveik nejučia Deividas pakėlė ranką ir užmetė ją Lorelei ant pečių. Si susigūžė jam prie šono ir padėjo ant krūtinės galvą. Tvirčiau apglėbęs mergaitę Deividas padėjo skruostą jai ant viršugalvio.

- Ačiū, kad atėjai, - šypsodamasi sušnibždėjo Lorelė.

- Nėra už ką, - sukuždėjo berniukas lūpomis braukdamas jai per plaukus.

Nuaidėjus virš knygyno durų kabančiam varpeliui, Lorelė sužiuro. Nebesitikėjo galėsianti išspausti šypseną, dar vienam pirkėjui. Tačiau pastebėjusi Deividą su palengvėjimu šyptelėjo.

- Sveikas, - pasilabino ir trinktelėjo rūšiuojamų knygų krūvą ant stalo šalia lentynos.

- Sveika, - tyliai pasisveikino draugas. - Kaip sekasi?

- Gyva, - prisivertė nusišypsoti mergaitė.

- Vargu, - pastebėjo berniukas. Kiek padvejojęs paklausė: - Kaip tavo tėtis?

Lorelė nusisuko į lentyną - mirkčiodama mėgino sulaikyti ašaras - tądien jau kokį penkiasdešimtą kartą. Pajutusi pečius glostančias Deivido rankas, atsišliejo į jį, leido sau atsipalaiduoti, pasijuto geriau - saugesnė.

- Tėtį perkelia į Brukingsą, - sušnibždėjo po kelių minučių.

- Ar jam blogiau?

- Sunku pasakyti.

Deividas priglaudė skruostą mergaitei prie viršugalvio.

Varpelis prie durų vėl suskambo, ir Lorelė atšlijo nuo Deivido - nesvarbu, kad prie durų nuskubėjo Dženė. Giliau atsidususi pabandė susivaldyti.

- Turiu baigti tvarkytis, - paaiškino imdama nuo stalo knygų rietuvę. Po valandos parduotuvė užsidaro, o dar reikia iškrauti keturias dėžes.

- Padėsiu, - pasisiūlė Deividas, - tik pasakyk, kur dėlioti. - Nusišypsojęs pareiškė: - Gali būti prižiūrėtojas. - Paėmęs iš mergaitės knygų rietuvę, kelias sekundes trynė viršuje gulinčios spindintį viršelį. - Gal galėčiau ir rytoj užsukti padėti.

- Turi savo darbą. Juk sakei, kad privalai pats mokėti už automobilio draudimą.

- Lorele, man nerūpi tas kvailas draudimas, - aštriai nukirto berniukas. Paskui jau prakalbo tyliu, ramiu balsu: - Šią savaitę pirmą kartą matau tave ne klasėje ir ne per pietus. Pasiilgau, - pridūrė gūžtelėjęs pečiais.

Lorelė tylėjo.

- Ką manai?

- Gerai, bet tik kol tėtis pasijus geriau, - nusileido mergaitė.

- Greitai, Lorele. Brukingse dirba geriausi specialistai, jie išsiaiškins, kokia liga griaužia tavo tėtį, - nusišypsojo Deividas. Tau pasiseks, jei galėsi mane išnaudoti bent savaitę.

AŠTUONIOLIKTAS SKYRIUS

Nepaisant optimistinių Deivido pažadų, viena savaitė virto dviem, o Lorelės tėčio sveikata vis nesitaisė. Mergaitė vaikščiojo tarsi vaiduoklis, beveik su niekuo nesikalbėjo, tik su Made, Deividu ir Celse, kuri dažnai stabtelėdavo prie knygyno paplepėti. Pagalbos iš Čelsės sulaukdavo ne kažin kiek - kaip ji pati juokavo, esanti gimusi vadovauti, tačiau dviejų draugų buvimas šalia Lorelę ramino.

Deividas laikėsi duoto žodžio - dirbo knygyne ir laukė, kol draugės tėtis grįš namo. Lorelė jautėsi kalta, nes laikas bėgo, o berniukas vis dirbo dykai, tačiau bet kokį ginčą tuo klausimu ji pralaimėdavo.

Kelias dienas draugai praleido popietes valydami nuo lentynų dulkes ir plepėdami, ir Lorelė bent kelioms minutėms užmiršdavo tėčio ligą. Tik užsimiršimas trukdavo neilgai. Dabar, kai jj perkėlė, mergaitė negalėjo jo kasdien lankyti. Vos tik gavęs vairuotojo teises, Deividas pasisiūlė kas dvi ar trys dienos pavėžėti draugę iki ligoninės.

Pirmąją dieną, kai tik gavo teises, Deividas nuvežė Lorelę ir Čelsę iki Brukingso. Nors Lorelė laikėsi saugos diržo taip, kad net pabalo krumpliai, o kiekvieną kartą viršijus greitį Čelsė išdroždavo pamokslą, kelionė praėjo gana sklandžiai.

Lorelė nuvežė tėčiui gėlių - paprasčiausių, laukinių, skintų iš jų kiemo. Tikėjosi, kad prisiminimai apie namus privers tėtį greičiau sveikti. Sis buvo labai silpnas - vos sugebėjo išbūti kelias minutes atsimerkęs, pasisveikinti ir leidosi atsargiai apkabinamas. Paskui vėl nugrimzdo į morfijaus sukeltą užmarštį.

Tai buvo paskutinis kartas, kai Lorelė matė tėtį atgavusį sąmonę. Tuojau po to pasimatymo gydytojai nutarė jam leisti raminamuosius visą laiką, kad nejustų skausmo, kurio nepajėgė numalšinti net morfinas. Slapta širdyje Lorelė džiaugėsi. Buvo lengviau žiūrėti į miegantį tėtį. Atrodė toks ramus ir patenkintas. Kai prabusdavo, mergaitė pastebėdavo, kaip jis stengiasi nuslėpti skausmą, ir siaubingai krisdavo į akis, koks jis nusilpęs. Miegas buvo geriau.

Laboratorijos darbuotojams pavyko rasti būdą, kaip nukenksminti toksinus tėčio kraujyje, tačiau ligos sukėlėjas gydytojams buvo nežinomas, tad kol kas jie buvo bejėgiai kovoti su juo. Išbandė viską - prileido galybes visokiausių vaistų, kurie, kaip tikėjosi, galėjo padėti, mėgindami nukenksminti toksinus, beveik pavertė tėtį bandomąja jūrų kiaulyte. Tačiau nieko gero nepasiekė. Kūnas vis silpo, tad vienas gydytojų prieš porą dienų išsitempė Lorelės mamą iš palatos ir pareiškė, jog nors jie ir toliau dės visas pastangas, bet jei nepavyks iš kraujo pašalinti užkrato, tik laiko klausimas, kada vienas po kito ims atsisakyti organai.

O dar vis neramino tai, kad kas vakarą ėmė skambinėti ponas Barnis. Kokią savaitę Lorelei pavykdavo paprasčiausiai atsakinėti, kad mamos nėra namuose, bet po kurio laiko įkyruolis tuo nebetikėjo. Porą kartų iškamantinėta, Lorelė daugiau telefonu neatsiliepdavo - leido skambučius priiminėti automatiniam atsakikliui, ragelį paimdavo tik tada, kai matė, jog skambina Deividas arba Celsė.

Apie Barnį mamai neprasitarė nė puse žodelio.

Kiekvieną vakarą trindama atsakiklyje paliktą žinutę - kartais net dvi - jausdavosi kalta, bet buvo prižadėjusi Tameniui, kad padarys viską, kas įmanoma.

Buvo keista dabar prisiminti Tamenį. Sis vyrukas atrodė tarsi sapnas. Ypatingas, žavus, įsibrovęs į mergaitės gyvenimą kartu su mintimi, kad ji yra fėja. Tačiau visa tai dabar atrodė nelabai svarbu. Lorelė pagalvojo, gal vertėtų nuvykti pas Tamenį, bet net jei ir rastų kuo nuvažiuoti - ką jis padarytų? Kerai tikrai nepadės jos tėčiui pasveikti.

Lorelė buvo žadėjusi, kad perspės Tamenį, jei namo pardavimas pakryps netinkama linkme, tačiau kol trynė pono Barnio paliekamas žinutes, namui niekas negrėsė. Vėliau mergaitė visai išmetė Tamenį iš galvos.

Grįžusi iš knygyno, dar lauke prie namų mergaitė išgirdo aukštą, skardų telefono skambutį ir paskubėjo atrakinti duris. Telefono ragelį sugriebė po šeštojo skambučio ir išgirdo mamos balsą.

- Labas, mama. Kaip šiandien tėčiui?

Ragelyje tvyrojo tyla.

- Mama?

Mergaitė girdėjo kimų atodūsį, o paskui mama vėl prabilo:

- Ką tik kalbėjau su gydytoju Hansenu, - drebančiu balsu pareiškė ji. - Tėčio širdis silpnėja. Jam liko mažiau nei savaitė.

Vairuodamas automobilį tamsiu greitkeliu Deividas tylėjo. Lorelė prisiskambino draugui mobiliuoju telefonu, kai jis jau buvo beveik prie namų. Tai jis, Deividas, atkakliai siūlėsi pavėžėti Lorelę iki Brukingso tą vakarą, nelaukti ryto. Lorelė laikė pravertą langą, bet berniukas, nors turėjo būti sustiręs nuo šalto rudeninio vėjo, įsisukusio į automobilį, nė kiek neprieštaravo. Mergaitė juto įdėmų draugo žvilgsnį, kartkartėmis ištiesęs delną Deividas paglostydavo jos ranką. Tačiau kalbėti - nekalbėjo.

Jiedu įvažiavo į Brukingso medicinos centro automobilių stovėjimo aikštelę ir paėmęs Lorelę už rankos berniukas nuėjo kartu su ja jau pažįstamu taku iki mergaitės tėčio palatos. Lorelė tyliai pabeldė į atviras duris ir praskleidusi tarpduryje kabančią užuolaidą kyštelėjo galvą į vidų. Mama kartu su kažkokiu atsukusiu nugarą į duris vyru sėdėjo prie nedidelio staliuko - pamačiusi Lorelę ir Deividą pamojavo.

Lorelė tučtuojau pažino sėdintįjį. Stambūs, platūs pečiai, regis, netilpo visai ne jo dydžio marškinėliuose. Užteko tik pamatyti tą vyrą, ir mergaitė susinervino. Tai buvo ponas Barnis.

Sukryžiavusi ant krūtinės rankas Lorelė atsirėmė j sieną mama vis kalbėjosi su ponu Barniu. Ji kelis kartus nusišypsojo ir palinkčiojo galva. Nors mergaitė negirdėjo, ką sako vyras, mama vis kartojo: „O, taip“ ir „Žinoma“ bei energingai linksėjo galva. Lorelė prisimerkė, stebėjo, kaip mama vis šypsosi, linkčioja ir nė nežvilgtelėjusi, kas parašyta, pasirašo dokumentus. To jau per daug.

Mama nemėgo sutarčių, nepasitikėjo „įstatymo kalba“ - taip vadino visus dokumentus. Ji visad smulkiausiai išnagrinėdavo visus oficialius popierius, sutartis ir dažnai prieš pasirašydama išbraukydavo eilutes. Tačiau dabar Lorelė žiūrėjo, kaip mama pasirašo aštuonių lapų sutartį neperskaičiusi joje nė žodžio.

Barnis per visą tą laiką į vaikus nė nepažvelgė.

Lorelei net oda pašiurpo, ji stipriau suspaudė Deivido ranką, kai, gavęs dar kelis parašus, susegtą popierių pluoštą įteikė mergaitės mamai, o likusius įsikišo į krepšį. Paspaudęs ranką mamai, atsisuko ir beveik tą pačią akimirką jo akys susitiko su Lorelės. Barnis dėbtelėjo į mergaitę, paskui nužvelgė Deividą ir vėl Lorelę. Veidas siaubingai persikreipė - mergaitė net žengtelėjo atgal.

- Lorele, - sududeno vyras balsu, kuris mergaitei atrodė labai apsimetėliškas, - kaip tik teiravausi, kaip laikaisi. Regis, nė viena mano palikta žinutė nepasiekė mamos, - baigęs kalbėti vos girdimai suniurzgė ir Lorelei iš siaubo net surakino žandikaulius.

Barnis gūžtelėjo pečiais ir išsiviepė.

- Laimė, galop pavyko rasti tavo mamą, tad viskas baigėsi gerai.

Mergaitė tylėdama spoksojo į vyrą ir troško, kad jiedu su Deividu būtų atskubėję bent valandžiuke anksčiau. Tada jie gal būtų... ką? Mergaitė nė pati nenumanė, tačiau labai norėjo suprasti.

- Buvo labai malonu vėl pasimatyti, Lorele, - Barnis dar dirstelėjo į mergaitės mamą, kuri vis šypsojosi. - Jūsų duktė... - vyras nutilo, ištiesė ranką mergaitės link. Ši bandė pasitraukti, bet ir taip jau srovėjo atsišliejusi j sieną, tad tik nusuko veidą. Vyro pirštai vis tiek brūkštelėjo jai per skruostą. - ...Labai graži, - pareiškė įžūlėlis.

Kai praskleidęs užuolaidą Barnis išėjo, Lorelė atsiduso ir tik tada suvokė, kad spaudė Deivido pirštus taip, jog šie net pabalo.

Lorelė sugriežė dantimis.

- Ką jis čia veikė? - paklausė drebančiu balsu.

Mama spoksojo j užuolaidą, dar tebesisupančią išėjus

svečiui.

- Ką veikė? - pakartojo ji eidama prie vaikų. - Na... - moteris pasuko prie stalo, ėmė surinkinėti, stumti į krūvą popierius, - ... jis atvyko baigti tvarkyti nuosavybės Orike dokumentus.

Mama, žadėjai, kad pagalvosi.

- Ir pagalvojau. Deja, tu nusprendei imtis spręsti už mane, - mama reikšmingai pažiūrėjo į Lorelę. - Nuo šiol man perduosi visus paliktus pranešimus, supratai?

Lorelė nudelbė akis į žemę.

- Taip, mama, - tyliai sumurmėjo.

Moteris pažvelgė j popierius ant mažo stalelio, perbraukė pirštu per pluošto kraštą, sulygino ir taip tvarkingai sudėtą krūvelę.

- Tiesą pasakius, buvau nusprendusi, kad jei norėtum pasilaikyti tas žemes, jos galėtų likti mūsų šeimos nuosavybė.

Viltis užplūdo mergaitę. Gal dar ne per vėlu!

- Tačiau dabar šito nėra ko nė svarstyti, - tarė mama. Kurį laiką patylėjo, o kai vėl prabilo, balsas buvo tylus, įsitempęs: - Atvažiavęs ponas Barnis pasiūlė didesnę kainą. - Lorelės mama pažiūrėjo mergaitei į akis. - Turėjau sutikti.

Lorelei net pilvą susuko, pasidarė sunku kvėpuoti, kai ji galvojo apie tai, kad netenka žemės - netenka Tamenio.

- Mama, negali parduoti namų! - aukštu, spigiu balsu sukliko mergaitė.

Mamos veidas tarsi suakmenėjo, ji akimirką žvelgė į Lorelės tėtį, o paskui žengtelėjo kelis žingsnius prie dukters ir paėmė ją už žasto. Nusitempė mergaitę paskui save - nulėkė lyg vėtra. Lorelė juto, kaip mama spaudžia ranką tarsi geležiniais gniaužtais - neprisiminė, kad mama kada nors būtų taip žiauriai elgusis. Stabtelėjo nedidelėje nišoje kambario kampe ir tik tada paleido Lorelės ranką. Ši vos iškentė nepatrynusi nuspaustos vietos.

- Tai visai nesusiję su tavo norais, Lorele. Negaliu laikyti tokios vertingos nuosavybės tik todėl, kad tu užsimanei. Gyvenime taip nebūna, - mamos veidas buvo aštrus, įsitempęs.

Lorelė atsirėmė į sieną, leido mamai išsilieti. Ilgas savaites ši moteris buvo kieta tarsi uola, bet kas gali išbūti taip ilgai nepalūžęs.

- Atsiprašau, - sušnabždėjo mergaitė. - Man nereikėjo šūkauti.

Giliai atsidususi mama nustojo žingsniavusi, pažvelgė j dukrą. Įtampa veide atslūgo, bet tuojau apsipylė ašaromis. Atsirėmusi j sieną nuslydo ant grindų, o skruostais upeliais riedėjo ašaros. Lorelė atsikvėpė ir žengusi kelis žingsnius atsisėdo šalia mamos. Apkabinusi ją per liemenį padėjo galvą ant peties. Atrodė keista guosti mamą.

Ar nelabai suspaudžiau ranką? - paklausė mama, kai ašaros kiek pradžiūvo.

- Ne, - pamelavo mergaitė.

Mama giliai, sunkiai atsiduso.

- Tikrai neketinau parduoti, Lorele. Bet neturiu kito pasirinkimo. Per tas ligoninės sąskaitas įklimpome į skolas.

- Ar neturime draudimo?

- Ne tiek daug, - papurtė galvą mama. - Niekada nepagalvojau, kad mums jo prireiks. Tačiau visi tie tyrimai, priežiūra ir tiesiog... tiesiog jau nebeišgalime sumokėti.

- Ar nėra kito būdo?

- Norėčiau, kad būtų. Ir šiaip, ir taip sukau galvą, bet neišmanau, kur gauti pinigų. Reikia parduoti žemę arba knygyną. Ir, jei jau atvirai, žemė verta daug daugiau. Pinigų turime tik sumokėti už tėčio gydymą iki šios dienos. Niekas mums daugiau neskolins.

Mama atsisuko į Lorelę.

- Turiu elgtis protingai. Tiesa ta, kad... - jos akys vėl sužvilgo nuo ašarų, - tėtis gali ir nepabusti. Niekada. Turiu žvelgti į ateitį. Knygynas - mūsų vienintelis pajamų šaltinis. O net jei ir pasveiks, po tokio finansinio smūgio neatsigausime nieko nepardavę. Ką dar galėčiau daryti - juk žinai, kaip tėtis brangina savo knygyną?

Lorelei buvo sunku žiūrėti į liūdnas rudas mamos akis, bet ir nusukti žvilgsnio į šalį negalėjo. Išmetusi iš galvos Tamenį, pabandė mąstyti blaiviai. Sukandusi dantis lėtai palingavo galvą.

- Turėjai parduoti žemę.

Mamos veidas atrodė išvargęs, žvelgė nusikamavusiu žvilgsniu. Pakėlusi ranką paglostė Lorelės skruostą.

- Ačiū, kad supranti. Labai norėčiau, kad būtų koks kitas pasirinkimas, bet jo neturiu. Ponas Barnis grįš rytą su dar keliais dokumentais, ir pardavimas bus galutinai įformintas. Žemes prastums kuo greičiau, o jei lydės sėkmė, pinigai mūsų sąskaitoje bus po savaitės.

- Savaitės? - mergaitei atrodė, kad viskas vyksta taip greitai.

Mama linktelėjo.

Lorelė dar delsė.

Keistai elgeisi, kai tas vyras buvo čia. Atrodėte tokie laimingi, sutikai su viskuo, ką jis siūlė.

Mama gūžtelėjo pečiais.

Maniau, kad nutaisiau derybininkės veidą. Tiesiog nenoriu, kad kas nors sutrukdytų parduoti žemes. Ponas Barnis pasiūlė septynis šimtus penkiasdešimt. Tie pinigai padengs visas sąskaitas ir dar šis tas liks, - moteris atsiduso. - Nenutuokiu, kiek ponas Barnis žino, bet noriu parduoti, kol kaina aukšta.

- Bet tu pasirašei visus popierius, kuriuos jis paklojo prieš tave, - neatlyžo Lorelė. - Net neskaičiusi.

Mama liūdnai palingavo galva.

- Žinau. Bet paprasčiausiai nėra laiko. Norėjau pasinaudoti pasiūlymu, kol jis dar ant stalo. Jei būčiau vėl ėmusi dvejoti, Barnis galėjo nuspręsti, kad esame pasipūtėliai, ir visai mesti sandėrį.

- Manau, kad kalbi tiesą, - tarė mergaitė, - bet...

- Gana, Lorele, prašau tavęs. Negaliu dabar su tavimi ginčytis, - mama paėmė dukters ranką. - Turi patikėti, kad stengiuosi kiek galėdama. Gerai?

Lorelė nenoromis linktelėjo.

Mama lėtai pakilo nuo grindų, nusišluostė nuo veido paskutinius ašarų pėdsakus. Truktelėjusi mergaitę pastatė ant kojų, apkabino.

- Išsikapstysime, - pažadėjo. - Nesvarbu, kad ir kas nutiktų, rasime išeitį.

Kai juodvi vėl atėjo į tėčio palatą, Lorelės akys pačios nukrypo į kėdę, ant kurios buvo prisėdęs ponas Barnis. Mergaitei nebuvo būdinga imti nekęsti ko nors nė nepažinus jo. Tačiau net nuo minties, kad teks sėsti ant kėdės, ant kurios sėdėjo Barnis, ėmė šiurpas. Nuėjusi prie stalo ji paėmė svečio vizitinę kortelę.

Nekilnojamojo turto agentas Džeremajas Barnis.

Apačioje adresas.

Kortelė atrodė įprastai, tačiau Lorelė liko nepatenkinta. |sikišusi vizitinę kortelę į užpakalinę kišenę sugrįžo prie Deivido ir atsistojo šalia jo.

- Išalkai? - reikšmingai vartydama akis pasiteiravo draugo.

Tas nesuprato užuominos.

-

Nelabai.

Žengusi dar arčiau mergaitė sugriebė berniuką už marškinėlių.

Mama, muilu su Deividu eisime, pavaišinsiu jį pietumis. Grįšime po kelių valandų.

Kiek nustebusi mama pakėlė akis.

Jau po devynių.

Deividas išalkęs.

Išbadėjęs, - šypsodamasis patvirtino šis.

- Jis atvežė mane čia užuot ruošęs namų darbus, - pridūrė Lorelė.

Kelias sekundes mama žvelgė į juodu abejodama, bet paskui nusisuko į miegantį vyrą.

- Tik nevalgykite kavinėje, - perspėjo.

- Kodėl vėl kišam nagus kur nereikia? - paklausė Deividas, kai jie beveik valandą prasimalė po miestą ieškodami reikiamos miesto dalies.

- Deividai, kažkas su tuo vyruku negerai. Jaučiu tai.

- Aha. Bet brautis pas jį į kabinetą, spoksoti pro langus? To jau per daug.

- Na, o ko turėčiau griebtis? Paskambinti ir pasiteirauti, kodėl mane taip gąsdina? Būtų neblogai, - murmėjo Lorelė.

- O ką pasakysi policininkams, kai tie mus suims ? - pašaipiai paklausė Deividas.

- Na jau, tik nereikia, - nuramino draugą mergaitė. - Tamsu, o mes tik apeisime jo biurą, pažiūrėsim per kelis langus ir įsitikinsime, kad viskas ten gerai, - mergaitė nutilo. - O jei netyčia jie paliko atvirą langą, na, tai jau ne mano kaltė.

- Kalbi nesąmones.

- Gal, bet juk turiu tave.

Deividas užvertė akis.

- Štai ir privažiavome, - staiga tarstelėjo Lorelė. - Išjunk šviesas.

Deividas atsiduso, tačiau pasuko prie šaligatvio ir išjungė automobilio žibintus. Slapta nuriedėjo iki aklagatvio pabaigos ir sustojo priešais apšiurusį pastatą, atrodantį taip, lyg būtų statytas pačioje dvidešimtojo amžiaus pradžioje.

- Štai jis, - sušnabždėjo Lorelė prisimerkusi stebeilydama į numerius ant šaligatvio krašto ir ant vizitinės kortelės.

Deividas dirstelėjo j pribloškiantį pastatą.

- Nepanašus nė į vieną mano kada nors matytą nekilnojamojo turto agentūrą. Atrodo visiškai apleistas.

- Tuo mažiau šansų, kad mus pastebės. Eime.

Deividas tvirčiau susisiautę striukės skvernus, ir nusėlinę aplink namo kampą vaikai ėmė žvilgčioti pro langus. Buvo tamsu, tačiau šviesiais marškinėliais vilkinti Lorelė jautėsi matoma kaip ant delno. Galvojo, kad be reikalo automobilyje paliko juodą švarkelį. Bet jei būtų grįžusi jo pasiimti, nebūtų užtekę ryžto dar kartą eiti namo link.

Pastatas buvo didžiulis, užėmęs nemažą žemės plotą, keli vėliau prilipdyti priestatai stirksojo tarsi kokie netinkantys prielipai. Lorelė ir Deividas sužiuro pro langus vidun - keli neaiškūs tamsūs šešėliai dūlavo tamsoje skendinčiuose kambariuose.

- Ten seni baldai, - patikino draugę Deividas. Namas atrodė beveik tuščias. - Negali būti, kad tas vyrukas čia priiminėja klientus, - pareiškė berniukas. - Kodėl vizitinėje kortelėje nurodytas šis adresas?

- Todėl, kad norėjo kažką nuslėpti, - atsiliepė Lorelė. - Žinau.

- Lorele, ar nemanai, kad kišam nosis, kur visai nederėtų? Turėtume grįžti į ligoninę ir pakviesti policiją.

- Ir ką pasakytume? Kad nekilnojamojo turto agentas ant vizitinės kortelės nurodė neteisingą adresą? Tai ne nusikaltimas.

- Tada papasakoki m tavo mamai.

Lorelė papurtė galvą.

- Mama labai nori parduoti. Matei ją su tuo Barniu. Tas niekšas ją tarsi užhipnotizavo. Mama tik šypsojosi ir linkčiojo sutikdama su viskuo, ką tas sako. Niekada anksčiau nemačiau jos taip elgiantis. O tie popieriai, kuriuos pasirašė - dievai žino, kas ten! - bambėjo Lorelė ir iškišo galvą už vieno labai lenkto priestato. Pamojo Deividui. - Matau šviesą.

Atskubėjęs berniukas susigūžė šalia jos. Tikrai, beveik pačiame namo gale pro mažą langiuką spingsėjo šviesa. Lorelė sudrebėjo.

- Šalta?

-Jaudinuosi, - papurtė galvą mergaitė.

- Ar apsigalvojai?

- Jokiu būdu, - stengdamasi neužkliūti už didžiulių šakų ir po kiemą išmėtytų šiukšlių Lorelė slinko pirmyn. Langas buvo pakankamai žemai, kad pro jį būtų galima pažvelgti klūpint ant žemės, tad draugai įsitaisė abipus jo.

Lango stiklą dengė žaliuzės, tačiau jos buvo sustumtos ir netrukdė pažvelgti vidun. Buvo girdėti balsai, viduje kažkas judėjo, tačiau ką kalba, suprasti nepavyko. Norėdama nusiramini i I .orelė kelis kartus giliai atsikvėpė, paskui atsisuko ir pažvelgė pro langą j vidų.

Tą pačią akimirką išvydo Džeremają Barnį - jo įspūdingą stotą, keistą veidą. Vyras sėdėjo prie stalo ir sklaidė popierius - mergaitė galėjo tik spėti, kad tai tie patys dokumentai, kuriuos jis rytą pakišo mamai pasirašyti. Salia stovėjo dar du vyrai - mėtė strėliukes į taikinį ant sienos. Jei Barnis atrodė nepatrauklus, tai šiedu - visiški pabaisos. Oda ant veidų karojo tarsi atšokusi nuo kaulų, o burnos atrodė perkreiptos nuo žiaurių grimasų. Vieno vyro veidas buvo visas nusėtas randais, dėmėmis ir net iš tolo buvo matyti, kad viena jo akis beveik balta, o kita - juoda. Ant kito vyro galvos keistais lopais žėlė raudoni plaukai, keisto vaizdo nepavyko pridengti nė skrybėle.

- Lorele, - Deividas mojo mergaitei slinkti arčiau jo į kitą lango pusę. Susigūžusi mergaitė pranėrė po palange ir pažvelgė į kambarį.

- Kas čia, po galais?

Tolimajame kambario kampe pririštas grandinėmis riogsojo kažkoks padaras - pusiau žmogus, pusiau gyvulys. Snukis buvo perkreiptas, mėsos kur ne kur karojo ant kaulų. Prašieptuose nasruose bolavo lenktos iltys, virš perkreipto žandikaulio pūpsojo kažkoks mėsgalys, greičiausiai nosis. Mergaitė pastebėjo, kad tas menkai j žmogų tepanašus padaras ant pečių ir liemens turėjo drabužių draiskanas. Tačiau gyslotą jo kaklą juosė antkaklis, tad padaras atrodė lyg koks keistas naminis gyvūnas. Kuprotas jo kūnas kniūbsojo ant murzino kilimėlio ir veikiausiai miegojo.

Spoksodama j tą padarą Lorelė nejučia suleido nagus į palangę. Iš baimės vos gaudė orą, bet vis tiek kažkodėl negalėjo nusisukti. Kai tik mergaitė susikaupė ir pagalvojo, kad reikia nusisukti, viena mėlyna padaro akis atsimerkė ir sužiuro tiesiai j Lorelę.

DEVYNIOLIKTAS SKYRIUS

Mergaitė atšoko nuo lango.

- Jis j mane pažiūrėjo.

- Manai, pamatė tave ?

- Nežinau. Bet bėkim iš čia. Greičiau! - iš kambario sklido urzgimas, ir mergaitė pajuto, kad keliai lyg prilipo prie žemės.

Du vyriškiai riktelėjo padarui, kad tas užsičiauptų, tačiau Barnis juodu nutildė - garsiai šūktelėjo Lorelei nežinomą žodį. Paskui nuaidėjo švelnus niūniavimas ir po kelių sekundžių keistasis padaras nutilo.

Lorelė palinko prie lango, bet pajuto smarkiai trūktelint už marškinėlių nugaros. Atsisuko.

Deividas parodė j automobilį ir papurtė galvą.

Lorelė stabtelėjo, tačiau neatrodė patenkinta. Pakėlusi pirštą Deividui, darsyk dirstelėjo pro lango šoną.

Žvilgsnis išsyk smigo tiesiai Džeremajui Barniui į akis.

- Bėk! - sušvokštė mergaitė Deividui ir metėsi prie kito namo galo. Tačiau nespėjusi nubėgti nė žingsnio mergaitė išgirdo dūžtant stiklą ir pajuto, kaip jai už kaklo sugriebusi didžiulė ranka traukia per langą į bjaurų kambarį. Grubūs pirštai draskė gerklę, mergaitė juto, kaip trinktelėjęs jai į nugarą skyla lango rėmas.

Paskui ji skrido. Prieš trenkdamasi į sieną kitoje kambario pusėje, dar spėjo surikti. Svaigo galva. Tolumoje mergaitė girdėjo sudejuojant Deividą, o paskui ir šis tėškėsi į sieną šalia jos. Lorelė bandė susikaupti, bet kambarys, regis, sukosi aplinkui. Deividas prisitraukė ją artyn - mergaitė pajuto, kaip jai ant peties kapsi karšti kraujo lašai.

Kambarys pagaliau nustojo sukęsis, ir Lorelė sužiuro į pašaipiai išsiviepusį Barnio veidą.

- Ir ką gi mes čia turime? Tik pažiūrėkite - mažoji Saros dukrelė. Šiandien apie tave prisiklausiau daugiau nei norėčiau.

Lorelė žiojosi prieštarauti, bet Deividas spustelėjo jai ranką. Mergaitė juto, kaip iš žaizdos nugaroje srūva tirštas skystis, ir nusistebėjo, kaip stipriai ją galėjo sužeisti lango

rėmas.

- Gera mergaitė, Bese, - pagyrė Barnis tapšnodamas pusiau nuplikusią keistojo padaro galvą. O paskui pritūpė šalia Deivido ir Lorelės. - Ką jūs čia veikiate? - paklausė švelniu, tačiau įsakmiu balsu. Lorelė nenoromis jau žiojosi atsakyti.

- Mes... mes... turėjome sužinoti, kodėl... kodėl jūs... - lemeno mergaitė ir tik paskui susigriebusi užsičiaupė ir dėbtelėjo į Barnį.

- Mums kai kas pasirodė įtartina, - leptelėjo Deividas. - Užtat atvažiavome pasižiūrėti, gal ką surasime.

Lorelė atsisuko, plačiai išpūtusi akis sužiuro į draugą. Sis žvelgė tiesiai pirmyn, žvilgsnis buvo tarsi apsvaigusio - veido išraiška atrodė labai panaši j mamos, kai ji vos prieš valandą pasirašinėjo dokumentus.

- Deividai, - sušnypštė mergaitė.

- Ir ką ketinote daryti, jei surastumėte ką nors įtartina? - tuo pačiu hipnotizuojančiu balsu suokė Barnis.

- Paimti įrodymus. Priduoti policijai.

- Deividai! - neiškentė Lorelė, bet draugas, regis, negirdėjo jos.

- Kas sukėlė jūsų nerimą? - pasiteiravo vyras.

Deividas vėl išsižiojo, bet pasakyti nieko nespėjo - labai jau daug paslapčių veržėsi jam iš lūpų. Lorelė užsimerkė, mintyse atsiprašė draugo ir iš visų jėgų trenkė jam antausį.

- Šūdas! Ai! Lorele! - Deividas griebėsi už skruosto, trynė žandikaulį.

Lorelė lengviau atsiduso, ji spustelėjo berniukui ranką. Šis tik sumišęs žvalgėsi.

Išgirdau pakankamai, - stodamasis pareiškė Barnis.

Raudonplaukis nusišypsojo - žiauri šypsenos karikatūra privertė Lorelę susigūžti ir prisišlieti prie Deivido krūtinės.

- Sulaužykim jiems kojas - žinau gerą būdą.

Lorelė pajuto, kaip įsitempia Deividas, kaip trūkčiojamai jis gaudo orą.

Barnis papurtė galvą.

- Ne čia - šis adresas nurodytas ant mano vizitinės kortelės. Ir taip jau teks valyti nemenkai kraujo. - Vėl pritūpęs vyras ilgokai žvilgčiojo tai į vieną vaiką, tai į kitą, o paskui paklausė:

- Ar judu mėgstate plaukioti?

Lorelė prisimerkė, sužiuro į Barnį, tačiau Deividas sulaikė mergaitę.

- Manau, trumputis panardymas Četko upėje šiąnakt jums pasirodys... gana gaivus, - Barnis atsistojo ir griebęs Deividą už pečių pastatė berniuką. - Apieškokit jį.

Kiti du vyrai išsiviepę puolė tuštinti Deivido kišenes - ištraukė piniginę, raktus, mėtinių ledinukų dėžutę. Pakėlęs raktus Barnis padavė randuotajam, o ledinukus ir piniginę įkišo atgal į berniuko kišenę.

- Policijai bus lengviau atpažinti kūnus, kai juos ras pavasarį, - kikendamas pareiškė.

Deividas Lorelės nebelaikė, tad ši metėsi ant Barnio, kibo nagais į veidą, akis, visur, kur tik pasiekdama. Stumtelėjęs berniuką sėbrams, užpultasis griebė Lorelę už rankų ir užlaužė jas už nugaros, suko, kol mergaitė ėmė inkšti iš skausmo. Prikišęs burną visai jai prie ausies, Barnis paglostė Lorelei veidą. Mergaitė negalėjo nė pasitraukti.

- Laikykis ramiai, - guodžiamai sušnabždėjo Barnis. - Nes jei tampysiesi, - tęsė jis tuo pačiu saldžiu balsu, - visai nutrauksiu tau rankas.

Deividas grūmėsi su užpuolikais, klykė ir veržėsi pas Lorelę, bet ir jam sekėsi ne ką geriau nei mergaitei.

- Tylėt! - užriaumojo Barnis tokiu balsu, kad suskambo visas kambarys - aidas atsimušė į sienas. Deividas tuojau pat užkando žadą.

- Paimkit automobilį, - paliepė Barnis. - Kai važiuosit pro Azelą, meskit juos į upę. Nepamirškite pririšti ką nors sunkaus, pridūrė pašaipiai. - Pasirūpinkit, kad šitoji, - parodė į Lorelę, - jokiu būdu nepasirodytų, kol rytoj nebus pasirašyti popieriai, - nusikvatojo. - Pavasaris būtų geriausia, bet man visai vienodai, kada juos suras, svarbu ne rytoj. Automobilį ten ir palikit. Ne stovėjimo aikštelėje kur nors prie šaligatvio. Nepageidauju, kad kažkokių dingusių vaikigalių automobilis stirksotų priešais mano biurą, - Barnis pašnairavo į vaikus. - Atgal pareisit pėsčiomis - jums tik į naudą.

- Jums šitai nepraeis geruoju, - pro sukąstus dantis iškošė Lorelė.

Bet Barnis tik nusijuokė. Paleidęs mergaitės ranką sužiuro į raudoną dėmę ant savo delno - Deivido kraują.

- Fui, šlykštynė, - bambėjo balta nosine trindamas kraują nuo rankų. - Veskit juos iš čia.

Vyrai surišo Deividą ir Lorelę ir nusitempę įgrūdo juodu ant galinės Deivido Civiko sėdynės.

- Dabar galit šaukti kiek tinkami, - vypsodamas mestelėjo raudonplaukis, - niekas jūsų negirdės.

Tačiau šaukti nebuvo jokios prasmės.

Automobiliui pajudėjus sušvysčiojo gatvės žibintui - šviesos užteko, kad mergaitė įžiūrėtų draugo veidą. Žandikaulis buvo perkreiptas, berniukas atrodė išsigandęs ne mažiau nei ji pati, tačiau šaukti nė nemanė.

- Kaip smagu vėl išlėkti prasiblaškyti, tiesa? - pirmą kartą garsiai prabilo randuotasis. Visai kitaip nei sėbro, šio vyro balsas buvo gilus, sodrus - tokį galima tikėtis išgirsti iš kokio nors seno nespalvoto filmo herojaus lūpų, o ne iš tokio grubaus, netašyto veido.

- Aha, - kvatodamas pritarė randuotasis. Nuo to švokščiančio ir karkiančio juoko Lorelei net skrandį susuko. - Jau užkniso tupinėti apie tą seną šiukšlių krūvą ir laukti, kol nutiks kas smagaus.

- Mes geriausi išviso būrio, o Barnis elgiasi taip, lyg būtume niekas. Pasiuntė susitvarkyti su vaikais. Vaikigaliais!

- Aha. - Kelias sekundes patylėjęs pridūrė: - Turetume ne mesti juos į upę, o suplėšyti gabalais. Pasijustume tikrai geriau.

Nuostabusis kino žvaigždei tinkantis balsas sukikeno - tyliai, bet suskambo visas automobilis. Lorelei per nugarą perbėgo šiurpuliukai.

- Man patiktų, - randuotasis atsisuko į vaikus - jo rami šypsena varė siaubą. Atsidusęs vėl sužiuro į kelią. - Bet jų neturi rasti dar kelias dienas. Gabalus sunku paslėpti, net upėje. - Patylėjęs pridūrė: - Geriau laikykimės nurodymų.

-

Lorele?

Deivido šnabždesys akimirkai atitraukė mergaitės dėmesį nuo užpuolikų.

Ką?

Gailiuosi, kad netikėjau tavo kalbomis apie Barnį.

Nieko tokio.

Taip, bet turėjau pasitikėti tavo nuojauta. Kaip norėčiau... - berniuko balsas nutilo, po kelių sekundžių vėl prabilo: - Norėčiau, kad būtume...

- Nedrįsk pradėti atsisveikinimus, Deividai Losonai, - kiek galėdama tyliau sukuždėjo Lorelė. - Dar niekas nebaigta.

- Oi, nejaugi? - sumišo berniukas. - Ir ką tu siūlai?

- Ką nors sugalvosime, - atsakė mergaitė. Spragtelėjo posūkio lemputės jungiklis, automobilis sulėtino greitį. Mergaitė juto, kaip ratai darda per purviną keliuką, o visos šviesos lieka už jų. Kelias minutes automobilis dar pasikratė, o paskui sustoję vyrai atidarė dureles.

- Metas, - pareiškė randuotasis. Veide buvo neperprantama, buka išraiška.

-Jums nebūtina šitai daryti, - išsižiojo Deividas. Mes tylėsim kaip žuvys. Niekas...

- Ša, - delnu uždengė berniuko burną raudonplaukis. Tylėk ir klausykis. Girdi ?

Lorelė sukluso. Girdėjo kelis paukščius, svirpiant žiogus, bet užvis garsiausiai tolumoje ošė Cetko upės vandenys.

- Tai jūsų ateities garsai. Upė laukia nesulaukia, kol galės apkabinti judu. Eime, - paragino grubiai statydamas Deividą ant kojų. - Jums paskirtas pasimatymas, nenorėtume, kad pavėluotumėte.

Vyrai nuginė belaisvius tamsiu taku. Vienas vyrų gergždžiančiu balsu traukė siaubingai nepataikydamas j natą: „O, Senandon, kaip trokštu tave greičiau išvysti, o tolyn vis savo vandenis neši...“ Lorelė susiraukė, nes basų kojų pirštai vėl atsidaužė j akmenį, ir mergaitė pirmą kartą gyvenime pasigailėjo, kad neavi tikrais batais, o tik atviromis basutėmis.

Medžiai praretėjo, ir visi keturi sustojo priešais Cetko upę. Lorelei net kvapą užėmė žiūrint į lekiančias pro šalį putotas baltas bangas. Randuotasis pastūmė mergaitę ant žemės.

- Sėdėk čia, - suniurzgė jai. - Tuojau grįšime.

Surištomis rankomis negalėdama atsiremti, Lorelė išsitiesė ant pilvo, skruostu prigludo prie tamsios drėgnos žemės. Tuojau šalia jos tėškėsi ir Deividas, o jų padėtis atrodė visai beviltiška. Lorelė galvojo, kad viskas per ją, bet kaip atsiprašyti žmogaus, kurį tuojau nužudys?

Nemaniau, kad viskas taip baigsis, - sumurmėjo Deividas.

Ir aš ne, - pripažino mergaitė. - Mirti nuo... o kaip manai, kas jie tokie? Aš ne... nemanau, kad tai žmonės. Nė vienas jų. Gal net ir Barnis - ne žmogus.

Deividas atsiduso.

- Dar niekada taip nenorėjau pripažinti, jog esi teisi.

Kelias akimirkas draugai tylėjo.

- Kiek ilgai tai truks ? - paklausė mergaitė neatplėšdama akių nuo putotų bangų.

Deividas papurtė galvą.

- Nežinau. Kiek ilgai gali sulaikyti kvėpavimą? - berniukas liūdnai nusijuokė. - Spėju, išliksi daug ilgiau nei aš, - juokas nutilo, Deividas atsiduso.

Prireikė kelių sekundžių, kol Lorelei staiga kai kas toptelėjo j galvą.

- Deividai! - sukirbėjo nedidukė vilties kibirkštėlė. Ar prisimeni mūsų eksperimentą? Pas tave namuose, virtuvėje? - mergaitė girdėjo, kaip grįždami nuo upės murma užpuolikai. - Deividai, giliai, labai giliai įkvėpk, - sušnibždėjo jam.

Vyrai nešėsi po akmenį ir dainavo kažkokią mergaitei negirdėtą dainą. Aplink rankas apsivijo dar kelios virvės kilpos, mergaitė pajuto, kaip randuotasis tikrina, ar pakankamai sunkus akmuo, didumo sulig paplūdimio kamuoliu.

Po kelių minučių taip pat buvo paruoštas ir Deividas.

- Ar jau? - paklausė sėbro randuotasis.

Lorelė nenuleido akių nuo upės. Iki kranto dar bent šimtas pėdų, nejau tie du tikisi, kad vaikai nueis patys? Tarsi pajutęs mergaitės nerimą randuotasis viena ranka pakėlė Lorelę, kita griebė akmenį, tarsi nei vienas, nei kitas nebūtų svėrę nė svaro ar dviejų. Raudonplaukis čiupo Deividą. Lorelei nespėjus nė suvokti, kokie keisti dalykai dedasi, randuotasis šveitė ją į orą. Pro veidą švilpė šaltas oras, mergaitė dar suriko, aukštai iškilo, nuskriejo beveik į upės vidurį. Dar spėjo įtraukti nemenką oro gurkšnį ir vandens paviršių perskrodęs akmuo įsitraukė ją po vandeniu.

Vanduo skaudžiai durstė lyg šaltos adatos, virš galvos užsisklendė riaumojanti tamsa. Atsimerkusi, ausis ištempusi Lorelė ėmė dairytis Deivido. Jo akmuo pralėkė visai pro pat Lorelę, vos nepataikė į galvą ir nugrimzdo į drumstą juodymę apačioje. Lorelė pagavo kojomis berniuko krūtinę, kai šis nėrė pro šalį. Prie Lorelės virve pririštas akmuo trūktelėjo, ir mergaitė smarkiau apsivijo kojomis draugą. Vylėsi, kad jis spėjo gerai įkvėpti.

Praėjo vos kelios sekundės, ir akmenys nykiai dunkstelėjo j upės dugną. Lorelė pažvelgė aukštyn, bet neišvydo nė menkiausio šviesos ruoželio. Tiesiai prieš akis bolavo baltas Deivido veidas, bet nebuvo galima suprasti, ar jis dar turi sąmonę. Mergaitė tamsoje lūpomis pabandė surasti Deivido burną. Pamačius, kad draugo veidas taip pat juda, užplūdo palengvėjimas. Judviejų burnos susitiko, mergaitė atidžiai priglaudė lūpas prie Deivido ir švelniai iškvėpė tiesiai jam į burną. Kelias akimirkas sulaikęs kvėpavimą berniukas iškvėpė orą atgal. Tikėdamasi, kad jis supras, ką daro, Lorelė atitraukė burną ir ėmė rangytis, mėgindama atlaisvinti virves.

Vanduo buvo ledinis, tad mergaitė suprato, kad turi veikti greitai. Pirma reikėjo atkišti rankas prieš save - jei to nepavyks padaryti, tai net negalės vėl prisikapstyti iki Deivido ir duoti jam dar vieną oro gurkšnį. Pasilenkusi pirmyn mergaitė pabandė prakišti rankas, perlipti per jas, bet nugara tiek neišsirietė. Dar stipriau stengdamasi mergaitė juto, kaip skaudžiai trina riešų odą, bet nenustojo bandžiusi - suprato, kad Deividas ilgiau neišbus be oro. Pabandžius daugiau susilenkti, suskaudo nugarą, bet mergaitė tik dar labiau stengėsi.

Kūnas priešinosi, tačiau galop rankos praslydo po keliais, ir perkėlusi per jas kojas mergaitė ėmė bejėgiškai dairytis Deivido. Apkabinusi jo kaklą vėl prispaudė lūpas prie jo burnos. Draugai pasikeitė keliais atokvėpiais, Lorelė tuo metu bandė nuspręsti, ko griebtis toliau. Iškvėpusi daug oro Deividui j plaučius, vėl atsiplėšė nuo jo. Patraukusi už virvės, kuri buvo pririšta prie akmens, pasiekė dugną ir sustingusiais iš šalčio pirštais ėmė graibytis ko nors aštraus.

Tačiau upė pasirodė per srauni. Viskas, kas kažkada gal ir buvo aštru, dabar jau tapo nugludinta, lygu. Mergaitė pakilo aukščiau, kad duotų Deividui dar kelis kartus įkvėpti, ir šį sykį nusileido į dugną įsitvėrusi draugo virvės. Pasikrapščiusi aplink akmenį apvytą mazgą, ji lėtai ėmė traukti vieną kilpą, bandydama ją atmegzti.

Po kelių bandymų mergaitė vėl parplaukė atgal duoti berniukui oro. Šis bandė prakišti rankas pirmyn, kaip ir Lorelė, bet nebuvo toks lankstus, tad sekėsi nekaip. Giliai atsikvėpęs Deividas vėl ėmėsi bandyti perkišti rankas, tačiau sekėsi nė kiek ne geriau. Lorelė sugriežė dantimis - teks krapštytis vienai. Lėtai nusliuogė virve žemyn, prie mazgo aplink akmenį.

Teko dar tris kartus kvėpti orą, kol galop mazgas rankose persiskyrė. Tačiau virvė vis dar buvo įstrigusi po didžiuliu akmeniu. Tvirtai įsispyrusi pėdomis į upės dugną mergaitė kilstelėjo akmenį, pabandė išlaisvinti paskutinę virvės kilpą. Kojos paslydo, nusmuko viena neriant į ledinį vandenį dar likusi įspiriama basutė. Kojų pirštais apčiupinėjusi akmenuotą dugną, rado kaip įsispirti tvirčiau ir vėl kibo į akmenį - bandė pajudinti jį dar bent truputį. Pajutusi, kad akmuo pasiduoda, puolė stumti dar tvirčiau. Sraiga kojos neteko atramos, Lorelė paslydo. Upės srovė pagavo nešti mergaitę, virvė įsitempė, kartu trūktelėjo ir mergaitės rankas.

Nešamas srovės pro šalį nusklendė balsvas Deivido šešėlis - berniukas liko nepasiekiamas, Lorelė nespėjo net pabandyti jį sugriebti. Prabėgo vos sekundė, ir Deividas dingo iš akių, tik besisklaidančių burbulų pėdsakas išdavė, kad berniukas ką tik buvo čia.

Deividui dingus Lorelę apėmė neviltis. Turėjo viską geriau suplanuoti. Viskas, apie ką galėjo galvoti bejėgiškai spoksodama j tamsą, tai, kad praėjo daug laiko nuo paskutinio Deivido įkvėpimo.

Baimė neleido galvoti, bet Lorelė bandė nepasiduoti panikai. Oro stygius pradėjo spausti krūtinę, tačiau sukėlė ne tiek daug nepatogumų, kaip kiti neduodantys ramybės pojūčiai. Nuo Deivido akmens stūmimo kojų pėdos buvo nubrozdintos, riešus peršėjo ten, kur vis dar buvo įsirėžusios virvės, be to, mergaitė bejėgiškai skeryčiojo pagauta srovės.

Lorelė užsimerkė, kelias sekundes prisiminė tėvus, pabandė atgauti ramybę. Negali leisti mamai netekti visos šeimos. Perimdama rankas mergaitė pamažu prisitraukė virve prie akmens. Jei pavyko Deivdui, tai telieka viltis ir jai. Dėl šalčio pirštai dabar buvo dar labiau sugrubę, o randuotasis pasistengė labiau nei jo sėbras. Mazgai pasidavė daug lėčiau, ir kol juos atnarpliojo, krūtinė jau šaukte šaukėsi oro - tokios agonijos anksčiau nebuvo jautusi.

O sunkioji dalis dar prieš akis.

Suradusi patikimą atramą kojų pirštams stumtelėjo akmenį melsdamasi, kad jis pasiduotų lengviau.

Šis nė nekrustelėjo.

Mintyse susikeikė ir apsiverkė - net vandenyje skruostai paplūdo ašaromis. Kelias brangias sekundes užtruko, kol išjudino kilis mažesnius, didžiajam akmeniui neleidžiančius pakrutėti akmenukus, ir vėl įsispyrė peršinčiomis,

tvinksinčiomis pėdomis. Stūmė iš visų jėgų, ir kai jau akyse beveik pasidarė tamsu, akmuo pajudėjo. Lorelė perkėlė rankas ir vėl pastūmė, tuo pačiu metu iškvėpdama iš plaučių paskutinį orą, o akmuo pasislinko per kelis centimetrus pirmyn. Dar, dar truputėlį.

Staiga mergaitė nuskriejo su srove tarsi skudurinė lėlė, nė nenutuokianti, į kurią pusę viršus. Bejėgiškai spardėsi, bandė ko nors įsitverti drumzliname, tamsiame vandenyje. Pirštu užkliudė akmenį, prilenkusi kelius atsispyrė ir iš paskutinių jėgų nėrė aukštyn. Kai pagalvojo, kad daugiau neištvers nė sekundės, veidas išniro į paviršių, ir mergaitė įkvėpė pilnus plaučius oro.

Srovė vis dar nešė mergaitę, ir nors ši yrėsi kranto link, kūnas visiškai neklausė. Užčiuopusi dugną, mėgino stotis, bet kojos linko per kelius. Banga parbloškė ją žemyn, kojos it lankos trankėsi į akmenis.

Kažkas ūžtelėjo virš galvos, užkrito tiesiai ant Lorelės. Mergaitė sudejavo - suprato, kad ją surado tiedu galvažudžiai ir dabar jie imsis užbaigti pradėtą darbą. Tačiau stiprūs gniaužtai pasiekė mergaitės liemenį ir kilstelėjo ją aukštyn. Tolyn nuo negailestingų akmenų.

- Pagavau tave, - mergaitei į ausį sušnibždėjo Deividas, jo žodžius nusinešė šniokščianti upė. Vis dar surištos berniuko rankos buvo permestos Lorelei per liemenį, jis sunkiai slinko per seklumą prie kranto. Nutempęs mergaitę dar kelias pėdas krantu, sunkiai sudribo ant nendrėmis nuklotos žemės. Abu gulėjo sunkiai gaudydami orą, visai prie ausies mergaitei kaleno Deivido dantys.

- Ačiū, Dieve, - atsiduso berniukas, ir jo rankos aplink Lorelės liemenį suglebo.

DVIDEŠIMTAS SKYRIUS

Praėjo keliolika minučių, kol vaikai sugebėjo pajudėti. Nukėlęs rankas nuo Lorelės, Deividas visu kūnu virpėjo iš šalčio.

- Jau maniau, kad niekada tavęs nepamatysiu, - tarė jis. - Kai perkėliau rankas j priekį ir galėjau stebėti laikrodį, tu išbuvai po vandeniu beveik penkiolika minučių.

Penkiolika minučių! Lorelė staiga labai apsidžiaugė, kad pirma išvadavo Deividą. Šis būtų miręs ir po penkių minučių.

- Kaip tau pavyko pasiekti krantą?

- Tik per didelį, labai didelį užsispyrimą, - vangiai nusišypsojo Deividas. - Abejojau, ar iš viso pavyks. Tačiau vis yriausi, kapanojausi, kai tik galėdavau - atsikvėpdavau ir galop pasiekiau seklumą, - berniukas palinko artyn, jųdviejų pečiai susilietė. - Neįsivaizdavau, kur tu buvai. Net nesuvokiau, kurioje vietoje likai pririšta, nes visa upė juodavo tamsoje. Vis vaikščiojau krantu šen bei ten ieškodamas bent kokio ženklo.

-O ką, jei tiedu bjaurybės būtų laukę? - susirūpino Lorelė.

Buvau pasiryžęs surizikuoti, - švelniai atsakė berniukas. Visas jo kūnas sudrebėjo, ir Lorelė sunkiai pakilo ant kojų.

Keikia tave sušildyti, - pareiškė ji. - Pabuvęs tokiame vandenyje gali visai atšalti.

- O tu? Juk pralindėjai vandenyje dar ilgiau.

Lorelė papurtė galvą.

- Aš nesu šiltakraujė, pameni? Eime, paieškosim ko nors aštraus nupjauti virvei, - mergaitė pasilenkusi pradėjo žvalgytis po krantą.

- Ne, - paprieštaravo Deividas. - Grįžkime į mano automobilį. Tenai turiu peilį. Taip užtruksime mažiau laiko.

- Manai, rasi jį?

- Geriau jau rastume, kitaip jokios naudos iš to, kad išsikapstėm iš upės.

Vaikai sunkiai nupėdino upe aukštyn - ėjo kelias minutes, kol vietovės pradėjo rodytis pažįstamos.

- Štai, - rodydama į žemę šūktelėjo Lorelė. Ant kranto kuo ramiausiai tysojo balta įspiriama mergaitės basutė kita dar laikėsi ant pėdos. - Tikriausiai pamečiau ją, kai randuotasis mane pakėlė.

Įsispoksojęs į basutę Deividas stabtelėjo.

- Kaip jiems tai pavyko, Lorele? Pakėlė mane viena ranka!

- Ir mane, - linktelėjo mergaitė. Nenorėjo pasakoti Deividui, kokie sunkūs buvo tie du pririšti akmenys. - Automobilis turėtų būti kažkur ten, - mostelėjo ji galva. Troško kuo toliau palikti upę ir niekada prie jos negrįžti.

- Nenorėtum pasiimti ? - paklausė Deividas lenkdamasis pakelti batelio.

Pažvelgus į nutrintą baltą basutę, Lorelei net skrandį susuko. Kojos buvo nubrozdintos, bet nenorėjo nė pagalvoti apie tai, kad vėl apsiaus pamestą batą.

- Ne, - tvirtai atrėžė ji. - Mesk atgal.

Takeliu vaikai kapstėsi lėtai - nešvietė net mėnulis. Du kartus teko grįžti iš kur atėjus, bet nepraėjus nė pusvalandžiui Deividas suklupo prie automobilio ir ėmė rato dangtyje ieškoti atsarginio rakto.

- Sakiau mamai, kad tai kvaila mintis, - kalendamas dantimis aiškino berniukas, - bet ji patikino mane, jog vieną dieną labai džiaugsiuosi, kad jį ten pasidėjau. - Sugraibęs žvilgantį raktą iškėlė jį drebančiomis rankomis. - Nemanau, kati mama galvojo kaip tik apie tokią situaciją. - Berniukas įkišo raktelį į automobilio bagažinės spynelę, ir abu vaikai lengviau atsiduso, kai spyna spragtelėjo ir bagažinis dangtis pakilo. - Kai tik parsirasiu namo, nupirksiu jai gėlių, pažadėjo jis. - Ir dar šokolado.

Deividas nerangiai pasirausė įrankių dėžutėje, ištraukė iš jos nediduką kišeninį peilį. Kol nudzirino storas virves, praėjo kelios minutės, bet tai vis tiek buvo milijoną kartų geriau nei zulinti jas akmeniu. Užvedęs variklį, pasuko šildymo rankenėlę iki pat galo. Abu vaikai įsitaisė ant priekinių sėdynių, rankas sukišo prie pat šiltą orą pučiančių ventiliatorių ir bandė pradžiovinti dar šlapius drabužius.

- Galėtum nusivilkti marškinėlius ir apsirengti mano striukę, - pasiūlė Lorelė. - Ne kažin kas, bet ji bent jau sausa.

- Negaliu, - papurtė galvą Deividas. - Tau pačiai reikia.

- Mano kūnas prisitaiko prie bet kokios temperatūros - bent jau visada prisitaikydavo. Tai tau reikia sušilti, - paaiškino mergaitė matydama, kaip keičiasi draugo veidas - Deividas niekaip negalėjo apsispręsti, kas svarbiau - džentelmeniškumas ar noras sušilti.

Užvertusi akis Lorelė griebė nuo galinės sėdynės striukę.

- Tučtuojau apsirenk, - paliepė.

Berniukas dvejojo, bet po kelių sekundžių nusivilko šlapius marškinius ir apsigaubė striuke.

- Kaip manai, ar pajėgsi vairuoti?

Deividas šniurkštelėjo nosimi.

- Pajėgsiu nuvažiuoti iki policijos skyriaus. Bus gerai?

- Negalime kreiptis j policiją, - sulaikė Deivido ranką ant bėgių perjungimo svirties mergaitė.

- Kodėl ne? Du vyrai ką tik pasikėsino j mūsų gyvybes! Patikėk, tokių gaudymu ir užsiima policija.

- Deividai, policija čia bejėgė. Ar pamiršai, kaip tie vyrai įmetė mudu į upę tarsi būtume pūkeliai? Kaip manai, ką padarytų keliems policininkams ?

Berniukas spoksojo į vairą ir netarė nė žodžio.

- Jie ne žmonės, Deividai. Bet koks jiems skersai kelio stojęs žmogus nukentės.

- Tai ką darysime ? - šaižiu balsu paklausė berniukas. - Nekreipsime dėmesio? Cimpinsime namo pabrukę uodegas?

- Ne, - tyliai atsiliepė Lorelė. - Važiuosime pas Tamenį.

• • •

Kai vaikai pasiekė mišką, iš palengvėjimo Lorelės akys paplūdo ašaromis - taip buvo gera vėl pasijusti tankmės prieglobstyje. Mergaitė nubraukė išsidraikiusius plaukus nuo veido, nesėkmingai bandė juos suglostyti pirštais ir šlubčiojo blausiai apšviestu taku prie upokšnio. Buvo tokia išvargusi, kad vos bepavilko kojas.

- Tameni ? - tyliai pašaukė. Tamsią, tykią naktį balsas nuskambėjo neįprastai garsiai. - Tameni? Reikia pagalbos.

Tamenis atsirado šalia mergaitės taip tyliai, kad ji nė nepastebėjo jo einant šalia, iki tas prakalbo.

- Drįstu spėti, kad tas vaikinukas automobilyje - Deividas?

Mergaitė sustojo ir įsisiurbė akimis į miško dvasią. Sis nevilkėjo šarvų - buvo apsirengęs ilgarankovius juodus marškinius ir tokias pat tamsias kelnes, tad buvo beveik nepastebimas miško šešėliuose. Naktis buvo tokia tamsi, kad mergaitė matė tik Tamenio veido kontūrus, tokius švelnius ir ypač patrauklius. Norėjo pulti jam į glėbį, tačiau susivaldė.

- Taip, tai Deividas.

Tamenio akys žvelgė švelniai, tačiau tiriamai.

- Kodėl jį atsiboginai ?

- Neturėjau kito pasirinkimo.

- Na, bent jau liepei jam pasilikti automobilyje, - kilstelėjo antakį Tamenis.

- Klausyk, aš stengiausi. Bet šiąnakt jis vienintelis galėjo padėti man atvykti čia.

Atsidusęs Tamenis sužiuro į taką, kur Lorelė ir Deividas buvo pasistatę automobilį.

- Turiu pripažinti, kad iš esmės labai džiaugiuosi, kad esi čia. Tačiau miškas pilnas fėjų - nelabai tinkamas metas.

- O kodėl fėjos čia?

- Siame rajone... sustiprėjo priešo puolimai. Nelabai suprantame, kodėl. Tiek tegaliu pasakyti, - Tamenis vėl skubiai dirstelėjo į taką. - Eime kiek tolėliau, - paėmęs mergaitę už rankos nusivedė taku.

Pats pirmasis žingsnis skausmu pervėrė koją, nes šakelė įsmigo į nubrozdintą koją.

- Prašau, sustok, - ėmė maldauti mergaitė, tačiau šią naktį to nė kiek nesigėdijo. Kai sustojęs Tamenis atsisuko, Lorelės veidu sruvo ašaros.

- Kas nutiko?

Pradėjusi verkti mergaitė jau negalėjo sustoti. Vakare patirti baimė ir išgąstis plūstelėjo kaip Cetko upės srovė - mergaitė vos spėjo gaudyti orą.

Tamenio rankos apsivijo mergaitę, priglaudė prie krūtinės - nepaisant šalto oro ji buvo šilta. Tamenis glostė Lorelės nugarą - aukštyn, žemyn, kol užčiuopė lango rėmo įkirstą žaizdą. Mergaitė nesusilaikė nesudejavusi.

- Kas tau atsitiko? - mergaitei į ausį sušnabždėjo Tamenis, rankomis taršydamas jos plaukus.

Lorelės pirštai sugriebė jo marškinėlius, pabandė išsilaikyti ant kojų. Tamenis pasilenkęs pakišo rankas po mergaite, pakėlė ją, priglaudė prie savęs. Lorelė užsimerkė, tarsi būtų užhipnotizuota grakščių ir ritmiškų vaikino žingsnių, kurie, regis, neskleidė jokio garso. Kelias minutes paėjęs taku, Tamenis paguldė mergaitę ant minkštų samanų.

Žybtelėjo kibirkštis, ir miško dvasia uždegė tarsi kokį nedidelį žalvarinį rutulį. Kibirkščiuojanti šviesa sklido pro šimtus mažučių skylučių rutulyje - visa proskyna nušvito švelnia šviesa. Nusimetęs nuo pečių kuprinę Tamenis priklaupė prie Lorelės. Netaręs nė žodžio prispaudė jai po smakru pirštą ir pasuko veidą į vieną šoną, paskui į kitą.

Perbraukė per rankas, kojas, murmėjo vos pamatęs kokį įbrėžimą ar nubrozdinimą. Švelniai užsikėlęs ant kelių mergaitės pėdas kažkuo švelniu trynė atidaužytas pėdas,

o Lorelė užuodė pažįstamą levandų ir kvapiųjų kanangų aromatą. Minutėlę dilgčiojo, beveik peršėjo, o paskui ėmė vėsinti ir raminti skaudančias kojas.

- Ar dar kur nors sužeista? - paklausė Tamenis, kai jau apžiūrėjo visas matomas žaizdas.

- Nugara, - atsakė Lorelė sukdamasi ant šono ir keldama marškinėlius.

Tamenis sulaikė kvėpavimą, paskui švilptelėjo.

- Prastai. Teks aprišti.

- Ar skaudės? - sunkiai rinko žodžius mergaitė, nes švytintis rutulys, regis, apsupo visą kūną.

- Ne, bet turėsi labai saugotis kelias dienas, kol suaugs.

Lorelė linktelėjo ir pasidėjo galvą ant rankos.

- Kur susižeidei ? - pasiteiravo Tamenis pirštais švelniai tvarstydamas gilią žaizdą. - Fėjos nėra nerangios.

Lorelei apsunko liežuvis, tačiau ji bandė neskubėdama paaiškinti.

- Jie bandė mus nužudyti. Mane ir Deividą.

- Kas? - vyruko balsas skambėjo švelniai, tačiau Lorelė pajuto, kaip jis įsitempia.

- Nežinau. Kažkokie bjaurybės, nepanašūs į žmones. Vyrai, kurie įtikino mamą parduoti žemę.

-

Bjaurūs?

Lorelė linktelėjo. Pasakodama apie Džeremają Barnį ir tėtį užsimerkė, žodžiai pradėjo pintis.

- Apnuodijo? - Tamenis vis klausinėjo, o mergaitės vokai apsunko, atrodė, kad jo balsas vis tolsta, tolsta.

- Rytoj turėtų pasirašyti dokumentus, - atsiduso Lorelė, iš visų jėgų stengdamasi išdėstyti svarbiausią naujieną, o jos oda švelniai dilgčiojo, tarsi ji gulėtų vidurdienio saulės atokaitoje.

Po kelių sekundžių mergaitę apglėbė ranka, Lorelė dar įsikibo į ją, Tamenio skruostas prigludo jai prie plaukų.

- Miegok, - sušnabždėjo jis. - Niekam neleisiu skriausti tavęs.

- D...d...deividas... laukia...

- Nesijaudink, - ramino Tamenis glostydamas Lorelei ranką, - jis taip pat miega. Šeris pasirūpins juo. Judviem reikia pailsėti.

Lorelė pajėgė tik linktelėti, prigludo Tameniui prie krūtinės ir nugrimzdo į užmarštį.

Švelnūs pirštai perbraukė Lorelės plaukus, mergaitė lėtai išsitiesė, persivertė ant nugaros. Akys atsimerkė ir sutiko Tamenio žvilgsnį.

- Labas rytas, - pasisveikino jis švelniai šypsodamasis ir prisėdo šalia mergaitės galvos.

Lorelė taip pat šyptelėjo, o tada sužiuro į žvaigždėtą dangų ir nediduką rutulį, vis dar kabantį ant šakų jai virš galvos.

- Ar rytas ?

Tamenis nusikvatojo.

- Na, dar labai anksti, bet taip - jau rytas.

- Ar tu miegojai?

- Per daug turėjau darbų, - papurtė galvą vyrukas.

- Bet...

- Viskas gerai. Būdavo ir blogiau, - Tamenio šypsena dingo, veidas tapo griežtas. - Metas eiti.

- Kur eiti? - sėsdamasi paklausė mergaitė.

- Imsimės trolių, kol jie dar nepribaigė tavo tėčio.

- Trolių? - mergaitė papurtė galvą. Tikriausiai jai pasigirdo. Per greitai atsisėdo - štai ir viskas. - Mano tėčio? Gali padėti tėčiui?

- Nežinau, - prisipažino Tamenis. - Bet tai nesvarbu, nes pirmiausia imsimės trolių, - Tamenis vos regimai pakreipė galvą į šoną. - Išlįsk, Šeri. Žinau, kad klausaisi.

Iš už medžio išlindo dar vienas vyrukas - Lorelė būtų galėjusi prisiekti, jog tas medis toli gražu per menkas, kad už jo būtų galima pasislėpti. Vyruko povyza buvo tokia pat pasitikinti ir akys tokios pat žalios, kaip ir Tamenio. Plaukų šaknys taip pat žaliavo, tačiau toliau jie šviesėjo, buvo ilgi ir sušukuoti atgal nuo veido. Šeris atrodė toks pat tobulai gražus kaip ir Tamenis, visgi jo bruožai buvo grubesni, aštresni. Šis vyrukas buvo aukštesnis - beveik Deivido ūgio, ilgomis, raumeningomis kojomis ir tvirtomis rankomis bei krūtine.

- Lorele, tai Šeris. Šeri, susipažink - Lorelė, - pristatė Tamenis nežiūrėdamas į pasirodžiusį vyruką.

Lorelė spoksojo plačiai išpūtusi akis, bet Šeris tik linktelėjo ir, sukryžiavęs ant krūtinės rankas bei atsirėmęs į medį, už kurio ką tik slėpėsi, klausėsi.

- Turėjau suprasti, kad tai troliai bando nupirkti šią žemę. Tie padarai, apie kuriuos pasakojai, negali būti niekas kitas. Reikia juos prigriebti, kol popieriai dar nepasirašyti.

- Troliai? Tikri troliai? Tu rimtai? Kodėl turėtų... troliams rūpėti ta žemė. Ar tik todėl, kad čia gyvenate jūs ?

Tamenis dirstelėjo per petį į Šerį, tada vėl atsisuko į Lorelę.

- Ne. Todėl, kad čia yra vartai.

- Vartai?

- Tameni, tu jau per daug pliurpi, - suniurzgė Šeris.

Tamenis atsigręžė į jį.

- Kodėl? Ar nemanai, kad kas jau kas, o ji turi teisę žinoti, kas vyksta?

- Ne tau spręsti. Ėmeisi reikalo per daug asmeniškai.

- Tai ir yra asmeniška, - pareiškė Tamenis, balse buvo aiškiai justi kartėlis. - Visada taip buvo.

- Laikysimės plano, - neatlyžo Šeris.

- Jau dvylika metų laikausi plano, Šeri, bet troliams iki žemės užvaldymo liko vos vienas žingsnis - dar valanda, ir jie pasieks savo, nors tai toli gražu neįeina į planą, - Tamenis nutilo, dėbtelėjo į bendražygį. - Viskas pasikeitė, mergaitė turi žinoti, kas pastatyta ant kortos.

- Karalienei tai nepatiks.

- Karalienė beveik per visus valdymo metus vertė mane jaustis nykiai. Gal būtų geriausia, jei viskas apsiverstų aukštyn kojomis.

- Tikiu tavimi, Tameni, bet, žinai, daugiau slėpti negaliu.

Abu vyrukai ilgai dėbsojo vienas j antrą.

- Taip ir bus, - pareiškė Tamenis ir atsisuko į Lorelę. - Kartą tau minėjau, kad saugau kai ką ypatinga. Kai ką, ko nepaneši, nepajudinsi - todėl ši žemė tokia svarbi. Tai vartai j karalystę. Vienintelis saugomas išėjimas į Avaloną.

- Avaloną? - sulaikė kvėpavimą Lorelė.

T amenis linktelėjo.

- Visame pasaulyje yra tik keturi j šią karalystę vedantys vartai. Prieš šimtus metų vartai buvo atviri. Vietos buvo laikomos paslaptyje, saugomos tų, kurie apie tai žinojo, bet reikalas tas, kad tų žinančiųjų tapo per daug. Nuo pat Žemės gyvavimo pradžios troliai bandė perimti Avaloną. Tai toks nuostabus Žemės kampelis, o gamta - ne vienintelis gausos šaltinis. Auksas ir deimantai ten tokie pat įprasti, kaip šakelės ir akmenys. Mums jie nieko nereiškia - tik tiek, kad tinka papuošimams, - šyptelėjo Tamenis. - Žinai, mėgstame viską, kas žiba.

Prisiminusi stiklines prizmes, kurias prieš metus iškabinėjo per visą miegamojo langą, Lorelė nusijuokė.

- Maniau, kad tik man patinka.

- Dar nesu sutikęs fėjos, kuriai nepatiktų, - šypsodamasis pareiškė Tamenis. - O štai troliai nuolat bando papirkti kelią j žmonių pasaulį kyšiais. Kai kurie pabaisos visą gyvenimą paskiria turtų medžioklei, o Avalonas per daug didelis lobis, kad jį paleistų iš nagų. Ilgus amžius ši vieta buvo mirties ir kovų vieta, nes troliai bandė mus nugalėti ir sunaikinti, o fėjos iš paskutiniųjų gynė namus. Tačiau karaliaus Artūro valdymo laikais viskas pasikeitė.

- Karaliaus Artūro? To paties karaliaus Artūro? Juokauji?

- Nė truputėlio, nors apie jj sklandančios istorijos ne viską nušviečia teisingai. Žinai, ką pasakysiu? Jei nori išlaikyti paslaptį - paversk ją žmonių legenda. Žmonės ją taip supainios, kad vos prabėgus šimtmečiui niekas nebesugebės atskirti, kur tiesa, o kur pramanas.

- Įsižeisčiau, nebent suprasčiau, kad legendos yra tiesa.

Tamenis gūžtelėjo pečiais.

- Ir ką padarė karalius Artūras ?

- Gal daugiau jo burtininkas Merlinas padarė. Artūras, Merlinas ir Oberonas...

- Oberonas? Šekspyro Oberonas?

- Šekspyras vargu ar buvo pirmasis, paminėjęs šį vardą, bet taip, tai tas pats karalius Oberonas. Kartu su Artūru ir

Merlinu jis sukūrė kardą, kuris buvo toks stebuklingas, jog turintis šį ginklą bet kuriame mūšyje tapdavo nugalėtoju.

- Ekskaliburas, - vos girdimai sušnabždėjo Lorelė.

- Tiksliai. Obertonas, Artūras ir Merlinas vedė didžiausią, kokią tik kada nors Avalonas regėjo, armiją j mūšį prieš trolius, kad juos amžiams išgintų iš šių žemių. Kovėsi fėjos, Artūras ir jo riteriai, Merlinas su trimis žiniuonėmis ir pat s Oberonas. Troliams neliko nė menkiausios galimybės. Fėjos Avalone atsikratė trolių, o karalius Oberonas sukūrė vartus, saugančius nuo šių pabaisų grįžimo. Vartų galia pasirodė didesnė nei galėjo pakelti bet koks augalas, net žiemos fėja. Didingiausias pasaulyje fėjų valdovas paaukojo savo gyvybę, kad sukurtų vartus, kuriuos man patikėta saugoti.

- Visa tai skamba neįtikėtinai, - sumurmėjo Lorelė.

- Tai tavo istorija, - atšovė Tamenis. - Tavo ištakos.

Už nugaros stovintis Seris suniurzgė, bet Tamenis nekreipė į jį dėmesio.

- Štai kodėl taip svarbu, kad šios žemės nepatektų troliams į nagus. Įėjimo niekada nesunaikintų, tačiau jį saugančius vartus - gali. O jei būtų sunaikinti vartai, į Avaloną galėtų patekti bet kas. Mūsų namai vėl taptų karo ir žudynių vieta. Žinome, kokio baisaus keršto troliai griebėsi prieš Kamelotą, tad galime įsivaizduoti, kad panašus likimas lauktų ir Avalono, jei tik troliai rastų kelią į jį.

- Kodėl viskas vyksta kaip tik dabar? Mano mama jau kuris laikas bando parduoti šias žemes. Troliai galėjo nusipirkti jas seniausiai.

Tamenis papurtė galvą.

- Nežinome. Prisipažinsiu, beveik bijau sužinoti tai. Troliai nemėgsta pralaimėti. Niekada nepuola, jei nėra įsitikinę, kad bus jų viršus. Gal dabar susirinko tikrai didelis jų būrys. Gal... gal... - Tamenis atsiduso, - net nežinau. Bet jie turi kažkokią paslaptį, leidžiančią manyti, kad persvara jų pusėje. Ir gali būti, kad mes neturime jokių šansų laimėti, nebent sužinotume tą paslaptį. - Kiek patylėjęs fėjų sargybinis pridūrė: - Mes nė neįtarėme, kad troliai žino, kur yra vartai.

- Kodėl ne? Nejaugi jie nebandė brautis į Avaloną nuo to laiko, kai buvo sukurti vartai ?

- Tarkime, iš Avalono paspruko vos keli gyvi troliai. Ilgus metus mes tik įtarėme, kad likę gyvi priešai maždaug nujautė vartų buvimo vietą, galbūt jie ir perdavė žinais palikuonims, tačiau iki šiol troliams nesisekdavo nustatyti tikslios vartų vietos.

- Kas nutiks, jei troliai ras vartus?

- Jei taip ir bus, mes juos nudėsime. Todėl ir esame čia. Bet tai ne blogiausia, kas gali nutikti. Jei jiems pavyks nupirkti žemę, gali atsiųsti čia gausybę žmonių, kurie imsis kokio nors didžiulio projekto, statybų ir sugriaus viską greičiau nei spėsime pabaisas nudėti nepatraukę žmonių dėmesio. Vartai labai tvirti, bet nėra neįveikiami. Keli buldozeriai ir truputis sprogios medžiagos galėtų juos nunešti. Taigi mažų mažiausiai reikia, kad vartus pastebėtų tie, kurie trokšta juos surasti.

- Tu sakai, kad troliai susargdino mano tėtį ? - sušnabždėjo mergaitė.

Tamenis ilgai žvelgė į ją blizgančiomis iš pykčio akimis.

- Manau, taip. Ir dar - laikausi nuomonės, kad dėl šių nuodų...

Šeris krenkštelėjo, kreipėsi į Lorelę.

- Tamenis mėgsta pliurpti, bet esu tikras, jog sutiksi, kad turime mažai laiko.

Papūtęs lūpas Tamenis pažvelgė į dangų.

- Jau ir taip per ilgai užtrukau, - pripažino pats. - Turime skubėti. Norėtume sugauti trolius, kai dangus dar tik rausvėja.

- Kodėl?

- Troliai yra naktiniai padarai, saulei nusileidus jie mieliau miega. Jei sučiupsime juos baigiantis jų dienai, bus pavargę ir silpni.

Lorelė linktelėjo. Dar sykį pasirąžė ir nenoromis atsistojo, atsargiai tikrindama, ar kojos ją išlaikys. Mergaitės nuostabai, pėdos buvo beveik kaip visada. Ji nesijautė išvargusi ar vangi, o visas kūnas buvo atsigavęs, žvalus.

- Kaip tai padarei? - susidomėjo ji.

Tamenis nusišypsojo ir parodė į šviesulį.

- Sakei, kad norėtum pamatyti stebuklą.

Lorelė spoksojo į nedidelį švytintį rutulį.

- Ką jis padarė?

- Tas rutulys veikia kaip dirbtinis šviesos šaltinis. Skatina kūną regeneruoti, tarsi būtum ryškioje saulėkaitoje. Per dažnai naudoti negalima, nes ląstelės pajunta skirtumą, tačiau nelaimingų atsitikimų atvejais - tinka. Vis tiek, - rausdamasis kuprinėje kalbėjo Tamenis, - tikriausiai neatsisakysi šitų, - padavė mergaitei porą minkštų batelių, visai tokių pat, kokius avėjo pats.

Kai Lorelė užsirišo batų raištelius, Seris žengė pirmyn ir uždėjo ranką Tameniui ant peties.

- Sėkmės. Jau pašaukiau pastiprinimą - jie turėtų čia atskubėti per valandą.

- Tikėkimės, kad jums neprireiks pagalbos, - atšovė Tamenis.

- Jei tai tikrai troliai ir žino tiek, kiek įtari, tai įsivaizduoju, kad šioje laukymėje padės galvas daugybė, daugybė sargybinių.

- Turint galvoje paskutiniąsias kelias savaites, tai labai daug pasako, - pašaipiai pridūrė Tamenis.

- Ar tikrai manai, kad nenori, jog judu dar kas nors lydėtų?

- Geriau, kad mūsų būtų kuo mažiau, - šyptelėjo Tamenis. - Be to, yra tik keturi troliai, o vienas jų - jaunesnysis. Tu paprasčiausiai pavydi, kad neleidau keliauti kartu.

- Gal šiek tiek. Bet tikrai, Tami - vienas trolis juk vyresnysis. Nenuvertink jo. Nenorėčiau eiti ieškoti tos košės, kuri liks iš tavęs.

- Pažadu - nereikės.

Šeris kurį laiką tylėjo, paskui kilstelėjo smakrą aukštyn ir palingavo galva.

- Hekatės akis tave budriai saugos.

- Ir tave, - nusisukdamas tyliai pratarė Tamenis. Jiedviem skubiai minant takeliu, Lorelė stebėjosi, kaip

gerai ji jaučiasi. Po negailestingos kovos už savo ir Deivido gyvybes upėje, mergaitė buvo išsekusi labiau nei kada nors gyvenime. Dabar jautėsi pakankamai žvali, o jusdama švelnų Tamenio rankos spaudimą norėjo strykčioti.

Vis dėlto, pažvelgusi j paniurusį Tamenio veidą, Lorelė nusprendė atsispirti šiam norui.

Po kelių minučių jiedu pamatė automobilį.

- Ar pasiruošęs ? - paklausė Lorelė.

- Sunaikinti trolių būrį? Taip. Susitikti su Deividu? Tikrai ne.

DVIDEŠIMT PIRMAS SKYRIUS

Reikia pripažinti, kad Deividas susivaldė ir susitikimo metu elgėsi kuo puikiausiai, ypač turint galvoje tai, kad jį prižadino keistuolis, kuris tik dėbsojo į jį, kol Lorelė lemendama pristatinėjo vyrukus vienas kitam. Paaiškinimą, kad tie užpuolikai buvo troliai, jis priėmė geriau nei Lorelė - mergaitė net pamanė, kad Deividas ne visai pabudęs arba dar neatsigavęs iš nuostabos. Kad ir kaip ten buvo, jis pajėgė vairuoti.

Tamenis įsiropštė ant užpakalinės sėdynės ir paliko dureles atviras, žvilgsniu rodydamas Lorelei sėsti šalia jo. Mergaitė dirstelėjo į Deividą - drabužiai suglamžyti, murzini po nuotykio upėje, o ant skruosto, kurį užgavo Lorelė, jau ryškėjo mėlynė, ir atsiprašomai nusišypsojusi bei uždariusi galines automobilio dureles slystelėjo ant priekinės keleivio sėdynės. Tamenis taip lengvai nesitaikstė su praradimu ir, kai Deividas pasuko į greitkelį, pasilenkęs pirmyn apglėbė sėdynės atlošą, kad galėtų uždėti ranką Lorelei ant peties.

Jei Deividas prieblandoje tai ir pastebėjo - nieko nesakė.

Lorelė pažvelgė į laikrodį. Beveik keturios. Mergaitė atsiduso.

- Mano mama išsikraustys iš proto. O tavoji ? - paklausė ji Deivido.

- Tikiuosi, kad ne. Pasakiau jai, kad galiu pasilikti su tavimi per naktį. Mama dar pridūrė, kad nieko tokio, jei praleisiu pamokas. Kai tik bus tinkamas metas, paskambinsiu jai ir pasakysiu, kad esu su tavimi.

- Jei ji bent nutuoktų... - neaiškiai numykė Lorelė.

- Koks planas? - paklausė Deividas, mėgindamas pakeisti temą.

Atsiliepė Tamenis.

- Nuveži mane prie to namo, aš pasirūpinu troliais, parveži mane atgal. Labai paprasta.

- Papasakok daugiau apie tuos trolius, - paprašė Deividas. - Tai baisiausi padarai, kokius tik kada nors mačiau.

- Tikiuosi, baisesnių ir neišvysi.

Deividas net sudrebėjo.

- Ir aš tikiuosi. Kai jie nusitempė mus prie upės, tas... trolis pakėlė mane tarsi būčiau koks pūkelis. O aš juk ne mažiukas.

- Na, už mane aukštesnis, šitai pripažįstu, - Tamenis atsisuko į Lorelę, ir jo globėjiškas tonas dingo staiga, kaip ir atsiradęs. - Troliai yra... na jie tarsi kokia evoliucijos klaida. Troliai - gyvūnai, kaip ir tu, Deividai - primatai. Tačiau ne žmonės. Kaip jau patys patyrėte - stipresni už žmones ir greičiau išsigydo sužeidimus. Kažkas panašaus, tarsi evoliucija būtų bandžiusi sukurti tokį lyg ir superžmogų, tačiau jai nepavyko.

- Nepavyko, nes jie bjaurūs? - paklausė Deividas.

- Bjaurumas - tik pašalinis poveikis. Bėda ta, kad jie nedera.

- Kaip suprasti - nedera? - susidomėjo Lorelė.

- Troliai - nesimetriški. Žmonės dažniausiai simetriški - kiek tik tokie gali būti gyvūnai, turint galvoje jų netaisyklingos formos ląsteles. Dvi akys, dvi rankos, dvi kojos. Viskas to paties ilgio ir proporcijų, bent jau maždaug. Tikrai įspūdinga, kai pagalvoji.

- Ką pagalvoji? - karštai puolė Deividas.

- Kai pagalvoji, kad ląstelės tokios nevienodos. Šito nepaneigsi net ir būdamas toks protingas, kaip Lorelė nuolat kartoja man, - pastaba buvo padaryta taip pat gana karštakošiškai, tačiau netikėtai nuramino Deividą. - Mudu su Lorele, - kalbėdamas Tamenis paglostė mergaitei kaklą, - esame absoliučiai simetriški. Jei galėtum perlenkti kūną pusiau, kiekviena dalelė idealiai sutaptų. Štai kodėl Lorelė atrodo visai kaip viena jūsų mados modelių. Simetrija.

- O troliai - nesimetriški? - paklausė mergaitė, trokšdama kuo greičiau nukreipti kalbą nuo savęs.

Tamenis papurtė galvą.

- Nė iš tolo. Pameni, minėjai, kad Barnio akis išvarvėjusi ir nosis ne viduryje veido. Tai tik fizinė asimetrija. Beje, pas Barnį ji dar nelabai pastebima. Paprastai šitaip nebūna. Man teko matyti trolių kūdikių taip siaubingai iškraipytų, kad net jų bjauriosios motinos nenorėdavo tokių auginti Kojos auga iš galvos, kaklai kreivai įstatyti į pečius. Vaizdas - kraupus. Kažkada seniai fėjos bandydavo tokius nelaimėlius priglausti. Tačiau jei evoliucija numojo ranka, tai nieko nepadarysi - išnykimas neišvengiamas. Beje, problemos ne tik dėl išvaizdos. Kuo esi kvailesnis - kuo labiau evoliucija pasityčiojo iš tavęs, tuo mažiau kūne simetrijos.

- Kodėl troliai visiškai neišmirė? - negalėjo suprasti Deividas.

- Deja, nėra to blogo, kas neišeitų j gera - tokie kaip Barnis troliai gali prasmukti j žmonių pasaulį. Kai kuriems netgi pavyksta įgauti tam tikros valdžios. Net neįsivaizduojame, kiek jų galėtų būti, bet trolių galima tikėtis išvysti bet kur.

- Kaip juos atskirti nuo žmonių?

- Čia ir yra bėda - tai nelengva. Kartais beveik neįmanoma, bent jau ne sargybiniui. Troliai paprasčiausiai nepasiduoda mūsų apžavams.

- Visiškai? - susidomėjo Lorelė.

- Bent jau ne pavasario fėjų burtams. Gaila, bet ne. Šiandien būtų daug lengviau susidoroti su jais. Yra keli ženklai, kurie leidžia atskirti trolius nuo žmonių, tačiau daugumą tų ženklų galima nuslėpti.

- Kokie tai ženklai? - vėl paklausė mergaitė.

- Nuo senų senovės troliai gyveno po žeme, nes jų oda bijo saulės šviesos. Šiuolaikiniai išradimai, tokie kaip kremas nuo saulės, apsauginiai losjonai, leidžia jiems geriau jaustis ant žemės, tačiau net ir tokiu atveju retai kada jų oda atrodo sveikai.

Lorelė net susiraukė prisiminusi, kaip to padaro Besės oda, nutrinta antkaklio, luposi, plyšinėjo ir skilinėjo.

- Be to, kad troliai nesimetriški, jų akys dažniausiai būna skirtingų spalvų - tik šitai taip pat galima nuslėpti kontaktinių lęšių pagalba. Tikriausiai vienintelis būdas įsitikinti, ar prieš tave trolis - tai pastebėti jį demonstruojant jėgą arba sugauti ėdant didžiulį kruvinos mėsos gabalą.

- Barnis buvo sužavėtas išvydęs ant mano rankos kraują, - prisiminė Lorelė.

- Tu nekraujuoji, - nustebo Tamenis.

- Na, tai nebuvo mano kraujas - kraujavo Deividas.

- Ant tavo rankos ?

Mergaitė linktelėjo.

- Jis įsipjovė ranką, kai mus įsitraukė pro langą. Ten pat įsirėžiau nugarą.

- Ir daug nukraujavo? - susidomėjo Tamenis.

- Pakankamai, kad išsikruvintų visas Barnio delnas, kai jis sugriebė mane.

Tamenis sukikeno.

- Tai paaiškina, kodėl jus įmetė į upę. Joks trolis, būdamas sveiko proto, nebandytų paskandinti fėjos. Jis nesuprato, kas esi.

- O kaip galėjo suprasti ?

Tamenis atsiduso.

- Deja, labai nesunku atskirti fėjas nuo žmonių. Troliai puikiai jaučia kraujo kvapą, o fėjos kraujo neturi. Trolis negali visiškai užuosti fėjos, nebent kai ši žydi. Pasirodęs krauju nekvepiantis žmogaus pavidalo padaras būtų tuojau pat sukėlęs trolių įtarimus.

- Bet ant manęs pribėgo nemažai Deivido kraujo. Taigi Barnis užuodė jo kvapą ir nieko neįtarė ?

- Tai vienintelis logiškas paaiškinimas.

- O kaip tuomet ligoninėje?

- Ligoninė troliams visa kvepia krauju. Net dezinfekcinis skystis nepermuša kraujo aromato. Ligoninėje trolis nepastebėtų nė dešimties fėjų.

- O namuose, - prabilo Deividas, - ką tik grįžęs nuo laužo atsidaviau dūmais.

- Barnis buvo pas jus namuose? - stipriau suspausdamas mergaitei petį sunerimo Tamenis. - Pamiršai šitai paminėti.

- Seniai. Tada nežinojau, kas jis toks.

Tamenio ranka dar stipriau įsikirto mergaitei į petį.

- Tau labai, labai pasisekė. Jei jis būtų anksčiau supratęs, kas esi, dabar tikriausiai tavęs jau nebūtų tarp gyvųjų.

Lorelei ėmė svaigti galva, ji atsilošė, atsirėmė į sėdynę, prisiglaudė tiesiai Tamėniui prie skruosto. Suprato padariusi klaidą, bet nepasitraukė.

Automobilis artinosi prie Brukingso, ir Tamenis pradėjo kamantinėti Lorelę apie Barnio namų išplanavimą.

- Bus paprasčiau, jei eisiu su tavimi, - paprieštaravo mergaitė apibūdinusi tą namą visais, kokius tik galėjo sugalvoti, būdais. Tai buvo ne kažin kas - namą matė tik tamsoje.

-Jokiu būdu. Nerizikuosiu tavimi - esi per daug svarbi.

- Ne tokia jau ir svarbi, - bambėjo mergaitė slysdama ant sėdynės šiek tiek žemiau.

- Tu esi žemių paveldėtoja, Lorele. Nemanyk, kad tai menkniekis.

- Galėčiau padėti, būti užnugaryje.

- Nereikia man tavo pagalbos.

- Kodėl? - pyktelėjo mergaitė. - Ar todėl, kad nesu specialiai pasirengusi sargybinė?

- Todėl, kad tai per daug pavojinga, - atšovė Tamenis pakeltu tonu. Atsirėmė į atlošą. - Nenoriu vėl tavęs netekti, - sušnabždėjo jis.

Mergaitė atsiklaupė ant sėdynės ir atsisukusi sužiuro į fėjų sargybinį. Jo veidas ankstyvoje ryto prieblandoje buvo vos matomas.

- O kas, jei prižadėsiu nesirodyti, laikytis nuošalyje? Jei tau kas nutiks, mes turime žinoti.

Tamenio veidas nė nekrustelėjo.

- Nebandysiu kautis ar dar ką nors daryti, - pažadėjo Lorelė.

Tamenis tylėjo, kelias sekundes svarstė.

-Jei neleisiu, vis tiek seksi paskui mane?

- Žinoma.

Atsidusęs Tamenis užvertė akis.

- Paklausyk, - pasilenkė pirmyn, nosimi beveik lietė mergaitės nosį ir prakalbo tyliai, bet taip įsakmiai, kad Lorelė pasigailėjo iš viso užsiminusi apie tai. - Jei kils problemų, mane paliekate. Važiuojate tiesiai pas Šerį ir pasakote jam, kas nutiko. Pažadi?

- Negalėčiau palikti tavęs, - papurtė galvą mergaitė.

- Noriu, kad prižadėtum, Lorele.

- Taip vis tiek nenutiks. Kaip sakei Šeriui - nėra ko nerimauti.

- Nenukreipk kalbos. Noriu, kad prižadėtum.

Lorelė prikando apatinę lūpą, pasvarstė, ar nėra kokio

būdo kaip nors išsisukti. Tačiau Tamenis nė neketino atstoti.

- Pažadu, - niūriai sumurmėjo mergaitė.

- Tada gali eiti kartu.

- O kaipgi aš ? - sukluso Deividas.

- Neįmanoma.

- Kodėl? - neatlyžo berniukas spausdamas vairą. - Iš manęs daugiau naudos nei iš Lorelės. Oi, tik neįsižeisk, - šypsodamasis pridūrė.

- Gerai, manau, kad galėtum eiti kartu, - gudriai šypsodamasis nusileido Tamenis, - jei nori pabūti masalu.

- Tameni! - pyktelėjo mergaitė.

- Tai tiesa. Jis žmogus ir dar turi atvirų žaizdų. Ponas Barnis užuos jį iš toliausiai - už kokių trijų šimtų metrų. Gal net toliau. Arba Deividas ryžtasi būti jauku, arba nėra ko eiti, - pasilenkęs Tamenis kumštelėjo Deivido petį - bet kas kitas būtų šitai palaikęs draugišku stuktelėjimu, tačiau Lorelė žinojo geriau. - Nagi, drauguži. Siūlau tau vartų vairuotojo pareigas.

Deividas negalėjo ginčytis. Nebent būtų primygtinai reikalavęs tapti masalu troliams.

Iš 101 gatvės pasuko į Alderio gatvę kaip tik tada, kai pradėjo rausvėti dangus. Kai privažiavo Meipl gatvę ir pradėjo judėti tuo pačiu maršrutu, kuriuo Deividas ir Lorelė skubėjo praeitą naktį, mergaitė ėmė vis labiau nervintis. Praeitą naktį ji buvo tokia pasitikinti savimi, net pasipūtusi. Žinojo, kad yra teisi, norėjo sužinoti tiesą. Dabar jai niekaip nėjo iš galvos, su kuo teks susidurti, ir pasitikėjimas savimi sparčiai nyko.

- Tameni? - kreipėsi mergaitė, nors gerai suprato, kad laikas netinkamas. - Kokiu būdu augalas gali nugalėti siaubingai stiprų trolį ?

Tamenis nė nešyptelėjo. Veidas liko akmeninis, akys primerktos.

- Slaptumu, - tyliai atsiliepė po kurio laiko. - Slaptumu ir greičiu. Tai vieninteliai privalumai, kuriuos turiu.

Lorelei nepatiko tai, kaip nuskambėjo šis atsakymas.

DVIDEŠIMT ANTRAS SKYRIUS

Deivido

civikas

lėtai įriedėjo į aklagatvį prie Syklifo.

- Tas namas pats paskutinis, - rodydama pareiškė Lorelė.

- Tada sustokime štai ten, - nutarė Tamenis.

Deividas nuvairavo automobilį prie šaligatvio, ir visa

trijulė sėdėjo žiūrėdami į didžiulį namą. Sušvitus pirmiesiems ryto spinduliams, buvo galima spėti, kad pastatas kažkada buvo pilkas. Lorelė apžiūrinėjo apšepusius riestus drožinius ant pakraigės ir išgražintus langų rėmus, bandė įsivaizduoti, koks nuostabus turėjo būti šis namas prieš šimtą metų. Kaip seniai jis priklauso troliams ? Pagalvojusi, kad tą namą jie galėjo nusipirkti arba paprasčiausiai išžudyti šeimą, kuriai jis priklausė, mergaitė sudrebėjo. Šiuo metu antrasis variantas atrodė tikėtinesnis.

Tamenis iš kuprinės išsitraukė diržą, patikrino ant jo esančias mažutes kišenėles. Ištiesė mergaitei odinę juostą, kurioje buvo užkištas peiliukas.

- Gal prireiks, - pasakė.

Peilis gulėjo mergaitės delne, atrodė gana sunkus. Kelias akimirkas Lorelė spoksojo į jį.

- Diržą reikia užsijuosti ant juosmens, - užsiminė Tamenis.

Mergaitė dėbtelėjo į jį, bet užsijuosę diržą ant liemens, užsisegė.

- Pasiruošusi? - paklausė Tamenis. Dabar jo veidas buvo rimtas. Plaukų sruogos, užkritusios ant kaktos, metė šešėlius, kurie atrodė kaip ant akių išpiešti dryžiai. Buvo susikaupęs, surauktais antakiais, ant kaktos įsirėžusi raukšlė gadino puikius jo bruožus.

- Pasiruošusi, - sušnabždėjo mergaitė.

Tamenis išsiropštė iš galinės sėdynės ir labai tyliai uždarė duris. Atsisegusi saugos diržą Lorelė pajuto ant peties Deivido ranką. Kai mergaitė atsisuko, jis akimirką dėbtelėjo į Tamenį.

- Neik, - sukuždėjo piktai.

Mergaitė suspaudė jam ranką.

- Privalau. Negaliu leisti eiti jam vienam.

Deividas sukando dantis ir niūriai palingavo galva.

- Grįžk, - paliepė.

Lorelė neprisivertė tarti nė žodžio, tik linktelėjo ir atidarė dureles. Palenkęs galvą Tamenis dirstelėjo į Deividą.

- Maždaug po dešimties minučių pajudėk, privažiuok kiek arčiau. Jei tame name iki to laiko dar niekas nežinos apie mus, vadinasi, esame nebegyvi.

Deividas sunkiai nurijo seiles.

- Būk labai budrus. Jei kuris nors trolis atgrius ir norės tave prigriebti automobilyje - spausk kuo toliau, jei jie tave pačiups, ir mums galas. Sauk kuo greičiau iki Lorelės gimtinės ir papasakok viską Šeriui.

Lorelei ši dalis visai nepatiko.

Tamenis kiek padvejojo.

- Atsiprašau, negaliu leisti tau imtis ko nors daugiau, - pridūrė nuoširdžiai. - Tikrai, man labai gaila, - sargybinis paėmė Lorelę už rankos ir nė neatsigręždamas nuėjo prie namo.

Atsisukusi per petį mergaitė dar ilgai žvelgė į Deividą, tik paskui nusigręžė.

Tamenis ir Lorelė nuėjo aplink didžiulį plotą užimantį namą, beveik tuo pačiu keliu, kuriuo praeitą naktį ėjo

Lorelė ir Deividas. Eidama savo pėdomis mergaitė juto, kaip spaudžia krūtinę - vis labiau artinosi prie padarų, kurie bandė ją nužudyti. Kas savo noru eina tiesiai mirčiai j nagus? Net papurtė galvą - niekaip negalėjo atsikratyti įkyrios minties. Žvilgsnio neatitraukė nuo Tamenio nugaros. Jo pasitikinti savimi laikysena, net sėlinant pagal sieną, suteikė mergaitei daugiau drąsos. „Turiu būti čia dėl jo“, - mintyse vis kartojo Lorelė, kol galop toks elgesys pradėjo atrodyti protingas.

Kai jiedu priartėjo prie išdaužto lango, Tamenis staigiu rankos judesiu sulaikė mergaitę, prispaudė prie apsilaupiusios sienos. Dirstelėjęs į sulaužytą lango rėmą, kurio troliai nė nepasivargino užkalti, ėmė raustis prie diržo pritvirtintose kišenėse. Ištraukė kažką panašaus į bronzinį šiaudą ir įkišo jo vidun kažkokį mažą daikčiuką. Priklaupęs ant vieno kelio pasitraukė toliau nuo sienos, akimirką pasirodydamas tiems, kurie galėjo būti kambaryje. Paskui pūstelėjo į šiaudą, ir Lorelė išgirdo kažin ką zvimbiant ore.

Tada Tamenis griuvo ant pilvo ir nuropojo po sulaužyta palange, tiesiai prie namo galo. Prigulusi prie žemės Lorelė nusekė jam iš paskos.

- Ką padarei ? - paklausė pašnibždomis.

Tačiau Tamenis tik prispaudė prie lūpų pirštą ir toliau slinko pirmyn. Po kelių sekundžių Lorelė išgirdo tyliai gaudžiančius balsus. Už gero pusmetrio prieš ją stovėjo Tamenis - bandė iššniukštinėti, ką pavyks pamatyti už kampo. Žvilgtelėjęs į senovines medines groteles vijokliams, vos pastebimai šyptelėjo. Atsisukęs į mergaitę parodė į žemę greta savęs ir be garso paliepė: „Lik čia“.

Lorelė norėjo ginčytis, bet pamačiusi, kokios tos grotelės suskilinėjusios ir aplūžinėjusios, nusprendė, kad papildomas jos svoris tikrai išeitų ne j gera. Tamenis tylutėliai kilo aukštyn - Lorelė nemanė, kad tai būtų įmanoma kariantis tokiu mediniu voratinkliu. Jis atrodė tarsi kokia mikli, į medį besiropščianti beždžionė.

Susigūžusi prie namo kampo mergaitė žvilgtelėjo, kas vyksta. Randuotasis ir raudonplaukis tysojo ant murzinos sofos lygiai tokiame pačiame purviname priebutyje. Jų balsai buvo per tylūs, kad mergaitė suprastų, apie ką troliai kalba, bet prisiminus jų pokalbius automobilyje gal buvo geriau negirdėti.

Randuotasis nusižiovavo, o kitas trolis atrodė beveik bemiegąs. Kai Tamenis skuodė per stogą, Lorelės ausis sugavo vos girdimą slystelėjimą, tačiau greičiausiai abu pabaisos buvo per daug pavargę ar išsiblaškę, nes nė vienas net nedirstelėjo j tą pusę.

Nors to ir tikėjosi, Lorelė vos užgniaužė nuostabos šūksnį, kai Tamenis grakščiai nuskriejo nuo stogo ir nutūpė ant žemės tiesiai troliams prieš nosis. Staigiu lyg žaibas rankų judesiu griebęs trolių galvas dunkstelėjo jas vieną į kitą. Pabaisos sudribo ant sofos pagalvių ir nebejudėjo.

Lorelė žengė žingsnelį artyn, po koja sučežėjo sausas lapas.

- Palauk, - tyliai perspėjo Tamenis. - Leisk man baigti. Tau nereikia šito matyti.

Pagunda buvo pernelyg didelė. Fėjų sargybinis nežiūrėjo į mergaitę, tad ši nepatraukė galvos atgal už kampo - susižavėjusi Tameniu stebėjo ir svarstė, ką jis ketina daryti.

Sargybinis įrėmė kelį į randuotojo petį ir abiem rankom suėmė jo galvą. Kol Lorelė sumojo, kas tuojau įvyks, buvo per vėlu. Plačiai išplėtusi akis spoksojo, kaip Tamenis nusuko troliui sprandą, ausis pasiekė bjaurus trekštelėjimas. Atrėmęs randuotąjį į pagalvę, nusisuko į kitą trolį, o mergaitė negalėjo žiūrėti niekur kitur, tik į suglebusį veidą - be jokios gyvybės ir pirmą kartą neperkreiptą pašaipios šypsenos.

Kai Tamenis pakėlė kelį prie kito trolio peties, Lorelė skubiai pasitraukė už kampo ir pirštais užsikišo ausis. Nieko tai negelbėjo. Raudonplaukio kaklo traškesys vis tiek prasibrovė iki ausų būgnelių, ir vaizduotė nupiešė tai, ko nematė akys. Atsargus Tamenio pirštų prisilietimas privertė mergaitę pašokti.

- Judinkis, turime skubėti, - apkabinęs Lorelę sargybinis traukė ją tolyn nuo negyvų trolių, tačiau mergaitė vis tiek atsigręžusi per jo petj žvilgčiojo j du kūnus, kurie, regis, paprasčiausiai miegojo.

- Ar būtinai reikėjo šito? - sušnabždėjo mergaitė bandydama prisiminti, kad tie patys vyrai bandė nužudyti ją ir Deividą. Bet dabar jie atrodė tokie bejėgiai, ryto prieblandoje dūluojantys veidai - suglebę ir visiškai ramūs.

- Taip. Viena sargybinių taisyklių skelbia, kad niekada negalima palikti priešiškai nusiteikusio trolio gyvo. Daviau priesaiką šitaip elgtis. Sakiau - tau nereikėjo eiti.

Prireikė vos akimirkos, kol Tamenis kažką išsitraukė iš už diržo ir papurškė galinių durų vyrius. Kai duris pastūmė, šios atsidarė be jokio garso. Lorelė prisiminė Besę ir labai nenoromis nusekė paskui Tamenį. Bet Besė nejudėdama tysojo ant grindų. Vyrukas pritūpė šalia jos, ištraukė iš kaklo nedidukę strėlytę. Mergaitė prisiminė rudąjį šiaudą - dabar suprato, ką jis padarė.

- Ar ji negyva? - sušnabždėjo Lorelė.

Tamenis papurtė galvą.

- Tik miega. Mirtinos strėliukės daug didesnės ir ne taip greitai veikia. Pabaisa būtų dar pašokinėjusi ir sugriovusi visus planus, - Tamenis vėl užkišo ranką už diržo. Atsukęs mažą buteliuką atsiduso.

- Dėl šitų padarų visada gailiuosi. Jie per daug kvaili, kad suvoktų, ką daro. Ne ką kaltesni už tigrą ar liūtą, kurie persekioja grobį, bent jau iš pradžių. Tik tada, kai išmoksta žiauriai nekęsti fėjų, kai tampa paklusniais šeimininko nurodymų vykdytojais, pasidaro be galo pavojingi - tokie ir lieka.

Pakėlęs Besės akies voką įlašino porą geltono skysčio lašų.

- Nusibaigs po kelių minučių, - pareiškė dėdamas buteliuką atgal į krepšelį.

Atsisukęs į Lorelę Tamenis prikišo veidą taip arti, kad galėjo šnabždėti tiesiai jai į ausį.

- Nežinau, kur kitas padaras. Jei pavyks jį surasti ir netikėtai užklupti, bus lengva. Taigi, sek mane, bet nuo šiol - daugiau nė žodžio. Gerai?

Lorelė linktelėjo ir tikėjosi, kad jai pavyks eiti bent puse tiek tyliai, kaip Tamenis. Niekada anksčiau ji nesijautė nerangi - vaikščiodavo grakščiau nei bendraamžiai, tačiau palyginti su Tameniu pati sau atrodė nevikri kaip meška. Nenuleisdama akių nuo vyruko kojų ir žengdama tiksliai jo pėdomis, mergaitė įveikė laiptus daugiau ar mažiau tyliai.

Jiedu praėjo trejas praviras duris - viduje nieko nebuvo, tik paklodėmis uždangstyti baldai ir sūkuriais kylančios dulkės. Žvilgtelėjęs pro ketvirtąsias duris, Tamenis tuojau pat griebėsi diržo. Lorelė pastebėjo Barnio šešėlį, nutįsusį ant grindų nuo pro rytinį langą įspindusios saulės, kažkokiu būdu net šešėlio profilis neleido suklysti, kad tai tas pats vyras. Tamenis vėl išsitraukė ilgąjį šiaudą ir priklaupė. Sulaikęs kvapą rūpestingai nusitaikė. Menkas pūstelėjimas, ir strėliukė nulėkė.

Lorelė žiūrėjo akis įsmeigusi į šešėlį. Staigus judesys, trolis tyliai suurzgė. Slinko amžinybe tapusios sekundės, paskui šešėlio galva bumbtelėjo į stalą. Fėjų sargybinis parodė į žemę, kur prie sienos kiūtojo susigūžusi Lorelė, ir sušnibždėjo jai likti.

Šįkart mergaitė pakluso.

Tamenis paselino pirmyn ir kelias sekundes patupėjo susigūžęs už nejudančio trolio. Mergaitė stebėjo šešėlius - matė, kaip prie pabaisos galvos pakyla sargybinio rankos.

Žinodama, kas bus toliau, ji stipriai užmerkė akis ir rankomis užsidengė ausis. Tačiau garsas, kuris nuaidėjo vėliau, buvo ne trakštelėjimas, bet žemas bosas, atsimušęs j sieną mergaitei už nugaros.

- Nejau manei, kad pavyks tais kvailais fėjų triukais apmulkinti mane?

Lorelė atsimerkė ir šoko ten, kur vos prieš kelias sekundes dingo Tamenis. Barnio nematė, tačiau jos draugas kniūbsojo ant žemės šalia sienos ir spoksodamas į Barnį purtė galvą. Mergaitė matė, kaip ilgasis šešėlis metasi ant Tamenio, ir jau žiojosi rėkti, kad perspėtų fėjų sargybinį, tačiau šis jau buvo dingęs, o Barnis plojosi į sieną suskaldydamas tinką. Tamenis strykčiojo po visą kambarį, o Lorelė vis labiau spaudėsi prie sienos. Drebėjo visas namas, nes trolis vis puldinėjo vyruką, o šis nuolat išsisukdavo jam iš nagų. Sulaikiusi kvapą Lorelė žiūrėjo, kaip strykčioja jų šešėliai, ir baiminosi, kad bet kuriuo metu nors menkiausias garselis gali ją išduoti.

Sukriokęs galingu ilgų rankų mostu Barnis sugriebė Tamenį už krūtinės ir sviedė jį į pietinę sieną, tiesiai priešais duris, už kurių gūžėsi Lorelė. Toje vietoje, kur sargybinis atsitrenkė, gipsinė siena sueižėjo, o jis pats sudribo ant grindų. Mergaitė vylėsi, kad draugas pakils ir vėl stryktelės, tačiau Tamenio galva karojo nusvirusi j šoną, jis sunkiai gaudė orą.

- Taip geriau, - sududeno Barnis.

Lorelė skubiai įtraukė galvą atgal už kampo, bet tai jau nebuvo svarbu, nes atsukęs į ją nugarą viduryje kambario tarsi bokštas stūksojo trolis. Pasilenkęs apžiūrėjo Tamenį, paskui nusijuokė gergždžiančiu balsu.

- Tik pažiūrėk. Berniūkštis. Kūdikis. Ar tu iš viso toks jaunas gali būti sargybinis?

- Aš pakankamai suaugęs, - sušvokštė Tamenis nenuleisdamas nuo trolio piktų, beveik juodų akių žvilgsnio.

- Ir tave pasiuntė susitvarkyti su manimi? Jūs, fėjos, visada buvote kvailos.

Tamenis ištiesė koją, bet šįkart per lėtai. Barnis sugriebė jį už blauzdos ir suktelėjo pakeldamas vyruką nuo žemės, apsukdamas ratu ir vėl tėkšdamas jį į sieną taip stipriai, kad toji dar keliose vietose įskilo.

- Nenori gražiuoju - galima piktuoju, - sukriokė Barnis. - Tiesą sakant, man piktuoju patinka labiau.

Lorelė išpūtė akis matydama, kaip trolis išsitraukia iš už diržo pistoletą, nusitaiko į Tamenį ir paspaudžia gaiduką.

DVIDEŠIMT TREČIAS SKYRIUS

Kai kambaryje nuaidėjo šūvis, Lorelė mintyse šaižiai, kurtinamai sukliko, tačiau iš jos lūpų išsiveržė tik tylus inkštimas. Nosį užgniaužė parako kvapas, duslus šūksnis pasiekė ir mergaitės ausis. Atsimerkusi ji žvilgsniu surado Tamenį. Vyruko veidas buvo perkreiptas iš skausmo, o pro sukąstus dantis vis veržėsi dejonė. Žvelgdamas į trolį laikė susigriebęs už kojos, o pirštai buvo drėgni nuo besiveržiančių syvų.

Barnis vėl nusitaikė šautuvu, ir šįkart, kai kulka pervėrė kitą šlaunį, Tameniui nepavyko sulaikyti skausmingo šūksnio. Lorelė visa drebėjo - tas klyksmas, regis, skrodė kiaurai, smelkėsi iki kiekvienos simetriškos jos kūno ląstelės, draskė ir niokojo jas. Mergaitė pasislinko per žingsnį į priekį, ir Tamenis skubiai metė į ją žvilgsnį, kuriuo griežtai prisakė likti vietoje. Vos dirstelėjęs į mergaitę, tuojau vėl įsmeigė akis į trolį. Vyrukui ant kaktos sužvilgo prakaito lašai. Barnis garsiai barkštelėjo ginklą ant stalo ir žengė artyn.

- Tai ką - jau nepabėgi?

Tamenis spoksojo į virš jo palinkusį gremėzdišką trolį.

- Pasirodai čia tada, kai ketinu važiuoti pasirašyti dokumentų dėl žemės, kurioje yra jūsų nuostabieji vartai. Nesu toks kvailas, kad laikyčiau tai atsitiktinumu. Iš kur sužinojote?

Sučiaupęs lūpas Tamenis tylėjo.

Barnis paspyrė jo pėdą, ir vyrukas nesusivaldė - tyliai sudejavo.

- Kaip? - sušuko trolis.

Tamenis atkakliai tylėjo, o Lorelė nusistebėjo - kiek jai pavyks ištverti tokius vaizdus. Tamenio akys buvo tvirtai užmerktos, o kai jis atsimerkė, akimirką žvelgė tiesiai į mergaitę.

Lorelė suprato, ko draugas nori. Norėtų, kad ji laikytųsi pažado. Iš tiesų norėtų, kad ji nusigręžtų nuo jo, pati viena dumtų laiptais žemyn ir grįžtų perspėti Šerį.

Ji davė žodį.

Bet mergaitė suprato, kad šitaip pasielgti negalės. Negalės palikti Tamenio. Akimoju suvokė, kad veikiau mirs kartu nei paliks jį vieną pražūti.

Ir kaip tik tą akimirką Lorelės žvilgsnis užkliuvo už šautuvo.

Barnis buvo palikęs jį ant stalo ir visai nebekreipė dėmesio.

Prisimerkęs Tamenis sekė mergaitės žvilgsnį. Darsyk dėbtelėjęs į ją papurtė galvą tokiu nežymiu judesiu, kad Lorelė vos pastebėjo. Tada susiraukė ir sudejavo, nes Barnis vėl spyrė jam į koją.

- Kaip ?

Barnis atsitūpė priešais Tamenį. Lorelė žinojo, kad tai geriausia, kokia tik gali pasitaikyti proga. Stengdamasi pamėgdžioti miklius Tamenio žingsnius - matė jį taip lakstant visą rytą - mergaitė stryktelėjo pirmyn.

- Po dešimties sekundžių nutrauksiu tavo pėdą ir sulaužysiu visus kojos stiebelius.

Mergaitė sugniaužė šaltą plieninį vamzdį ir pamėgino prisiminti viską, ką jai prieš kelerius metus apie šaudymą aiškino tėtis. Sis ginklas buvo sunkus, kampuotas - atrodė beveik kaip juodas vandens pistoletas. Apžiūrinėjo jį, bet nerado nei saugiklio, nei gaiduko. Užsimerkė - tik sekundėlei, iš paskutiniųjų vylėsi, kad tai paprasčiausias šautuvas.

- Paskutinis šansas kalbėti, fėjų vaike. Vienas. Du...

- Trys, - vietoje Barnio šūktelėjo Lorelė taikydamasi jam j galvą.

Trolis sustingo.

- Stokis, - paliepė mergaitė laikydamasi atokiau, kad jos nepasiektų.

Barnis lėtai atsistojo ir truputį pasisuko į mergaitę.

- Prie sienos, - komandavo ši. - Pasitrauk nuo jo.

Barnis nusikvatojo.

- Tu ką - tikrai manai, kad mane nušausi? Šitokia nusmurgėlė...

Nuspaudusi gaiduką mergaitė net krūptelėjo ir vos nesuriko iš palengvėjimo, nes pastangas apvainikavo į sieną įsmigusi kulka. Pistoletą vėl nukreipė į trolį.

- Neblogai, - sumurmėjo šis ir atsitraukė perkelis žingsnius, vis sukdamasis, kad būtų veidu į mergaitę. Atpažinus jos veidą trolio akys išsiplėtė.

- Maniau, kad pribaigėme tave.

- Manyk iš naujo, - atrėžė Lorelė didžiuodamasi, kad balsas nedreba beveik kaip ir kojos.

- Ar mano vyrukai pamiršo... Palauk... Negali būti, - trolis įtariai traukė nosimi orą. - Tu... aš ne... - nutilęs jis atsisuko į Tamenį ir piktai sukikeno. - Dabar suprantu. Fėjos pradėjo pakišinėti vaikus. Persodina! - Barnis spoksojo žvilgsnį nudelbęs žemyn, į Tamenį, kalbėjo lyg niekur nieko: - Ir kada jūs, fėjos, suprasite, kad geriausios mintys šauna troliams ?

Lorelė dar sykį pykštelėjo j sieną, ir Barnis pašoko.

- Gana kalbų, - perspėjo jį mergaitė.

Jiedu nejudėdami stovėjo vienas priešais kitą. Barnis, regis, nė neabejojo, kad mergaitė jo nenušaus, lygiai tą patį mąstė ir ji. Tačiau negalėjo leisti troliui šitai suprasti.

Deja, buvo vienintelis būdas išsklaidyti abejones - išties nušauti Barnį. Pirštai ant pistoleto gaiduko prakaitavo, mergaitė kėlė ginklą, kol jo vamzdis visai užstojo trolio veidą.

Kol kas pajėgė tik tiek.

- Prisimink, ką tau pasakojau, Lorele, - labai tyliai prabilo Tamenis. - Tai jis įsakė nužudyti tave, jis apnuodijo tavo tėtį, jis apgaudinėjo tavo mamą... Ir vėl griebsis to paties, jei leisi jam pasprukti.

- Baik, pervertini mane, - šypsodamasis erzinosi Barnis.

Lorelė kelis sykius pratisai, švokščiamai atsikvėpė, bandė priversti pirštus susilenkti. Tačiau mergaitės rankos labai nežymiai nusviro, ir Barnio lūpų kampučius iškreipė šypsena.

- Taip ir maniau, kad nesugebėsi, - pašaipiai drėbė trolis. Paskui pritūpė ir šoko ant mergaitės.

Viskas, ką Lorelė spėjo pastebėti, tai buvo krauju pasruvusios, žudyti ištroškusios akys ir rankos išskėstais pirštais, panašesnės į naguotas letenas. Mergaitė nė nebejuto, ką turinti rankoje, pirštai patys susilenkė ir ausis apkurtino šūvio garsas. Barnis atšlijo, o kulka perskrodė jam petį. Surikusi Lorelė išmetė pistoletą.

Dejuodamas Tamenis pasislinko pirmyn, sugriebė nukritusį ginklą. Barnis iš skausmo kriokė, tačiau žvilgsnio neatplėšė nuo mergaitės.

- Palik ją ramybėje, Barni! - suklykė taikydamasis Tamenis.

Barnis vargiai teturėjo laiko svarstyti apie šautuvą, nutaikytą jam į galvą. Net kai fėjų sargybinis nuspaudė gaiduką, Barnis metėsi pro langą ir vos ne su visais rėmais tėškėsi žemyn. Tamenio paleista kulka jo nekliudžiusi smigo j sieną. Pribėgusi prie sulaužytos palangės, mergaitė dar spėjo pamatyti, kaip trolis skuodžia prie upės ir kruvinas jo kūnas dingsta už kalvos.

Tamenis trenkė pistoletą ant grindų. Parkritusi ant kelių Lorelė puolė jam j glėbį. Vyrukas sudejavo tiesiai jai į ausį, bet kai ji pabandė atsitraukti, stipriai priglaudė prie krūtinės.

- Niekada, niekada daugiau nedrįsk taip gąsdinti mane.

- Tai aš gąsdinau? - paprieštaravo mergaitė. - Juk ne mane pašovė! - apsivijusi rankomis jo kaklą drebėjo visu kūnu.

Išgirdusi ant laiptų žingsnius Lorelė staiga atsisuko. Tamenis ją pastūmė truputį į šalį ir griebęs ginklą nusitaikė tiesiai į duris.

Laiptų viršuje pasirodė išblyškęs Deivido veidas. Tamenis atsiduso, jo ranka atsipalaidavo, nusviro žemyn.

- Girdėjau šūvius, o paskui mačiau Barnį nubėgant, - drebančiu balsu tarė berniukas. - Ar jums nieko nenutiko?

- O švenčiausioji Hekate, nejau nė vienas judviejų nemokate paklusti nurodymams? - suniurzgė Tamenis.

- Pasirodo, ne, - abejingai atšovė Lorelė.

- Kas čia vyko ? - paklausė Deividas plačiai išpūtęs akis, dairydamasis po suniokotą kambarį.

- Pakalbėsime automobilyje. Greičiau, Deividai, Tameniui reikia pagalbos.

Pakišę rankas po fėjų sargybiniu, pakėlė jį nuo grindų. Tamenis tvardėsi, tačiau kiekvieną kartą, kai iš jo lūpų išsprūsdavo dejonė, susiraukdavo ir Lorelė. Draugai beveik vilkte nuvilko jį prie durų, tik staiga mergaitė sustojo.

- Palaukite, - tarstelėjo ji permesdama visą Tamenio svorį laikyti Deividui. Nuskubėjusi prie stalo pažvelgė į dokumentus. Viršutiniai lapai buvo nutaškyti smulkučiais kraujo lašeliais. „Trolio kraujas“, - susiraukusi pagalvojo mergaitė. Tačiau giliai atsidususi vis tiek prisivertė perversti popierius. Visus dokumentus, kuriuose buvo minima jos motina ar gimtųjų namų adresas, Lorelė pasigriebė su savimi.

- Eime, - paragino vėl palindusi Tameniui po ranka.

Pro mirusių trolių kūnus trijulė nukėblino tylėdami.

Saulė jau kaip reikiant spigino, bet Lorelė tikėjosi, kad niekas nepastebės jų tempiant akivaizdžiai sužeistą žmogų į automobilį. Po kiek laiko ji net susirūpino, ar niekas, be Deivido, neišgirdo šūvių. Dairydamasi šen ir ten po gatvę, į kitus apgriuvusius ir apšiurusius pastatus, mergaitė pagalvojo, kad vargu ar tai svarbu. Rajonas atrodė panašus j tokį, kur šūviai - kasdienybė.

Deividas paguldė Tamenį ant galinės sėdynės, pabandė įtaisyti jį patogiau, tačiau šis nustūmė jo rankas.

- Vežk mane pas Šerį. Greičiau.

Deividas laikė priekines dureles atidarytas - laukė Lorelės, bet ši tik papurtė galvą ir nė nežvilgtelėjusi į draugą įsitaisė gale, greta Tamenio.

Mergaitė padėjo ant kelių Tamenio galvą ir krūtinę, o šis prigludo prie jos kaip vaikas ir kiekvieną kartą Deividui važiuojant per kokį grumstą sudejuodavo. Veidas buvo išblyškęs, o juodi plaukai sulipę nuo prakaito. Mergaitė bandė prikalbinti Tamenį atsimerkti, tačiau šis nė neketino. Kvėpavimas darėsi vis švokščiantesnis, tad mergaitė pakėlė akis į Deividą, kuris vis dirsčiojo į ją galinio vaizdo veidrodėlyje.

- Gal galėtume važiuoti greičiau? - paprašė jo.

Deividas papūtė lūpas ir papurtė galvą.

- Negaliu šitaip lėkti, Lorele. Per daug pavojinga. Kaip manai, ką pasakytų policininkas, jei mus sustabdęs pamatytų Tamenį? - atsakė jis. Pažvelgęs į Lorelės akis veidrodėlyje pridūrė: - Važiuoju taip greitai, kiek tik drįstu - pažadu tau.

Mergaitės akys sublizgo nuo ašarų, bet ji linktelėjo ir pabandė nekreipti dėmesio, kad Tamenis vis silpniau spaudžia jai ranką.

Kelias buvo beveik tuščias, bet kiekvieną kartą Kreščento mieste, paskui Klamate prasilenkiant su kokiu retkarčiais pralekiančiu automobiliu mergaitė sulaikydavo kvapą. Vienas vairuotojas netgi pažiūrėjo j mergaitę, o ji tuojau susirūpino - ar tie akiniai nuo saulės neslepia skirtingos spalvos akių. Kaip tik tuomet, kai ji jau neabejojo, kad tai jų persekioti pasiųstas trolis, vyras nusigręžė ir pasuko į šoninę gatvelę.

Galop akiratyje pasirodė įvažiavimas į gimtuosius namus, ir Deividas išsuko iš greitkelio. Neasfaltuotas keliukas buvo duobėtas, tačiau Tamenis nedejavo netgi tada, kai automobilis šokčiojo provėžose. Kai Deividas pasiekė keliuko galą ir pasuko į parką, Lorelei užgniaužė gerklę.

- Prašau, paskubėk, Deividai, - pašnibždomis maldavo mergaitė.

Apibėgęs automobilį berniukas padėjo fėjų sargybiniui išlipti. Jiedu su Lorele nutempė Tamenį pažįstamu takeliu tolyn pro senuosius namus. Vos tik jie pasiekė medžius, iš graudulio drebančiu balsu Lorelė ėmė šaukti:

- Šeri! Šeri! Mums reikia tavo pagalbos.

Beveik akimoju Šeris atsirado ant takelio - šastelėjo iš už medžio. Jei ir buvo išsigandęs, tai jo veide to nebuvo matyti.

- Paimsiu jį, - ramiai pasakė. Paėmęs Tamenį iš Lorelės ir Deivido rankų švelniai užsimetė jį ant pečių.

- Tau toliau eiti negalima, - perspėjo Deividą Šeris. - Ne šiandien.

Berniukas suraukė kaktą, pažvelgė į Lorelę. Ši apsikabino jį.

- Nepyk, - sušnibždėjo ir nusisuko.

- Juk tu grįši, tiesa? - griebė mergaitę už rankos Deividas.

- Pažadu, - linktelėjo Lorelė ir ištraukusi ranką nuskubėjo takeliu paskui nešamą bejausmį Tamenio kūną.

Vos tik Deividas dingo iš akių, ant takelio pasirodžiusios kitos fėjos puolė padėti nešti Tamenį - tarsi kokios neįtikėtinai gražių vyrų eitynės, kai kurie jų netgi vilkėjo slepiamosios spalvos šarvus. Kiekvienos fėjos pasirodymas leisdavo Lorelei pasijusti vis geriau. Tamenis dabar ne vienas - fėjos ras būdą, kaip padaryti, kad viskas būtų gerai. Ji turi tuo tikėti. Būrys nešėsi Tamenį vingiuotu taku, kuris atrodė keistai nepažįstamas, o paskui sustojo prie seno medžio, kuris net ir vėsų vėlų rudenį dar nebuvo pakeitęs lapų spalvos.

Kelios fėjos paeiliui glaudė delnus prie negilios drevės ant medžio kamieno. Galop Šeris pakėlė suglebusią Tamenio ranką ir padėjo jo delną ant medžio. Kelias sekundes nė vienas nejudėjo, regis, niekas nevyko. Paskui medis pradėjo svyruoti, ir Lorelė net aiktelėjo iš nuostabos, kai prie jo šaknų atsivėrė plyšys. Anga vis plėtėsi, didėjo, stūmė kamieną tolyn, lenkė jį kaip kokią arką. Oras kibirkščiavo, mirgėjo, galop tapo visai neįmanoma žiūrėti. Paskui žybtelėjo akinama šviesa, Lorelei teko net prisimerkti. Kol užsimerkė ir vėl atsimerkė praėjo vos akimirka, bet švytintis oras virto auksiniais vartais, apsipylusiais baltais žiedais, mirgančiais nuo milijonų žėrinčių brangakmenių.

- Ar tai Avalono vartai? - vos drįsdama kvėptelėti Lorelė paklausė Šerio.

Šeris teikėsi vos dirstelėti į mergaitę.

- Užtverkit jai kelią. Ateina Džeimisonas.

Mergaitei prieš nosį susikryžiavo ietys - ji suprato, kad

spėjo žengti kelis žingsnius į priekį. Buvo beveik priblokšta, kaip troško prasiveržti pro ietis ir bėgti pro spindinčius vartus, tačiau prisivertė likti ten, kur stovėjusi. Vartai judėjo - šiek tiek sūpavosi arkoje, o visos fėjos atsitraukusios padarė vietos. Likusi už iečių Lorelė ne kažin ką tematė, tačiau jai pavyko pastebėti smaragdo žalumo medį, sidabriškai žydrą dangų ir tarsi deimantus tviskančius saulės spindulius. Stiprus šviežiai sujudintos žemės ir dar kažkoks keistas aštrus kvapas apsvaigino mergaitę. Kitapus tviskančių vartų laukė baltaplaukis, ilgu, iki žemės besidriekiančiu sidabriniu rūbu vilkintis vyras. Lorelė negalėjo atplėšti akių nuo jo, o šis nužingsniavo ir atsistojo šalia Tamenio. Perbraukęs pirštu vyruko veidą, atsisuko j kelias kitas fėjas, nešančias minkštus baltus neštuvus.

- Greitai paimkite, - paragino jas baltaplaukis. - Jis jau gęsta.

Tamenį perkėlė ant neštuvų. Lorelė bejėgiškai žvelgė, kaip jį neša į spindinčią, nuo vartų sklindančią šviesą. Turėjo tikėti, kad jam viskas bus gerai, kad vėl jį pamatys. Iš ties juk niekas negali patekti į tokį stebuklingą pasaulį ir nepasveikti.

Kai mergaitė pakėlė akis, senoji fėja stebeilijo į ją.

- Spėju, tai ji, - tarė baltaplaukis. Balsas skambėjo taip muzikaliai, maloniai, lyg būtų ne iš šio pasaulio. Artinosi prie mergaitės tarsi sklęstų oru, o veidas, į kurį pažvelgė, buvo nuostabaus grožio. Vyras tarsi švytėjo, žydros akys žvelgė švelniai, o aplink jas besidriekiančios raukšlelės buvo ne išvagojusios veidą voratinkliu, kaip ant Madės veido, o įsirėžusios tiksliai ir lygiai, tarsi būtų rūpestingai suklostytos. Vyras meiliai nusišypsojo Lorelei, ir paskutinių dvidešimt keturių valandų skausmas ištirpo.

- Tu buvai labai drąsi, - tarė Džeimisonas tuo pačiu saldžiu angelišku balsu. - Nemanėme, kad tavęs taip greitai prireiks. Bet niekada nebūna, kad viskas vyktų pagal planą, tiesa?

Mergaitė papurtė galvą ir atsisukusi dirstelėjo pro vartus, kur buvo matyti tik Tamenio viršugalvis.

- Ar jam... ar jis... pasveiks?

- Nesijaudink. Tamenis visada buvo stipresnis nei atrodo. Tu nė nenumanai. Mes juo gerai pasirūpinsime, - vyras uždėjo ranką mergaitei ant peties, paragino eiti nepažįstamu takeliu.

- Ar eisi su manimi?

Lorelė negalėjo atitraukti akių nuo vartų į Avaloną, bet nė negalvodama pratarė:

- Žinoma.

Tylėdami žingsniavo kelias minutes, paskui Džeimisonas pakvietė mergaitę prisėsti ant nuvirtusio stuobrio. Pats prisėdo šalia, jų pečiai beveik lietėsi.

- Papasakok apie trolius, - paprašė baltaplaukis. - Panašu, kad turėjote bėdų.

Lorelė linktelėjo ir papasakojo, koks apdairus ir drąsus buvo Tamenis. Kai ji nupasakojo, kaip Tamenis net ir pašautas atsisakė kalbėti, Džeimisono akys pagarbiai žybtelėjo. Neplanavo pasakoti apie save, bet nejučia leptelėjo ir apie tai, kaip laikė šautuvą ir negalėjo prisiversti nudėti pabaisos, kol gyvybei negrėsė pavojus. Net ir tada iššovė tarsi netyčia.

- Tai trolis paspruko? - visiškai nekaltindamas pasiteiravo fėjų vyresnysis.

Lorelė linktelėjo.

- Supranti, tai ne tavo kaltė. Tamenis - apmokytas sargybinis, labai rimtai žiūri j savo darbą. O tu - tu gimei gydyti, o ne žudyti. Manau, būčiau labai nusivylęs, jei būtum galėjusi nužudyti ką nors, netgi trolį.

- Bet dabar jis žino. Suprato, kas esu, - Džeimisonas linktelėjo.

- Ir žino, kur tu gyveni. Turi būti budri. Dėl tėvų ir savo pačios labui. Skiriu tave jų saugotoja. Tik tu žinai paslaptis, kurios gali išsaugoti jų gyvybes.

Lorelė prisiminė ligoninės lovoje gulintį tėtį - gali būti, kad kaip tik dabar jis išleidžia paskutinį atodūsį.

- Mano tėtis miršta, o po kelių dienų liksime tik mudvi su mama. Negaliu būti tokia, kokia tikitės mane būsiant, - drebančiu balsu prisipažino mergaitė. Užsidengusi veidą delnais mergaitė pasidavė nevilčiai.

Fėjų senolio rankos tuojau pat apglėbė mergaitę, priglaudė, o jos veidas paniro į vyro rūbą lyg į minkščiausias plunksnas.

- Nepamiršk, kad esi viena mūsų, - sušnibždėjo mergaitei j ausį. - Esame čia, kad padėtume tau kuo tik galėdami. Naudotis mūsų pagalba turi visas teises - tai tavo palikimas. - Kyštelėjęs ranką j drabužio klostes, Džeimisonas ištraukė nediduką tviskantį buteliuką, pilną tamsiai mėlyno skysčio. - Nelaimės atvejui, - paaiškino duodamas. - Tai labai retas eliksyras, kurį seniai seniai pagamino viena rudens fėja. Dabar labai retai gaminame vaistus, kurie galėtų pagydyti žmones, bet dabar tau jų reikia, o gal prireiks ir ateityje. Dviejų lašų į burną turėtų pakakti.

Lorelei tiesiant rankas prie mažučio buteliuko, jos drebėjo. Džeimisonas padėjo jai ant delno buteliuką, uždengė jį savuoju delnu.

- Saugok kaip savo akį, - perspėjo. - Nežinau, ar yra dar viena rudens fėja, pakankamai stipri, kad pagamintų panašų vaistą. Bent jau kol kas.

Lorelė linktelėjo.

- Norėtume tau padėti dar kuo nors, bet, - vyras iškėlė ilgą pirštą aukštyn, - yra viena sąlyga.

- Ką tik pasakysite, - ryžtingai atsakė Lorelė. - Viską padarysiu.

- Sąlygą teks įvykdyti ne tau. Štai, - atgniaužė delną, ant kurio gulėjo beveik golfo kamuoliuko dydžio briaunotas tviskantis akmuo. - Norėčiau, kad pasiūlytum jį savo mamai, - vyras padėjo brangakmenį mergaitei ant delno, ši nustebusi įsispoksojo jį jį.

- Ar čia deimantas ?

- Taip, vaike. Tokio dydžio akmens užteks padengti visoms jūsų išlaidoms. Štai koks mūsų pasiūlymas. Žinai, jog buvai patikėta auginti žmonėms tik dėl tos priežasties, kad po jų mirties paveldėtum žemę. - Kai mergaitė linktelėjo, vyras tęsė toliau: - Pastarieji įvykiai parodė, kad tai labai svarbu, tad turime gauti tą žemę kuo greičiau. Šis brangakmenis yra tavo tėvams, jei jie sutiks perrašyti žemes tau, ir kuo greičiau, kai tik tavo tėčio sveikata leis tai padaryti. Kaip ir ką jiems pasakoti gali nutarti tik tu pati, - vyro balsas tapo labai griežtas. - Tu privalai perimti žemes, Lorele. O mes tikrai sumokėsime, kiek tik reikės, kad taip ir įvyktų.

Lorelė linktelėjo ir įsikišo deimantą į kišenę.

- Esu tikra, jog jie sutiks.

- Tikiuosi, esi teisi, - tarė Džeimisonas. - Turi paskubėti, Lorele. Dabar tavo tėčiui liko nebe dienos, vos kelios valandos.

- Ačiū, - sušnabždėjo mergaitė ir pakilo eiti.

- Tiesa, Lorele...

-Ką?

- Tikiuosi, greitai susitiksime. Labai greitai, - pridūrė vyras. Akys sužiburiavo, o lūpas nušvietė švelni, išmintinga šypsena.

DVIDEŠIMT KETVIRTAS SKYRIUS

Atrodė, kad skubant iš Oriko į Brukingsą, kai Lorelė laikė ant kelių gęstantį Tamenį, laikas tekėjo neįmanomai lėtai. Tačiau likus tik su Deividu, kišenėse turint dvi didžiausias, kokias tik mergaitė galėjo įsivaizduoti, brangenybes, mylia po mylios slinko dar lėčiau nei kada nors. Galvoje vis skambėjo fėjų senolio žodžiai. Jis sakė, kad tėčiui gyventi liko nebe dienos, o tik valandos. Sakė, kad valandos, pavartojo daugiskaitą, bet ką tai reiškia? Ir kiek laiko liko iki minutės, kai jau bus per vėlu? Lorelė vis traukė iš kišenės buteliuką, palaikydavo delne ir vėl kišdavo jį atgal nežinodama, kaip jį saugiau laikyti. Galop paliko buteliuką kišenėje, bent jau dėl to, kad Deividas neuždavinėtų klausimų, į kuriuos ji atsakyti negalėjo.

Kol kas jis neklausinėjo. Apkabinęs draugę tyliai atidarė automobilio dureles ir pasitikslino:

„

Į ligoninę?“ Paskui nepratarė nė žodžio. Mergaitė buvo labai dėkinga už tą tylą. Dar nebuvo apsisprendusi, ką galimajam pasakoti, o ko - ne. Prieš kelias savaites buvo prižadėjusi papasakoti viską apie Tamenį, nutylėti nebent kokią nors fėjų paslaptį. Tačiau net pati nesitikėjo, kad jai bus patikėtos tokios svarbios detalės.

Dabar ji žino. Žino, kur yra vartai. Dėl priėjimo prie tų vartų ją ir žmones, kuriuos ji myli, nudėtų bet kuris trolis. Gal papasakojusi Deividui tik įstumtų jį į dar didesnį pavojų?

Galop berniukas įvažiavo į ligoninės automobilių stovėjimo aikštelę ir pažvelgė į aukštą pilką pastatą.

- Ar norėtum, kad eičiau kartu?

- Mes abu atrodom baisiai, - papurtė galvą mergaitė. - Jei eisiu viena, gal nepatrauksiu tiek daug dėmesio, - paaiškino, bet pati sau pagalvojo: „Kažin“.

- Tada pasiliksiu, paskambinsiu savo mamai, - nusprendė Deividas. Kiek padvejojęs uždėjo delną mergaitei ant rankos. - Man reikia grįžti į Kreščento miestą, turiu kelias valandas - kai paskambinsiu, mama sprogs iš pasiutimo. Pasiuntė man telefonu bent dvidešimt žinučių. Bet jei ko nors reikės... - berniukas nutilo, gūžtelėjo pečiais. - Žinai, kur mane rasti.

- Tuojau nusileisiu atsisveikinti. Bet dabar turiu tuojau pat skubėti pas tėtį.

- Fėjos tau davė kokių nors vaistų, galinčių išgelbėti tėtį, tiesa?

Lorelės akys sužvilgo nuo ašarų.

- Jei dar ne per vėlu.

- Tada eik... Palauksiu.

Prieš atidarydama automobilio dureles, mergaitė pasilenkė, apkabino draugą, o paskui nuskubėjo prie ligoninės įėjimo.

Lorelė kiek galėdama vengė pašalinių žvilgsnių. Jos palaidinukė buvo dėmėta nuo Četko upės dumblo, o švarką, kad prisidengtų, pamiršo paimti iš Deivido. Galų gale jos plaukai buvo susivėlę, virš dešinio kelio džinsuose žiojėjo skylė, o ant kojų avėjo keistus, nematytus mokasinus.

Upė bent jau nuplovė nuo marškinėlių Deivido kraują, o jai ant veido nesipuikavo gausybė mėlynių, kuo nebūtų galėjęs pasidžiaugti Deividas. Bent jau nematyti sumušimų, liesdama skaudžią vietą ant skruosto pasidžiaugė mergaitė.

Jai pavyko pasiekti tėčio palatą niekam beveik nė ne- užkalbinus, nors sulaukė kelių tiriamų žvilgsnių. Prieš pabelsdama ir atidarydama duris, mergaitė giliai atsikvėpė. Dirstelėjusi už užuolaidos išvydo mamą - ši miegojo nusvarinusi galvą tėčiui ant šlaunies. Kambaryje sklido tie patys pažįstami garsai: tėčio širdies plakimus skaičiuojantys pyptelėjimai monitoriuje, tylus į nosį per vamzdelį pučiamo deguonies šnypštimas ir kraujo spaudimą matuojančio aparato dūzgimas. Tačiau kitaip nei per pastarąsias tris savaites, šie garsai ne baugino, o sukėlė palengvėjimą. Tėtis dar gyvas, nesvarbu, kad gyvybė kabo ant plauko.

Mama tučtuojau atsimerkė.

- Lorelė? Lorele! - pašokusi pribėgo prie dukters, apkabino ją. - Kur buvai ? Kaip išsigandau, kai vakar vakare negrįžai. Pagalvojau... net nežinau, ką pagalvojau. Milijonai siaubingų minčių vijo viena kitą. - Mama pakratė Lorelę suėmusi už pečių. - Jei nebūčiau tokia laiminga, kad atsiradai, gautum namų areštą kokiam mėnesiui. - Atšlijusi mama nužvelgė dukrą. - Kas tau nutiko? Atrodai baisiai.

Lorelė vėl krito mamai į glėbį - ten, kur jau niekada nesitikėjo patekti, kai murkdėsi murzino Četko upės vandens spąstuose.

- Buvo ilga naktis, - tarė drebančiu balsu, nes ašaros kėsinosi pasipilti iš akių.

Mama spaudė prie savęs mergaitę, o Lorelė per petį pažvelgė į tėtį. Jis pragulėjo ligoninės lovoje taip ilgai, kad atrodė labai keista įsivaizduoti jį pakylantį ir lipantį iš jos. Lorelė atšlijo nuo mamos.

- Turiu kai ką tėčiui. - Nusijuokusi pridūrė: - Ir kai ką tau. Juk iš kelionės niekada negrįžtama be lauktuvių, tiesa?

Mama pažiūrėjo į dukrą labai keistai, nes ši vis kikeno.

Apėjusi tėčio lovą iš kitos pusės, pristūmė jam prie galvos kėdę su ratukais.

- Nieko neleisk vidun, - perspėjo mamą ir išsitraukė iš kišenės mažą buteliuką.

- Lorele, kas čia...

- Viskas gerai, mama. Nuo tų vaistų jis pasijus geriau, - mergaitė atsuko buteliuko kamštelį ir įtraukė truputį brangiojo skysčio į pipetę. Labai rūpestingai pasilenkusi virš tėčio įspaudė du stebuklingus mėlynai tviskančius lašus jam į burną. Paskui žiūrėdama į jo išblyškusį veidą įvarvino dar vieną lašą. Dėl viso pikto. Pažvelgė į mamą.

-Jam viskas bus gerai.

Mergaitės mama net išsižiojusi stebėjo dukrą.

- Iš kur gavai tuos vaistus?

Lorelė žvilgtelėjo į mamą, išspaudė pavargusią šypsenėlę.

- Tu nieko neklausi apie savo dovaną, - pastebėjo vengdama atsakyti į klausimą.

Mama sudribo į fotelį šalia lovos, o Lorelė prisitraukė kėdę ir prisėdo šalia jos. Kelias sekundes patylėjo - nežinojo, kuo ko pradėti. Nuo ko reikėtų pradėti pasakoti tokią užsitęsusią istoriją? Pažvelgusi į laikrodį mergaitė atsikrenkštė.

- Ponas Barnis šį rytą nepasirodys.

Mama pasilenkė, tarsi norėjo kažką sakyti, tačiau mergaitė neleido jai prasižioti ir pasakojo toliau:

- Mama, jis niekada nepasirodys. Tikiuosi, daugiau niekada jo nepamatysi. Jis ne tas, kuo jį laikai.

Mamos veidas išbalo.

- Bet... bet žemė, pinigai, aš nežinau, kaip... - balsas nutilo ir skruostais ėmė riedėti ašaros.

Lorelė ištiesė ranką, uždėjo ją ant mamos rankos.

- Viskas bus gerai, mama. Viskas bus gerai.

- Bet, Lorele, juk kalbėjomės apie tai. Nėra kito būdo.

Mergaitė ištraukė iš kišenės deimantą ir ištiesė jj ant

delno.

- Yra kitas būdas.

Mamos akys vangiai dėbčiojo tai į deimantą, tai j Lorelės veidą.

- Kur jį gavai ? - paklausė griežtu balsu, neatitraukdama žvilgsnio nuo švytinčio brangakmenio.

- Manęs paprašė pateikti pasiūlymą.

- Lorele, tu mane gąsdini, - kiek drebančiu balsu prisipažino mama.

- Ne, ne. Nebijok. Viskas gerai. Tai tik... - mergaitė rinko žodžius, - kai kas nori, kad žemė liktų mūsų šeimos nuosavybė. Kad aš būčiau jos savininkė. Tie žmonės norėtų duoti deimantą mainais už žemės dokumentų perrašymą mano vardu.

Mama ilgai tylėjo ir spoksojo į dukrą.

- Tavo vardu?

Lorelė linktelėjo.

- Mainais j šitą? - mama parodė brangakmenį.

- Būtent.

- Ir išgelbėti tėtį ?

-

Taip.

-

Nesuprantu.

Lorelė taip pat žvelgė į deimantą. Visą kelią iš Brukingso į Oriką ji niekaip negalėjo nuspręsti, ką norėtų pasakyti mamai. O štai dabar atėjo metas kalbėti, ir ji vis nežino, kaip prabilti.

- Mama? Aš... aš ne tokia kaip tu.

- Kaip suprasti - „ne tokia, kaip tu“?

Atsistojusi mergaitė nužingsniavo per visą palatą prie durų. Uždarė jas, pamanė, kad gerai būtų spyna. Neskubėdama grįžo atgal prie mamos.

- Ar niekada nesistebėjai, kodėl esu kitokia?

- Tu ne kitokia. Esi nuostabi, labai graži. Nežinau, kodėl staiga tuo suabejojai.

- Valgau keistai.

- Bet visada buvai sveika. Ir...

- Neturiu pulso.

- Ar aš gerai išgirdau?

- Nekraujuoju.

- Lorele, tai tik...

- Ne, mama. Kada paskutinį kartą buvau įsipjovusi? Kada matei, kad man bėgtų kraujas? - mergaitė kalbėjo vis garsiau.

- Aš... aš... - staiga sumišusi mama apsižvalgė aplinkui. - Neatsimenu, - prisipažino silpnu balseliu.

Ir tada viskas, viskas Lorelei paaiškėjo.

- Neprisimeni, - tyliai pakartojo ji. - Žinoma, neprisimeni... -Jie neleido mamai prisiminti daugybės nutikimų, kurie būtų sukėlę įtarimus. Šimtus kartų, kai vyko kas nors per daug keista. Lorelei staiga pasidarė silpna.

- Ak, mama, man taip gaila.

- Lorele, kai įžengei į palatą, nuo to laiko dar nesupratau nė vieno tavo pasakyto žodžio.

- Sara... - jas abi privertė atsisukti gergždžiantis silpnas balsas.

- Markai! Markai, tu pabudai! - sušuko mama, pamiršusi, kokia sumišusi ką tik buvo. Ji ir Lorelė stovėjo abipus tėčio lovos, stvarstė jam už rankų, o šis vangiai markstėsi.

Pamažu tėtis pradėjo aiškiau matyti, žvilgsnis aplakstė palatą, pastebėjo galybes medicininių aparatų, pypsinčių ir dūzgiančių aplinkui.

- Kur, po galais, esu? - paklausė tėtis niūriu balsu.

Kai persirengusi švariais mamos marškinėliais Lorelė išėjo į lauką, į automobilių stovėjimo aikštelę, Deividas, atsisėdęs ant bagažinės dangčio, jau laukė.

- Ar viskas gerai? - tyliai pasiteiravo.

- Taip. Ar bent jau bus taip, - nusišypsojo Lorelė.

- Ar tėtis pakilo?

Lorelė švelniai nusišypsojo ir linktelėjo.

- Dar tik kapstosi iš ligos, nes veikia visi tie nuskausminamieji ir migdomieji, kurių pripumpavo, bet vos tie vaistai nustos veikę, galės kilti iš lovos, - mergaitė užsiropštė ant bagažinės dangčio šalia draugo, šis apkabino ją ranka. Mergaitė padėjo galvą jam ant peties.

- Kaip tavo mama reagavo? - paklausė ji.

Deividas nusijuokė.

- Gana neblogai, tik reikia nepamiršti, kad melavau net susiriesdamas. Pasakiau, kad palikau telefoną per naktį automobilyje, o miegojome tėčio palatoje. - Berniukas pažvelgė į nediduką telefoną delne. - Na, bet jau pusė to, ką pasakiau, yra tiesa.

Lorelė užvertė akis aukštyn.

- Mama atskaitė man moralą, išvadino neatsakingu, bet automobilio neatims, nebaus. Spėju, čia reikėtų dėkoti tau. Ji žino, kad padedu tau.

- Aha, - atsidususi pritarė mergaitė. Deivido mama niekada nesužinos nė pusės teisybės.

- Tik nežinau, ką ji darys, kai pamatys šitą, - pasakė Deividas rodydamas didžiulę mėlynę ant veido, - ir šitą, - pridūrė žiūrėdamas j žaizdą ant rankos. - Tiesą pasakius, bala žino, kas ten galėjo būti toje upėje - gal reikėtų eiti pasiskiepyti nuo stabligės. Gal žaizdą susiūti, - berniukas nelinksmai nusijuokė. - Spėju, tau teks kažką sugalvoti, kaip paaiškinti tuos sužeidimus.

Lorelė kelias sekundes spoksojo j plačią, raudoną žaizdą, paskui apsisprendė. Jei Deividas šito nenusipelnė, tai kas tada nusipelnė ? Išsitraukusi iš kišenės stebuklingų vaistų buteliuką, atsuko

jį.

- Ką darai? - susidomėjo Deividas.

- Ša, - sušnibždėjo mergaitė pasukdama draugo galvą, kad galėtų pasiekti skruostą. Užsilašinusi ant piršto skysčio lašą patrynė vis ryškėjančią mėlynę. - Gali peršėti, - perspėjo ir ant žaizdos užlašino kitą lašą.

Kol mergaitė įsikišo buteliuką į kišenę, mėlynės jau beveik nebuvo matyti, o Deividas išsižiojęs spoksojo, kaip žaizda tiesiog akyse keičiasi - nuo ryškiai raudonos iki švelniai rausvos spalvos. Jei taip ir toliau, po kelių minučių neliks nė rando.

- Ar šito davei tėčiui? - paklausė berniukas vis dar spoksodamas į nykstančią žaizdą.

Lorelė linktelėjo.

Deividas nusišypsojo.

- Tai jis tuojau bus sveikas kaip ridikas. Kas yra labai gerai, - vaidindamas įsižeidusį pareiškė Deividas. - Jau pavargau vergauti tau tame knygyne. Zinai, ir aš turiu teises, - juokdamasis pridūrė, kai Lorelė juokais vožtelėjo jam per petį. Laikė mergaitę sugriebęs už riešų, kol ši pasidavė, o tada stojo nemaloni tyla.

- Kada grįši? - paklausė Deividas.

Lorelė gūžtelėjo.

- Nemanau, kad tėtis dar užsibūtų ligoninėje. Gal jį išleis šį savaitgalį.

- Ar esi tikra, kad nuo tų vaistų jis visiškai pasveiks?

- Neabejoju.

Žiūrėdamas j savo sveikutėlę ranką Deividas nusišypsojo.

- Zinai, ir aš nė kiek neabejoju. - Kiek patylėjęs pasiteiravo: - Ką pasakojai savo mamai ?

Lorelė atsiduso.

- Pradėjau pasakoti teisybę, bet tada pabudo tėtis. Turėsiu jai ką nors pasakyti. Tik dar neapsisprendžiau, ką.

- Manau, geriausias pasirinkimas būtų tiesa. Ne, ne apie viską. Gal nutarsi praleisti tuos įvykius su troliais ir apie tai, kad tėvai namuose priiminėjo pabaisą žudiką.

Lorelė linktelėjo.

- Bet tėvai turi žinoti tiesą apie tave. Neturėtum slapstytis savo namuose.

Jųdviejų pirštai susipynė, berniukas paspaudė Lorelei ranką.

- Fėjos, troliai... Kas dar yra tokio, kuo niekada netikėjau. Pasirodo, dar stebuklingi vaistai. Beje, ačiū.

- Tu nusipelnei, - atsakė Lorelė. - Per mane daug prisikentėjai. Turiu galvoje ne tik nugalėtą trolį.

- Žinojau, kas laukia, kai įsipainiojau į šį reikalą, - gūžtelėjo Deividas. - Na, gal ne viską žinojau, bet juk mačiau, kad esi kitokia. Kai tik išvydau tave pirmą kartą, supratau, kad esi tokia... ypatinga, - perbraukė mergaitės skruostą pirštu. - Ir buvau teisus.

- Ypatinga? - pasišaipė Lorelė. - Tai tu šitaip vadini?

- Taip, - laikėsi savo Deividas. - Šitaip ir vadinu. - Kiek patylėjęs paėmė mergaitę už rankos, suėmė abiem savo delnais. Kurį laiką vėl tylėdamas žvelgė j ją, o paskui pakėlė ranką jai prie skruosto, prisitraukė ją kiek arčiau. Mergaitė nesipriešino, kai Deivido lūpos prigludo prie josios - bučinys buvo lengvas lyg vėjelis. Atsitraukęs Deividas pažvelgė j mergaitę.

Lorelė tylėjo, nepasilenkė prisiglausti. Jei Deividas, kai viskas šitaip pasisuko, ketina ir toliau dalyvauti visuose jos gyvenimo įvykiuose, tai turi būti jo sprendimas. Ji žino, ko norėtų, bet tai jau liečia ne vien tik ją.

Kiek padvejojęs berniukas prisitraukė mergaitę dar arčiau ir vėl pabučiavo. Lorelė vos neatsiduso iš palengvėjimo, kai Deivido rankos apsivijo jos liemenį. Jo lūpos buvo tokios minkštos, šiltos ir švelnios - kaip ir jis pats.

Pabučiavęs mergaitę, Deividas atsistojo priešais ją, suėmė abi rankas. Nė vienas nekalbėjo. Nereikėjo nieko sakyti. Lorelė nusišypsojo, perbraukė pirštu per skruostą, paskui nuslydo nuo automobilio bagažinės dangčio.

Deividas atsisėdo į vairuotojo vietą, bet akių vis nenuleido nuo Lorelės. Žvelgdama, kaip automobilis išrieda iš stovėjimo aikštelės ir tyliai nutolsta atgal į 101 gatvę, atgal j normalų gyvenimą, mergaitė mojo ranka.

DVIDEŠIMT PENKTAS SKYRIUS

- Ar tikrai nenori, kad keliaučiau kartu? - paklausė Lorelės mama pasukusi į ilgą, duobėtą namo link vedantį keliuką.

- Jei tu būsi, jie gali nesirodyti, - paaiškino mergaitė. - Man viskas bus gerai, - nusišypsojo žvelgdama į medžių tankynę. - Nemanau, kad kokiame kitame žemės kampelyje būčiau saugesnė.

Pastarąsias tris dienas praleido įtikinėdama tėvus, kad ji yra fėja„o beveik visą šį rytą, kad jiems reikėtų priimti fėjų pasiūlymą. Ir nors tėvai buvo nusiteikę nepatikliai, jų bandymas priešintis pateiktam planui atrodė visai nereikšmingas, palyginti su faktu, kad fėjos išgelbėjo tėčio gyvybę. Paveikė dar ir pradinis neapdoroto deimanto įvertinimas, kurio metu buvo paskaičiuota, kad brangakmenis vertas beveik aštuonių šimtų tūkstančių dolerių.

Lorelė pasilenkusi apkabino mamą.

-Juk tu grįši, tiesa? - paklausė ši.

Prisiminusi, kad ir Deividas klausė to paties, mergaitė nusišypsojo.

- Taip, mama, grįšiu.

Lorelė žengė iš automobilio į šaltą gaivų orą. Dangus buvo apsiblausęs, paskendęs pilkuose debesyse, iš kurių grasinosi prapliupti lietus, tačiau Lorelė nenorėjo to priimti už blogą ženklą.

- Tai tik žiemiškas oras, - murmėjo sau po nosimi. Tačiau spaudė prie krūtinės maišelį su minkštais bateliais, tarsi tie būtų galėję apsaugoti ją nuo blogų naujienų, laukiančių jos tame miške.

Negali būti blogos naujienos, svarstė Lorelė. Negali! Žengusi į miško šešėlį nužingsniavo takeliu prie upės. Žinojo, kad ją turėtų supti fėjų sargybiniai, bet nesivargino pašaukti jų - nebuvo tikra, kad net pasitelkusi visą valią būtų išspaudusi bent garselį.

Pasiekusi srūvantį vandenį, padėjo maišelį ant akmens, ant kurio sėdėjo, kai pirmą kartą sutiko Tamenį. Prisėdo ant jo palaukti ir dabar. Paprasčiausiai palaukti.

- Sveika, Lorele.

Būtų pažinusi tą balsą bet kur, paskutines keturias paras jis persekiojo ją sapnuose. Ne, netiesa. Keturis mėnesius. Atsisukusi puolė į glėbį Tameniui, ir šio marškiniai tuojau sudrėko nuo mergaitės palengvėjimo ašarų.

- Mane galėtų ir dažniau pašauti, - pareiškė šis tvirtai apkabinęs Lorelę.

- Nė nebandyk, - pagrasino mergaitė skruostu lyg prilipusi prie sargybinio krūtinės. Jo marškiniai visada tokie švelnūs. Dabar ji nenorėjo pakelti veido nuo tos minkštos medžiagos, niekada. Tamenio rankos paniro jai į plaukus, glostė pečius, šluostė ašaras nuo smilkinio - rodos, spėjo visur vienu metu. Visą tą laiką švelniai murmėjo kažkokius Lorelei nesuprantamus žodžius, guodžiančius ją taip puikiai, lyg tai būtų burtažodžiai. Jai buvo visai nesvarbu, kad Tamenis vargiai mokėjo burti - jis pats jai buvo stebuklingas.

Kai mergaitė galop atsitraukė nuo Tamenio, nusijuokusi nusišluostė akis.

- Džiaugiuosi tave matydama, tikrai, labai džiaugiuosi. Ar tau viskas gerai? Praėjo tik keturios dienos.

Tamenis gūžtelėjo.

- Šiek tiek skauda ir čia esu tik tam, kad pasveikčiau, ne sargyboje. Bet žinojau, kad ateisi. Norėjau būti čia, kai pasirodysi, - pasilenkęs nubraukė, užkišo mergaitei už ausies plaukų sruogą.

- Aš... aš atnešiau šituos, - sulemeno mergaitė keldama maišelį su mokasinais. Būdama arti Tamenio nejučia imdavo drebėti.

Sargybinis papurtė galvą.

- Padariau juos tau.

- Kad nepamirščiau tavęs? - paklausė Lorelė, pirštais liesdama mažytį ant kaklo pakabintą žiedelį.

- Niekada negali būti per daug prisiminimų, - Tamenio žvilgsnis nuslydo į nedidukę proskyną. Atsikrenkštęs kalbėjo toliau: - Bet pirma apie reikalus. Man pavesta paklausti, kaip tau sekėsi pateikti mūsų pasiūlymą.

- Gana gerai, - beveik tokiu pat apsimestinai oficialiu tonu atsakė mergaitė. - Dokumentai bus pasirašyti kiek galima greičiau. Manau, tėvai ketina padaryti man kalėdinę dovaną.

Nusijuokęs Tamenis prisitraukė mergaitę arčiau.

- Eime iš čia, - pasakė. - Medžiai turi akis.

- Nemanau, kad tai medžiai, - pašaipiai leptelėjo Lorelė.

- Gal ir ne, - sukikeno Tamenis. - Eime tenai.

Paėmęs mergaitę už rankos nusivedė ją takeliu, kuris

vingiavo šen ir ten, atrodė, niekada nesibaigs.

- Ar tavo tėtis sveikas? - paklausė Tamenis spausdamas mergaitei ranką.

Si nusišypsojo.

- Paleidžia šiandien po pietų. Rytoj iš ankstyvo ryto ketina eiti j darbą, kuo žvaliausias, - mergaitė surimtėjo. - Todėl ir atvažiavau. Po kelių valandų išvykstame j Kreščentą. Aš... - ji nudelbė žvilgsnį į batus, - nežinau, kada grįšiu.

Tamenis atsisuko ir pažvelgė į mergaitę - akys buvo tarsi gilūs šuliniai, o kas jų gilybėje, Lorelė nesuprato.

- Tai atėjai atsisveikinti?

Jam ištarus garsiai, tie žodžiai nuskambėjo labai aštriai. Lorelė linktelėjo.

- Kol kas.

Tamenis basa koja paspyrė ant žemės gulinčius sudžiūvusius lapus.

- Ką tai reiškia? Kad renkiesi Deividą, o ne mane?

Lorelė važiavo j mišką ne pasikalbėti apie Deividą.

- Tameni, norėčiau, kad viskas būtų kitaip. Bet dabar negaliu gyventi jūsų pasaulyje. Turiu likti savajame. Ir ką turėčiau daryti - prašinėti mamos arba Deivido, kad kartais mane atvežtų čia pasimatyti su vaikinu?

Tamenis nusisuko, žengtelėjo kelis žingsnius, bet Lorelė prisivijo jj.

- Gal tau rašyti laiškus ar skambinti telefonu? Neturiu jokio pasirinkimo.

- Galėtum likti, - atrėžė Tamenis taip tyliai, kad mergaitė vos išgirdo.

- Likti?

- Galėtum gyventi čia... su manimi, - prakalbo vyrukas, nespėjus jai nė įsiterpti. - Žemės greitai priklausys tau. Tenai yra namas. Galėtum likti!

Malonios mintys apie gyvenimą su Tameniu ėmė suktis mergaitės galvoje, tačiau ji nustūmė jas šalin.

- Ne, Tami, negaliu.

- Jau gyvenai čia anksčiau. Ir viskas buvo gerai.

- Gerai? Kaip galėjo būti gerai? Mane nuolat stebėjote ir dar - girdėte mano tėvus atmintį panaikinančiais eliksyrais, tarsi tai būtų vanduo!

Tamenis įsispoksojo į žemę.

- Supratai šitai?

- Tai vienintelis logiškas paaiškinimas.

- Na, jei tau nuo to geriau, man tai lygiai taip pat nepatiko.

Mergaitė giliai atsiduso.

- Ar jie... ar jūs ir mane priversdavote pamiršti? Nuo tada, kai apsigyvenau pas žmones?

Tamenis nežiūrėjo jai į akis.

- Kartais.

- Ar tu kada nors tai darei? - atsargiai pasiteiravo Lorelė.

Tamenis pažvelgė į ją plačiai išpūtęs akis, paskui papurtė galvą.

- Negalėjau. - Pasilenkęs artyn tyliu, vos girdimu balsu pridūrė: - Kartą turėjau taip padaryti, bet negalėjau.

- Kas nutiko?

Tamenis pasikrapštė kaklą.

- Gaila, kad neatsimeni.

- Atsiprašau.

Vyrukas gūžtelėjo pečiais.

- Buvai dar maža. O aš buvau šviežiai iškeptas sargybinis - dirbau gal vos savaitę - pasirodžiau nerangus, ir tu pastebėjai mane.

- Mačiau tave?

- Taip, tau tada buvo gal dešimt metukų skaičiuojant žmonių amžiumi. Tada tik priglaudžiau pirštą prie lūpų, kad tylėtum, ir dingau už medžio. Žiūrėjai į mane minutę ar dvi, bet po valandos, regis, visai pamiršai.

Lorelė ilgai stovėjo ir tylėjo.

- Aš... prisimenu tą įvykį. Kaip pro miglą. Tai buvai tu?

Tamenio akys sušvito džiaugsmu.

- Tu prisimeni ?

Lorelė nusuko akis į šalį.

- Siek tiek, - tyliai tarstelėjo. Paskui atsikrenkštusi paklausė: - O kaip mano tėvai? Ar jiems davei užmaršties gėrimo?

- Kelis kartus, - atsiduso Tamenis. - Privalėjau, - pasiteisino neleisdamas Lorelei pulti ginčytis. - Tai buvo mano darbas. Bet tik du ar tris kartus. Kai buvau paskirtas dirbti čia sargybiniu, tu jau buvai vyresnė, ne tokia pažeidžiama. Nebetekdavo taisyti klaidų kartą per savaitę. O kartais, kai tėvai sužinodavo per daug, paskirdavau tuo užsiimti ką nors kitą, - vyrukas vėl gūžtelėjo. - Visad sakydavau, kad šis planas netikęs.

Lorelė kurį laiką tylėjo.

- Tai gal ačiū ir už tiek.

- Neišprotėk. Jei dabar liktum, viskas būtų kitaip. Tu viską žinai. Netgi tėvai žino. Mums nebereikėtų saugotis.

Mergaitė papurtė galvą.

- Turiu likti su tėvais. Jiems dabar gresia didesnis pavojus nei kada nors anksčiau. Man tenka atsakomybė juos apsaugoti. Negaliu dabar nusisukti nuo jų. Jie žmonės - gal tu juos laikai menkesniais. Bet aš myliu tėvus ir neleisiu, kad juos nudėtų pirmas pasitaikęs, jų kvapą užuodęs trolis.

- Tai ko čia atvažiavai ? - kartėlio kupinu balsu metė Tamenis.

Mergaitė palaukė kelias sekundes - bandė suvaldyti užplūdusias emocijas.

- Ar bent įsivaizduoji, kaip norėčiau likti? Myliu šį mišką. Myliu... - mergaitė nutilo, - man patinka būti su tavimi. Norėčiau klausytis apie Avaloną, justi medžiuose jo galingą jėgą. Kiekvieną kartą išvažiuodama stebiuosi - kodėl.

- Tai kodėl tada važiuoji? - jau garsiau, reikalaujamai prabilo fėjų sargybinis. - Lik, - paprašė paėmęs mergaitę už rankų. - Lik su manimi. Nusivesiu tave į Avaloną. Avaloną, Lorele. Tu gali ten patekti. Mudu abu galime.

- Gana, Tameni. Negaliu. Dabar negaliu būti tavo pasaulio dalis.

- Ir tavo pasaulio.

Lorelė vos linktelėjo galvą.

- Mano pasaulio, - pripažino ji. - Tačiau mano šeima dabar per daug priklausoma nuo manęs. Turiu gyventi žmogiškąjį gyvenimą.

- Su Deividu, - tėškė Tamenis.

Sumišusi Lorelė papurtė galvą.

- Taip, jei nori žinoti, Deividas man labai svarbus. Bet aiškinu tau, kad tai nėra pasirinkimas tarp tavęs ir Deivido. Nė neketinu nuspręsti, kuris jūsų yra tikroji meilė. Viskas ne taip.

- Tau gal ir ne.

Tamenio balsas buvo tylus, vos girdimas, bet jame buvo tiek jėgos, kad mergaitė pasijuto tarsi gavusi smūgį.

- Ko reikia, Lorele? Padariau viską, ką galėjau. Gyniau tave, mane net pašovė. Pasakyk ką, ir padarysiu. Viską, ko nori, tik pasilik.

Mergaitė prisivertė pažvelgti vyrukui į akis - niekada anksčiau nepatirtų jausmų sklidinus tvenkinius. Bandė prabilti, bet burna pasirodė perdžiūvusi.

- Kodėl taip myli mane, Tameni? - išpoškino klausimą, kurį taip magėjo užduoti jau senokai. - Juk tu vargiai tepažįsti mane.

Virš galvų nugriaudėjo griaustinis.

- O kas, jei... kas, jei tai netiesa?

Jiedu stovėjo ant prarajos krašto - mergaitė juto tai. Ir nebuvo tikra, kad ras jėgų šokti.

- Kaip gali būti netiesa... - sušnabždėjo paskui.

Tamenio žvilgsnis vis dar svilino, žvelgė tiesiai jai į akis.

- O kas, jei pasakyčiau tau, kad mudviejų gyvenimai senų seniausiai persipynę, - paklausė imdamas Lorelę už rankos, taip ir laikė sunėręs pirštus.

Mergaitė spoksojo į jų rankas.

- Nesuprantu.

- Pasakojau tau, kad atėjai gyventi pas žmones septynerių. Bet fėjų pasaulyje buvai labiau subrendusi, pameni? Pas fėjas jau turėjai savo gyvenimą, turėjai draugų. - Tamenis kiek patylėjo, Lorelė pastebėjo, kad jis bando suvaldyti vėl užplūdusias emocijas. - Turėjai mane, - vyruko balsas skambėjo vos garsiau už šnabždesį. - Pažinojau tave, Lorele, ir tu pažinojai mane. Mudu buvome tik draugai, bet labai geri draugai. Aš... prašiau tavęs neiti, bet atrėžei man, kad tai tavo pareiga. Apie pareigą ir atsakomybę išgirdau iš tavęs, - Tamenis pažvelgė žemyn ir pakėlė jos rankas sau prie krūtinės. - Sakei, kad bandydavai prisiminti mane, bet jie privertė užmiršti. Maniau, mirsiu, kai pirmą kartą pažvelgei į mane ir nepažinai.

Lorelės akys sužvilgo nuo ašarų.

- Melavau... supranti, melavau apie tą žiedą, - švelniu, bet rimtu balsu kalbėjo Tamenis. - Nedaviau tau pirmo pasitaikiusio žiedo. Jis buvo tavo. Atidavei man jį pasaugoti, kol ateis laikas grąžinti jj tau. Tu manei, tikėjaisi, kad galbūt jis padės prisiminti gyvenimą iki patenkant į žmonių pasaulį, - Tamenis gūžtelėjo. - Akivaizdu, kad nepadėjo, bet žadėjau tau, kad pabandysiu padėti prisiminti.

Mergaitė stovėjo tyliai, ant jos rankų nulašnojo šaltas lietus.

- Niekada nepasiduosiu, Lorele. Prisiekiu, rasiu kelią grįžti į tavo gyvenimą. Tapau sargybiniu kiek tik galėdamas anksčiau, pasitaikius bet kokiai progai prašydavausi į sargybą prie vartų. Man padėjo Džeimisonas. Esu skolingas jam labiau nei kada nors pajėgsiu grąžinti, - Tamenis kilstelėjo mergaitės rankas prie veido ir švelniai brūkštetėjo

lūpomis per krumplius. - Stebėjau tave ilgus metus. Mačiau, kaip augi, iš mažos mergaitės virsti suaugusia fėja. Kai buvome maži, buvome geriausi draugai, o pastaruosius penkerius metus praleidau šalia tavęs beveik kiekvieną dieną. Ar neturėjau teisės įsimylėti tave?

Vyrukas tyliai nusijuokė.

- Ateidavai čia, prie upelio, sėdėdavai ir dainuodavai grodama gitara. O aš tupėdavau kur nors medyje ir klausydavausi. Tai buvo mano mėgstamiausias užsiėmimas. Tu taip gražiai dainuoji.

Tamenio kirpčiai krito ant kaktos švelniomis drėgnomis sruogomis. Lorelės žvilgsnis nuslydo žemyn - minkštos juodos kelnės, parištos ties keliais, aptempti žali marškinėliai ir veidas - gražesnis nei kada nors galėtų norėti bet kuris žmonių vaikas.

- Tu manęs taip ilgai laukei? - pašnibždomis paklausė mergaitė.

Tamenis linktelėjo.

- Ir dar lauksiu. Vieną dieną tu grįši į Avaloną, ir kai ateis laikas, parodysiu tau, ką galiu pasiūlyti savo pasaulyje, mūsų pasaulyje. Tu pasirinksi mane. Mudu kartu grįšime namo, - kalbėjo Tamenis laikydamas delnuose mergaitės veidą.

Nuo ašarų Lorelei jau peršėjo akis.

- Tu negali žinoti, kas bus, Tameni.

Sis nervingai apsilaižė lūpas, paskui veide atsirado dirbtinė šypsena.

- Ne, - kimiai pritarė. - Nežinau.

Tamenio delnai, vos prieš sekundėlę atrodę šalti kaip akmuo, dabar, regis, sušilo nuo jo akių šilumos, nykščiais perbraukė mergaitės skruostikaulius.

- Bet turiu tikėti. Turiu viltis.

Lorelė norėjo pasakyti jam, kad geriau žvelgti realiai - netikėti tuo, kas gali niekada neįvykti. Bet nepajėgė prisiversti ištarti šitai garsiai. Net mintyse ši frazė atrodė neteisinga.

- Aš lauksiu, Lorele. Lauksiu, kiek tik reikės. Niekada tavęs neapleidau, - prispaudė lūpas jai prie kaktos, - ir niekada neatiduosiu.

Prisitraukęs mergaitę artyn laikė priglaudęs, nė vienas nekalbėjo. Vieną nuostabią akimirką pasaulyje neegzistavo niekas daugiau - liko tik medžiais apaugęs takas.

- Eik, - darsyk priglausdamas paragino Tamenis. - Tavo mama ims nerimauti.

Jiedu nuėjo susikibę rankomis, žengė vingiuotu taku, kol mergaitė pradėjo atpažinti vietoves.

- Paliksiu tave čia, - pareiškė fėjų sargybinis, kai iki pamiškės liko keli šimtai metrų.

Lorelė linktelėjo

- Ne amžinai, - pažadėjo ji.

- Žinau.

Mergaitė pakėlė ploną sidabrinę grandinėlę, ant kurios kabojo mažytis žiedelis, apžiūrėjo jį - dabar jis tapo žymiai reikšmingesnis.

- Galvosiu apie tave, kaip ir žadėjau.

- O aš galvosiu apie tave, kaip iki šiol kasdien galvodavau, - pažadėjo Tamenis. - Labanakt, Lorele.

Nusisukęs jis nuėjo atgal vingiuotuoju taku, Lorelė nusekė jį akimis. Sulig kiekvienu žingsniu, regis, nusinešdavo mergaitės širdies gabalėlį. Kai žali marškiniai jau buvo beveik dingę už medžių, Lorelė stipriai užsimerkė.

Kai vėl atsimerkė, Tamenis jau buvo dingęs.

Atrodė, kad kartu su juo dingo ir visas miško paslaptingumas. Dingo gyvybė, kuri tarsi vibravo aplinkui ir plūdo pro vartus. Be šios gyvybės energijos medžiai stypsojo lyg bedvasiai ir tušti.

- Palauk, - sušnibždėjo Lorelė. Žengė žingsnį pavymui ir kojos pačios ėmė bėgti.

- Ne! - riksmas pats išlėkė mergaitei iš gerklės, ji bėgo skindamasi rankomis kelią per šakas. - Tameni, palauk! - pasuko dar už vieno vingio, akimis ieškojo jo silueto. - Tameni, prašau! - kojos bėgo, skubėjo pirmyn, vijosi tuos tamsiai žalius marškinius.

Ir pagaliau - jisai, pusiau atsisukęs j mergaitę, akys žvelgia atsargiai. Mergaitė nesustojo, nė nesulėtino žingsnio. Pasiekusi Tamenį abiem rankomis sugriebė marškinius ant krūtinės, prisitraukė ir įsisiurbė lūpomis jam į burną. Užplūdo karščio banga, mergaitė glaudė veidą arčiau. Vyruko rankos apsivijo mergaitę, ir jų kūnai ištirpo begaliniame gerume, apie kokį nedrįso nė pasvajoti. Jos lūpos apsalo nuo jo burnos, Tamenis laikė priglaudęs Lorelę taip, lyg būtų galėjęs kažkokiu būdu ją įsiurbti, sugerti, kad ji taptų jo dalimi.

Akimirką mergaitė taip ir jautėsi. Tarsi jųdviejų bučinys būtų nutiesęs tiltą per prarają tarp dviejų pasaulių, nesvarbu, kad tik trumpai sužėrėjusiai akimirkai.

Kai jiedu atsiplėšė vienas nuo kito, Tamenis atsiduso, nukrito ilgus metus nešiota našta.

- Ačiū, - sušnabždėjo jis, beveik per tyliai, kad tai būtų išgirsta.

- Aš... - Lorelė prisiminė namuose jos laukiantį Deividą. Kodėl, kai ji būna su vienu, negali negalvoti apie kitą? Tai neteisinga - jaustis visą laiką taip plėšoma. Neteisinga nei jai, nei Deividui, nei Tameniui. Mergaitė pakėlė akis, prisivertė pažvelgti Tameniui į akis. - Nežinau, kas bus toliau. Bet mano tėvai pavojuje. Tami, jiems reikia manęs, - Lorelė juto, kaip skruostu nurieda ašara. - Turiu juos apsaugoti.

- Žinau. Neturėjau prašyti likti.

- Jei jiems manęs nereikėtų, aš... - „Ką aš daryčiau?“ - pagalvojo mergaitė.

Atsakymo ji nežinojo.

- Ta mažoji fėja, kuri davė tau žiedą, Tami... Neprisimenu jos. Neprisimenu ir tavęs. Bet kažkas... kažkuri mano dalis prisimena. Kažkur giliai manyje vis dar slypi prisiminimai apie tave, - Lorelė nuleido galvą. - Ir tu man labai svarbus.

Tamenis šyptelėjo keista, liūdna šypsena.

- Ačiū, kad suteikei vilties, nors vis tiek pabėgi.

- Viltis, Tameni, miršta paskutinė.

- Dabar sutinku.

Mergaitė linktelėjo, prisivertė paleisti Tamenio marškinius ir pasuko ten, iš kur atskubėjusi.

Content

Пайк Эприлинн Sparnai