Пьер Ди Би Си

Vernonas Dievas Litlis

Iš anglų kalbos vertė

Andrius Patiomkinas

Turinys

I veiksmas. Šūdas įmintas

pirmas

antras

trečias

ketvirtas

penktas

šeštas

II veiksmas. Kaip aš praleidau vasaros atostogas

septintas

aštuntas

devintas

dešimtas

vienuoliktas

dvyliktas

tryliktas

III veiksmas. Nepaisant kliūčių

keturioliktas

penkioliktas

šešioliktas

septynioliktas

aštuonioliktas

IV veiksmas. Kaip mano vasaros atostogos praleido mane

devynioliktas

dvidešimtas

dvidešimt pirmas

dvidešimt antras

V veiksmas. Me ves y sufres

dvidešimt trečias

dvidešimt ketvirtas

dvidešimt penktas

dvidešimt šeštas

dvidešimt septintas

I veiksmas Šūdas įmintas

pirmas

Martirijuje karšta kaip pragare, bet laikraščių naujienos prieangyje tvilko šalčiu. Nė nebandykit spėlioti, kas kiaurą antradienio naktį prastypsojo gatvėje. Sufleruoju: papūstanosė misis Lečiuga. Sunku pasakyti, ar tai ji tirtėjo, ar naktiniai drugiai ir verandos šviesa pro gluosnius ribuliavo ant jos odos it laidotuvių šilkas vėjyje. Kad ir kaip ten būtų, aušra išryškino balutę tarp jos kojų. Štai jums įrodymas, kad normalūs laikai tiesiog kaukdami spruko iš miesto. Greičiausiai amžių amžiams. Dievas mato: mokydamasis gyvenimo stengiausi iš paskutiniųjų, netgi įtariau, kad didinga ateitis mūsų laukia. Bet po viso to, kas nutiko, nuojautos jau nebe tokios šviesios. Kitaip tariant: į ką panašus šitoks supistas gyvenimas?

Dabar penktadienis šerifo nuovadoje. Kažkuo primena penktadienį mokykloje. Apie mokyklą, bliamba, nė neužsiminkit.

Sėdžiu ir laukiu tarp saulės žybsnių iš tarpdurių eilės, nuogas, tik su batais ir ketvirtadienio apatiniais. Panašu, kad kol kas mane užspeitė pirmutinį. Nesupraskit manęs neteisingai — aš neprisidariau bėdos. Su antradieniu neturiu nieko bendro. Vis dėlto šiandien nesinori čia būti. Turėtumėt prisiminti Klarensą Tenkažinkokį, tą juoduką, kurį rodė per žinias aną žiemą. Tas psichas, snaudęs šitam pačiam mediniam koridoriuj, tiesiai prieš kameras. Žiniose aiškino, kad štai kaip mažai Klarensui rūpį jo nusikaltimų padariniai. „Padariniais“, spėju, vadino sužalojimus kirviu. Klarensas Tenkažinkoks buvo kaip gyvulys plikutėliai nuskustas ir apvilktas pamišėlių pižama. Stiklaininiai akiniai ir taip toliau; tokie akiniai, kokius nešioja daugiausia dantų smegenų turintys bedančiai. Teisme Klarensui įrengė žvėries narvą. Paskui nuteisė myriop.

Spoksau į savo Nike kedus, ir tiek. Jordan NewJacks, brol. Apspjovęs ir patrynęs, pasigražinčiau juos, bet tai lyg ir beprasmiška, kai tupi nuogas. Šiaip ar taip, mano pirštai lipnūs. Šis rašalas Armagedoną pergyventų, prisiekiu. Tarakonai ir supistas pirštų atspaudų rašalas.

Į tamsųjį koridoriaus galą įslenka milžiniškas šešėlis. Paskui pasirodo jo savininkas — moteriškė. Jai prisiartinus, šviesa iš tarpdurio išplėšia „Bar-B-Chew klėties“ dėžę jos rankose, mano drabužių krepšį ir telefoną, į kurį ji bando kalbėti. Boba lėtapėdė, suprakaitavusi, bruožai susimetę veido centre. Net ir su uniforma pažinsi, kad iš Gjurių giminės. Į koridorių paskui ją išseka dar vienas policininkas, tačiau Gjuri rankos mostu jį pavaro šalin:

— Palik man jį iškvosti, tave pakviesiu rašyt protokolo.

Ji vėl prisikiša telefoną prie žabtų ir atsikrenkščia. Balsas suplonėja iki spiegimo.

— Hmm... Aš nevadinu tavęs avinu, aš aiškinu, kad... statistiškai... Specialiosios paskirties ir taktikos būrys gali sumažinti suvestinės skaičius, — Gjuri taip užspiegia, kad „Klėties“ dėžė plumpteli ant žemės.

— Priešpiečiai, — sukriokia lenkdamasi. — Fui, ne! — tik salotos, prisiekiu Dievu.

Pokalbis nutruksta, kai ji išvysta mane.

Pasitempiu, kad sužinočiau, ar motina atėjo manęs pasiimti. Ne, nepasirodė. Žinojau, kad neateis, štai koks išminčius. Vis tiek iki šiol dar dedu į ją viltis, kas per supistas genijus. Vernonas Genijus Litlis.

Pareigūnė išverčia drabužius man į sterblę.

— Čionai.

Tai tiek tos mamos. Kaip visados mieste kaulys užuojautos. „Vernas tiesiog pribloškė“, — sakys. Vernu ji mane vadina tiktai prie savo kavos draugužių, vaizduodama, kokie mes supistai neperskiriami, kai iš tiesų viskas komiškai sumauta. Jei mano močia būtų gimusi su naudojimosi instrukcija, tai joje galiausiai būtų parašyta išpisti močią lauk, garantuoju. Galų gale visiems aišku, kad dėl antradienio kaltas Jėzus. O mamelė? Vien to, jog padedu tyrimui, užtenka, kad įsivarytų sau neraliuotą Turėto sindromą ar kaip ten tai vadina, kai nevalingai makaluoji rankom.

Pareigūnė įsiveda mane į kabinetą su stalu ir dviem kėdėmis. Langų nėra, tiktai mano bičiulio Jėzaus nuotrauka prilipdyta prie vidinės durų pusės. Man tenka dėmėtoji kėdė. Nerdamas į drabužius bandau įsivaizduoti praėjusį jos savaitgalį: įprasčiausios parūdijusios akimirkos tykšta ant miesto nuo besparnių kondicionierių diskų; vietoj gurkšnio iš purkštuvų spanieliai gauna niuksą į nosį.

— Vernonas Gregoris Litlis? — moteriškė atkiša man skrudintą šonkaulį. Bet siūlo ne iš širdies, ir, nuoširdžiai pasakius, matydamas, kaip Gjuri smakras vibruoja virš kaulo, užsigraužtum paėmęs bent vieną.

Maniškį kaulą ji deda atgal į dėžę, o sau pasiima naują.

— Hmm, pradėkime nuo pradžių. Tavo nuolatinė gyvenamoji vieta — Bjulos gatvės septyniolika?

— Taip, ponia.

— Kas dar tenai gyvena?

— Niekas, tik mano mama.

— Dorisė Eleonora Liti... — mėsos padažas tekšteli ant jos vardinio ženklelio, po kuriuo parašyta: Šerifo pavaduotoja Veinė Gjuri. — Ir tau penkiolika metų? Sunkus amžius.

Juokus ji, po galais, varinėja, ar ką? Moraliai palaikydami New Jacks sušiūruoja vienas į kitą.

— Ponia... Ar tai ilgai užtruks?

Jos akys akimirką išsiplečia. Paskui prisimerkusios pažvairuoja.

— Vernonai, mes kalbame apie bendrininkavimą žmogžudystėje. Užtruks tiek, kiek reikės.

— Taip, bet...

— Tik jau nepasakok, kad nebuvai artimas to meksikėno draugas. Nepasakok, kad nebuvai jo vienintelis draugas, nė neprasižiok.

— Ponia, bet aš noriu pasakyti, kad turėtų būti gausybė liudininkų, kurie matė daugiau nei aš.

— Nejaugi? — ji apžvelgia kabinetą. — Hmm, daugiau aš čia nieko nematau, o tu?

Kaip avinas apsidairau aplinkui. Bybienė. Ji sugauna ir grąžina į vietą mano akis.

— Misteri Litli, jūs suvokiate, kodėl esate čia?

— Žinoma, manau.

— A-ha. Jei nieko prieš, paaiškinsiu, kad mano darbas — atkapstyti tiesą. Kol nepagalvojai, kad tai sunku padaryti, priminsiu tau, kad... stas-tistiškai... šį pasaulį valdo tik dvi pagrindinės jėgos. Gali įvardyti dvi jėgas, kurios grindžia šio pasaulio gyvenimą?

— Ė, turtas ir skurdas?

— Ne turtas ir skurdas.

— Gėris ir blogis?

— Ne. Priežastis ir pasekmei Ir kol nepradėjome, noriu, kad įvardytum dvi klases žmonių, kurie gyvena mūsų žemėje. Ar gali įvardyti dvi įrodytas žmonių kategorijas?

— Priežastiečiai ir pasekmiečiai?

— Ne. Piliečiai ir — melagiai. Ar jūs su manimi, misteri Litli? Ar tu čia?

Ne-a, maždaug. „Ne, aš prie balos su tavo supistom dukrom“, — noriu pasakyti, bet nesakau. Kiek žinau, dukterų ji nė neturi. Dabar ištisą dieną mąstysiu, ką turėčiau atsakyti. Užsikrušimas.

Šerifo padėjėja Gjuri atsiplėšia nuo kaulo skiautę mėsos. Mėsa pro jos vepšlas įvinguriuoja kaip atgal įtraukiamas šūdas.

— Aš tikiuosi, tu žinai, kas yra melagis? Melagis yra psichopatas. Tas, kuris tarpą tarp juodos ir baltos spalvina pilkai. Mano pareiga tau pranešti, kad pilkų tarpų nebūna. Faktai yra faktai. Kitaip tai — melas. Ar tu čia?

— Taip, ponia.

— Nuoširdžiai viliuosi. Gali paaiškinti, kur buvai ketvirtis po dešimtos antradienio rytą?

— Mokykloje.

— Aš turiu galvoj pamoką.

— Ė... Matematikoje.

Gjuri nuleidžia kaulą, kad įsistebeilytų į mane.

— Kokius svarbius dalykus ką tik baigiau tau dėstyti: apie balta ir juoda?

— Aš nesakiau, kad buvau klasėje.

Nuo įsielektrinimo mano Nike išgelbėja beldimas į duris. Sumedėjęs kuodas kyšteli į kabinetą.

— Vernonas Litlis čia? Mama skambina.

— Gerai, Eilyna, — Gjuri perveria mane žvilgsniu, perspėjančiu neatsipalaiduoti, ir duria kaulu į duris. Seku styraplaukę į priimamąjį.

Būčiau sukruštai dėkingas, jei skambintų ne mano močia. Tarp mūsų šnekant, kai aš gimiau, ji man sakytum įbedė į nugarą peilį, ir dabar bet koks jos sukeltas pisinys tiesiog sukioja jį. Šiuo metu netgi dar stipriau žeidžia, kai nebėra tėčio, kuris pasidalytų skausmu. Pamačius telefoną, mano pečiai susitraukia, lūpa atvėpsta, maždaug: o, ne! „Vernonai, tau viskas gerai?“ — štai ką ji žodis žodin suunkš savo prie kryžiaus kalančiu balseliu. Garantuoju.

— Vernonai, tau viskas okei? — pajuskite, kaip skrodžia ašmenys.

— Viskas puiku, mam, — dabar mano balsas visai prislopsta ir suidiotėja. Pasąmoninis prašymas neišskysti suveikia nelyginant katinėlis karštaklyniui šunėkui.

— Buvai tualete šiandien?

— Velniai rautų, mam!..

— Na, pats supranti, tu turi tą... bėdą.

Tai jau nebe peilio sukiojimas, mamelė jį pakeitė supistą ietimi ar kokiu kotu. Nebūtina jums tai žinoti, bet vaikystėje, taip sakant, buvau nenuspėjamas, bent jau dėl „didžiojo reikalo“. Nekalbant jau apie šlykščias smulkmenas, visą šį reikalą motušė paprasčiausiai prilipdė prie manojo peilio, kad galėtų kartkartėmis jį pasukioti. Sykį net mokytojai apie tai parašė, o ta kalė, turėjusi asmeninę smaigstymo į mane darbotvarkę, pranešė klasei. Galite tuo patikėti? Buvau gatavas vietoj kanopas užverst. Manasis peilis, aplipintas visu tuo mėšlu, šiom dienom pavirto supistu iešmu.

— Na, šį rytą neturėjai laiko, — sako, — tad aš jaudinausi, kad galbūt... supranti...

— Viskas puiku, tikrai, — laikausi mandagiai, kol nesusmeigė viso supisto Ginzu peilių rinkinio. Įkaito padėtis.

— Ką veiki?

— Klausausi šerifo padėjėjos Gjuri.

— Ludel Gjuri? Ką gi, pasakyk, kad aš pažįstu jos seserį Ryną iš „Figūros gelbėtojų“ programos.

— Tai ne Ludel, mam.

— Jeigu tai Baris, tai žinok, Pemė matosi su juo kas antrą penktadienį...

— Tai ne Baris. Jau turiu eiti.

— Ką gi, mašina dar nesutvarkyta, o aš saugau pilnut pilnutėlę orkaitę džiaugsmo pyragėlių Lečiugoms, taigi tave paims Pemė. Ir, Vernonai...

— A?

— Sėdėk mašinoje tiesiai — miestas knibždėte knibžda kamerų.

Pajuntu Velcro lipdukų adatėles ant nugaros. Žinot, televizoriuje pilkų spalvų nesimato. Nesinori čia būti tokią dieną, kai šūdas turi būti juodos ir baltos spalvos. Nesakau, kad aš dėl viso to kaltas, nesupraskit manęs neteisingai. Aš ramut ramutėlis, aišku? Pro mano rūškaną prasišviečia giedra, kylanti iš žinojimo, kad galų gale teisybė visados triumfuoja. Kodėl filmai baigiasi laimingai? Todėl, kad jie imituoja gyvenimą. Jūs tai žinote, aš tai žinau. O mano močia — viršūnė! — stokoja šios suknistos informacijos.

Kėblinu koridoriumi prie man numatytos dėmėtosios kėdės.

— Misteri Litli, — sako Gjuri. — Aš ketinu pradėti, tai yra — apnuoginti, jaunuoli, keletą faktų. Dėl antradienio šerifo Porkomio nusistatymas tvirtas, turėtum būt dėkingas, kad su manimi tiktai kalbėtis turi.

Gjuri jau siekia savo putės, bet paskutinę akimirką nusistveria pistoleto.

— Ponia, aš buvau už sporto salės, net nemačiau, kaip tai įvyko.

— Sakei, buvai matematikoje.

— Aš sakiau, kad buvo matematikos pamoka.

Ji pašnairuoja į mane.

— Matematikos jus moko už sporto salės?

— Ne.

— Tai kodėl tavęs nebuvo klasėje?

— Vykdžiau misterio Naklzo pavedimą ir šiek tiek... užtrukau.

— Misterio Naklzo?

— Mūsų fizikos mokytojo.

— Jis moko matematikos?

— Ne.

— Hm. Šis reikalas, atrodo, išties pilkos spalvos, misteri Litli. Velnioniškai pilkos.

Jūs nė nenutuokiat, kaip siaubingai norėčiau būti Žanas Klodas Van Damas. Sugrūsti jos supistą pistoletą į šikną ir pabėgti su apatinių modeliu. Bet jūs tik pažvelkite į mane: neklusnių rudų gaurų kupeta ir kupranugario blakstienos. Šaunaus šuniūkščio bruožai, sakytum Dievulis būtų mane kūręs pro sumautą didinamąjį stiklą. Kaipmat suprasit, kad aš iš filmo, kuriame apsivemiu kojas, ir vietoj manęs apklausiama seselė.

— Ponia, aš turiu liudininkų.

— Nejaugi.

— Mane matė misteris Naklzas.

— O kas dar? — baksnoja ji nučiulptu kaulu į dėžę.

— Būrys žmonių.

— Nejaugi? O kur tie žmonės dabar?

Bandau sugaudyti, kurgi tie žmonės. Bet atsiminimai mano smegeninės neužplūsta, jie pasirodo akyje ašaros pavidalu, kuri it šlapia kulka šauna nuo mano blakstienos. Aš sustabarėju.

— Būtent, — pareiškia Gjuri. — Nelabai jie bendruomeniški, ką? Taigi, Vernonai, leisk tau užduoti du paprastus klausimus. Pirmas: ar turi reikalų su narkotikais?

— Ė... Ne.

Ji nuseka siena mano akių lėliukes, tada parveja jas prie savųjų.

— Antras: ar turi nuosavą šaunamąjį ginklą?

— Ne.

Jos lūpos susičiaupia. Nenuleisdama nuo manęs akių, iš dėklo prie diržo išsitraukia telefoną, pirštas pakimba virš telefono mygtuko. Paskui smenga į jį. Melodija iš „Neįmanomos misijos“ sučirpia koridoriuje.

— Šerife, — sako ji, — gal užsuktumėt į kvotos kambarį.

Taip nebūtų nutikę, jei savo dėžėje Gjuri dar būtų turėjusi mėsos. Nusivylimas pasibaigusia užkanda paskatino ją vaikytis kitokių ištaigų, — štai ko ką tik išmokau. Dabar jos supistu mėsgaliu aš tapau.

Po akimirkos durys atsilapoja. Į kabinetą įsispraudžia bizono odos gabalas, kuriuo apkniedyta šerifo Porkomio esybė.

— Šitas berniūkštis? — klausia. Ne, čia lėlytė Parton, krušliau.

— Sukalbamas, Veine, ką?

— Nepasakyčiau, sere.

— Palik jį man valandėlei, — šerifas uždaro duris sau už nugaros.

Gjuri nukrausto nuo stalo savo riebalinius buferius ir nusisuka į kampą, šitaip atseit pranykdama. Šerifas kvėpteli į veidą ėduonies bacilų.

— Žmonės suirzę, sūnau. Suirzę žmonės greiti teisti.

— Aš net nebuvau tenai, sere. Turiu liudininkų.

Šerifas kilsteli antakį Gjuri kampo pusėn.

— Šniukštinėjame, šerife, — blyksteli ta viena akim.

Išsitraukęs iš „Bar-B-Chew klėties“ dėžės nučiulptą kaulą, Porkomis nužirglioja prie durų nuotraukos ir apveda juo Jėzaus veidą, kraujo sroveles, užgesusias akis. Tada šnairom akim priremia mane.

— Jis su tavim kalbėjosi, ne?

— Apie tai nieko, sere.

— Vis tiek judu artimai bendravot, pripažink.

— Aš nežinojau, kad Jėzus ruošiasi ką nors žudyti.

— Apžiūrėjot Litlio drabužius, ne? — šerifas kreipiasi į Gjuri.

— Mano partneris apžiūrėjo.

— Apatiniai?

— Įprastinės trikampės.

Porkomis valandėlę mąsto, pakramto lūpą.

— Vidinę jų pusę patikrinot, ką, Veine? Tam tikros rūšies užsiėmimai, žinai, gali atpalaiduoti vyrų išeinamąją.

— Jos atrodė švarios, šerife.

Užsipisk, suprantu, kur link jie suka. Įprastas dalykas, kad ten, kur gyvenu, niekas šito tiesiai šviesiai nepasakys. Pabandau suvaldyti padėtį.

— Sere, aš negėjus, jei tai norite pasakyti. Mes buvom draugai nuo vaikystės, nesuprantu, kaip jis galėjo pasirodyti...

Po šerifo ūsais išsiplečia nepatentuota šypsena.

— Vadinas, normalus bičelis, ką, sūnau? Patinka mašinos, šaudyklės? Ir... mergaitės?

— Žinoma.

— Okei, gerai... Patikrinsim, ar tai tiesa. Kiek mergina turi postų, į kuriuos telpa daugiau nei vienas pirštas?

— Postų?

— Kiaurymių, skylių.

— Ė... Dvi?

— Klysti, — pasipučia šerifas, lyg būtų ką tik atskleidęs supistą reliatyvumo teoriją.

Šūdas! Iš kur aš turėčiau žinot, tiesą sakant? Kartą įbrukau piršto galiuką į skylę, neklauskite kurią. Atmintyje užsiliko naktinės krautuvėlės prekių kiemas po audros: tyžtančio kartono ir pagižusio pieno aromatai. Kaži kodėl nemanau, kad apie juos bylotų jūsų pomoindustrija. Niekuo nepriminė tos kitoniškos merginos, kurios vardas, žinau, — Teilorė Figuera.

Šerifas Porkornis sviedžia kaulą į dėžę ir linkteli Gjuri.

— Užprotokoluokit, paskui sulaikykit, — ir išgirgždina iš kabineto.

— Veine? — šūkteli pro duris policininkas. — Fiberė laukia.

Gjuri vėl išsikėtoja į angelą sargą.

— Girdėjai, ką šerifas sakė. Grįšiu su kitu policininku užrašyti parodymų.

Kai Gjuri kulšių trinties garsas nuslopsta, pakeliu nosį, kad nors kiek atsipalaiduočiau: įtraukčiau šiltų skrebučių ir šaltmėtės kvapo. Tačiau, be prakaito ir mėsos padažo, tesuuodžiu mokyklą. Taip trenkia kumeliai, kampe užspaudę kokį romųjį žodžių meistrą. Rąstgalių sumautam kryžiui sukalti aromatas.

antras

Geriausia mano mamos draugė vardu Palmyra. Visi ją vadina Peme. Ji storesnė už mamą, tad šalia Pemės mama jaučiasi gerai. Kitos mamos draugės plonesnės. Jos nėra geriausios mamelės draugės.

Pemė jau čia. Trijose apygardose girdėti, ką ji baubia šerifo sekretorei.

— Dievulėliau, kurgi jisai? Eilyna, nematei Verno? Ei, puiki šukuosena!

— Ne per daug išdykėliška? — sučiulba Eilyna.

— Dievulėliau, ne! Ruda spalva tikrai tau tinka.

Palmyra, spėju, jums patiktų, bet ne dėl to, kad norėtumėte įsivaizduoti ją besidrožiančią, ar ką. Pemė nesinešioja su savimi peilių. Viskas, ką ji daro, — valgo.

— Ar davėte jam valgyt?

— Veinė, manau, nupirko kauliukų, — sako Eilyna.

— Veinė Gjuri? Ji turėtų laikytis Pritikino dietos — Baris jau sunkiai bepaveš!

— Labanakt! Veinė, po šimts, beveik gyvena „Bar-B-Chew klėtyje!“

— O Dieve mieliausias.

— Vernonas viduje, Peme, — sako Eilyna. — Geriau palauk už durų.

Taigi durys išvirsta. Pemė įkrypuoja išsitempusi kaip styga, tarsi su knygomis ant galvos. Šitaip svorio centrą išlaiko.

— Vemi, mėsos gavai? Ką šiandien valgei?

— Pusryčius.

— O Dievulėliau, turėsim užšokti į „Klėtį“.

Kad ir ką besakytum, ji jau lekia į „Bar-B-Chew klėtį“, tikėkit manim.

— Negaliu, Peme, aš turiu likti.

— Paistalai, nagi judinkis, — tempia mane už alkūnės. Jos jėga sufleruoja pačiam kojom remtis į žemę. — Eilyna, aš veduosi Verną — paaiškink Veinei Gjuri, kad šis vaikinas neprivalgė, aš palikau savo mašiną, iškištą į gatvę, o ji tegu geriau pradangina keletą svarų, kol nesutikau Bario.

— Palik jį, Peme, Veinė dar nebaigė...

— Aš nematau antrankių, o be to, vaikas juk turi teisę pavalgyti! — nuo Pemės riaumojimo ima tirtėti baldai.

— Ne aš sugalvojau taisykles, — kalba Eilyna. — Aš tik sakau, kad...

— Veinė neturi teisės jo sulaikyti, pati žinai. Mūsų nebėr, — nukerta Pemė. — Puiki šukuosena!

Eilynos atodūsis pasiveja mus koridoriuje. Pastatau ausis, ar neišgirsiu Gjuri ar šerifo, bet postuose, atrodo, tuščia. Turiu minty šerifo nuovados postus. Atsitokėju jau tolokai nuo pastato, Palmyros traukos zonoje. Su šia superšiuolaikiška bobele nepasiginčysi, garbės žodis.

Lauke saulė apėjusi debesų brūzgynais. Jie užkuria drėgnąjį šunį, kuris visada šiose vietose pūkšuoja prieš audrą, raugčiodamas amalu. Likiminiai debesys. Nešk pimpalą iš miesto, varyk aplankyt babūnėlės ar dar ką, — byloja jie, — iki viskas nurims, iki tiesa prasisunks. Išnešk iš namų narkotikus ir leiskis kelionėn.

Nuo Pemės Mercury variklio dangčio kyla garas. Jame virpčioja suspaustrūriai Martirijaus pastatai, liedamiesi tarpusavy per visą Gjurių gatvės ilgį žaižaruoja naftos siurbliai. Taip taip: nafta, ilgaausiai kiškiai ir Gjuriai — štai ką surasi Martirijuj. Kadaise po Liulingo jis buvo antras pagal kietumą miestas Teksase. Gavusieji į kaulus Liulinge turbūt atšliaužė čionai. Kiečiausias dalykas šiomis dienomis — kaulų laužymas užvažiuojamajame kino teatre šeštadienio vakarais. Negaliu teigti, kad esu matęs be galo daug miestų, tačiau šią vietelę išstudijavau nuodugniai, ir išvados turėtų visiems vienodai tikti. Pinigais ir daiktų kombinavimu susirūpinę žmoneliai marširuoja miesto centre, o paskui ištirpsta spalvų jūroje. Sveikatingos merginos už baltą baltesnėm kelnaitėm straksi vidury, toliau — šortų ir kartūno margumynas ligi pat pakraščių, kur pūpso purpuriniais apatiniais supančioti pypliai. Miesto pakrašty — tik kokia apskurusi grabų remonto dirbtuvė.

— Dievulėliau, — sako Pemė. — Ir kodėl gi man nepaskanavus Chik’n’Mix.

Kodėl gi ne, bybiai rautų?! Jos Mercury net žiemą tvoskia kepta vištiena, ką ir kalbėti apie šiandieną, kai trenkia it piktos dvasios įsčios. Pemė stabteli ir išpeša iš po valytuvų skrajutę. Apsidairęs matau, kad visos mašinos tokiom apkaišiotos. Sebas Harisas minko dviračiu po miglą kelio gale ir kaišioja jas. Pemė išlanksto popiergalį ir įbeda akis į raides: „Pas Harisą pigiau“. Skaityk: „Daugiau! Daugiau! Daugiau!“

— Tik pažiūrėk, — sumauroja ji, — sutaupėme pinigų Chik’n’Mix porcijai!

Didžiulis galvokrušis nuo euforijos mane sulaiko. Pemė susigrūda į mašiną. Matyti, kad visa esybe jau kankinasi, kurį iš papildomų patiekalų užsisakyti. Šiaip ar taip, ant galų pagalės ji pasiims kopūstų salotų su majonezu, nes, pasak mano mamelės, tai sveika. Daržovės, suprantat. O man, man šiandien reikia šio to daugiau. Kad ir popiet iš miesto vežančio autobuso.

Ties Džepert gatvės kampu pro mus prakaukia sirenos. Neklauskite kodėl, bet šiuo metu jie nė vieno vaiko jau neišgelbės. Kad ir kaip ten būtų, Pemė šį posūkį pražiopsos — tai jau tradicija, bybiai rautų. Pažvelkit — ar nesakiau. Dabar ji turės apsukti du kvartalus ir pasakys: „Dievulėliau, nieks šiame mieste nestovi vietoj“. Reporteriai ir operatoriai gatvėmis šlaistosi gaujomis. Aš nunarinu galvą į grindis, bene pamatysiu rudųjų skruzdžių. Bybis žino, kokios faunos dar prisiropščia į vidų per tą šimtą metų, kurių prireikia Pemei įlipti ar išlipti iš savo neraliuotos mašinos. Supistas „Gyvūnijos pasaulis“, garbės žodis.

Šiandien „Klėtyje“ visi apsitaisę juodai, išskyrus Nike ant kojų. Kol jie kraunasi vištieną, apžiūrinėju skirtingus kedų modelius. Žinot, miestas primena klubą. Jo narius atpažinsi iš apavo. Pašaliečiams kai kurie batai net neparduodami, tai faktas. Stebiu tripinėjančius juodus martirijinių pavidalus įvairiaspalvėm kojom, o Mercury lango ekrane išvydus ką neįprasto Glenas Kambelis iš Pemės magnetofono kaskart užtraukia „Galvestoną“. Gamtos dėsnis. Pemė, matot, teturi šią vienintelę kasetę: The Best of Glen Campbell. Tebegroja iki šiol nuo to laiko, kai pirmąkart buvo įmesta į magnetofono dėklą. Likimas. Pemė kaskart dainuoja vis tą pačią kūrinio vietą — partiją apie mergaitę. Manau, kad ji kada turėjo vaikiną iš Vortono, kuris panašesnis į Galvestoną nei Martirijus. Apie Vortoną, spėju, dainų nesudėta.

— Vernai, valgyk apatines riekes, kol neištižo.

— Tada viršutinės riekės atsidurs apačioje.

— O Dievulėliau! — Pemė pasilenkia indelio su gaiviuoju gėrimu, bet truktelti iš jo tegauna įsukus į Laisvės gatvę. Galėjo šiandien ją ir pražiopsot.

Jūs tik pažvelkit į tą būrį mergaičių, raudančių prie mokyklos.

Galvestonai, o Galvestonai...

Dar vienas prabangus furgonas statomas priekyje: dar daugiau gėlių, dar daugiau mergaičių. Furgonas lėtai laviruoja tarp dėmių ant asfalto. Veikėjai su kamerom atsitraukia, kad padarytų jam vietos.

Dar girdžiu, kaip tavo bangos šniokščia...

Už mergaičių, už gėlių stoviniuoja mamos, o už mamų rymo prižiūrėtojos — vyresniosios skautės zoologijos sode mažyliams.

Akyse nūnai pabūklams drioksint...

Žmoneliai išilgai gatvės spokso priblokšti prie savo stiklinių durų. Vadinamoji mamelės draugė Leoną buvo priblokšta jau praėjusią savaitę, kai Penney’s pristatė jai ne tos spalvos virtuvės užuolaidas. Jai būdinga prašauti pro šalį.

— O Dieve mano, Vemi, o Dievulėliau!.. Kiek tų mažų kryželių!.. — pajuntu Palmyros ranką ant peties ir susizgrimbu, kad imu žiaukčioti.

Jėzaus nuotrauka, kuri kabo ant šerifo durų, daryta nusikaltimo vietoje. Iš kito kampo, nei mačiau jį paskutinį kartą. Nuotraukoje nematyti kitų kūnų aplinkui, iškreiptais, nekaltais veidais. Neprimena mano sielon įsispaudusio vaizdo. Antradienis įsibrovė į mane it sumauta hemoragija.

Trinu pabūklą savo ir svajose regiu Galvestoną...

Jėzus Navaras gimė su šešiais pirštais ant kiekvienos plaštakos, bet tai nebuvo išskirtiniausias jo bruožas. Vis dėlto būtent jie pribaigė Jėzų pačioj pačioj pabaigoj. Antradienį mirti jisai nesiruošė — Jėzų surado mūvintį šilkinėm kelnaitėm. Mergaičių apatiniai šiom dienom yra pagrindinis tyrinėjimų objektas, — suprask kaip nori. Jėzaus seniokas aiškina, kad tai faraonai jam pakišo tas kelnaites. Atseit: „Moteriški apatiniai. Apšalimas!“ Vargu bau, bybiai rautų.

Tos dienos rytas užpildo mano atmintį. „Ei-zū-sai, neužpisk, — stabdyk!“ — prisimenu, kaip jam kriokiu.

Priešinis vėjas galuoja mūsų dviračius pakeliui į mokyklą, sunkus kaip ir šis paskutinis antradienis prieš vasaros atostogas. Fizika, matematika, paskui vėl fizika, kažkokie idiotiški eksperimentai laboratorijoje. Pragaras sukruštoje žemelėj.

Jėzaus plaukų uodegėlė sūkuriuoja saulės spinduliuose, atrodo, lyg būtų susipynęs su medžių vainikais viršum galvos. Jis keičiasi, — tas Jėzuliukas, — gražėja, panašėdamas į indėną. Atliekamų pirštų galiukai jau beveik nunyko. Bet vis tiek jis dar neraliuotas kaip velnias, ir protelis jo neraliuotas. Mūsų skaidri vaikiška logika išgaravo, palikdama pykčio ir netikrumo akmenukus, kurie kaukši vienas į kitą su kiekviena nauja emocijų banga. Mano bičiulį, kuris kažkada geriausiai iš visų parodijuodavo Deividą Letermeną, pasigrobė liaukų virusas. Dviprasmiškų dainų ir kvapų hormonai tikriausiai sujaukė jam smegeninę, hormonai, kurie sušoka krešuliais, jeigu juos suuodžia mamelė. Bet susidaro įspūdis, kad tai ne įprasti hormonai. Jis kažką slepia nuo manęs, nors anksčiau ničnieko neslėpdavo. Jėzus pasidarė keistuolis. Niekas nežino kodėl.

Mačiau pokalbių šou apie paauglius, kuriame pasakojo, jog žmonių vystymąsi sąlygoja vaidmenų modeliai — visai kaip šunų. Aiškus daiktas, kad šou kūrėjai niekada nebuvo sutikę Jėzaus tėtušio. Beje, maniškio taip pat. Mano tėtis buvo geresnis už poną Navarą, bent jau iki pat paskutinės dienos, nors ir siutau, kad neleidžia papyškinti iš savo šautuvo, kaip ponas Navaras leisdavo Jėzui. Dabar aš keikiu tą dieną, kai pamačiau tėčio šautuvą, ir, manau, tokią dieną Jėzus keikia taip pat. Jam reikėjo kitokio vaidmens modelio, tačiau kitokių jis nematė. Mūsų mokytojas ponas Naklzas su Jėzumi užsiiminėdavo visokiausia popamokine veikla, bet aš abejoju, ar pudrinčiaus Naklzo žongliravimas įmantriais žodžiais yra ko nors vertas. Suprantat, tam vyrukui per trisdešimt, o tu žinai, kad jis myža pritūpęs. Leido Naklzas laiką su Jėzumi savo namuose, vėžino jį automobiliu, kalbėjo švelniai ir palenkęs galvą kaip tie rūpestingi žmoneliai iš televizoriaus. Sykį mačiau juos apsikabinusius, — manau, broliškai ar kaip ten. Nesinori net gilintis iš rimto. Esmė ta, kad galų gale Naklzas jį pavedė psichoanalito globai. Jėzui buvo tik blogiau nuo šito.

Praplerpdamas savo senobišku sunkvežimiu, mano draugelį liežuviu peršnioja Lotaras Krepšarūris Larbis. „Slapiaklynis šūdvežys!“ — subliūva jis.

Jėzus tik panarina galvą. Kartais įgeliu jam dėl iš padėvėtų pirktų ir palopytų Jordan New Jacks ir dėl jo, velniai rautų, netradicinio gyvenimo būdo, jeigu šitaip vadinamas tas kitoniškas dūksmas. Jėzaus gyvensena tiko jam kaip niekas kitas, kaip sportinė kojinė tomis dienomis, kai mudu buvome visatos valdovai, kai purvas ant kedų buvo svarbiau nei patys kedai. Su jo tėčio šautuvu siaubėme užmiesčio tyrlaukius, tratinom arbūzus, senas alaus skardines ir kitokias atmatas. Atseit buvome vyrai dar netapę bernais, anomis dienomis, kai nebuvome tuo, kas, bybis žino, esame dabar. Jaučiu, kaip mano lūpas sučiaupia gyvenimo nenuspėjamumas, ir įsižiūriu į šalia pedalus minkantį draugelį. Jėzaus akys apsiblaususios, tokios nuo tada, kai ėmė lankytis pas tą psichoanalitą. Aiškus daiktas, persiėmė kokiu savo filosofiniu galvokrušiu.

— Žmogau, pameni tą Didįjį Mąstytoją, apie kurį pasakojo per pamoką aną savaitę? — klausia jis.

— Tą, kurio vardas skambėjo kaip „Rankinis Pizius“1?

— Aha, tą, kuris sakė, jog nieko nevyksta, kol nesupranti, kad vyksta.

— Aš tai tik atsimenu, kaip klausėm Neiloro, ar yra ką girdėjęs apie Rankinį Pizių, ir jo atsakymą: „Aš tiktai su automatinėm pavarom vairuoju“. Bliamba, mes privarėm į kelnes.

Jėzus pliaukšteli liežuviu.

— Apsišik, Verminai, tu visąlaik galvoji tik apie varymą į kelnes. Kelnės, šūdai, mergiočių kvapai ir daugiau nieko. Žmogau, aš rimtai. Rankinis Pizius uždavė klausimą apie kačiuką. Mįslę. Jeigu dėžėje tupėtų kačiukas ir toje dėžėje dar būtų atkimštas butelis su nuodingom dujom ar dar kuo, ir tas kačiukas bet kurią akimirką gali...

— Kieno tas kačiukas? Galiu kirst, kad jie susinervinę.

— Apsišik, Vermi, aš rimtai! Tai skubiai spręstinas filosofinis klausimas. Kačiukas dėžėje aiškių aiškiausiai tuojau nudvės, o Rankinis Pizius klausia, ar formaliai jį jau galima laikyti mirusiu, kol kas nors mato, kad kačiukas dar gyvas, kol žino, kad kačiukas egzistuoja.

— Ar ne lengviau būtų tą sušiktą katiną tiesiog sutrėkšti koja?

— Aš kalbu ne apie kačiuko galabijimą, šūdagalvi, — šiomis dienomis Jėzų lengva išvest iš kantrybės. Pernelyg rimtai pradėjo mąstyti.

— Tai, pizė, kur čia kampas, Jėzau Kristau?!

Jis suraukia antakius ir atsako lėtai, lyg kastuvu išgremždamas kiekvieną žodį.

— O kampas toks, kad jei nieko nevyksta, kol nepamatai, kad vyksta... tai ar visa jau vyksta, jeigu žinai, kad tikrai įvyks... bet niekam nesakai?..

Kai šie žodžiai pasiekia mano ausis, iš už medžių į akiplotį teškiasi mauzoliejiniai Martirijaus vidurinės kontūrai. Šaltis nubėga nugara.

trečias

Bybėtinai pavėlavom! Užpelenguotas kiškis automatiškai užpelenguoja ir tave patį. Tai gamtos dėsnis, jei kartais nežinojote. Tas pats ir su Veine Gjuri, kurią mano akys užtinka ant keliuko prie namų. Audros debesys susitvenkę virš jos patrulinio automobilio.

— Peme, stok! Išleisk mane čia...

— Susiimk, mes jau beveik namie, — įsivažiavusios Pemės lengvai nesustabdysi.

Mano namai — drožto medžio pastatas drožto medžio pastatų gatvėje. Prieš įžiūrėdamas jį pro gluosnius, kaimynystėje išvysi naftos siurblį. Nežinau, kaip jūsų mieste, bet čia savo naftos siurblius mes puošiame. Net rengiami jų konkursai. Mūsiškis aptaisytas kaip vabzdys maldininkas, turi galvutę ir kojytes. Tas milžiniškas vabzdys tik tvin-tvin-tvinkčioja kaimynų dirvoje. Vietinės poniutės jį padabino. Vis dėlto šių metų prizas atiteko siurbliui Godzilai iš Kalaveros gatvės.

Kai Pemė numeta greitį, gatvėje pamatau žurnalistus ir kažkokį tipelį, tysantį šalia furgono Lečiugų gluosnių paūksmėje. Jis praskleidžia šakas, kad pamatytų mus pravažiuojančius. Neklauskite, kurių velnių jis rodo dantis.

— Tas žmogėnas ten pratūnojo visą rytą, — sako Pemė, šnairuodama į gluosnius.

— Jis šiaip priklydėlis ar žurnalistas? — klausiu.

Pemė papurto galvą, stabdydama prie mano namų.

— Žinau, kad ne vietinis, tiek dar suprantu. Be to, jis turi kamerą...

Pyst pyst pyst, kaip visados kala ir kala vabzdys kas ketvirtą mano gyvenimo sekundę. Pirmyn atgal, pirmyn atgal, tarsi katerį švartuoja mašiną Pemė. Pyst pyst, pirmyn atgal, — įstrigau Martirijaus aparate. Kitoje gatvės pusėje misis Lečiugos užuolaidos aklinai užtrauktos. Dvidešimtajame name pro stiklines duris spokso misis Porter su Kurtu — vidutinio dydžio juodos ir baltos spalvos šunėku. Kurtas nusipelno vietelės sumautame Skalijimo šlovės muziejuje, nors nuo antradienio jis neišleido nė garso. Net keista, kokie supratingi tie šunys.

Nespėjus susiorientuoti, mašiną užgriūva šešėlis. Veinės Gjuri.

— Ir ką gi mes čia turime? — klausia ji, darydama mano dureles. Gjuri balsas ataidi iš gerklės gilumos, kaip papūgos. Taip ir knieti dirstelti į jos žiotis dėl bokso pirštinę primenančio liežuvio.

Iš verandos su padėklu savo bekvapių džiaugsmo pyragėlių išneria mamelė. Pabaidytos Stirnos maniera. Taip atrodė, kai paskutinį sykį mačiau tėtį gyvą, kas, kad Pabaidyta Stirna gali daug ką byloti: ne vietoj pakabintą orkaitės pirštinę ar pačią tikriausią pasaulio pabaigą. Tačiau orkaitės pirštinė vietoje — po padėklu. Mamelė nučiuožia laipteliais palei mūsų gluosnį, — tą, po kuriuo stovi jos norų suolelis. Norų suolelis šiose vietose gana naujas reiškinys, nors tas prakeiktas daiktas jau ir svyra prie žemės. Mamelei nė motais, ji metasi prie Pemės automobilio.

— Kaip reikaliukai, vyreli? — apipila mane tuo pretenzingu šūdu, į kurį įniko, kai pirmąsyk jai pateikiau įrodymų turįs pimpalą. Dabar tu, pipeli, laikykis. Aš atsitraukiu, tačiau veltui, nes ji pasigauna mane ir išterlioja seilėmis, lūpdažiu ir dar bybis žino kuo. Placenta galbūt. Visą tą laiką mamelė nutėškusi kažkur jau matytą šypseną, bet kur matytą — taip ir lieka ant liežuvio galo. Sufleruoju: filme apie jaunus sutuoktinius lankančią motiną, iš kurios nagų į pabaigą reikia plėšti žirkles.

— Hėė, — Veinė įsispraudžia tarp mudviejų. — Bijau, kad jūsų vyrelis pabėgo iš apklausos.

— Ką gi, vadink mane Dorise, Veine. Aš pati beveik palaikau šiltus santykius su Ludel, Ryna ir visom kitom.

— Nejaugi? Misis Liti, leiskite paaiškinti, kokia padėtis...

— Hmm, šie pyragėliai tiesiog cypia, kaip nori būti paragauti. Veine?

— Ponia, bijau, kad ne aš kuriu įstatymus.

— Vis tiek eime į vidų, nėra jokio reikalo karščiuotis ir spyriotis, galim viską lengvai sutvarkyti, — siūlo mamelė. Aš sustabarėju. Neturiu jokio noro, kad Gjuri kaišiotų nosį į mano kambarį ar kur kitur. Į supistą spintą ar dar kur nors.

— Bijau, kad Vernonas turės važiuot su manimi, — pareiškia Gjuri. — Paskui reikės pasižvalgyti po jo kambarį.

— Na, Dievulėliau, Veine... Jis nepadarė nieko blogo, jis visada elgiasi kaip lieptas...

— Nejaugi? Kol kas jis dar nieko nepridirbo, tik melavo, o kai pasitikėdama palikau jį vieną, pabėgo. Mes vis dar negalim pasakyti, kur jis buvo tragedijos metu.

— Jo ten net nebuvo!

— Mums jis ne taip pasakojo, sakė, kad buvo matematikoje.

— Tuo metu buvo matematikos pamoka, — pataisau aš. Dievaži, užsirašysiu ant superstų marškinėlių.

— Tada nėra ko jaudintis, — sako Gjuri. — Jeigu neturi ko slėpti.

— Hm, Veine, bet per žinias sakė, kad ši byla kaip dukart du — priežastys visiems žinomos.

Gjuri sumirksi akim.

— Visiems žinomos pasekmės, misis Liti. Priežastis aiškinsimės mes.

— Bet taip sakė per žinias!..

— Per žinias daug ką sako, ponia. Faktas tas, kad mūsų apygardoje išsibaigė lavonmaišiai, ir, pavyzdžiui, aš laikausi nuomonės, kad tas banditas negalėjo šito padaryti vienas, be pagalbos.

Padėjusi pyragėlius į šalį, mamelė nuklupinėja prie savo norų suolelio. Ji kiek svyruoja ant nelygiai į žemę įsirėmusio suoliuko. Tas sukruštas daiktas kas savaitę svyruoja vis kitaip, lyg būtų susietas su mamelės smegeninės kursu ar kuriuo galu.

— Na, aš nesuprantu, kodėl visada man taip turi nutikti? Mes turime liudininkų, Veine, liudininku!

— Pati žinot, ponia, kokie prieinami tie vadinamieji liudininkai, — atsidūsta Gjuri. — Gal jūsų vaikinukas žinojo, o gal ir ne. Faktas tas, kad jis pabėgo nesibaigus apklausai. Žmonės, turintys tvirtą alibi, taip nesielgia.

Štai tiek laiko prireikia Pemei išsikrapštyti iš savo Mercury. Tas sukriokia iš palengvėjimo, kai ji nusiriogliną nuo rėmo. Skruzdės katapultuoja nuo sėdynės.

— Veine, tai aš jį paėmiau. Radau veik nusibaigusį iš bado.

— Siūliau jam valgyti... — sukryžiuoja rankas Gjuri.

— Nesąmonė, Pritikino dietos nė augančio vaikinuko nosiai neužtektų, — Pemė blyksteli išrasojusia akimi į Gjuri. — Kaip sekasi, Veine, su ta... Pritikino dieta?

— O... puikiai. Hėė...

Taigi Gjuri prismeigta it vabalėlis. Susmukėlis su kamera iš po Lečiugų gluosnio sugauna mano žvilgsnį, tada nužvelgia Veinę. Jis vis dar šiepiasi nieko nesakančia dantyta šypsena, kuri — neklauskite kodėl — pakerta man kojas. Gjuri jo nepaiso, tik stebi akies krašteliu. Tas tipas vilki gelsvai rudą kombinezoną ir baltą smokingą, nelyginant Rikardas Moltenbomas ar kaip ten vadinosi tas mamos numylėtinis, laikęs nykštuką „Fantazijų saloje“. Pagaliau tvirtindamas kamerą ant trikojo pingvino žingsniu pereina gatvę. Vadinasi, jis — arba turistas, arba reporteris. Reporterį šiais laikais atpažinsi tik iš vardo: ar pastebėjot, kaip it šūdas suraityti vietinių žumaliūgų vardai? Maždaug: Zirkė Hartin, Aldas Manaldas ar dar koks šūdas.

— Taigi, — nepaisydama Moltenbomo tęsia Gjuri. — Vežam šį berniuką į miestą.

Paknark tu tam berniukui!

— Luktelkit, — stabdo mamelė. — Šį tą turėtumėt žinoti: Vernoną kamuoja tokia kaip ir... liga, — ištaria gergždžiančiu balsu, lyg pranešdama apie vėžį.

— Velniai rautų, mam!

— Vernonai Gregori, pats supranti, tu turi tą bėdą!

Dėjau aš, Jėzau! Prikandu apatinį žandikaulį. Moltenbomas sukrizena šalikelėj.

— Mes pasirūpinsime juo, — užtikrina Gjuri, į klešnę nusišluostydama delną, kūnu stumteli mane į keliuką. Įstatymo apsauga veiksminga, kai šiknaskruosčiai kaip supisti pabūklo sviediniai.

— Bet jis niekuo nenusikalto! Jis klinikinės būklės!

Paknark man su savo būkle, bliamba!

Kaip tik tuo metu Likimas meta savo kortą — gatvėje sušnypščia Leonos Dant Eldorado. Įsčiamobilis iš pragaro, užgrūstas dar dviem vadinamosiom mamos draugėm — Džordžete ir Bete. Tos draugės visada užsuka. Iki antradienio šiai šutvei vadovavo misis Lečiuga. Kol kas ji negaluoja iki atskiro pranešimo.

Leoną Dant pasirodo tik tada, kai gali pasigirti bent dviem dalykais — šitaip sužinai savo statusą gyvenime. Kad užsuktų pas Lečiugas, jai reikia bent penkių naujienų, taigi mes priklausom pradinukų lygai. Embrionų lygai, sakyčiau. Nors jos šlaunys ir subinė kaip karvės, o papų — minimum, Leoną — beveik graži blondinė plonu liežuviu, kurį, kaip žinoma, nusvidino trindama į paskutinio vyro piniginę. Velionio vyro, ne pirmojo, kuris pabėgo. Apie pabėgusįjį ji niekados nepasakoja.

Džordžetė Porkomi šutvėje vyriausia. Perdžiūvęs grifas lakuotais tabako dūmų spalvos plaukais. Vadiname ją tiesiog Džordžą. Kaip tik šiuo metu ištekėjo už šerifo, nors ir neverta juos vaizduotis ką nors darančius. Ir dar: visai kaip per televizorių rodomi laukiniai raganosiai, Džordžą gyvena su paukštuku ant sprando. Tos paukštės vardas — Betė Pričard, dar viena atseit mamos draugužė.

Nupezusiu veidu ji slankioja iš paskos, vis kartodama: „Aš suprantu, suprantu“. Jos dešimtmetis sūnelis vardu Bredas. Tas mažasis šūdausis sulaužė mano Playstation, bet niekada to nepripažins. Bredui, užsipisk, nieko nepaaiškinsi: jam pripaišytas sutrikimas, kuris prilygsta nemokamam Baltam bilietui. O man, girdi, tik klinikinė būklė.

Taigi Likimas meta kortą ten, kur stodami už policijos mašinos sužėri Eldorado diskai. Rikardas Moltenbomas, tas reporteris, toreadoriškai mostelėjęs, žengteli į celiulitiškai išgraužtą dirvą, kurią mes vadiname vejele. Kadras turi byloti, kad mamelės pasaulėlis sustyguotas iš cukraus vatos nervų. Dabar žiūrėkit, bliamba, kaip jie tirpsta.

— Labas, Veine! — šūkteli Leoną. Ji žengia pirmoji, mat yra jauniausia, tai yra per keturiasdešimt.

— Ką — Veinė?! — rikteli Džordžetė Porkorni. — Nukamavai mano vyrelį nuovadoj?

Mamelė naudojasi šansu.

— Veinei tai eilinis patikrinimas, ir tiek. Mergaitės, eime — turiu sodos vandens.

— Vėl problemos, Dorise? — smalsauja Leoną.

— Vajetau, pyragėliai rasoja! — atsako mamelė. Patikėkit, tie pyragėliai neturi tiek gyvybės, kad rasotų.

Ruošdamasi kalbai Veinė Gjuri krenkšteli, bet kaip tik tuo metu su krokodiliška šypsena ir vaizdo kamera prie jos žengteli Moltenbomas:

— Keletą žodžių į kamerą, kapitone?

Aplink juos išsirikiuoja žiūrovai: Pemė, Džordžetė, Leoną ir Betė. Džordžetė išsitraukia cigaretę. Patogiai įsitaiso. Nupiepusi Betės fizionomija pavirsta rūsčia mina, ji žengteli atgal.

— Juk nerūkysi prieš kamerą, Džordžą?!

— Ša! Prieš kamerą ne aš, o ji. Neužknisk, Bete, — šnypšteli Džordžetė.

Šerifo padėjėja Gjuri suspaudžia lūpas. Giliai įkvepia ir pašnairuoja į reporterį.

— Pirmiausia, sere, aš — šerifo padėjėja. O antra, naujausių žinių turėtumėt kreiptis į informacijos skyrių.

— Iš tikrųjų tai aš atlieku žurnalistinį tyrimą, — paaiškina Moltenbomas.

Gjuri nužvelgia jį nuo galvos iki kojų.

— Nejaugi? Jūs iš?..

— CNN, ponia. Eulalijus Ledesma, jūsų paslaugoms, — auksas jo burnoje atmuša saulės spindulius. — Pasaulis laukia.

Gjuri sukrizena ir papurto galvą.

— Pasaulis toli nuo Martirijaus, misteri Ledesma.

— Šiandien pasaulis — Martirijus, ponia.

Gjuri akys smenga į Pemę. Šios burna atvėpsta it kūdikio iš greitojo maisto reklamos. „TV!“ raidžių kontūrai įsiplieskia.

— Baris tavimi be galo didžiuosis, — suvapa ji.

— Bet aš juk negaliu pasirodyti tiesiog šitaip, kaip manot? — permeta akimis save šerifo padėjėja Gjuri.

— Tu švarut švarutėlė, Veine. Susiimk! — sučepsi Pemė.

— Nejaugi? Mm. Ir būtent ką turėčiau pasakyti?

— Atsipalaiduokit, — sako Ledesma. — Aš jums padėsiu.

Nespėjus Gjuri užprotestuoti, jis pastato ant žemės trikojį, nutaiko kamerą į Veinę ir atsistoja priešais. Ledesmos balsas tiesiog pražysta:

— Dar kartą apsisiautėme gedulo skraiste... Skraiste, kuri dėl šalutinio besikeičiančio pasaulio poveikio pribloškiančiai apdriskusi. Šiandien dorieji Martirijaus miesto gyventojai iš centrinio Teksaso kartu su manimi klausia: kaip išgydysime Ameriką?

— Hėė, — prasižioja Gjuri, lyg žinotų sušiktą atsakymą. Ne, Veine, ne-a — jis dar nebaigė.

— Stovime priešakinėse eilėse su žmonėmis, kurių vaidmuo po tragedijos keičiasi — su profesionaliais mūsų įstatymų sergėtojais. Šerifo padėjėja Veine Gjuri, ar tokiomis akimirkomis kaip dabar pakinta jūsų ir bendruomenės santykiai?

— Hm, tai pirmas kartas, — atsako ta. Suprask: nusišneki, bliamba.

— Bet ar neišaugo skaičius skambinančiųjų, kurie norėtų pareikšti tiek moralinę, tiek pilietinę paramą, patarti.

— Stas-tistiškai, sere, mieste tarėjų daugiau nei įstatymo sergėtojų. Tarėjai nepriverčia laikytis įstatymų, tad mes su jais nesitariame.

— Bendruomenė priima iššūkį ir... bando susiimti?

— Suimti nusikaltėlį padės žmonės iš Liulingo, o šunys, savaime suprantama, čia iš Smito apygardos. Komitetas iš Hiustono net atsiuntė namų gamybos čiulpinukų.

— Akivaizdu, kad atimu iš jūsų brangų laiką, kurį skiriate išsigelbėjusiems, — Ledesma mostu pakviečia mane.

— Išsigelbėjusieji, sere, išsigelbėjo, — sumikčioja Gjuri. — Mano darbas — surasti priežastį. Šis miestas nenurims tol, kol nenustatysime negerovės priežasties. Ir nepašalinsime jos.

— Bet viskas paprasta kaip dukart du, tiesa?

— Sere, įvykių be gilesnės priežasties nebūna.

— Sakote, bendruomenė turi patyrinėti save iš vidaus, galbūt drąsiai pripažinti karčią tiesą dėl savo vaidmens tragedijoje?

— Aš sakau, kad turime surasti žmogų, kuris sukėlė tragediją.

Ledesmos akyse įsibrėžia žiburiukai. Jis suima mane už peties ir įstumia į kadrą.

— Ar ją sukėlė šis jaunuolis?

It sraigė nuo acto atšoka Gjuri žandikaulis.

— Hėėė... Aš taip nesakiau.

— Tuomet kodėl Amerikos mokesčių mokėtojų pinigai turėtų būti skiriami tam, kad sulaikytumėt šį vaikinuką jau pačią pirmą dieną, traumavusią galbūt jį visam gyvenimui?

Gatve link mūsų pajuda daugiau žurnalistų. Gjuri veidą išmuša prakaitas.

— Šiam kartui tiek, misteri Lesama.

— Šerifo padėjėja, tai visuomenės interesas. Pats Dievas bejėgis išjungti kamerą.

— Bijau, kad ne aš leidžiu įstatymus, ir tiek.

— Tas vaikas pažeidė įstatymą?

— Na, aš nežinau.

— Sulaikysit jį dėl viso pikto?

— Hė.

Suraukti šerifo žmonos antakiai jau bemaž siekia papus. Kurie gerokai nukarę. Ledesma tai įvertina, be atvangos makaluodamas burnoje liežuvį. Gjuri pabando sprukti, tačiau jis sukteli kamerą tarsi pabūklą.

— Gal pasakytumėt pavardę šerifo, kuris jums davė tokius nurodymus?

Iš Džordžetės Porkomi šnekų nepagalvotum, kad ji dėl savo šerifo dėtų į kelnes. Bet šįkart ji prideda. Džordžos telefonas šauna lauk iš rankinės su popierinių nosinaičių lietum.

— Bertramai? Veinę filmuoja!

Po akimirkos Gjuri kišenėje subirbia telefonas.

— Šerife? Ne, sere, prisiekiu Dievu. Banderos gatvė? Maždaug du kvartalai nuo čia. Su šunimis? Taip, sere, tuojau pat.

Išmontuodamas kamerą Ledesma stebi, kaip nokautuotoji Veinė šlepsena prie savo automobilio. Kai perkūnijos dundesys pasiveja paskutinį saulės atspindį ant naftos pompos, jis grįžteli į mane ir sulėtintai pamerkia akį. Laikausi, kad nešyptelčiau. Ar nepriraityčiau į kelnes supisto Teksaso dydžio krūvos.

— Tu man skolingas istoriją, — tyliai sužiopčioja Ledesma, besdamas į mane trumpu išpampusiu pirštu. Aš linkteliu ir kartu su Leoną, Džordžą ir Bete nuseku paskui močią į verandą. Suleidusi mus vidun, pati stabteli prie durų patikrinti, ar misis Porter, bevaikė, visų dėmesio pakrašty atsidūrusi misis Porter, tebespokso iš savojo tarpdurio. Spokso, nors ir apsimeta, kad ne. Šiaip ar taip, šunelis Kurtas žiūri. Jam nerūpi apsimetinėti.

Kol durys tarkšteldamos užsiveria, dar spėju išvysti Palmyrą, kuri spartindama žingsnį įsikrypuoja mūsų keliuku. Pranerdama pro Gjuri duria pirštu į dėmę aplink šios ženklelį:

— O-ho, Veine... Mėsos padažas.

Juodų ir baltų spalvų pasaulyje kas tik nori mano kambaryje tampa supistu įkalčiu prieš mane. Garuojančios kojinės ir slaptomis svajomis kirbantys apatiniai. Reikia išvalyti kompiuterio atminties tvarkyklę, taip sakant, neįgaliųjų sekso nuotraukas, kurias išspausdinau Silasui. Matot, jis neturi kompiuterio. Silasas — nesveikas kalės vaikas, nesinori net gilintis, rimtai. Mainais į paveikslėlius jis mums — jaunikliams — parūpina to šlamšto, jei nuraukiate, ką turiu galvoj. Įsikalu sau, kad turiu išvalyti kompiuterį, arba „atlikti virtualiąją higieną“, kaip pasakytų misteris Naklzas. Apmetu akimis likusią kambario dalį. Prie lovos pūpso praeitos savaitės skalbinių krūva, po ja — mamelės moteriškų apatinių katalogas. Turiu grąžinti į jos kambarį.

Ir velnioniškai viltis, kad ji niekada nebandys atsiversti 67 ar 68 puslapio. Patys žinot, kaip būna. Paskui dar yra mano spinta su Nike dėže gilumoje. Dėžėje — dvi žolės suktinės ir dvi LSD dozės. Nesupraskit manęs neteisingai, — saugoju Teilorei Figuerai.

Miglą už lango perskrodžia drumzlinos šviesos. Tas spingsėjimas pritraukia prie lango pasižiūrėti, kaip į Lečiugų verandą atkeliauja šūsnis gėlių ir meškiukų. Dabar primena princesės Debės namus, ar kaip ten tos žuvusios princesės vardas. Viskas tiesiog suversta į krūvą, dar neišpakuota. Iš to suprasi, kad už gėles ir meškiukus sumokėjo patys Lečiugos. Gėlių Maksui daugiau niekas neatsiuntė, štai kas liūdniausia. Ne juokais graudu.

Mąstau savo drebutinėm smegenėlėm apie visus tragedijos ritualus. Pavyzdžiui, Lečiugos turi patys sau atsisiųsdinti pliušinių meškiukų. Žinote, kodėl? Todėl, kad Maksas buvo pašlemėkas. Vien taip pagalvojęs pajuntu prakeiksmo pjūklo dantis ir imu laukti, kada ugningi šunys paleis nasrus į darbą ir atpils mano apgailėtiną sieliūkštę pragare. Bet tuo pačiu metu štai stoviu patvinusiom akim: dėl Makso, dėl visų bendraklasių. Tiesa — rūdijantis daiktas. Atrodo, visi, kurie keikė žuvusiuosius, dabar išsirikiavo eilute, kad pasakytų, kokie nepakartojami angeliukai visi jie buvę. Dar viena pamoka: pasaulis kasdien juokiasi pro savo subinę, o pasirodžius šūdui meluoja susiriesdamas. Primena supistų melų Pritikino dietą. Taigi: į ką panašus toks sukruštai mielas gyvenimas?

Užsismaukiu ant akių marškinėlius ir pabandau viską surikiuoti į vietas. Matydamas, kokie visi susitriedę, turėčiau apsiliuobti, bet pats jaučiuosi kaip sutrėkštas šūdas. Tuomet į galvą šauna toks pamokymas: Likimas atseikėja laiko tik kam nors susiplanuoti ir suvokti, kiek užtruks plano vykdymas, nes iškart po to atsiranda kitų reikalų.

— Vernai? — rėkia iš virtuvės mamelė. — Ver-nonai!

ketvirtas

— Ver-nonai?

— Ko? — rėkiu aš. Mamelė, kad ją galas, neatsiliepia. Tipiška mamų savybė: atlieka tavo balso gaidų patikrinimą, ir tiek. Jei vėliau paklaustum, ką joms atsakei, šūdą jos tau atsimintų. Tiesiog balsas turi skambėti atitinkamai, suprask: pakankamai mėmiškai.

— Verno-nai!

Užveriu savo spintos duris ir trepsiu per prieškambarį į virtuvę, kur abiejose baro pusėse išvystu įprastą scenelę. Virtuvėje — Leoną su orkaitėj besikuičiančia mamele. Svetainėje ant kilimėlio — Bredas Pričardas, įsivaizduojantis, kad niekas nemato, kaip jis pirštu rakinėja savo šikinę. Visi vaidina, kad šito nepastebi. Matote, kas tai per žmonės? Jie nenori suteršti savo gyvenimo fraze: „Bredai, trauk iš savo prakeiktos subinės tą savo supistą pirštą“, todėl vaizduoja, kad nieko nevyksta. Lygiai taip pat jie stengiasi išvengti šio miesteliūkščio gedulo geluonies. Bet, žinote, jiems nesiseka. Jų šonkaulius užslėgęs nepakeliamas sielvartas. Vienintelis viltingas vaizdas — Pemė, išsikėtojusi ant tėčio sofos neapšviestame svetainės kampe. Iš jos rankinės raukšlių išlenda šokoladukas Snickers.

Einu į virtuvės pusę nuo baro, kur Leoną vis dar renkasi kortas savigynai. Iš pradžių ji turi mamelę nusunkti, tad slidinėja liežuviu kaip putojanti jūrų sirena:

— Ak, kokie dailūs! Tai bent, Dorise, o, čia tai bent!..

Kai mamelė pakelta ant šakių, Leoną kerta savuoju koziriu:

— Ei, aš jau sakiau tau, kad turėsiu tarnaitę?

Mamelės lūpos susiraukšlėja.

— O... oho!

Sulaikykite kvapą prieš antrąją naujieną. Džordžą išpučia virš Betės galvos ypač laibą cigaretės dūmelį, kai abi apsimeta žiūrinčios televizorių. Jos vos vos šypso, žinodamos, kiek tų naujienų bus. Mamelė prie savo orkaitės tiesiog nebenustygsta. Bent jau turi kur sukišti savo neraliuotą makaulę, jei daugiau naujienų nebebus paskelbta. Prakaito vabalėlis nuropoja jos nosimi ir kapteli ant rusvo linoleumo — pšš.

— Jooo, pradės darbą, kai parlėksiu iš Havajų.

Namas sudumba iš palengvėjimo.

— Ką gi, vajetau, dar vienos atostogos? — teiraujasi mamelė.

Leoną kresteli plaukus atgal.

— Todas būtų norėjęs, kad šauniai leisčiau laiką. Kol, žinai, esu jauna.

O taip, žinoma, — taip sakant.

— Po paraliais, bet man sunku patikėti šia diena, — prabyla iš svetainės Džordžą. Iki ženklas, kad pagyros baigėsi.

— Aš suprantu, suprantu, — atitaria Betė.

— Atrodo, pasiekus tokią ribą žemiau jau nebegalima, ir še tau — bum!

— Dievaži, aš suprantu.

— Šeši svarai, o mačiau ją vos praeitą savaitę! Šeši svarai per savaitę! — dūmų trimitu žodžius apraizgo Džordžą. Betė delnu išsklaido jį.

— Čia dėl tos dietos, dėl tų karbamidų, — aiškina Leoną.

Pemė kambario gilumoje neaiškiai kriukteli.

— Aš suprantu, — sako Betė. — Kodėl ji nesilaikė „Figūros gelbėtojų“ programos?

— Brangute, — atsiliepia Džordžą. — Veinei Gjuri didelė laimė, jei jos prakeikti šortai atlaiko užpakalį. Aš nesuprantu, ko ji dar plėšosi.

— Baris jai prigrasė, — aiškina Pemė. — Jai skirtas mėnuo, kad atsikratytų savo lašinių, arba — tiek jį ir bepamatys.

Džordžą užverčia galvą į viršų, kad jos žodžiai nuskrietų iki Pemės.

— Tuomet pamirškite Pritikiną: jai reikia Vilmerio plano.

— Bet, Džordžete, — kišasi iš virtuvės mamelė. — Vilmeris man nepadėjo, bent jau kol kas.

Leoną ir Betė susižvalgo. Džordžą krenkšteli.

— Abejoju, ar tu jį iki galo perkandai, Doirise.

— Na, aš manau, vis dar mėginu, suprantate, jį įkąsti... Šiaip ar taip, ar sakiau jum, kad užsisakiau dvipusį šaldytuvą?

— Tai bent, — nustemba Leoną. — Specialiosios laidos? Kokios spalvos?

Mamelės akys smenga į grindis:

— Na... Migdolinė ant migdolinės.

Jūs tik pažvelkite į ją: išraudusi ir spindinti prakaitu, susikūprinusi po savo rusvais plaukeliais savo rusvoje virtuvėje. Giliai viduje mamelės organai pulsuoja viršvalandžius, kad tulžį paverstų žemuogių pienu. Išorėje rusvas jos gyvenimiūkštis, besisukantis aplink juokingai rausvą jos suknelės peteliškę, genda be jokios naudos.

— Mam? — remiu ją iš vonios pusės.

— A, štai kur tu... Nueik paklausk to vyruko iš televizijos, ar nenorėtų kokos. Lauke tikriausiai koks devyniasdešimt laipsnių.

— To, kuris apsirengęs kaip Rikardas Moltenbomas?

— Na, jis kur kas jaunesnis už Rikardą Montalbaną, argi ne, mergaitės? Ir dailesnis...

— Hmm, — numykia Pemė.

Džordžą pasikelia savo krėsle, kad sugautų mamelės akis.

— Nori lyg niekur nieko pakviesti į vidų absoliučiai svetimą žmogų?

— Na, Džordžete, martirijiniai garsėja savo svetingumu...

— A-ha, — purkšteli Džordžą. — Nemačiau čia nė vienos aistruolių komandos narės, kai tąsyk sugedo jų autobusas.

— Na, bet tai visai kas kita.

Visos mergaitės, išskyrus Pemę, persimeta sučiauptomis lūpomis. Džordžą truputėlį krenkšteli.

Bredas Pričardas palieka ramybėje šikną. Dabar kantriai ir nuobodžiai išradinės dingstis, kaip susigrūsti tą savo pirštą į nosį. Išslysdamas pro virtuvės duris sugaunu Bredo žvilgsnį, parodau į savo užpakalį ir lyžteliu pirštą.

— Mam! — užspiegia jis.

Bjulos gatvė sproginėja nuo karščio. Nueinu vingiais iki limonado prekystalio, kurį keli vaikigaliai įsitaisė ant dvyliktojo namo keliuko. Už informaciją apie reporterį jie paprašo pusės dolerio, tad parvinguriuoju atgal ir patikrinu raudonąjį furgoną po Lečiugų gluosniu. Priploju nosį prie užpakalinio jo stiklo. Už sėdynės matosi priešpiečių dėžutė su parudavusiu obuoliu. Ant grindų — keletas laidų ir nutrinta knygšė. „Užkariauk žiniasklaidą“ — jos pavadinimas. Tada išvystu Ledesmos galvą ant aulinių batų. Išsikėtojęs nuogas ant brezentinio kilimėlio, užsimerkęs, raumeningas ir slidus.

Strykteli kaip užkluptas zuikis.

— O tu šūde! — pasirėmęs ant alkūnių, pasitrina akis. — Didysis žmogau, eikšen prie durelių.

Paspiriu į Lečiugų vejelę pasimetusį žaisliuką, slinkdamas mašinos pašone. Prakaito banga trenkia į mane, durelėms prasivėrus. Vyruko veidas blizga. Jam neabejotinai per trisdešimt. Aiškus daiktas, mano mamelei jisai patinka, bet aš nesu tuo tikras.

— Gyvenate furgone? — klausiu.

— Ha, motelis užgrūstas. Bet kuriuo atveju mano korporacijai Amex tai tik į naudą, — kai čiumpa už drabužių, ant grindų pažyra krūva stiklinių buteliukų.

— Mama sako, galite užsukti kokos.

— Aš mielai pasinaudočiau jūsų tualetu. Ir galbūt perkąsčiau šį tą.

— Turime džiaugsmo pyragėlių.

— Džiaugsmo pyragėlių?

— Neklausinėkit.

Ledesma čiumpa nuo grindų saują buteliukų ir, tempdamasis kombinezoną, susikiša į kišenę. Jis nužvelgia mane žvitriomis, tamsiomis akimis.

— Tavo mama šiandieną įsitempus.

— Viena iš geresnių dienų.

— Ahahahah, — nusižvengia jis lyg koks astmatikas ir pliaukšteli man į ranką. Panašiai pliaukšėdavo mano tėtis, kai būdavo draugiškai nusiteikęs. Kertame gatvę ir įsukame į keliuką, bet prie norų suolelio Ledesma stabteli, kad susigrabaliotų vyriškumą. Paskui pakraipo galvą ir pasižiūri į mane.

— Vernai... Tu nekaltas, tiesa?

— Aha.

— Ha, nesuprantu, kodėl man taip nutinka. Tau ant galvos pila visokį šūdą, ir aš negaliu nustoti galvojęs: į ką panašus šitoks supistas gyvenimas?

— Pasakojat tai man.

Ledesma uždeda man ant peties ranką:

— Aš pasirengęs tau padėti.

Aš tik įsispoksau į savo New Jacks. Intymios akimirkos atvirai šnekant — visai ne mano sritis, ypač kai prieš akimirką matei vyruką nuogą. Susizgrimbu, kad dalyvauju supistame televiziniame spektaklyje, drebinančiame visą miestelį. Ledesma, spėju, tai supranta. Jis patraukia savo ranką, vėl pasikrapšto tarpkojį ir atsiremia į norų suolelį, kuris stipriai pasvyra.

— Šūdas! — atsitraukia jis. — Negali jo pastatyti tiesiai?

— Jooo, suprask: atgal į parduotuvę.

Ledesma nusikvatoja.

— Turėtum papasakoti savo istoriją, mažasis didysis žmogau, susigrąžint gerą vardą. Autsaideriai pasauliui be galo patinka.

— O kaip tas numeris su šerifo padėjėja Gjuri?

— Ha... Kamera neveikė.

— Eik tu sau.

— Vadink tai paslauga — autsaiderio autsaideriui.

— Jūs — autsaideris! — sulig šiais žodžiais misis Porter durys prasiveria. Išlenda Kurto šnipas.

— Šiame pasaulyje tik autsaideriai ir psichai, — sako Ledesma. — Ta storašiknė šerifo padėjėja — iš psichų tarpo. Tu pamąstyk.

Ilgai nemąstau. Televizijoje privalai virpėti, tai jau supistas gamtos dėsnis. Turi virpčioti ir dieną naktį būti supistai priblokštas. Tikrai tai žinau, ir jūs taip pat turėtumėte žinoti, jei kada matėte „Teismo TV“ spoksančią mamelę. „Tik pažiūrėkit, koks jis apatiškas, jis sukapojo gabalais dešimt žmonių ir surijo jų žarnas, bet jam nusispjauti ant visko“. Asmeniškai aš nesuprantu tokios logikos, kai privalai drebėti, jei esi nekaltas. Jei paklaustumėt mano nuomonės, tai tie, kurie negraužia tavo vidurių, labiau nusipelno būti apatiški. Bet ne. Dar vienas mano atradimas: prisiekusieji žiūri tas pačias laidas kaip ir mano motušė. Ir jeigu tu nevirpčioji, esi kaltas iki užsikrušimo.

— Nežinau, — sakau sukdamas prieangiu.

Ledesma nesijudina.

— Nenuvertink paprastos publikos, Vernai: žmonės nori matyti, kaip daromas teisingumas. Aš sakau: duok jiems tai, ko jie nori.

— Bet, taip sakant... Aš nieko nepadariau.

— Ha, o kas tai žino? Žmonės padaro išvadas žinodami faktus ar nežinodami jų. Jeigu neišlįsi pats ir neapibrėši savo paradigmos, kas nors kitas nupaišys ją už tave.

— Mano — ką?

— Pa-ra-dig-mą. Niekad negirdėjai apie paradigmos kaitą? Pavyzdys: pamatai žmogų, grabinėjantį tavo senelės užpakalį. Ką pamanai?

— Šunsnukis.

— Teisingai. Paskui sužinai, jog užpakaliu ropojo mirtinai pavojingas vabalas ir tas žmogus iš tikrųjų nugalėjo pasišlykštėjimą, kad išgelbėtų tavo senelę. Ką dabar apie jį manai?

— Didvyris, — aišku kaip diena, kad nėra sutikęs mano babūnės.

— Štai prašau — paradigmos kaita. Veiksmas nesikeičia, o informacija, iš kurios darai išvadas — keičiasi. Nežinodamas faktų, buvai gatavas nukryžiuoti tą vyruką. Dabar nori paspausti jam ranką.

— Kažin.

— Nesuprask pažodžiui, bukagalvi, — nusižvengia, niuksu įlenkdamas šešis šonkaulius. — Faktai gali atrodyti juodos ir baltos spalvų, kai jie išmetami į televizorių ekranus, tačiau profesionalų komandos turi išsijoti pilkos masės kalnus, kad jie tokie taptų. Reikia užsiimti savo poziciją, panašiai kaip prekių rinkoje. Kalėjimai prigrūsti žmonių, kurie neįtvirtino savo pozicijos.

— Stop, aš turiu liudininką, suprantat.

Ledesma pasilypėja ant prieangio laiptelių.

— A-haa, ir šerifo padėjėją Riebiašiknę jis labai domina. Publikos nuomonė bus išvien su tuo psichu, kuris pirmas bes pirštu. Tavo uodega pavojuj, didysis žmogau.

Įgirgždame pro durų keturkampį į virtuvės vėsą. Štai ir mamelė, apsišluosčiusi orkaitės pirštine, su džiaugsmo pyragėlio dėmele ant skruosto. Likusios pliuškės antrajame plane vaidina, kad nevaidina.

— Damos! — išsišiepia Lolis. — Štai kaip jūs pramogaujat, kai aš lyg vergas pūškuoju lauke.

— O, misteris Smedma! — išpučia akis mamelė.

— Eulalijus Ledesma, ponia. Išsilavinę žmonės mane vadina Loliu.

— Ką gi, gal galiu pasiūlyti kokos, misteri Lesma? Dietinės, o gal pusiau dietinės kavos, jei pageidaujat? — mamelė dievina svarbių žmonių vizitus, visokių specialistų ir taip toliau. Blakstienos plakasi it stimpanti musė.

Lolis užkrauna pasturgalį ant suoliuko virtuvėje, įsitaiso patogiai.

— Dėkui, man tik vandens ir... gal kokį vieną pyragėlį. Tiesą sakant, turiu su jumis, damos, pasidalyti intriguojančiu dalykėliu, jei jus tai domina.

— Pažadinkit mane, kai jis pabaigs, — suniurna Pemė iš kambario gilumos.

Lolis išsitraukia buteliukus su myžalus primenančiu skysčiu.

— Sibirietiško ženšenio mišinys, — įspraudžia vieną man į saują ir mirkteli. — Geriau už viagrą.

— Chi chi chi, — prapliumpa mergaitės.

— Vadinas, Loli, — tęsia mamelė, — nakvojate furgone ar?..

— Šiuo metu — taip: moteliai perpildyti iki pat Ostino. Girdėjau, kai kurie kilniaširdžiai miestelėnai priglaudžia atvykėlius, bet pats kol kas tokių neužėjau.

— Ką gi, hmm, — mamelė žvilgteli koridoriaus pusėn. — Aš...

— Dorise, juk neketini leist Vernonui gerti to bizalo, ką?

Štai jums Džordžetės pokalbio nukreipimo taktika, kuri man sukelia dvejopus jausmus. Aš, žinoma, džiaugiuosi, kad Džordžą sutrukdė mamelei pakviesti Ledesmą apsistoti, bet dabar visų dėmesys nukrypsta į mane.

— O, jis nekenksmingas, — sako Lolis. — Puikiai šalina įtampą.

Džordžetė stebi, kaip gniaužau buteliuką. Jos akys prisimerkia, o tai supistai blogas ženklas.

— Lyg tu būtum baisiai persitempęs, Vernai. Susiradai darbo vasarai?

— Ne-a, — mykiu rydamas ženšenį. Skonis it paplavų.

— Dorise, girdėjai, kad Hariso vaikis įsigijo sunkvežimį? Ir sumokėjo, beje, už tą fordą grynaisiais. Visi bernai, kuriuos pažįstu, įsidarbino vasarai. Kas be ko, visi jie ir šukuosenas pasidarę.

— Ne-a, tai ne fordas, — pareiškia Bredas nuo grindų.

— Bredli, — sako Betė, — aš nenoriu, kad tu sakytum „ne-a“.

— Eik pešti.

— Nekalbėk taip su manim, Bredli Everetai Pričardai!

— Ką, po velniais?! Aš pasakiau „eik pešti“, velniai rautų, tai yra „šūdas!“, — jis nusispjauna, pasirango ant kilimo, paskui pritrepsi prie Betės ir pliaukšteli į pilvą.

— Bredli!

— Eik pešti! Eik pešti! EIK PEŠTI!

Aš neišleidžiu nė garso. Lolis apsižvalgo ir pastebi mano akis, įbestas ilgesingai koridoriaus link.

— Vertinu tavo pagalbą, didysis žmogau, — gurktelėjęs savo ženšenio, sako jis. — Galbūt tavo kambarys bus tinkamesnė aplinka darbui.

Ledesma pasisuka į mamelę:

— Tikiuos, nebus problemų: Vernas sutiko apdoroti man reikalingą informaciją apie šią vietovę...

— Ak, žinoma, Loli, vajetau, — surypuoja mamelė. — Vernai, paskubėk! Girdite, mergaitės? Jis dirba Loliui, jis sudoros Lolio informaciją!

Neriu lauk it žiurkių kirbinė.

— Tai vienintelis darbas, kurį jis gali gauti šitaip atrodydamas, — pareiškia Džordžetė. — Plaukai jo, pasakysiu jums, kaip nusikaltėlio. Ir net tie kedai nė kiek negelbėja, tokie pat kaip ir to psicho meksikėno...

Dėjau ant jos. Spiriu į skalbinių krūvą ir užtrenkiu savo kambario duris. Matydamas, kaip visi elgiasi, aš kuo rimčiausiai svarstau, ar man tik nereikėtų evakuotis pro vonios duris ir šauti į autobusą iki babūnėlės, niekam nieko nesakius. Vėliau užmegzti ryšį telefonu ar kaip. Juk visas pasaulis žino, kad tos supistos tragedijos kaltininkas — Jėzus. Bet kadangi jis jau aname pasauly ir jo nebegalima nudėti, jiems būtina surasti atpirkimo ožį. Štai prašau, kokie tie žmonės. Dėl manęs — tai aš mielu noru išdėstyčiau praėjusio antradienio įvykių seką. Bet, matot, aš atsidūriau keblioj padėty. Aš turiu paisyti šeimos garbės. Ir savo mamelę apginti, jeigu jau tapau Šeimos Galva ir taip toliau. Šiaip ar taip, bet kuris dūręs į mane pirštu vien dėl to, kad buvau to vaikinuko draugelis, neilgai trukus skaudžiai gailėsis. Liesis supistos atgailos ašaros, kai tiesa pagaliau paržygiuos su dūdom. O ji visados paržygiuoja, patys suprantat. Pažiūrėkit bet kurį supistą filmiūkštį.

Per savo kambario duris tebegirdžiu juos kaip visąlaik kalbančius prastų aktorių balsais.

— Tai iššūkio metas kiekvienam iš mūsų, — pareiškia Lolis.

— Aš suprantu, suprantu.

— Veinė taip uoliai griebėsi bylos, — pritaria Leoną. — Negi ji nejaučia mūsų širdgėlos?

Džordžą garsiai kosteli.

— Tai mano vyrelis uoliai griebėsi Veinės: davė jai mėnesį, kad jos išspręstų bylų vidurkis parodytų gyvybės ženklus, antraip ji — istorija.

— Nori pasakyti, trenks ją lauk iš policijos? — klausia mamelė. — Išdirbusią tiek laiko?

— Blogiau. Greičiausiai padarys ją Eilynos padėjėja.

— O Dieve mano! — nustėrsta Leoną. — Bet juk Eilyna tik... kažkokia priimamojo sekretorė. Darbas ne ką geresnis už Bario!

— Prastesnis, — niauriai sukrizena Pemė.

Tylos pauzė. Tai reiškia, kad visi atsidūsta. Po kurio laiko mamelė varo toliau:

— Ką gi, tikrai Veinei tai ypatingas mėnuo. Ir aš negalėčiau pasakyti, kad jis puikiai klojasi, — sprendžiant iš to, kaip ji prilipo prie Vernono ir taip toliau.

— Ha, galbūt šunys šį tą nušvies, — sako Lolis.

— Šunys?

— Šunys uostytojai, iš Smito apygardos.

— Hmm, bet ką gi šunys bepadarys dabar? — apstulbsta mamelė.

— Galiu jus vadinti Dorise? — klausia Lolis. Jo balsas prislopsta. — Suprantat, Dorise, žmonės klausia, kaip sveiko proto žmogus galėjo suorganizuoti tokią beprotybę. Juos ima dominti, ar čia tik nebus įvelti kvaišalai. Jei gandai, kad esama ryšio su narkotikais, teisingi, tiems specialiems šunims viską išnarplioti bus taip pat lengva kaip pakelti koją.

— Na ir gerai, — pasišiaušia mamelė. — Taip ir norisi tuojau pat išsikviesti tuos šunis čionai ir padėti tašką šitam absurdiškam reikalui su Vernonu.

Ištraukiu narkotikus iš kedų dėžės spintoje ir įsimetu į kišenę. Suktinės nuo delno atsiskiria padrėkusios. Lauke suloja Kurtas.

penktas

Atvirai sakant, gandų, kad misteris Doičmanas būtų rimtai bybinėjęsis su mokinukėmis, girdėti neteko. Veikiausiai Doičmanas tik grabinėjo jas ir kitaip šūdeliavo, na, patys suprantat. Nesupraskite neteisingai — vis tiek šlykštus reikalas. Doičmanas yra buvęs mokyklos galva ar kuo ten, doros ir padorumo įsikūnijimas anais laikais, kai už panašius dalykėlius dar jodavo lauk. Gal dar tais laikais, kai nebuvo pokalbių šou ir tave pasmerkdavo gyvu žodžiu. Savo plaukelius Doičmanas, ko gero, kirpdavosi prašmatnioje Gjurių gatvės vyrų ir moterų kirpykloje su kavos aparatu ir kitokiais dalykėliais. Bet daugiau nebesikerpa. Dabar jis tykina įkloniu skerdyklos pašonėje į mėsos kombinato kirpyklą. Joo joo, — šeštadieniais mėsos kombinatas atidaro savo nuosavą kirpyklą. Šįryt joje viso labo tik karšena Doičmanas ir aš. Ir mano mamelė.

— Neklausykite Vernono, bendrojoje kirpykloje šiaip jau per daug nuskuta.

Mamelės skarelė ir juodi akiniai paverčia ją nematoma, matyt. Krūpsinti neregimoji. Jei apie mane, tai man užmovė raudoniausius marškinėlius, kokius tik esate matę, lyg neraliuotam šešiamečiui ar kokiam galui. Aš nenorėjau jų vilktis. Mano apsirengimą mamelė reguliuoja kitus drabužius skalbykloje laikydama drėgnus.

— Nagi, pirmyn, ponaiti, tie karčiai juk vis tiek ataugs.

— Po galais, mam...

— Vernonai, aš tiktai stengiuos tau padėt. Dar reikės tau ir kokių padorių batų paieškoti.

Prakaitas ima tvenktis mano tarpušikny. Šviesos nėra, vos vienas kreivas saulės spindulys pro durų angą įspįsta ant žalių plytelių. Tvyrantis skerdienos tvaikas. Patalpos vidury musės saugo dvi istorines kirpyklos kėdes: balta oda nurudusi, sutrūkinėjusi ir sustandėjusi. Patikrinu, ar nėra diržų rankoms. Vienoje įsitaisau aš, kitoje — Doičmanas. Jo rankos po apsiautalu tik slankioja, slankioja. Laukti jam, atrodo, patinka. Tuo metu kieme pasigirsta švilpukas ir aptvare ant smėliuko išsirikiuoja mėsos kombinato dūdų orkestras. „Trūturū-tu-rū“, — prasideda orkestro repeticija. Vienai orkestro vedlei, kurią išvystu pro duris, apie aštuoniasdešimt tūkstančių metų, šikna žygiuojant pliaukši į kulnis. Akys sprunka prie televizoriaus patalpos kampe.

— Žiūrėk, Vernonai, jis neturi nei rankų, nei kojų, bet kaip puikiai prisižiūri. Ir darbą turi, žiūrėk — jis netgi investuoja akcijų biržoje.

Televizoriuje to berniūkščio klausia ir kodėl jis taip gamtos apdovanotas. „Argi ne visi tokie?“ — patrauko tas pečiais.

Kirpėjas daugiau raižo orą. Musės krinta perkirstos pusiau.

— Buvo Baris. Sakė, tas reikalas narkotikais atsiduoda.

— Už narkotikus atseit duoda, taip, — pritaria misteris Doičmanas.

— Narkotikais atsiduoda, arba kitu ginklu.

— Arba kitu galu atsiduoda, aa-haa. Girdėjau, buvo kelnaičių kultas, — jūs girdėjote apie kelnaičių kultą?

Geriau pasvarsčius, ši diena užknisa. Nesinori čia būti, jei aptiktų narkotikų. Taigi aš sėdžiu su dviem žolės suktinėm ir pora rūgšties žirnelių kišenėje. Žirniukai žvėriški, pasak Teilorės: nuryk vieną, ir smegenėlės neva iššaus pro nosį. Pakeliui bandžiau jais atsikratyti, bet Likimas nebuvo man palankus. Šiomis dienomis tas supistas Likimas nuolatos stoja prieš mane.

Susikrausiu kuprinę ir mausiu pasišokinėdamas — štai mano planas. Pasišiaušęs ir vienišas, toks, kaip per teliką rodo. Atsikratysiu Teilorės šlamšto ir mausiu pasišokinėdamas. Kur kas sėkmingiau nei praeitą naktį — su Loliu ir lauke susimetusia visa pasaulio žiniasklaida. Prilėkė šniukštinėdami vos keturis žingsnius nuo prieangio pajudėjus. Dabar galvoja, kad tą šlamštą išgabensiu kuprinėje. Ilga buvo praėjusi naktis, brolyti, ilga ir šiurpulinga šmėklų bei pamąstymų naktis. Pamąstymų, kad reikia veikti.

— Veinė pardulka su šunimis, — porina kirpėjas. — Pasakysiu jai, kad mums ne kažkokių šunpalaikių reikia, o specialiosios paskirties būrio su automatais. Kad kailį kaltininkams nudirtų.

Čyrkšt čakšt! — genėja jis mano makaulę. Tyrinėju grindis, ar nepamatysiu savo ausų.

— Kailiukai geriau nei šunys, — atitaria Doičmanas.

— Sėdėk ramiai, Vernai, — perspėja mamelė.

— Turiu šį tą nuveikti.

— Hmm, tave turbūt paimtų į Hariso parduotuvę.

— Ką?

— Dirbti, supranti? Sebas Harisas net sunkvežimį įsigijo!

— Aš visai ne apie tai. Šiaip ar taip, visa ta krautuvė priklauso Sebo tėčiui.

— Ką gi, dabar tu esi šeimos galva, aš dedu viltis, kad tu prasimuši. Visi bernai, kuriuos pažįstu, turi darbus, štai ir viskas.

— Kurie bernai, mam? Na, kurie?

— Na... Rendis ir Erikas?

— Rendis ir Erikas negyvi.

— Vernonai Gregori, aš tik sakau, jei nori įrodyti, kad esi iki galo suaugęs, pats laikas įsikirst, kaip reikia suktis šiam pasauly. Būk vyras!

— O taip, klausau.

— Ir nevaidink kietuolio svetimų akivaizdoj. Kad nesibaigtų kaip aną kartą, kai aš suradau tas kelnaites.

Doičmano ranka po apsiautalu trūkteli.

— Po velnių, mam!

— Pirmyn, burnok prieš savo motiną!

— Aš neburnoju!

— Dieve mano, jei čia būtų tavo tėvas...

— Veinė užtat čionai, — paskelbia kirpėjas. Apsisuku ir strykteliu iš kėdės, per galvą nusiplėšdamas apsiautalą.

— Ką gi, pirmyn, Vernonai... Nagi, pirmyn, — pažemink savo motiną po viso to, ką teko patirti.

Pisau ją! Pokšteliu į saulę pro duris. Pro orkestrantų kojas žybteli Smito apygardos transporterio masė. Martirijiniai iš esmės tik supistas juokelis, tačiau su Smito apygardos vaikinais geriau nežaisti. Jų kadrai, kaip Dievą myliu, važinėja šarvuotais transporteriais. Trombonų iešmams akinamai žybsint, ragai atmuša vaizdus, kuriuose liulėdamas išsilydau ir susigeriu į krūmus aptvaro pakrašty ties stačia atkalne.

Keberiojantis įkalnėn įkaitusios žolės brauko per veidą, arkliniai mašalai kirbina orą, bet dulkės per tingios, kad kiltų į viršų. Vienui vienas debesys kybo danguj virš apmirusio iš nevilties mano kūno. Močia manęs nesivys. Ji liks kur buvusi, pripasakos apie mane visokiausio mėšlo tiems berniukams, kad kitą kartą susitikus jie galėtų nutėkšti gudrias šypsenėles. Subinėn susikišk tas mano kelnaites! Ir bybiene, o ne narkotikais čia kvepia! Nė velnio, Jėzus niekad neturėjo pinigų. Matot, koks Isterikvilis? Mokslo duomenim, šiam mieste turėtų būti dešimt skvilijonų smegenų ląstelių, bet jei garsiau riaugtelėjai nesulaukęs dvidešimt vienų, jos teišgali suformuluoti dvi mintis: arba tu supistai nėščia, arba šnioji narkotikus. Pizdon! — dingstu iš čia. Įsiutus gyvenimas paprastesnis. Žinau, ką daryti, ir kad mane galas, jei to nedarysiu. Supiston subinėn tas mano kelnaites!

Atskleisiu jums savo atradimą: tokios peilių sukiotojos kaip mano motušė, tiesą sakant, aktyviuoju paros metu iš įvairiausio mėšlo verpia baisulinį tinklą. Rimtai, visai kaip vorai. Visus supistos visatos žodžius jos registruoja ant tavojo peilio. Kol galiausiai, kad ir kokį žodį sakytum, vis tiek pajusi jį ant savo peilio ašmenų. Tarkim: „Oho, matai tą mašinytę?“ — „Aha, mėlyna kaip ir tas švarkelis, kurį apsivėmei per Kalėdų vaidinimą, pameni?“ Suvokiau, kad tėvai savo tikslų pasiekia mokėdami naudotis tavąja bukumo ir mėšlinų dalykų duomenų baze ir laikydami ją paruoštą kovai. Nesuklyskit, paties jus per supistą sekundės dalį. Daug greičiau, nei spėsite paleisti į darbą artileriją, kurią sapnuojate. Ir pasakysiu, kad iš neturėjimo kas veikti — kai jų pupuliuko blizgesys vieną sykį apsitrina — tėvai pradeda ta baze naudotis tiesiog savo malonumui.

Sustingstu be kvapo. Kelyje už posūkio kažkas subarška. Raudonas furgonas atraito pakalnėn dulkių uodegą. Lyg turėdamas senatvinių sutrikimų, — nesumesdamas, ką čia daryti, — permetu akimis savo marškinėlius. Džingt! — jie atmuša Lolį. Jis cypčiodamas sustoja ir delnu nuleidžia automatinį langą. Tik tik tik, — vožtuvo stūmikliai skaičiuoja laiką drauge su mano širdim.

— Didysis žmogau!

Pamojuoju lyg iš šaldymo skyriaus supistoj naktinėj krautuvėlėj ar kur. Reikėtų mest narkotikus tenai, kur stoviu, bet šunys netoliese. Jie suuostų. Šiaip ar taip, nesu jau toks ryžtingas gyvenime, nors ir svylančiais padais, nors ir kunkuliuodamas pykčiu. Peilis, bybiai rautų. Van Damas turi būti tavo dievukas, jei nori mest narkotikus tiesiog va čia.

— Matai faraonus? — rikteli Lolis. — Jie važiuoja iš tavo namų — šok į vidų.

Ženšenio buteliukai skimbčioja ant grindų, kai mudu brėžiame šviežią dulkių juostą mano namų link.

— Kur likusi galvos dalis? — Lolis veidrodėlyje laižosi antakius. Aiškus daiktas, veidrodėly kurį laiką kelio neišvysi.

— Neklausinėkit, — burbteliu.

— Kur nors susiruošei?

— Į Surinamą.

Jis nusižvengia.

— Kaip čia atsikapanojai? Šįryt aš nemačiau mašinos.

— Pėsčiom.

Turėčiau paaiškinti, kad mamelės mašina remontuojama. Bet jos nėra grabų dirbtuvėse. Mašina sumokėjo už naująjį kilimą svetainėje — tą patį, į kurį Bredas šluostosi savo pirštus.

— Kaip manai, ko farams reikia?

— Manęs klausiat!

— Ha, — Lolis papurto galvą. — Pats supranti, geriau jau nebus. Paklausyk manęs: reportažą aš galėčiau baigti dar prieš saulėlydį, o sutemus jį jau transliuotų. Vernai? Manau, laikas papasakoti tavo istoriją. Tikrąją, nesumeluotą istoriją.

— Gal, — sakau susmukdamas sėdynėj. Jaučiu, kaip Lolis stebi mane.

— Tau net nereikės pasirodyti, galiu sulipdyti reportažą iš gabalų su tavo draugais ir šeima. Kamera užtaisyta, didysis žmogau. Tik išsižiok.

Klausausi Lolio pasiūlymo, bet lieku sėdėti, trokšdamas, kad Merionas Naklzas papasakotų savo prakeiktą istoriją. Jis žino, kad esu švarus, buvo tenai. Negaliu patikėti, kad visa ugnis krypsta į mane, — tą, kuris turi saugoti šeimos paslaptis, — o Naklzas tuo tarpu bimbinėja sušiktai tylėdamas. Įdomu, ko gi jisai užsiraukė?

Sudarkyta mėsininkų orkestro melodija išspjauna mus į Bjulos gatvę popierinių draiskanų sūkuryje. Kol manęs nebuvo, aplink siurblį išdygo mažytė mugė. Vienas prekystalis pardavinėja virtuvės prijuostes, lygiai tokias pat kaip Pemės. Šalimais keli žurnaliūgos ploja baksą už kažkokius čiulpinukus iš Hiustono. Čiulpinukų pardavėjas bejausmiu veidu užsiriša prijuostę. Prijuosčių prekeiviai bejausmiais veidais želėja čiulpinukus. Mano veidas pasidabina išpampusios Beždžionės mina. Tokia nutaisoma tada, kai gyvenimas aplinkui žengia septynmyliais žingsniais, o tu sustingęs styrai vietoj. Pavyzdžiui, aplink siurblį iškyla ištisas parduotuvių pasažas, o mano bėdos tos pačios, su kuriom išsinešdinau iš ryto. Nunarinu galvą ir paspiriu ženšenio buteliuką.

— Įkalk.

— Ką sakot?

— Įkalk ženšenio, nesuglebk.

Kai Lolis tai sako, aš pastebiu, kad ženšeninis myžalas tokio pat atspalvio kaip ir LSD žirneliai mano saujoj. Per ženšenį šunys niekaip jų nesuuos. Tiesiu ranką prie buteliuko, bet Lolis spusteli stabdį, kad aplenktų po Lečiugos gluosniu besimėtantį meškiuką. Aš prarandu pusiausvyrą ir žolės suktinės išslysta iš delno.

Lolis užgesina variklį, pasižiūri į suktines, pakelia vieną nuo grindų, apuosto ir išsišiepia. Tada pažvelgia į mane.

— Ha!.. Galėjai pasakyti, kad nenori dalytis.

— E, iš tikrųjų tai jos ne mano.

— Šiaip ar taip — greitai bus tavo, — ištaria jis šnairuodamas į veidrodėlį.

Atsisuku, kad pamatyčiau, kaip Smito apygardos transporterio nosis įsmunka į Bjulos gatvę už kvartalo nuo mūsų. Supisti Velcro lipdukai surakina man vidurius.

— Duok jas čia, — sako Lolis. Jis pasikelia ir sukiša suktines į skylę sėdynėje.

— Dėkui. Aš tuoj.

Skrieju stačiai per vejelę į namus, koridorium — į savo kambarį, kur nusuku ženšenio dangtelį. Teilorės LSD žirnelius sugrūdu į buteliuką. Myžaluose jie tučtuojau ištirpsta, o dangtelis užsisuka kaip naujas. Sviedžiu buteliuką į Nike dėžę šalia spynos rakto ir vėl paslepiu spintoje. Kai visiškai atsileidęs ir palengvėjimo prakaito ataušintas išslystu į prieangį, išvystu transporteriu atriedančius Veinę Gjuri, mamelę ir Smito apygardos pareigūną. Oro kondicionierius it jūros dumblius šiaušia jų plaukus, išskyrus mamelės, kuri pati pasišiaušus lyg nenuorama plukė. Lolis tūno Lečiugų gluosnio paūksmėj. Manau, galų gale tas Loliukas pasirodė visai nieko. „Tikras žmogus“, — kaip pasakytų kadaise pliauškus misteris Naklzas Nelabasis.

Staiga Likimas meta savo eilinę kortą. Naftos siurblio pašone praslysta Leonos Eldorado, išpūtęs nuo perdžiūvusių, apipelijusių dziundzių ir gilių, karčių troškimų. Mamelė susileidžia. Bybėtinai stulbinantis tų bobelių sugebėjimas laiku pataikyti, turiu pasakyti, — tarsi skandalų radarą turėtų ar kokį galą. Iš mašinos jos išputoja it pamuilės iš skalbyklės situacijų komedijoje. Išskyrus Bredą, kuris lieka gale, — paželėti snarglio, suprantama. Betė Pričard išlipusi ima stripinėti po vejelę it susišikus višta.

— Manau, man reikia į vonią — man neramu dėl tos infekcijos.

Leoną su Džordžą užsiima pozicijas prie mūsų gluosnio.

— Sveikute, Dorise, — pamojuoja jos. Aš beveik spėju įsmukti atgal į namą, bet Veinė Gjuri iš transporterio išsikrapšto greičiau, nei galėtum tikėtis.

— Vernonai Litli, prašom prisistatyti čia.

— Dar viena bėda, Dorise? — klausia Leoną viltingai.

— Ne, nieko baisaus, mergaitės, — kalba mama. — Namie turiu čiulpinukų.

— Negalim užtrukti, — aiškina Leoną. — Trečią pas mane atvažiuoja kieme kloti dangos.

— O aš maniau, kad tai žmonės su mano specialiąja laida, — beria mamelė, skuosdama per dirvą. — Pamačiau mašiną ir pamaniau, kad tai naujasis šaldytuvas...

— Mam? — kalbinu ją. Ji negirdi.

Joms dar neprasmegus viduj, Džordžą ant mamelės peties užkrauna savo ranką.

— Brangute, žinoma, kad jį persekios, jeigu jis ir toliau bus užsispyręs ir nekeis savo išvaizdos — ta šukuosena tikras košmaras.

— Na, aš neįstengiau jo užlaužti, žinai, kokie tie berniukai... — pranyksta tamsoje mamelės balsas, kai durys taukštelėdamos užsisklendžia.

— Vernonai, — sako Gjuri. — Pasivažinėkim truputį.

Ieškau jos veide atskleistos tiesos ir neišvengiamos atgailos ženklų. Tačiau neaptinku.

— Ponia, manęs ten net nebuvo...

— Nejaugi? Tada sunku paaiškinti, iš kur tie mūsų aptikti pirštų atspaudai, ar ne?

Įsivaizduokite Smito apygardos šerifo transporterį gatvėje tarp trijų medinių namų, su tykiai jame tupinčiu manimi. Gluosniuose kuo ramiausiai čirškia vabalai. Vabzdys maldininkas tarška už mugės prekystaliais paverstų virtuvinių stalų, nugramzdintų lopelyje aukštos žolės, kuri, lyžčiodama Martirijaus pakraštį, liula iki pat Ostino. Po kurio laiko prie mano lango išnyra Bredas Pričardas. Nosis užversta į dangų, pirštas nukreiptas į batus.

— Air Max, — pareiškia. — Nauji.

Stirkso užmerktom akim, laukdamas, kada pasiųsiu jam supistą oro bučinį, pulsiu į ašaras ar kokį galą. Mulkis.

Pakeliu prie lango savo koją:

— Jordan New Jacks.

Jis tučtuojau praveria akis, prieš parodydamas į mano Nike.

— Seni, — kantriai paaiškina. Tuomet parodo į savuosius: — NAUJI.

— Kepsninės ant ratukų kaina, — duriu pirštu į jo kedus. Paskui į saviškius. — Vidutinio reaktyvinio lėktuvo kaina.

— Ne.

— Tikrai, bybiai rautų!

— Gero kalėjimo!

Nušlepsėjęs per vejelę Bredas užstraksi prieangio laipteliais. Iš mano paties namų tarpdurio vienui vienas pirštas švysteli mano pusėn, — kol durys pokšteldamos užsisklendžia. Policininkui užvedus transporterį, durys vėl atšoka. Išpuola mano motušė ir pasileidžia link gatvės.

— Vernonai, aš tave myliu! Pamiršk viską, kas buvo — žinai, netgi žmogžudžius myli jų artimieji...

— Po velnių, mam: aš ne žmogžudys!

— Na, aš žinau... Čia tik pavyzdys!

Lolis įbeda į mane akis iš savo furgono, lyg ir pamodamas kamera.

— Tik išsižiok! — rikteli jis.

Mama bejėgiškai sustoja gatvės vidury už mūsų ir nunarina galvą ant krūtinės. Lūpos pasipuošia ašarų papliūpai. Iki kaulų smegenų geliantis vaizdas. Pro užpakalinį langą persisukęs matau, kaip Lolis pripuola prie mamelės ir uždeda jai ant peties ranką. Išbrinkusi mamos galvelė pasiduoda link jos. Lolis kyšteli po galva savo petį, kad sugertų ašaras, paskui išdidžiai atsitiesęs grėsmingai akimis nulydi tolstantį transporterį su manimi.

Aš nebeištveriu. Metuosi per Gjuri prie lango ir užbaubiu iš visos smarvės šiam neraliuotam pasauly:

— Loli, pavaryk! Papasakok jiems supistą tiesą!

Areštinė šį vakarą be gyvybės. Sudvisusi kaip tarp subinės ir apatinių sėdint susispaudęs oras. Kažkur fone birzgia televizorius. Ištempęs ausis laukiu skubių žinių pranešimų apie mano nekaltumą, bet vietoj jų užliurlina orų pranešimų melodiją. Nekenčiu tos melodijos. Po kurio laiko koridoriuj kažkas užgriaudėja. Žingsniai artėja.

— Rasiu tuos sumuštinius suėstus, tai taip ir žinokis. Tikrai, kurgi ne, dabar jau Daktaro Kovotojo Dietinė Revoliucija, uhu. Visa ta erzelynė dėl to Pritinkinančio, o dabar — tik jau nepasakok! — kažkokia supistą sumuštinių dieta, ane?.. Aišku, kad supistas proteinas, u-hu. Ką?.. Todėl, kad daugiau jokių naujienų, išskyrus tavo supistą klėties dydžio subinę, nėra!..

Diedas stabteli prie mano kameros. Šviesa pro groteles išryškina dantim įrėmintą surūgusį snukį. Baris E. Gjutis — areštinės vadovas, parašyta ženklelyje. Pamatęs, kad nemiegu, prispaudžia telefoną prie kaklo.

— Netampai ten savo meškerės, ne, Litli? Nepešioji dieną naktį savo gaiduko, ha? — riebiai nusižvengia, lyg mis prakeiktoji Visata būtų ką tik nučiulpusi jo draugužį ar kokį galą. Net per didelį atstumą iš jo burnos trenkia it kūju, ant veido paliekančiu svogūnų padažo ir riebalų šliūžę. Kas per šlykštūnas, garbės žodis! Jei tas iki užsikrušimo pribloškęs įvykis visus pavers tokiais išsigimėliais, tuomet verčiau jau dumsiu iš šio miesto kaip šimtas pragaro velnių. Galbūt net iš Teksaso. Kol viskas grįš į įprastas vėžes. Net iki babūnėlės ne taip jau sumautai toli, jei liaudis šiuo metu taip darkos.

Likusią nakties dalį Baris toliau suka ratus, kiurksodamas prieš televizorių. Aš išsitiesiu ant kameros gulto ir pasineriu į svarbius bei bauginančius savo ateities reikalus. Atsimenat „Nepaisant kliūčių“ — seną filmiūkštį su tokiu vaikeliu, kuris turi namelį paplūdimy Meksikoj? Kaip tik ten galėčiau pasprukti. Mamelė mane aplankytų jau po visko. Štai ji — kūkčiojanti iš džiaugsmo pliauškalinė Dorisė Liti, kurią galėtų vaidinti Keitė Beits iš filmo „Mizerė“. Po neįtikėtino apsišvarinimo pasididžiavimo ašaros mano padoriu ir tvarkingu gyvenimu. Pagaunat, kaip čia išeina? Šią akimirką būsimajam laike jaunojo Vernono nekaltumas įrodytas. Šią akimirką jis perka mamai molinį asiliuką ar kokią ten puodynę daržovėms, dėl kurių misis Lečiuga iš proto kraustos. „Norite tokių pat kaip ponios Lečiugos ar liuksusinės partijos?“ — paklaus manęs puodynių pardavėjas. Tai bakstelėjimas Lečiugai į šikną. Įsivaizduojat? Nuspręsta: tai mano naujasis planas. Ir jų patiekalais aš visai patenkintas — buritai, kapucinas ir visa kita. Pinigai ten, sako, beverčiai, — po šimts! — aš tikrai galėčiau tenai prasimušti. Žmonės privalo gyventi tuose paplūdimių namukuose, iš rimtųjų.

Tačiau manyje prabyla pesimistas: „Pupuliuk, pamiršk atostogas, ko tau reik, tai supisto pyragiuko su bombos įdaru“. Neklauskite, kurių galų manasis pesimistas kalba su niujorkietišku akcentu. Aš nekreipiu į jį dėmesio. Svarstymų reikalinga vaikeliui iškilusi problema: pripažinkit, kad niekados neteko matyti vyruko, kuris neštų savo kailį vienas. Teilorė Figuera — ją reikia prigriebti. Šiuo metu Teilorė Hiustone, koledže ar kur ten, — jai mat daugiau metų nei man. Bet tą gerulę būtina nutverti. Pro cypės virbus dvelktelėjusi drėgmė mano mintyse virsta hormonų išlydžiu iš po jos sijonėlio. Aš paimsiu tą merginą su savimi į Meksiką, ne aš būsiu, jei nepaimsiu. Dabar, — kai jau esu suaugęs, kalėjime pasitrynęs ir taip toliau. Mokykloj mudu artimai nebendravom, bet vis tiek kartą su ja beveik suveikėm. Sakau „beveik“, nes, — bybį! — kaip man įprasta, turėjau ją ant lėkštutės, bet paleidau. Tiesiog niekas niekada nemokė, kada gyvenime turi elgtis kaip šiknius. Baigiamosios klasės vakarėlyje, į kurį manęs nekvietė, dalyvavo ir Teilorė: švelniu it kelnaitės veidu, su besisunkiančiom didelėm drėgnom akim.

Išėjusi iš vakarėlio, ji klestelėjo ant užpakalinės biuiko sėdynės bažnyčiai priklausančiam automobilių aptvare, kuriame kaip tyčia stypsojau aš su savo dviračiu. Teilorė buvo prisipumpavusi. Ji pašaukė mane. Balsas saldus kaip ką tik prakąstas pyragas. Ant žemės šalia ratų iš jos apdarų išslydo tas šlamštas. Pakėliau. Teilorė paprašė pasaugoti, jei kartais nualptų ar ką. Jūs žinote, kad aš iš tikrųjų saugojau. O brol, Teilorė vis dėlto buvo stenėtinai užsilenkusi. Mykdama mano vardą, ji ėmė raivytis ant užpakalinės sėdynės. Nė neklauskit, kas mūsų mokykloje vairuoja tą supistą biuiką, bet Teilorė jo galui pridėjo šiek tiek vertės. Aš padėjau jai kiek prasisegti šortus — „kad ji galėtų kvėptelėti“ — tai Teilorės, ne mano žodžiai; aš nė nežinojau, kad ana vieta galima kvėpuoti. Rudi Wella Balsam plaukai lyžčiojo jos liemenį iki pat pilkos medvilnės ruoželiu nužymėto užpakaliuko — įskilusio dangaus išrasojusioj kasdienybėj. Teilorė buvo apkvaitusi, bet dar nuovoki.

Nagi, spėkite, ką padarė jūsų neraliuotasis herojus — gal pataikysit. Vernonas Sėklidė Litlis nuėjo į vakarėlį ir pasirūpinti Teilore nusiuntė jos geriausią draugę. Nė piršto neprikišau prie jos kelnaičių, bet buvau pernelyg arti, kad nepasigaučiau ligos „čiulpk-ir-uostyk-savo-odą“, kuri galuoja mane šiokią dieną: prakeiktos kaprono ir šlaunų tarpertmių, tepamo sūrio ir išskyrų vizijos, aitrus medvilnės ir abrikosinės bandelės žvilgėjimas. Bet ne, bybiai rautų — aš įsmukau vidun. Negana to, įvariau lyg koks televizinis daktarėlis, supistai rimtu veidu. Teilorė buvo mano rankose ir tai mane žudo. Bandžiau ją vėl susirasti, bet, kietakaktiškai pražiopsojus šimtaprocentinę progą, Likimas kaip visados paleidžia išjungimo programą. Dėl milijardo priežasčių galiu jos nebesurasti ir taip toliau, ir taip giliau iki užsiknisimo. Tai tiek tos Teilorės Figueros.

Šį vakarą vis dėlto mano delnas yra jos burna. Sulig kiekvienu savo draugužio brūkštelėjimu aš vis labiau artėju prie Teilorės medvilnėlės, rausiu po ja ventiliacines angas, kad išlaisvinta vaisinė gaiva mane pribaigtų. Meksikietiška vaisinė gaiva, brol, jei būtų mano valia. Kai nugrimztu į savo svajas, koridorium it užkratas atvingiuoja slopūs TV naujienų šaukiniai. Netrukus belaisvis džiaugsmingai purkšteli.

šeštas

— Tu pagraibei krepšas? Palikai pirštu atspaudai?

Šito manęs teiraujasi misteris Abdinis. Likusios pavardės dalies nė neklauskit.

— Pirštų atspaudus? Ė, aš manau, — šiandien aš ganėtinai susikaustęs, net ir nebendravęs su tokiais žmonėmis kaip šis.

Abdinis drūtas kaip priekalas, o jo plaukai prilipę prie viršugalvio greičiausiai dėl jo kalbėjimo tempo. Tai mano advokatas. Teismas paskyrė. Sekmadieniais, spėju, šiame krašte daugiau niekas nedirba. Žinau, jog nebeleidžiama kalbėti apie tai, kad kitos tautos yra kitokios ir taip toliau, bet — tarp mūsų šnekant — aiškus daiktas, jog Abdinis — šimtmečius kerojančios suktybės ir gražbylystės vaisius. Rikošetas Abdinis: bing ping — cakt! Apsitaisęs baltai lyg Kubos ambasadorius ar koks galas. Žiuri mane nuteistų vien dėl supistų Abdinio batų, bet ne jo batai mano didžiausia bėda. Iš visų mano supistų bėdų ji pati mažiausia, ir žinote kodėl? Todėl, kad jei žiuri sukombinuosi iš išpampusių baltųjų, — iš tų, kurie organizuoja kepinių muges ir panašiai, — ir pristatysi jiems kažkokį pliauškalą iš Dievas žino kur, tai jie nė vieno jo žodžio nesidės į kišenę. Prisiekusieji supranta, kas jis per paukštis, bet ką nors daryti jiems oficialiai užginta, mat šiomis dienomis visi turi dėtis vieningi. Taigi prisiekusieji nedės Abdinio žodžių į kišenę, ir tiek. Tai mano atradimas.

Taigi, misteris Šakarmakarinis Abdinis Šakarmakaronis stovi ir prakaituoja mano kameroje, tikriausiai ruošdamasis sakyti: „Taigi“. Vis šaudo akimis į segtuvą savo rankoj, kuriame — viskas apie mane. Kažką niurna.

— Papasakok, kas nutikojo mokykloje.

— Hmm, suprantat, manęs nebuvo klasėje, o kai grįžau...

Abdinis pakelia ranką.

— Ėjai pistualeto?

— Ė... Atsiprašau?

— Ėjai pas tualeto?

— Ė... Aha, bet ne...

— Tikras alibis išeina, — švilpteli jis keverzodamas į bylą.

— Ne, suprantat, aš buvau...

Tuo metu sargybinis sužvangina duris.

— Ššš, — sušnypščia Abdinis, plekšteldamas man per ranką. — Man šaudė mintis, neužkabink nosis, pastatysim užstatas.

Bario šįryt nesimato: pro užpakalines šerifo nuovados duris mus išveda ir siaura gatvele palei Gjurių gatvę palydi kitas sargybinis. Abdinis paporino, kad žurnalistų šiandien teisme nebūsią, nes aš nepilnametis. Šiaip ar taip, visi laidotuvėse — „ribotos atsakomybės holdingo opcione“, kaip pasakytų šiuo metu žadą praradęs misteris Šiknius Naklzas. Šiandien nepakenčiamai karšta — neįprasta taip anksti vasarą. Ir nors tyku taip, lyg kvapą užgniaužus, vis tiek gali užuosti suknelių medvilnę Gjurių gatvėje ir per purkštuvus striksinčius pyplius. Įprastas sekmadienis, tik putojantis liūdesio burbuliukais, kylančiais nuo jo paties slėgio.

Per tris namus nuo šerifo nuovados stūkso senasis Martirijaus viešnamis, vienas iš pačių gražiausių Laukinių Vakarų pastatų. Iš teismo rūmų pašonėje atsidūrusio statinio linksmosios mergužėlės vis dėlto išsikėlė. Vienintelė užsilikusioji — Veinė Gjuri, kuri laukia mūsų taip, lyg būtų visą supistą juokų šonkaulį radusi. Gjuri antakis šiandieną ant bangos. Palypėjus laiptukais į apytuštę teismo salę, apsauginis nulaviruoja mane į nedidelį medinį užtvarą dar su tvorele aplinkui. Čia galima beveik drąsiai jaustis, jei dar pridėsi Nike kedus, Calvin Klein drabužėlius, savo jaunystę ir neabejotiną nekaltumą. Užtat kvapas — jis muša iš vėžių. Teismas trenkia pradinukų klase. Nevalingai imi dairytis pirštais nutepliotų piešinių. Nežinau, ar tyčia tai daro, na, grąžina į praeitį, kad kvėštelėtum. Tiesą sakant, turbūt yra koks teismo salių ir pradinukų klasių oro gaiviklis, — „Prasikaltozolis“ ar koks galas, — kad nejaustumei skirtumo. Taigi mokykloje sėdi lyg teisiamųjų suole, o atsidūręs teisme vėl pasijunti kaip mokykloje. Jau nusiteiki teplioti pirštais, o tave pasitinka bobelė su išgenėta rašomąja mašinėle. Teismo aikštelė, brol. Šūdas!

Žvalgausi, kol kiti šnarina popierius. Mamelė neišgalėjo prisistatyti, kas nėra jau taip blogai. Spėjau įsitikinti, kad teisės pasaulis peilio nepripažįsta. Tavasis peilis nematomas, štai kodėl taip patogu juo naudotis. Matot, kokie reikaliukai? Būtent tai ir gadina žmonėms kraują ir pastūmėja į juodžiausius nusikaltimus, tai aš žinau. Teisme iš juoko pridėtų į kelnes, jei pamėgintum paaiškinti, jog tavąjį peilį klibina kad ir tvarkaraščio tikslumu unkščiojantis kažin kieno šuo. Bet jie kvatotųsi ne dėl to, kad nematytų peilio, bet žinodami, jog niekas daugiau šiuo dalyku nepatikės. Gali stoti prieš tuziną gerųjų žmonelių, subadytų panašiais psichologiniais peiliais, kuriuos kada įsigeidę sukioja jų artimiausieji, bet šito jie nepripažins. Pamiršę tikrąją padėtį, jie geriau nugrims į serialų realybę, kur viskas turi būti aišku. Garantuoju.

Moteriškė prie rašomosios mašinėlės šnekučiuojasi su ginkluotu apsauginiu kitapus teisėjo kėdės:

— Dieve mano, tai faktas! Mes turėjome to paties katalogo egzempliorių, aš ir mano mergaitės.

— Rimtai?! — atsiliepia apsauginis. — Grynai to paties, a?

Jis apsilaižo lūpas. Tai reiškia, kad vaizduojasi sau tai, ką išgirdo. Kokią minutę pamąsto, varinėdamas seiles, paskui sako:

— Nepamiršk, kad teisėja taip pat turi mergaičių.

— Faktas, — pritaria mašininkė.

Pasisukę abu įsmeigia į mane savo akių durklus. Mašininkės durklai įsukti į nosinaites, kad neišsišūdintų, tikriausiai. Aš įsmeigiu akis į savo Nike. Užsipisk, jau darosi nebejuokinga. Ir taip aišku, kad ši teisinė sistema sukurpta ne tokiems kaip aš. Ji pritaikyta labiau nuspėjamiems žmoneliams, tokiems, kokius rodo filmuose. Ne-a: jeigu tiesa šiandien nebus atskleista, jeigu atsiprašę neišsiųs manęs namo, tai pakišęs užstatą nersiu tiesiai per supistą sieną. Nepaisant kliūčių. Kad mane galas, jei aš neprasmegsiu vakaro vėsoj, su savo nekaltais atradimais ir senom kelnaitinėm svajom nenuzvimbsiu tiesiai per laukus su naktiniais drugiais.

— Prašom stot, — užbaubia pareigūnas.

Žvitrių akių trumpai kirpta žilaplaukė su bifokaliniais akiniais nutupia prie didžiojo stalo. Teisėja Helena E. Gjuri, parašyta ženklelyje. Sėdant jos sukamasis krėslas delikačiai girgžteli. Viešpaties Sostas.

— Veine, — prabyla ji, — tai turėtų būti viena iš tavo bylų, tiesa?

— Hėė. Teisėja, mes turime įtariamąjį.

Atsistoja Abdinis.

— Prašom parankinis nardimas, jusu kilnibe.

Teisėja pašnairuoja per akinių viršų.

— Parengtinio tardymo? Po šimts, luktelkit bent minutėlę, abu sutelkit dėmesį į Teksaso šeimos kodeksą — turime reikalą su nepilnamečiu. Tikiuosi, Veine, jūs gerai išstudijavot tokiam atvejui derančias procedūras.

— Hė...

— O kodėl apklausos protokole neįrašytas ieškinys?

Kaip tik dabar man už nugaros girgždėdamos atsilapoja paradinės durys. Salėn įsispraudžia šerifas Porkomis, nusiima skrybėlę. Veinė sustyra į kaulą.

— Iš pradžių mes tikėjomės, kad išlįs tam tikrų įkalčių, ponia, — išstena ji.

— Jūs tikėjotės, kad įkalčiai išlįs? Tikėjotės, kad jie ims ir nukris į rankas! Kiek laiko šį jaunuolį pralaikėt daboklėje?

— Hh... — Veinė užmeta akį į šerifą. Tas kuo ramiausiai, sukryžiavęs rankas, styro prie įėjimo.

— Viešpatie mieliausias! — teisėja Gjuri pastveria nuo savo stalo kažkokį popiergalį. — Jūs norite pateikti kaltinimą?

Nusiėmusi akinius, ji priremia Veinę akimis.

— Ir viskas, ką turite, — pirštų atspaudai?

— Leiskite paaiškinti, ponia, kad...

— Šerifo padėjėja, aš abejoju, ar jūs paimsit didžiąją žiuri su vienais pirštų atspaudais. Jūs jų net nesujaudinsit.

— Pirštų atspaudų yra ne vienas, jūsų kilnybe.

— Kad ir kiek jų būtų, visi jie paimti nuo to paties daiktinio įrodymo — sportinio krepšio. Taigi — prašyčiau! Nebent jie būtų nuo šautuvo...

— Ponia, praeitą naktį visuomenę pasiekė nauja informacija, kuri, pamaniau...

— Teismui neįdomu, ką jūs pamanėte, Veine. Kai viską pradėsite nuo to galo ir imsitės reikalo šioje suveltoje byloje, mes norėsime išgirsti, ką jūs gerai žinote, velniai rautų.

— Na, vaikinukas dar melavo ir iš apklausos pabėgo... hhhh...

— Veine Milisente Gjuri, — teisėja Gjuri suneria pirštus kaip pradinukų mokytoja. — Primenu, kad čia ne šio vaiko teismas. Spręsdama pagal man pateiktus duomenis, aš linkusi jūsų įtariamąjį paleisti ir velniškai rimtai pasišnekėti su šerifu apie ikiteisminių procedūrų kokybę.

Teisėja žvilgsniu suskvarbo Veinę kaip rėtį, kad ir kiek skylučių ji ten turėtų. Salės gale stovinčio šerifo lūpos susičiaupia. Jis užsivožia skrybėlę ir išgirgždina pro duris. Nežinau, kaip pas jus, bet šiame krašte karčias gyvenimo pamokas mes priimam lūpomis.

— Prieštarauju! — pašoka Abdinis.

— Ramiau, misteri Abdini, mes galime tuoj pat iškviesti kitą advokatą, — nukerta teisėja.

Gjuri pakelia antakį.

— Jūsų kilnybe, ta nauja informacija, žinot...

— Ne, aš nežinau. Aš dar labai daug ko nežinau.

Mašininkė ir Gjuri persimeta žvilgsniais, atsidūsta. Senutėlis teismo tarnautojas tučtuojau atsisukęs į mane suraukia kaktą.

— To ji dar nematė, — iš už nugaros sušnabžda apsauginis. Visi kietai sučiaupia lūpas.

— Kas čia dabar vyksta? — nustemba teisėja. — Gal šis teismas persikėlė į paralelinį pasaulį? O mane paliko šičia?

— Ponia, į dienos šviesą iškilo naujų faktų: kaip tik šią akimirką juos tiriame.

— Vadinasi, paleisiu jūsų įtariamąjį, iki įstengsite man pateikti apčiuopiamesnių detalių. Be to, tikiuosi, kad atsiprašysite dėl visos šitos sumaišties.

Mane nupurto aukštos įtampos drebulys: iš susijaudinimo, vilties ir gyvuliškos baimės. Manote, aš trinsiuos čia, kol vadinamoji teisinė sistema išsikuops savo mėšlą? Šūdausis būčiau. Autobusai į Ostiną ir San Antonijų kursuoja kas porą valandų. Bankomatas su penkiasdešimt dviem doleriais — babūnėlės vejapjovės fondu — yra per kvartalą nuo Greyhound autobusų stoties. Tai yra už penkių kvartalų nuo čia.

Mašininkė atsidūsta ir dar kiečiau sučiaupia lūpas. Tada, palinkusi prie teisėjos ausies, prisidengia burną delnu. Besiklausydama teisėja Gjuri susiraukia. Ji užsideda akinius ir nužvelgia mane. Paskui — mašininkę:

— Kada tas kitas raportas? Po pietų?

Mašininkė linkteli ir teisuolės akimi žybteli Veinės pusėn. Teisėja ištiesia ranką prie savo plaktuko.

— Posėdis atidedamas iki antros valandos.

Taukšt!

— Prašom stot, — užbaubia pareigūnas.

Įtariu, kad nuo pamokslų krušos sustandėję vyrukai, gyvenimo dėsnius ramiai įsikirtę trikampiai, kampuoti tamsios šlovės bičai per teismo pietų pertraukas savo kamerų vienumoje traukia dūmą. Jiems veikiausiai nereikia pliurpti su savo mamelėm.

— Ką gi, Vernonai... Kaip čia pasakius... Tu turi nuosavą kamerą ar tave pasodino su kitais... na, supranti... su kitais vyrais!..

Baris stirkso prie telefono ir smakso į ožkos putę susiraukšlėjusiom akim. Atrodo, ir Eilynos antakiai šiandien pakilę — tiek, kiek sustandėjęs kuodas leidžia. Nežinau, kaip pas jus, bet šiame krašte moralinis pranašumas demonstruojamas antakiais.

— Na, pats supranti, — tęsia mamelė, — tiek prisiklausius apie simpatiškus, dorus berniukus, kuriuos visuomet... Na, supranti, prisiklausius apie stambesnius vyrus, užkietėjusius nusikaltėlius, kurie simpatiškus berniukus visuomet...

Dievaži, kiek metų išgyvenusi šioje laisvoje šalyje, ji dar nesusigraibė žodžių, kad galėtų stačiai paklausti: „Ar koks recidyvistas dar nepaėmė tavęs per subinę?“ Šit kokie graudūs reikaliukai. Prieš jus moteriškė, kuri užtraukia užuolaidas ir užveda idiotišką šneką, kai du šuneliai pradeda drožtis gatvėje. Tuo tarpu pati, kiek ją pažįstu, kasnakt turbūt susigrūda į šikną supistą gaisrinę žarną, — tiesiog savo malonumui. Aš jums sakau!

Besikalantį atšiaurumą mamelės balsas nubraukia lyg sušiktus medvilnės pūkelius miegamajame. Į ką panašus šitoks supistas gyvenimas?! Šviesa pro langą vadina mane, čiulba apie anoj pusėj ant šaligatvio tyžtančius ledus, apie visai čia pat tvyrančius vandens lašelius. Vasarinės suknelės iki pat Meksikos alsuoja gaiva. Bet tik ne man. Aš pasmerktas stebėti, kaip Eilyna trina šerifo balną, — jau antrąsyk nuo to laiko, kai čia patekau.

Pagaunu save svarstantį, ar šerifo balnas visuomet susilaukia tiek dėmesio, ir jeigu taip, tai kodėl jis dar neprabrūžintas kiaurai. Paskui pastebiu, kad kabinete yra televizorius. Eilyna dirsčioja į jį.

Pietų meto žinios. Pasigirsta šaukimų dūdos ir mušamieji, paskui tolumoje pasimato kažkokio šūdausio, spoksančio pro užpakalinį tolstančio Smito apygardos transporterio langą, marmūzė.

— Vernonai, turiu akmenėlių į tavo daržą, — pareiškia mamelė.

— Dabar turiu eiti.

— Ką gi, Vernonai...

Klankt.

Akys prilimpa prie ekrano. Lengvas vėjelis šnarina celofaną virš Lečiugų meškiukų fermos, paskui pasigavęs pašiaušia Lolio kaltūną. Pro Lolio balsą prasimuša ritmingas pompos girgždesys.

— Ši išdidi bendruomenė ryžtingai žengia iš antradienio šoko šešėlio, — areštuodama naują žaidėją iš mirtino priežasties ir pasekmės tinklo, parklupdžiusio kadaise ramutėlį miestą.

— Kada mane kas matė ant supistų kelių?! — apžergdamas kėdę suriaumoja Baris.

— Kaimynams Vernonas Gregoris Litlis atrodė normalus, gal netgi drovokas paauglys, vaikinas, kuris gatvėje nepatrauktų jūsų dėmesio. Šitaip buvo iki šios dienos.

Ekraną užplūsta ryškiaspalviai vaizdai: nusikaltimo vietą žyminti juostelė kratosi po pajuodusiu dangumi, kruvinos lavonmaišių šliūžės, bobelės sudrėkusiom akim, su picos sūrį primenančiom seilių tįsenom. Galų gale — mokyklinė nuotrauka su išsišiepusiu manimi.

— Be abejo, aš pastebėjau, kad tas bernas keičiasi, — kalba Džordžą Porkomi. Už mišrainės maišytuvo ant baro mūsų namuose matyti paslėptos jos cigaretės. — Jo batai pasidarė agresyvūs, jis užsispyręs reikalavo skustagalvių šukuosenos...

— Suprantu, — fone atsiliepia Betė.

Šuolis prie Leonos Dant. Užrašas Gucci ant Leonos rankinės tokio dydžio, kad pastaroji turėtų būti visu jardu aukštesnė.

— Tai bent, o atrodė visai, na, eilinis vaikiukas.

Niūrūs, nedarnūs ksilofono garsai persmelkia skambančią muziką, kai kamera koridorium šokuoja mano kambario link. Lolis stabteli prie mano lovos ir atsisuka į kamerą.

— Vernonas Litlis man buvo apibūdintas labiau kaip vienišius, keletą artimų bičiulių turintis vaikinas, labiau užsiėmęs savo kompiuteriu ir... skaitymu.

Kamera nirtulingai neria į skalbinių krūvą šalia mano lovos. Išlenda moteriškų apatinių katalogas.

— Tačiau nei Steinbeko, nei Hemingvėjaus asmeninėje Vernono Litlio bibliotekoje mes neužtiksime... Tiesą pasakius, jo literatūrinis skonis apsiriboja tik šit kuo...

Katalogo puslapiai supliaukši ekrane, žaismingieji torsai, kadaise sutraukę mano kraujo gyvybę kausčiusias gėdos grandines, dabar pjauna mane. Netrukus pastringam ant šešiasdešimt septinto puslapio. Pliaukšėjimas pasibaigia.

— Nekaltas lipukas, — kelia klausimą Lolis, — ar šiurpi iškrypusio seksualumo, sietino su antradienio nusikaltimu, užuomina?

Prie ksilofono prisišlieja išderinti smuikai. Kamera mano kompiuterio ekrane pritraukia bylą pavadinimu „Namų darbai“. Klik klik — nuoroda į invalidų sekso nuotraukos, kurias išsaugojau Silasui Benui.

— Vajetau, — surypuoja mamelė. — Kad man bent į galvą...

Lolis prisėda šalia jos ant mano lovos, graudulingai suraukdamas antakius stogeliu.

— Ar dabar būtų teisinga jus, kaip Vernono mamą, įtraukti į šios tragedijos aukų skaičių?

— Ką gi... Manau, kad aš esu auka. Aš iš tikrųjų taip manau.

— Bet jūs vis tiek tvirtinate, kad Vernonas nekaltas?

— O Dieve, mamai jos vaikas visuomet bus nekaltas... Na, netgi žmogžudžius myli jų artimieji, suprantat.

Kažkokia supistą paradaimo kaita. Šioje vietoje Lolis pabaigia. Netgi Baris sumoja, kad tai jau viskas, ir atsidusęs pakyla nuo kėdės:

— Laikas keliauti.

Jis nukreipia mane durų pusėn, bet nujausdamas artėjantį smūgį aš nesiskubinu. Viskas būtų kitaip susiklostę, jei kiek ankstėliau būčiau išmokęs rašyti, jei tik būčiau buvęs žvitresnis, įprastesnis vaikas. Bet, pasirodo, aš teįstengiau iškeverzoti Alamas2, tik sulaukęs septynerių. Todėl ant pirštais nuteplioto paveikslėlio, kurį penkiametis padovanojau mamelei, užrašo nėra. Tik krūva lavonų-pagaliukų ir gyva pekla raudonos.

— Hmm, kaip matote, jis buvo tiesiog normalus mažylis, beveik visais punktais.

— Prašom stot!

Teismo tarnautojas apeina lankstu ant teismo salės grindų išdygusį mano kompiuterį ir visokių šūdniekių prigrūstą dėžę. Mamos apatinių katalogui paskirtas atskiras stalas. Net mano pirštų teplionė atsirado čionai, bet manųjų Nike dėžė jiems, regis, neužkliuvo. Nuo šių daiktų atmosfera teisme nesveikai įsielektrinusi.

— Misteri Abdini, — pradeda teisėja. — Esu tikra, jūsų klientas suvokia, kad yra traukiamas baudžiamojon atsakomybėn. Sutelkite dėmesį į kuo įvairiausius kaltinimo atmetimo būdus, kuriais galima pasinaudoti.

Abdinis atlaužia galvą.

— Jusu kilnibe?

— Prasideda kaltinimo formulavimas, sere. Pats laikas jums pradėti veikti.

— Ponia, — prabylu aš, — visą šį reikalą būtų galima išspręsti, jeigu pakviestumėte liudininkus, mano mokytoją ir visus kitus...

— Ššš, — sušnypščia Abdinis.

— Advokate, prašom informuoti savo klientą, kad čia nėjo teismas. Ir paaiškinkite, kad šerifo prievolių teismas neatlieka, — akimirką pasėdi atsilošus, paskui kreipiasi į Veinę.

— Šerifo padėjėja, jūs apklausėte jo alibi patvirtinančius liudininkus?

— Bijau, kad paskutinė liudininkė — mis Lorė Betlehema Doner — šį rytą atsisveikino su šiuo pasauliu, teisėja.

— Suprantu. O kaip šio vaikinuko mokytojas?

— Merionas Naklzas neužsiminė apie įtariamojo buvimo vietą tragedijos metu.

— Neužsiminė ar jūs jo nepaklausėt?

— Jo gydytojai sako, kad Naklzas negalės kalbėti iki kitų metų kovo pabaigos. Teišpešėme iš jo vos keletą žodžių, ponia.

— Po perkūnais, Veine. Kokie tie žodžiai?

— Dar vienas šautuvas.

— O Dieve mano!

Veinė linkteli ir sučiaupia lūpas. Taip darydama ji, užsipisk, negali susilaikyti nedėbtelėjusi į mane.

— Mes statom užstatas, jusu kilnibe, — pareiškia Abdinis.

— Nejaugi? — sako Gjuri. — Teisėja, niekam ne paslaptis, kad vaikinukas buvo pabėgęs dar tada, kai nebuvo patekęs į bėdą...

Abdinis skėsteli rankom.

— Bet mažas viras ira šeimos židinio gabalas, su daug daliku savo name — kodėl jis nepalikti?

— Jo šeima išsiskyrusi, teisėja. Aš neįsivaizduoju, kaip moteris vienui viena gali pažaboti paauglio kaprizus.

Nematė supisto peilio mano kuproj!

— Tai ne kas kita, kaip tragedija, — sako teisėja. — Visiems vaikams reikia vyriškos rankos. O su tėvu nieku gyvu negalima susisiekti?

— Hė... Jis paskelbtas mirusiu, teisėja.

— O Viešpatie. Ir berniuko motina šiandien negalėjo atvykti į teismą?

— Ne, ponia: jos automobilis remontuojamas.

— Ką gi, — pareiškia teisėja Gjuri. — Ką gi, ką gi, ką gi.

Atsilošusi savajame soste, sudeda delnus stogeliu. Tada kreipiasi į mane:

— Vernonai Gregori Litli. Kol kas aš neatmesiu jūsų prašymo paleisti už užstatą. Bet ir neišlaisvinsiu jūsų. Remdamasi čia pateiktais faktais ir lygia dalimi jausdama atsakomybę šiai bendruomenei, aš pratęsiu kardomąjį kalinimą, iki savo raportą pateiks psichiatras. Jūsų prašymą apsvarstysiu vėliau atsižvelgdama į to raporto pastabas.

Taukšt! — paskelbia plaktukas.

— Prašom stot, — užbaubia pareigūnas.

Areštinės pašonėje šį vakarą kažkas liurlina muzikėlę. Mane ji pisa prie žemės ir kiša po velėna greta mano draugų. „Atleisti aš tavęs pra-šau. Gyvenimas kad rožėm klotas, nesa-kiau“, — kala ta muzikėlė. Kaitra visąlaik atneša štai tokias pašvinkusias melodijėles, visąlaik kažkur iš pašalės ir supistai monofonines. Likimas. Jūs tik atkreipkit dėmesį, kaip prie bet kurio tavo gyvenimo įvykio, — kad ir įsimylėjus, pavyzdžiui, ar ką, — prilimpa kokia nors melodija. Likimo gaidos. Saugokitės tokio mėšlo.

Tysau ant gulto ir vaizduojuosi, kad ši melodija skamba galinėje Greyhound autobusų stotelėje. Televizijos seriale apie mane būčiau pasišiaušęs, iškvaišęs vaikėzas, kietas ir vienišas, ne pagal metus subrendęs; traukiantis nutįsusius šešėlius į užmiestinį autobusą, autobusą su užrašu „Meksika“. „Pššš“, — atidaro savo autobuso duris atžarus vairuotojas ir mąsliai nusišypso, lyg žinodamas, kad viskas tarsi sviestu patepta. Vaikėzo batas atitrūksta nuo dulkėtos žemės. Jį lydi žemi gitaros akordai. Autobuso vidury sėdi viena geltonplaukė kaubojinė mergytė, po Levi’s džinsais, ko gero, užsitempusi žydras kelnaites. Bikinio, o gal virvelines kelnaites. Greičiausiai bikinio. Nė krislo atšiaurumo iš jos pusės. Galite įsivaizduot? Būtent išlavėjusia vaizduote mes skiriamės nuo gyvūnų.

Skambina močia, tačiau su ja mano vaizduotė neįstengia užmegzti ryšio. Turiu šiek tiek pafantazuoti iki sumauto trečiadienio — tą dieną mane tirs psichoanalitas. Pratempiu pustrečios dienos su prieblandoj šmėkšančia Jėzaus siela ir tris gumatįsias naktis, zvimbčiojančias sparnuotom frazėm apie Jėzaus mirtį. Galop stumiu dienas išdarinėdamas minas, kurias rodysiu psichiatrui. Nesumoju, geriau dėtis pamišėliu ar normaliu, ar dar kitokiu? Jeigu psichoanalitai, kuriuos rodo per televizorių, nors kiek tikroviški, tai man bus bybėtinai sunku apsispręsti. Todėl, kad ten jie tik kartoja kiekvieną tavo prakeiktą žodį. Sakai: „Aš priblokštas“, ir psichoanalitas varo: „Girdėjau, sakėte, esate priblokštas“. Kaip su tokiu bendrauti? Žinau tik tai, ką suvokiau praėjusią savaitę: sveikas gyvenimas turi būti purus nelyginant buritas. Šį antradienio — šaudymų savaitės sukaktuvių — vakarą mano gyvenimas primena supistą spragėsį.

Klink klink, girdžiu koridorium atbarškant Bario raktų ryšulį. Baris stabteli prie mano durų grotelių ir nesirodydamas šnopuoja ir barškina. Žino, kad laukiu pasakant, jog man skambina. Tačiau Baris pajuda toliau, paskui paršliaužia atgal. Pagaunat?

— Litli? — galų gale prasižioja.

— Nu, Bari?

— Pareigūnas Gjuris, tavo žiniai. Tu ten nemaustai savo slieko? Ar maustai, ha? Negalandi kiaurą naktį dešrikočio, galvodamas apie tą savo meksikėną, ha? Hri hri hri.

Užsikrušk tu negyvai! Jis veda mane laiptais į viršų prie telefono, o aš vaizduojuosi, kaip grūdu į prakeiktą Bario subinę jo paties guminę lazdą. Vargu ar net pajaustų.

Kabinete užsriūbauja TV orų prognozės saksofonas, — kad pakeltų man ūpą. Per telefoną girdžiu nerūpestingą Leonos kikenimą, kažkur antram plane kitoms nutukėlėms aptarinėjant svetimus pinigus. Anam gale taip pat orų prognozė. Supistas stereo. Paskui prasimuša motušės balsas.

— Vernonai, ar tau viskas gerai?

Jai šniurkščiojant apima jausmas, kad ji kuo tikriausiai bus man į ausį įbrukusi savo liežuvį, it skruzdėda ar koks galas. Norisi spiegti ir vemti vienu metu, — supraskite kaip norit, bliamba. Jums leidus, paaiškinsiu, kodėl ji taip nusitaikiusi į auksą: užtat, kad dabar aš ne tik teisiamasis, bet dar ir nevisprotis tikriausiai. Kas per laimė, jeigu aš dar ir supistas nevisprotis! Bėda tik, kad geriausius inkščiojimo ėjimus ji jau pražiopsojo: norėdama neatsilikti nuo savo Besiskleidžiančios Supisto Gyvenimo Tragedijos, privalėjo, tarkim, susiraižyti spenius ar kokį galą. Prieš prabildamas geranoriškai susiurbiu maksimalią mamelės pasišniurkščiojimų dozę.

— Mam, kaip tu galėjai man taip padaryti?

— Na, aš tik papasakojau tiesą, Vernonai. Šiaip ar taip, kaip tu, jaunikaiti, galėjai šitaip su manim pasielgti?

— Aš nieko nepadariau.

— Ką gi, garsūs aktoriai pasitepa paakius dantų pasta, kad padėtų apsiašaroti. Ar žinojai?

— Ką?!

— Sakau dėl teismo, — kad neatrodytum per daug apatiškas. Pats žinai, kaip apatiškai tu sugebi atrodyt.

— Mam... Daugiau nesikalbėk su Loliu, sutarta?

— Palauk dar, — ji atitraukia ragelį, — viskas gerai, Leoną, čia šaldytuvo žmonės.

Klegesys antrajame plane besistebint tokiu vėlyvu metu, paskui ragelyje vėl pasigirsta mamelės žodžiai.

— Ką gi, tai juokinga! Žmonės, aš dienų dienomis jūsų laukiau!

— Labanakt, mam.

— Palauk! — prispaudusi prie lūpų ragelį ji ima šnabždėti. — Vernonai... Turbūt geriau nė neužsiminti apie tą... hm...

— Šautuvą?

— Na, taip, geriau tegu jis lieka tarp mūsų, supranti?

Tėčio šautuvas. Jeigu tik mano močia būtų leidusi jį pasilikti namie! Bet ne. Tas supistas šautuvas jai kėlė drebulį. Turėjau jį paslėpti toli nuo namų, kur nors viešojoj vietoj. Naklzas tikriausiai žino apie jį. Jėzus turbūt juo pasinaudojo kaip džokeriu, turbūt užsiminė apie tą šautuvą, kad jo nesektų, kad pamanytų, jog kažkur yra visas ginklų arsenalas. Bet paskui Jėzus mirė. Kartu su savim nusinešė paslaptis, raktus joms įminti, visus mūsų nekaltos paauglystės metus. Tiesą nusinešė su savimi.

Tik mano tėčio šautuvas liko, su niekam tikusiais pirštų atspaudais. Liko ir laukia.

1 Turimas minty vokiečių filosofas Immanuelis Kantas, kurio asmenvardžių fonetinė raiška labai panaši į bendrinių anglų kalbos žodžių manual ir cunt tarimą: [menjuel kant] (čia ir toliau paaiškinimai vertėjo).

2 Alamo mūšis (1836 m.) - vienas garsiausių Teksaso nepriklausomybės nuo Meksikos karo mūšių. 187 teksasiečių sukilėliai Alamo tvirtovėje San Antonijuje daugiau kaip savaitę sėkmingai gynėsi nuo 4000 meksikiečių karių šturmo. Tvirtovė buvo paimta, visi sukilėliai žuvo.

II veiksmas Kaip aš praleidau vasaros atostogas

septintas

„Dr. Gusensas“ — skelbia ženklas ant psichoanalito durų. Gusensas! — nors iš kanopų krisk. O brol, kaip dieną aišku, jog tai su juo iš proto kraustės „Ataušusios galvos“ kūrėjai, kad ir kas jie būtų. Pakeliui į čia turėjau vežimu vežamų sumanymų, kaip suvaidinti pamišėlį, apsimesti kad ir Paspirtu Šunimi, Pabaidyta Stirna ar dar kuo, — taip, kaip mamelė. Net mąsčiau, ar neįsimetus krovinio į kelnes — kaip paskutinės gelbėjimosi priemonės. Šlykšti tai paslaptis, pats suprantu. Aš net šiknaskylę atpalaidavau, jeigu iki to būtų nusirista. Tačiau dabar, ataušusia galva pažvelgus, tiesiog viliuosi, kad buvau per daug atleidęs vadeles.

Psichiatrinė tolokai už miesto — klinikinio kvapelio burbulas dulkynėje. Aštriadantė sekretorė, kurios balsastygės susuktos iš kalkinio popieriaus su įstrigusiom bitėm, sėdi laukiamajam prie pulto. Bybėtiną virpulį ji man kelia, bet kalėjimo sargai, atrodo, jos nė nepastebi. Nors ir knieti paklausti, kuo ji vardu, neklausiu. Galiu įsivaizduoti ją švokščiančią: „Nagi, aš — Griežtė Stelt“ arba „Achtung Kirst“, arba dar ką supistai iškrypėliško. Psichoanalitams turbūt įprasta samdyti žmones, kurie galutinai tave išmuš iš vėžių, jei sužinosi apie juos bent smulkmenėlę. Jei prieš atsidurdamas čia nebuvai klaikšis, tai paklaiksi, susidūręs su neraliuota sekretore.

Už jos pulto suūkia vidinio ryšio telefonas.

— Argi negavote mano laiško? — klausia vyriškis.

— Ne, daktare, — atsako sekretorė.

— Prašyčiau patikrinti sistemą, jokios prasmės tobulinti mūsų techniką, jeigu jūs netikrinate sistemų. Aš prieš tris minutes išsiunčiau tau elektroninį laišką dėl kito paciento.

— Taip, daktare, — ji patarškina klaviatūrą, pažvairuoja į monitorių, tada pažvelgia į mane. — Gydytojas jus priims dabar.

Juodžaliu linoleumu manieji Nike nučirpina pro duris į prekybos centro šviesomis tvieskiantį kabinetą. Prie lango — du krėslai; viename riogso magiūkštis su kišeniniu kompiuteriu ant viršaus. Kabineto gale stovi rankšluosčiu dengtas gultas su ratukais. O štai ir dr. Gusensas: apvalus, minkštas, storašiknis ir patenkintas savim nelyginant Disnėjaus kirminas. Jis prijaučiančiai nusišypso ir mostu pakviečia į krėslą.

— Sinde, prašom atnešti kliento bylą.

Bliamba, pamatytumėt dabar mano snukį! Sindė! Lūžk iš koto. Laukiu nesulaukiu, kada ji pasakys „Vienas du, Veinai“ ir įbumbsės pro duris su tenisininkės sijonėliu ar kuo ten3. Bet taip neįvyksta, ataušusia galva pažvelgus. Sindė įplumpina su kojinaitėm ir sandalais ir paduoda bylą Gusensui. Šis perbėga pirštais bylos puslapius laukdamas, kol toji išsinešdins iš kabineto.

— Vernonai Gregori Litli, kaip šiandien jaučiatės?

— Gerai, atrodo, — Nike pabilsnoja vienas į kitą.

— Tvarkelė. Paaiškink man, kodėl tu čia?

— Turbūt teisėja mano, kad aš beprotis ar ką.

— O tu beprotis? — jau susiruošia kikenti, lyg butų akivaizdu, kad ne. Būtų ne pro šalį, jei teisėja palaikytų mane puspročiu, bet žiūrint į tą Motulę Žąsiną man kyla noras pasipasakoti, kaip aš iš tikrųjų jaučiuosi. Tai yra kad visi iki vieno įspraudė mane į kampą su tais savo sustumtai supistais paradaimais.

— Manau, ne man spręsti, — sakau jam. Bet to, atrodo, nepakanka: jis spokso ir laukia daugiau. Kai sugaunu jo žvilgsnį, pajuntu, kaip praeities dalykai karčių žodžių lavinoje atšniokščia mano gerkle.

— Matot, pirmiausia ant manęs visi varo dėl to, kad mano draugelis — meksikietis, paskui dar dėl to, kad jis buvo ne toks kaip kiti, o aš jį palaikiau, maniau, kad draugystė — šventas reikalas, paskui viskas nuėjo velniop, ir dabar mane už tai baudžia, kiekvieną nekaltą faktelį iškreipia taip, kad aš atrodyčiau kaltas...

Gusensas pakelia ranką ir švelniai nusišypso.

— Tvarkelė. Nagi, ką mes galime išsiaiškinti. Prašau ir toliau kalbėk nieko neslėpdamas: jeigu geranoriškai atsiversi šiam procesui, nebus jokių problemų. Taigi, papasakok man, kaip... kaip tu jautiesi po visų tų įvykių.

— Nusivaręs. Mirtinai nusivaręs. Dabar mane visi vadina psichu. Žinau, ką sakau.

— Kodėl, tavo manymu, jie turėtų taip elgtis?

— Jiems reikia kokio ožio, jie nori ką nors pakabinti ore.

— Atpirkimo ožio? Jauti, kad tragediją sukėlė koks nors nematerialus kūnas?

— Hmm, ne, aš sakau — mano draugo Jėzaus nebėra, kaip asmens, kuris prisiimtų visas kaltes. Šaudė tai juk jisai, aš tebuvau liudininkas, niekaip su tuo nesusijęs.

Gusensas patyrinėja mano veidą ir kažką įrašo byloje.

— Tvarkelė. Ką galėtum papasakoti apie savo šeimą?

— Normali, ir tiek.

Gusenso rašiklis sustingsta rankoje, jis žiūri į mane. Supranta ką tik aptikęs piktžaizdę mano šiknoj.

— Byloje parašyta, kad gyveni su motina. Kaip apibūdintum judviejų santykius?

— Ė, tiesiog... normalūs.

Ši tema iš mano subinės ištraukia patį didžiausią skaudulį, po galais, neklauskite kodėl. Skaudulys guli čia pat, ant grindų, tvinkčiodamas, žvilgėdamas žarnų glitėsiais. Gusensas net lošteli kėdėj, kad išsilenktų vimdančių supisto šeimyninio gyvenimo kvapų.

— Nei brolių neturi? — kamantinėja, apdairiai sukdamas aplinkui. — Nei dėdžių? Ir apskritai... jokio poveikio iš vyriškosios giminės pusės?

— Lyg ir ne, — sakau.

— Bet tu turėjai... draugų?..

Aš nudelbiu akis. Akimirką Gusensas pasėdi tyliai, paskui ištiesęs padeda man ant kojos delną.

— Gali neabejoti, Jėzus mane taip pat palietė, iki širdies gelmių visas šis reikalas mane sukrėtė. Jei pajėgsi, papasakok, kas nutiko tą dieną.

Aš stengiuos išsisukti to panikos smūgio, kurį gauni, pajutęs, kad tuoj tuoj paleisi gerklę.

— Kai aš parsiradau, viskas jau buvo prasidėję.

— Kur tu buvai? — klausia Gusensas.

— Aš užtrukau, vykdydamas pavedimą.

— Vernonai, čia ne teismas — prašom konkrečiau.

— Pakeliui atgal, jau įvykdžius misterio Naklzo pavedimą, man prireikė tualeto.

— Mokyklos tualeto?

— Ne.

— Sunkei bulves ne mokykloje? — atlaužia galvą, lyg ši žinia galėtų aptaškyti jo marmūzę.

— Ė, aš ne bulves sunkiau, tiesą sakant...

— Tuštinaisi? Ne mokykloje? Tragedijos metu?

— Kartkartėm aš būnu nenuspėjamas.

Tylos prisipildo tie keturiasdešimt metų, kuriuos Likimas man skiria padėties rimtumui įvertinti. Van Damui šitaip niekada nenutiktų. Herojai niekada nesusišika. Herojai tik tratina ir žudo.

Gusenso akys sužimba.

— Teisme apie tai pasakojai?

— Velniai rautų — ne!

Jis sumirkčioja ir sukryžiuoja rankas.

— Dovanok man, bet ar... teismo medicinos požiūriu, tos šviežios išmatos, gulinčios toli nuo nusikaltimo vietos, automatiškai nepanaikina tau metamų įtarimų? Supranti, fekalinį reikalą galima tiksliai datuoti.

— Atrodo, taip ir yra, ar ne?

Aiškus daiktas, kad Gusensas man siūlo papildomą paslaugą. Jam viso labo pavesta tik išmelžti informacijos teismui, o jis štai ta pačia proga pasiruošęs surizikuoti ir mane apšviesti. Gusensas stipriai sučiaupia lūpas, kad šio dalyko svarbą įsikalčiau į galvą. Tada jo akys smenga žemyn.

— Girdėjau, sakei esąs kaip ir... nenuspėjamas?

— Nedidelio čia daikto, — vedžioju kedu apskritimus ant grindų.

— Tai klinikinė būklė — išangės raumenų glebumas ar kas panašaus?

— Ne-a. Šiaip jau man taip beveik nebenutinka.

Gusensas lyžteli viršutinę lūpą.

— Tvarkelė. Tada pasakyk man, Vernonai, — tau patinka mergaitės?

— Žinoma.

— Gali pasakyti patinkančios mergaitės vardą?

— Teilorė Figuera.

Jis pakramto lūpą ir byloje kažką pasižymi.

— Turėjai su ja fizinį kontaktą?

— Lyg ir.

— Kas iš to kontakto tau labiausiai įstrigo?

— Jos kvapas, spėju.

Gusensas pašnairuoja į bylą ir dar kažką įrašo. Paskui patogiai atsilošia.

— Vernonai. Ar tave kada traukė berniukai? Arba vyrai?

— Nė gyvenime.

— Tvarkelė. Nagi, ką mes galime išsiaiškinti.

Gusensas siekteli grotuvo ir spusteli mygtuką Play. Sutrata militaristiniai būgnai, iš pradžių tyliai, bet pamažu vis stipriau ir grėsmingiau, nelyginant lokys ropštųsi iš urvo arba lįstų atgal — į supistą urvą, kuriame sėdi tu.

— Gustavo Holsto „Planetos“, — pristato Gusensas. — Marsas. Vaikinų sielose jisai sužadina pasididžiavimą savimi.

Gusensas nužingsniuoja prie lovos ir pliaukšteli į ją delnu. Paradaimo kaita darosi nebevaldoma.

— Prašom man nusirengti ir atsigulti čionai.

— Nusirengus?

— Žinoma: baigsime apžiūrą. Mes, psichiatrai, žinok, visų pirma — medicinos daktarai. Nepainiok mūsų su eiliniais psichologais.

Jis užsineria netamsintus suvirintojo akinius, šviesos filtrai įsiplieskia skruostuose. Lankstydamas savo Calvin Klein apdarus kiek užtrunku, — kad neišbarstyčiau iš kišenių smulkiųjų. Net jei mano variokai ir guli plastikiniame maišelyje šerifo nuovadoj. Kai lipu ant lovos, pučiamieji iš grotuvo nuožmiai ir nedarniai sutrempia mušamuosius.

Gusensas beda į trumpikes.

— Prašom nusimaut.

Man kyla mintis, kad kvėpavimą į subinę prekybos centro šviesose patirti gali tik skerdiena. Aš — užkruštas nunertas gyvulys. Tačiau net nunertiems gyvuliams reikia užstato. Ypač nunertiems gyvuliams.

— Ant pilvo, — sukomanduoja Gusensas. — Praskėsti kojas.

„TRA-TIN-TI-TI!“ — pragariška muzika akompanuoja dviem mano nugarą palietusiems pirštams. Pirštai nubrėžia liniją mano kūnu, paskui išvirsta delnais ir nusitveria šiknos skruostų.

— Atsipalaiduok, — sušnabžda Gusensas, skęsdamas mano puskepalius. — Tau tai sužadina minčių apie Teilorę?

„TA-TA-RA-RAI! “

— Ar... apie ką kita? — Gusenso kvėpavimas tankėja drauge su jo marširuojančiais pirštais, kurie vis glaudesniu žiedu supa mano šiknaskylės prieigas. Triaukščių keiksmų virtinė išsirikiuoja mano gerklėj. Mintis apie užstatą sulaiko juos.

— Daktare, kažin ar tai gerai, — suvapu.

Kas per šūdausis, galvą guldau! Stalo koją turėčiau suvaryt jam į supistą akį, priversti žviegt kaip supančiotą kuilį. Žanas Klodas tai padarytų. Džeimsas Bondas tai padarytų su supistu kokteiliu vienoj rankoj. O aš? Tik cypčioju kaip pradinuke. Gusensas, šiaip ar taip, nė supisčiausio dėmesio nekreipia. Muzikai pasiekus kulminaciją, šaltas pirštas įsibrauna į mane. Kriukteliu kaip supančiota kiaulė.

— Tvarkelė, kaip Jėzų myliu. Atsipalaiduok, atsipalaiduok, per šią procedūrą nė trupučio neskaudės... Beje, jei susijaudintum, manęs nesivaržyk, — jis nusičiumpa plienines salotų žnyples, pasitaiso apsauginius akinius ir prikiša marmūzę prie mano šikynės.

— Bybį! — apsigręžiu virpėdamas. Seilių kriokliai tykšteli iš burnos. Gusensas katapultuoja, atstatęs dilbius kaip chirurgas.

Gusensas iš lėto paima nuo lovos rankšluostį ir nusišluosto vidurinį pirštą. Pro suvirintojo akinius spokso raudoni veizolai. Priešingu greičiu nei mokslo metų žiemos rytą įšoku į savo neraliuotus drabužius. Marškinių nesisagstau, batų nesirišu. Užsipisk, atgal nesižvalgau.

— Gerai pagalvok, Vernonai, — sako Gusensas. — Labai gerai pagalvok, prieš statydamas į pavojų prašymą dėl užstato.

Akimirką paliovęs dūsauti, papurto galvą:

— Atmink, kad gali rinktis tik tarp dviejų žmonių grupių: didingi, galingi vyrukai arba kaliniai.

Maršo botagai sušvilpia už nugaros, kai per laukiamąjį kepumėjuosi lauk. Tarp niūriausių gaidų lyg įspraustas vis dar girdisi Daktaro Gusenso balsas: „Gerai — tvarkelė...“

Tūnau su pakibusiu ties mano galva debesimi kalinių furgono užpakaly — kaip sfinksas, kaip išangės raumuo, tvinkčiojantis rūstaus Žąsiakojo Holsterio orkestrinio maršo ritmu. Nors tu ką, nesiseka išdildyti iš atminties psichoanalito ir jo šūdino subininio banditizmo. Ką Gusensas parašys raporte, stengiuosi negalvoti. Stebiu lange bėgančius vaizdus, ir tiek. Nudrožtais daiktais nužymėtos šalikelės pakeliui į miestą: sofos skeletas, paklaidintas prekių vežimėlis. Po medžiu nutupdytas sugedęs televizorius, apleistas trenktų juokdarių. Naftos siurbliai kaišioja savo purvinus pirštus į peizažą, tačiau mes riedame pro šalį, įskaitant dangų ir tolumas, nekreipdami dėmesio į vielų tvorą, kuri tiesia linija zvimbia į Meksiką.

Meksika. Dar vienas popierėlis į stirtą susmeigtų kuponų, kurių palūkanas susigrąžinsiu, kai truputėlį įsitversiu savo suraityto gyvenimo vairo. Po pasaulį pasižvalgęs nieko daugiau ir nepamatysi, tik žmonelių kuponais nusmaigstytus kampus: ką jie nuveiktų, jeigu.... ką jie padarys, kai... Virpulingas laukimas šūdo, į kurį įminti taip niekuomet ir nepavyks.

— Mažiau, — prabyla vienas iš apsauginių, — tu ten nedroži savo koto, ha?

„Hri hri hri“, — palydi kikenimu, kurio turėjo išmokti iš krepšarūrio Bario. Garbės žodis, šitie vyrukai tarpusavy turbūt varinėja ir varinėja tą patį juokelį, po darbo Baris jiems tikriausiai blevyzgojimo pamokas duoda ar kokį galą. Apsauginių šnekų trupiniai prasikošia iki manęs.

— U-hu, Veinė Gjuri kreipėsi į apygardą, prašydama specialiosios paskirties būrio.

— Per šerifo galvą?

— U-hu. Baris tą pačią supistą dieną pasididino draus-dimo įmokas.

— Pats sakė?

— Takas.

— Takas Ten-tas-kažin-koks iš morgo? Ką jis nuraukia apie Bario draus-dimą?!

— Takas prastūminėja tuos prakeiktus draus-dimo policus.

Parblokštas Amvėjus prastūminėja supistus draus-dimo poliais.

— Nemalk šūdo.

Užuodžiu pamokymą: atsakingi tampa už tave gerokai bukesni žmoneliai. Štai pažiūrėkit: aš nesu supistas genijus nei ką, tačiau šitie avinai atsako už mažiausią mano krustelėjimą. Pradedu manyti, kad turbūt tik bukagalviai yra saugūs šiame pasaulyje, tie, kurie bastosi su banda, nesukdami sau galvos dėl mažiausių smulkmenų. O aš? O aš turiu sukti galvą dėl mažiausios supistos smulkmenėlės.

Kai sėdžiu, tysau, skaičiuoju žingsnius, paskui vėl sėdžiu savo vienutėje, laukdamas kito pasirodymo teisme, laikas — kuriam laikui tapęs Likimo įgaliotiniu — supistai sulėtina tempą. Ketvirtadienis springsta trečiadieniu ir paskutinis Jėzaus atodūsis nusitęsia per dešimt dienų, įkandin tempdamas ir Naklzo tylą. Tarsi šio nė nebūtų buvę, tarsi aš vienut vienutėlis turėčiau likti tiesos šešėlyje. Tęsiant dar toliau — mamelė skambina pranešti, kad Loliui ant trumpųjų užsakė susukti dar vieną reportažą iš Martirijaus. Įprastas dalykas, kai visos aplinkybės pasiūlo savo paslaugas Likimui: visur kur sulėtina laiko apsisukimus ir apsistoja ties supisčiausiom priplaukėlėm Sindėm. Vienas iš mano suformuluotų pamokymų toks: Likimo pokštų pripažinimas juos tik suprastina. Net perduodamas jums šias įstabias gyvenimo įžvalgas, užtraukiu jums prakeiksmą, suprastindamas juos. Nes vieną kartą apie Likimo pokštus sužinojęs, taip bybėdamas ir lauki, kada jie ištiks.

Mano pasirodymo teisme diena karšta ir garuojanti. Nujaučiu, kaip miesto šunys šiurpsta po languose įtaisytais oro malūnais, netrukdo šiaušti pro šalį miesto katėms, katės nekliudo miesto žiurkių, o žiurkės, ko gero, pernelyg apsiputojusios, kad turėtų noro kur judintis. Iš esmės judu tik aš vienas — teismo klasėn, tai yra teismo salėn.

— Prašom stot.

Šį penktadienį teismas tiesiog putoja atodūsiais ir trenkia drabužių garu. Visi spokso į mane. „O Dievulėliau!“ kaip pasakytų Pemė. Ji gal ir pasirodys kiek vėlėliau, bet mamelė tai neištaikys progos. Minia mirga veidais, menančiais tamsų kraują ir papilkėjusią odą. Kritusiųjų gentainiai. Misteris Lečiuga svaido akimis mirtinus žaibus — ir jis net ne tikrasis Makso tėtis! Čia pat ir Lomos Spelc mamelė, pažliugėlių vėžlių atstovė. Mane užlieja liūdesio banga, bet ne dėl savęs, dėl jų — sudarkytųjų ir priblokštųjų. Bet ką atiduočiau, kad tik jie atsiblokštų atgal.

Veinės nebėra, jos stalą užėmė juodais ir baltais apdarais blizgantis vyriškis. Jo dėmesys patraukia teisėją Gjuri.

— Misteri Gregsonai, jūs čia pasirodysite kaip valstijos atstovas.

— Jūs šimtu procentų teisi, ponia. Iki pat apygardos teismo.

Barškus kankolas.

Teisėja pakelia nuo stalo Gusenso bylą ir pamosuoja ja į prokurorą.

— Turiu raportą apie atsakovo psichinę būklę.

— Mes kategoriškai nepritariame paleidimui už užstatą, jūsų kilnybe.

— Kuo remdamiesi? — klausia teisėja.

Kaltintojas vos sulaiko šypseną.

— Lažinuos, kad tas vaikelis taip apsiraizgė nelemtom grandinėm, kad vargu bau beišplauks. Gaila, nes gali nuskęsti, ir mes jo daugiau nebepamatysim!

Krizesio banga, nusiritusi teismo sale, sustoja ties teisėja, kuri rūsčiai žvelgia į Gusenso bylą, o paskui kreipiasi į Abdinį:

— Yra papildomų pareiškimų, susijusių su minėtuoju prašymu?

Abdinis nustoja kuistis po stalą ir pakelia akis:

— Šeimininis vaikas, daug daliku mėgsta...

— Visa tai aš žinau, — numoja ranka teisėja. — Klausiu, ar yra kas naujo, pavyzdžiui... Kad ir apie virškinimo sutrikimus, paminėtus šiame raporte.

— Aha, tualetas... — labiau sau po nosim suvapa Abdinis.

— Jei jūsų kilnybė malonėtų, — įsiterpia Gregsonas, — mes protestuojame, kad teismas daro atsakovo namų darbus už juos.

— Tiek jau to. Jiems nebuvo aiškiai pasakyta, todėl palieku jiems šią užduotį...

— Ir dar, ponia, norėtume įtraukti liudininko Meriono Naklzo parodymą, — varo Gregsonas.

Teisėjos antakiai pakyla į orą. Salei užgniaužia kvėpavimą.

— Man buvo pasakyta, kad iki kitų metų kovo jokių parodymų negali būti!

— Teisėja, tai nuorašas iš nusikaltimo vietoje susuktos vaizdinės medžiagos. Mums ją parūpino CNN reporteris, visuomenės labui.

Močkrušys Lolis nušvinta mano smegeninėj. Įdomu, kokį užsičiulpėlį jis šiuo metu išpisinėja.

— Ką gi, labai pilietiškai pasielgta. Ar liudininkas patvirtina kaltinamojo alibi? — klausia teisėja.

— Ne mūsų tai baras, jūsų kilnybe. Mūsų pareiškimas ganėtinai susijęs su galima antrojo šautuvo vieta, — esu tikras, visi sutiksime, kad tai meta blausią šviesą ant kaltinamojo užstato prašymo.

Imdama dokumentą teisėja Gjuri užsideda akinius. Raukdamasi permeta akimis, padeda į šalį ir sužiūra į kaltintoją.

— Teismūne, tikrasis žudiko ginklas buvo surastas pačioje pradžioje. Jūs teigiate, kad su nusikaltimu galima susieti antrąjį ginklą?

— Pasistengus, ponia.

— Jūs turite tą ginklą?

— Iš esmės ne, bet pareigūnai atlieka tyrimą.

Teisėja atsidūsta.

— Ką gi, akivaizdu, kad nė vienas iš jūsų neskaitėte psichiatro ataskaitos. Stokodama tvirtų įrodymų, daugiausia vadovausiuosi psichiatro išvadomis.

Salę užgula nekantri tyla, matuojama dešimtimis tūkstančių metų. Žiūrovai savo dėmesį paskirsto tarp manęs ir teisėjos, visąlaik žongliruodami padorumo ir vertelgiškumo įgūdžiais, kurie leidžia viską susiurbti, neatrodant eismo nelaime besigrožinčiais žiopliais. Tie įgūdžiai žongliruojami antakiais.

Akimirką teisėja Gjuri pasėdi tylutėliai, paskui apveda žvilgsniu susirinkusiuosius. Šie sustingsta.

— Ponios ir ponai, Manau, kad reikia pasakyti tiesiai: mums jau gana. Mums jau per gerklę lenda — iki pasidygėjimo! — šie nesibaigiantys nelemti pasikėsinimai į teisėtai mums priklausančią ramybę, — salė prapliumpa plojimais. Kažkoks pusgalvis net suūbauja kaip televizijoje. Laukiu, kada ims skanduoti: „Gju-ri! Gju-ri! Gju-ri!“

Teisėja padaro pauzę, kad išsitiesintų apykaklę.

— Šiandieniniu savo sprendimu atsižvelgiu į aukų artimųjų, lygiai kaip ir į platesnės visuomenės, jausmus. Be to, pripažįstu, kad atsakovas, — nepaisant santūrios jo elgsenos ir labai migloto konteksto, — išlieka kandidatu stoti prieš teismą kaip nusikaltimo bendrininkas.

Mašininkė nužvelgia mano aptvarą, turbūt norėdama patrinti ir pablizginti savo kietakakčius vaikelius. Nė vienas šiandien jų neparištas, ne-e-e-e.

— Vernonai Gregori Litli, — kreipiasi teisėja. — Remdamasi šioje ataskaitoje nurodytu negalavimu ir imdama domėn abiejų teisininkų pozicijas, aš tave išleidžiu...

— Mano vaikeliai, vargšai negyvi vaikeliai, — suklykia kažkokia poniutė.

Salė trykšteli įsiūčiu.

— Tylos! Leiskite pabaigti, — stabdo teisėja. — Vernonai Litli, aš tave išleidžiu jau nuo ateinančio pirmadienio ambulatoriškai lankyti daktarą Oliverį Gusensą. Atsisakymas laikytis gydymo režimo, kad ir koks jis būtų, baigsis kardomojo laiko pratęsimu. Ar suprantate?

— Taip, ponia.

Ji persisveria per krėslą ir prislopintu balsu priduria:

— Ir dar: jeigu aš ginčiausi, tai tikrai pasvarstyčiau apie... hmm... gamtinio reikalo detalizavimą.

— Dėkoju, ponia.

Kad mane skradžiai! Kapanojuosi pro žioplių krūvą ir išplaukiu iš teismo rūmų į saulę lyg niekur nieko. Reporteriai zvimbčioja aplinkui mane kaip musės apie šūdų pyragą. Aš kunkuliuoju jausmais, bet ne tokiais, apie kokius svajojau. Tikrąjį džiaugsmą paskandina užplūdusios bangos. Iš tų, kurios juodą šeštadienį net skalbinių kvapui teikia viltį, kurios primena hormonų audras, suvedžiojančias ištarti „Aš tave myliu“. Saugumo jausmu tai vadinama, bliamba. Atsargiai su šiom srutom. Tokie antplūdžiai išskalauja tavo velnionišką ryžtą. Po galais, — tik pamanykit! — mane net pagauna dėkingumo teisėjai banga. Sutinku, teisėja Gjuri man buvo palanki, bet „detalizuoti gamtinį reikalą“? Užsipisk, taip nemanau.

„Kur mums ieškoti tavo šūdų?“ — paklaus manęs. „Et! — sakyčiau. — Mano rudoji dėžė guli tenai, slėptuvėje už krūmų — visai šalia to neraliuoto šautuvo, kurio visi taip ieškote“. Atvirai sakant: baisus čia daiktas tas šautuvas?! Mano supistas galvos skausmas — pirštų atspaudai ant šautuvo. Mintijimas apie pirštų atspaudus sukelia ištisą naujų jausmų mūšą. Nutariu jos nepaisyti — dėl savo paties saugumo. Su bangom ne pakeliui, jei aušrą turi pasitikti Meksikoje.

Pro abejas atlapotas dureles Merciay skleidžia skruzdės po visą Gjurių gatvę. Gėlininkė misis Bini turi kone sustabdyti savo naujutėlaitį kadilaką, kad prasmuktų pro šalį. Šiandien misis Bini nemojuoja. Apsimeta manęs nematanti. Geriau jau žiūri, kaip ant laiptų Abdinis mausto žurnalistus, ir praslysta pro šalį su šviežutėlių vainikų duokle Lečiugų verandai.

— Esam laimingi, kad siunčiame namo tasiti musu jaunistė, — porina Abdinis, tarsi kalbėtų už mane ar būtų man koks supistas brolis. — Ir toliau tampome tirimas, kas tenanutiko ta baisi diena.

Turiu pasakyt, kad teisme suformuluoju sau dar vieną pamokymą. Stebėdamas, kaip kas teisme elgiasi, pasijunti televizijos anonsų žiūrovu: tai filmo gabaliukas šen, tai laidos kąsnelis ten. Štai vėžiu sergantis vaikiukas, ir visi tauškia pasišniurkščiodami. O štai geltonsnapis faraonas, besiplėšantis pusiau: kyšių išnešiotoju jam tapti ar išsprogdinti storžieviško porininko stogą? Asmeniškai aš faraono vaidmens vis dėlto nepatarčiau imtis. Visus juos ten galų gale susideda į kišenę, netgi merą. Ir, po galais, nė neklauskit, į kokį šou aš pats pakliuvau. „Bukiausi Amerikos pusgalviai“. Ar „Elė Makbyb“.

Mercury urzgauja po Pemės sandalais. Tai dėl to, kad vienu metu spaudžia du pedalus. „Kokia nauda iš to stabdžio pedalo, jei tavo koja per mylią nuo jo kitoje mašinos pusėj!? — išdrožtų, jei kada jai apie tai užvemtum. Kartą vos nesuvėmiau. „Galgi tą sustumtą pedalą pro dureles ištrenkti?“ Operatoriai išsisklaido, kai Gjurių gatve metamės pirmyn. Vaizduotėje jau regiu televizijos kadrus — iš Mercury vėpsančią savo avies galvą.

— O kuo tave ten maitino? — teiraujasi Pemė.

— Nieko ypatingo.

— O tiksliau? Kiauliena su pupom? Desertą duodavo?

— Nepasakyčiau.

— O Dievulėliau!

Ji įsuka į „Klėties“ važiuotųjų aptarnavimo aikštelę. Pemės serialas turi vieną gerą savybę: žinai, kuo viskas baigsis. Štai tokio gyvenimo aš trokštu, mums pažadėtojo gyvenimo, bybiai rautų. Išskydusių spalvų filmiūkščio su keliais kelnaičių šmėkštelėjimais ir laiminga pabaiga. Kaip antai to filmiūkščio, kur beisbolo treneris išsiveža į gamtą tokį berniūkštį ir moko savigarbos. Matėte tą vaizdelį — su elektriniu pianinu kliunkinama fonine muzikėle, tokia švelnia, nelyginant kiaušiniai į avižinę košę kristų. Kai išgirsti tą pianiną, supranti, kad ekrane kas nors glėbesčiuojasi arba moteris kramto lūpas iš nesutramdomo džiaugsmo kur nors prie balos. O brol, mano gyvenimo muzika būtų kaip reikiant. Vietoj to spoksau į Laisvės gatvę pro savo lango ekraną, skambant „Galvestonui“. Pravažiuojame tą vietą, kur Maksas Lečiuga įtraukė paskutinį kvapą. Jis kažką suvapėjo, bet niekas nesuprato ką. Karštis muša į akis, tad pabandau įžiebti kalbą.

— Mama namie? — klausiu.

— Šaldytuvo laukiasi, — sako Pemė.

— Juokus mėgstat.

— Nusileisk jai, ji iškęs iki paskutinės. Laukimas juk nekenkia.

— Ilgokai teks laukti.

Pemė tik atsidūsta.

— Po kelių dienų tau šešiolika. Pasirūpinsim, kad niekas nesugadintų tavo gimtadienio.

Nyru į puikiai pažįstamą pudrą. Su visa šeimyninių kvapų puokšte. Vos savaitę manęs nebuvo, o senieji papročiai atrodo lyg istoriniai. Pirmiausia, ką darau, įsukus į Bjulos gatvę, tai dairausi Lolio furgono. Skvarbau akimis žurnalistų gumulą gatvėje, bet tuo metu prie Lečiugų meškiukų fermos sustoja naujas Seldome motelio autobusiukas. Kažkokie veikėjai išsikišę fotografuoja, paskui nulenkia galvas ir nurieda link vabzdžio maldininko turgavietės. Lolio vietoje po gluosniu tuščia.

— Parnešk šitas bulvytes mamai, — pro paukštienos kulšį puse lūpų sušvokščia Pemė.

— Neužsuksit?

— Man kiniškas biliardas netrukus.

Kinišką biliardą, pasak Pemės, žaisti sveika.

Reporteriai iki pat durų lipa man ant galvos. Įsmukęs vidun, užtrenkiu duris ir sustingstu vietoje, traukdamas į save pažįstamą pomidorų padažo ir nusvidintų grindų kvapą. Tylu ramu, neskaitant televizoriaus. Einu padėti bulvytes ant baro, bet vos pasiekęs virtuvę koridoriuje išgirstu unkščiojimą. Lyg negaluojančio šuns. Paskui atsklinda balsas.

— Palauk... Aš tikrai girdėjau, kaip durys...

Mamelė.

— Dieve, ūūgch ugch, Lolitai, Loli... Palauk!

aštuntas

— Dorise! Man regis, specialioji laida atvyko! — tai Betė Pričard.

Mano širdis net nespėja persikrauti, o tos poniutės jau čia. Šaldytuvas? Bybis, ne šaldytuvas. Džordžetė Porkomi rioglinasi į prieangį prie virtuvės durų. Tas supistas duris mamelė amžinai palieka nerakintas. Netgi dabar, — kai biliardina Lolio kamuolius.

— Tik pažiūrėkit! — stebisi Džordžą. — Jie sustojo prie Nensės Lečiugos!

— Aš suprantu, suprantu! Dorise!

Manieji Nike sustingsta iš gėdos. Vėpsau į paveikslą šalia vonios durų. Klounas su didžiule trykštančia ašara po supistu lietsargiu. Mamelei tai menas.

— Sveikutis, Vernai, — sako Leoną, nugvelbdama bulvytę, — persitempimas?

Pamiršau tas keptas mamos bulves. Maišelis dabar suzmekęs į mano supistą delną. Drebiu jas ant baro šalia sveikinimo atviruko su kūdikio karikatūra. „Būbūbū!“ — sako mažylis. Atvertęs kitą pusę, aptinku Lolio meilės lyriką mamai. Vimdomųjų šiam pasauly bent kurį laiką nepritrūks.

Kai visų susirinkusiųjų žvilgsniai nukrypsta į koridorių, mamelė išlenda iš kambario ir atvilnija prie mūsų skaidriai rožiniu chalatėliu. Nepažįstamas kvapas driekiasi jai iš paskos.

— Na, sveikas, vaikeli, nelaukiau tavęs sugrįžtančio, — puola glamžuoti, bet tuo pat metu išslydusiu papu pliaukšteli man į ranką.

— Dorise, jie ketina iškrauti šaldytuvą pas Nensę! — raportuoja Betė.

— Tai bent, įdomu, — sako Leoną. — Bet ir keista, nes aš nė nesiruošiau užsukti! Mano naujasis konsultantas šiandien montuoja radijo imtuvą, be to, aš dar vis niekaip neprisiruošiu nusipirkti naujų kilimėlių...

Trys pagyros iš karto! Nei iš šio, nei iš to mano namai virsta supistais Babkingamo rūmais. Į koridorių, susisupęs žydra auksu siuvinėta mantija ir basnirčias įsispyręs į naujus Timberland batus, įžengia Paaiškinimas. „Martirijaus angelai!“ — plačiai skėsteli rankomis jis.

Džordžą su Bete ant karamelinio Leonos juoko užkudakina riešutų skeveldrų, mamos antakiai nutupia kaip dekoruojančios vyšnios. Niekas nepaklaus, kodėl Lolis lyg niekur nieko barškina mano močią, tiesa bus tiesiog užtepta kreminiu melu. Bliamba, nė neklauskit, kodėl šitie mielieji žmonės turi pasakoti, kad viskas puiku, kai aš nė bybio nematau čia jokio puikumo. Lolio dantų šepetėlis mūsų vonios kambary nė bybio ne puikus. Žirgliodamas po virtuvę jis vengia mano žvilgsnio, tartum manęs čia nė nebūtų, tarsi būčiau supistai tuščia vieta. Stabtelėjęs atsikemša ženšenio buteliuką ir išsiviepęs pasikaso kiaušus.

— Paskubėk, Dorise, — ragina Džordžą. — Tai specialioji laida, nagi sakyk jiems ką nors!

— Ką gi, bet šitaip nieko nesirengus.

— Galbūt nuvažiavusi į Hiustoną, — sako Leoną, — aš taip pat nusipirksiu kokį sportinį kostiumėlį...

Su ketvirtąja pagyra ji jau muša rekordus. Mamelė išspaudžia šypseną ir lenda atgal po Lolio sparneliu.

— Šūdas, Dorise, aš nueisiu su jais pasikalbėti, — pareiškia Džordžą. — Jie jau baigia nuleisti iš to prakeikto daikto, pažiūrėk!

Kišu galvą pro virtuvės langą. Aišku kaip dieną: priešais Lečiugas pastatytas JK Penio sunkvežimis. Pliušinis meškiukas prispaustas po užpakaliniu ratu.

— Hmm, bet palaukit... — stabdo mamelė.

Kartą buvęs kažkoks arklys, kuris mokėjęs skaičiuoti scenoje. Visi manė, kad arklys — supistas gudročius, mat galėdavęs matematinių užduočių atsakymus išbelsti kanopa ir visada pataikydavęs. Kaip išaiškėjo vėliau, matematikos tas arklys nė velnio nemokėjo, pist jis temokėjo. Jis bilsnodavo kanopa, jausdamas žiūrovų įsitempimą tarp pauzių. Išbeldus reikiamą skaičių, publika atsipalaiduodavo, ir arklys, tai pajutęs, nustodavo belsti. Lygiai kaip anas cirko arklys matematikas, Lolis tučtuojau reaguoja į įtampą kambaryje.

— Ha, specialioji laida? — prabyla jis. — Mažute, aš paskambinau ir atšaukiau tą užsakymą, kad, tiek laiko krušę, daugiau tau nebekruštų smegenų. Apgailestauju... Patys nuvarysim į San Antoną. Šiaip ar taip, man reikia ženšenio.

— Hmm, vaje...

— Bet juk migdolinė — tavo užsakymo spalva, ar ne? — neatlyžta Džordžą. — Žiūrėk, jie neša naują migdolinės spalvos specialiosios dvipusį šaldytuvą pas Nensę!

— Na ir dienelė, — sako Leoną. Ji visai išeina iš veido, besistengdama susiurbti atgalios ketvirtąją pagyrą. Šaukštai popiet, mažule.

Ieškodamos bent kokio žmogiškojo orumo šiaudo, akys nuslenka baro paviršiumi, — pro elektros sąskaitą, užkištą už sausainių lėkštės, — į svetainę. Tuo metu naujutėlaičiais Timberland batais įžygiuoja Bredas. „Būm!“ — užpistinai taukšteli durys. Užrietęs nosį, tiesiu taikymu Bredas traukia prie televizoriaus. Įsitaisys ant kilimo ir seks lūpų judesius per pyptelėjimus Springerio laidoje, garantuoju.

Mano veidas sukrinta. Štai kaip esu auginamas, štai kaip bybiais ir alkūnėm stiebiuosi prie gyvenimo išminties ir šlovės. Melų ir celiulito mutinys, pagardintas supistu „Būbūbū“.

Jau ketinu pėdint į savo kambarį, bet Lolis sugriebia mane už galvos. Jis apsimeta, kad taršo plaukus, nors iš tikrųjų tai tampo.

— Mažasis didysis žmogau... Eik šen, persimesim žodeliu kitu.

— Na, žinoma, — atitaria mama. — Atleidžiam tave vyriškų reikalų tvarkyti. Užkaisiu vandenėlio ir užkišiu mergaites su viena tokia kažkieno dieta.

— Ką? — tikslinasi Leoną. — Ji vėl grįžo prie „Figūros gelbėtojų“ programos?

— „Zona“ ji vadinasi, — sako mamelė.

Aš išjungtas iš eterio, kolei Lolis bakina mane į tamsųjį svetainės kampą. Mane jis patupdo ant Pemės sėdimos sofos kampo, — to, kuris arčiau žemės. Pats išsikėtoja aukštesniojoje sofos dalyje ir suraukęs antakius įsistebeilija į mano kedus.

— Ha, sunku net apsakyti, ką tu ištaisei savo motinai? Ar bent nutuoki, kas būtų nutikę, jei nebūtų manęs, — to, kuris padėjo surinkti šukes?

Bybiai rautų, — jis juokus varinėja, ar ką? Vos savaitėlę čia pasitrynė, o kalba jau taip, lyg — pizė! — būtume vieno kraujo. Spoksau į kilimą, ir tiek.

— Kad tu, Vernai, metei mums iššūkį — pernelyg švelniai pasakyta.

Nusikraustau nuo sofos.

— Tos prakeiktos šukės — tavo darbas.

— Ką tu pasakei? — sugriebia už rankos.

— Atšipk!

— Tu, byby, man dar keiksies! — pliaukšteli man delnu.

Susidomėjęs šurmuliu, ant šiknos prišliaužia Bredas. Lolis stipriau sugniaužia man ranką.

— Lolitai, kokios kavos pageidauji? — šaukia mamelė.

— Karštos ir saldžios kaip mano moteris, — rodydamas dantis mirkteli Bredui. Vaizduojuosi sužalojimus, kuriuos jų supistoms storosioms žarnoms padarytų stalinė lempa be gaubto. Lolis prisitraukia mane arčiau ir paplonina liežuvį.

— Girdėjau šnekas apie šaunamąjį ginklą. Tu ką nors girdėjai apie dar vieną šaudyklę?

Nepratariu nė žodžio.

Akimirką stebi mane, paskui jo antakiai pakyla.

— Primink, kad paskambinčiau daktarui Gusensui, — laukia mano reakcijos, bet aš lieku apatiškas. Jis dar kiek palaukia, tada atsilošia sofoje ir įninka gramdyti Dalaso „Kaubojų“ emblemą, kurią tėtis priklijavo ant sofos ranktūrio.

— Dar nevėlu pakeisti paradigmą, Vernai. Tiesą sakant, jei paradigma nepasikeis, istorija užges. Niekam nenaudinga, kai istorija užgęsta. Laukiu atsakymo, ar man bus užsakyta serija išsamių reportažų. Galėtume pateikti kaip televizijos apybraižą, apraizgyti įvykiais. Situaciją, kurioje atsidūrei, galėtume pasukti trijų šimtų šešiasdešimties laipsnių kampu.

— Pasimokyk supistos matematikos.

— Jūs tik pažiūrėkit! — pripėdina su kava mamelė. — Jam vos dvylika, o jau turi šimtą milijonų dolerių! Internetinis milijonierius — žvilgtelkit, vyručiai!

Per televizorių rodo „Jauniausius Amerikos milijonierius“. Kaip pagadintas oras poniutės pasklinda svetainėje.

— Smulkmė, — pareiškia Bredas. — Manykit, kad mano pirmasis bibijonas jau mano kišenėje.

— Bravo, Bredli! — pagiria Džordžą.

Akys į ekraną nukrypsta kaip nusidėjėlių bažnyčion, bliamba.

— Milijonierius dar nesulaukęs dešimties, — tauškia žurnalistas. — Dabar Rikis kelyje link savo antrojo šimto milijonų doleriu!

Taip, kaip žurnalistas taria žodžius „milijoo-nų doolerių“, gali pamanyti, kad jo liežuvis pateptas nedorėlių medumi. Sekretu ar kuo ten. Rikis paprasčiausiai kėpso it nuleista šliauka priešais Lamborghini, kurio net vairuoti neturi teisės. Paklaustas, ar savijauta puiki, Rikis tik patrauko pečiais ir sako: „Argi ne visų tokia?“

— Tas berniukas — tikras stebuklas, — suvapa mamelė. — Lažinuos, kad jo motina devintam danguj sėdi.

— Bilijonas dolerių, — atsidūsta Leoną. Sudėjusi kojas kaip maža mergaitė, ji prisilenkia prie Bredo ausies ir garsiai sušnabžda:

— Nepamiršk, kieno ratuose sėdėjai, kai dar keliais šliaužiojai!

Šilumos ir meilės akimirka stoja svetainėje. Paskui visų akys susminga į mane. Aš trūkteliu iš Lolio rankų ir nuvairuoju koridoriaus link.

— Tu nežiūrėsi „Milijonierių“? — nustemba mamelė.

Neturiu ką atsakyt. Tik išpučiu skruostus, nuleidžiu oro ir spaudžiu toliau — į supistą Meksiką, su sustojimu mano kambaryje.

— Nagi, eik šen, didysis žmogau, — šūkteli Lolis, — aš kvailioju, ir tiek.

Palieku jo žodžius vienus bumbsėti ant kilimėlio.

— Tai bent, Nensė, taip išeina, nusipirko naują šaldytuvą, — sako Leoną, kai aš pasiekiu vestibiulį. Šiuo požiūriu tai ji gera, ta Leoną, moka stumti reikalus į priekį. Spėju, visos šitos surogatinės bobelės šiuo požiūriu geros: tuo savo užprogramuotu burkavimu, atodūsiais ir kitokiu šūdu. Vieną pamokymą jums derėtų išgirsti: tokios bobelės neranda bendros kalbos su tyla.

Užsirakinu savo miegamojo duris ir ties slenksčiu skenuoju akimis Veinės mano kinyje paliktas kiaurymes. Diskų grotuvas tebėra, su keliais kompaktais aplinkui. Čiumpu Džonelio Peičeko rinkinį, kišu vidun ir atsuku garso rankenėlę. Drabužiai iš spintos keliauja į mano Nike kuprinę. Net švarką į ją perkraustau, nes niekad negali žinoti, kuriam laikui išvyksti. Daiktinį pavidalą mano akyse įgyja adresų knygelė ir kaubojiška tėčio skrybėlė ant Nike dėžės. Tarp savo kilnojamojo turto užeinu ir seną gimtadienio atviruką su mėmiškais šuneliais. Jis man sukelia liūdesio bangą, bet tai manęs nesustabdys.

Sausakimšai susipakavęs, sustoju paklausyti prie durų, bandydamas suvesti galus, kur kieno balsas svetainėje.

— Ne, po paraliais, — sako Džordžą iš įprastinės sėdynės. — Nensė vis dar traukia su Henko draudimu.

— Hmm, nesuprantu, ko jie tada mykia ir čiauposi dėl mano išmokų už Tailerį, — sako mamelė. Galima spėti, kad ji vis dar tebeina į virtuvę pyrago. — Noriu pasakyt, tai įvyko beveik prieš metus.

— Brangute... Lečiugoms gi reikia aukos, pati supranti, — paaiškina Džordžą.

Aš griebiu kuprinę, atlupu miegamojo langą ir pilu į ūksmingą vejelę panamėje. Ji tiesiu taikymu prieš misis Lečiugos langą kitoje gatvės pusėje, bet Lečiugų užuolaidos vis dar aklinai užtrauktos, o žurnalistai savo pozicijas paprastai užsiėmę ant namų keliuko. Atsargiai nuleidęs langą, Skuodžiu po aukštuoju gluosniu ties užpakaline tvora. Kitoje jos pusėje gyvenanti pora — pasiturintys žmonės. Na, bent jau jų namas nudažytas kaip turčių. O tai reiškia, kad jie, kitaip nei misis Porter, mažiau šnipinėja pro savo lango tinklelį. Pinigai atbukina nosį, jei kartais nežinojot. Šoku per tvorą į kitą pusę, nusipelnau išgąsdintos katės šnypštimo ir skrieju per vejelę į Arsenijaus taką — paskutinę gatvę šiame miesto gale. Ramu tyku visur, tik kažkoks nevykėlis aklagatvyje pardavinėja arbūzą. Atsuku jam nugarą, žemai ant kaktos užsismaukiu skrybėlę ir kuo normaliausiai nustraksiu miesto link, sugalvojęs net naują šlubčiojimo manierą, kurią priderinu prie purkštuvų melodijos pakelėse: „Meksika, Meksika, Meksika, fsk, fsk, fsk“.

Martirijaus keturaukščių pastatų puokštė pražysta priešakyje. Kelias, pagerbdamas juos, išsitempia. Priešais Seldome motelį susispietęs būrys: matyt, nors akies krašteliu nori išvysti kokią televizijos žvaigždę. Girdėjau, kad kažkur mieste tiesioginį šou daro Brajanas Gambolas. Bet patikrinti nesustoju. Prekystaliai motelio pašonėje spirgėte spirga, bet aš pasitenkinu mintimis apie enčiladas kitoje sienos pusėje.

Spėju, Teilorė mėgsta enčiladas, nors niekada jos ir neklausiau. Še tau kad nori — neuždaviau jai vieno iš tų klausimų, kuriuos tu privalai užduoti. Tai prispiria susimąstyt, kiek mažai man ką Teilorė yra sakiusi veidas į veidą. Gal kokius dvidešimt devynis žodžius, ir tai per visą mano supistą gyvenimėlį! Aštuoniolika iš tų žodžių skambėjo vienodai. Koks televizinis mokslų daktaras nežadėtų didelių perspektyvų studentei, jausmų įkarštyje sprunkančiai su penkiolikos metų dumbliagrybiu, kai draugystė sukabinta vos iš dvidešimt devynių žodžių. Bet tai viso labo tik supisti mokslinčiai iš televizoriaus. Po akimirkos jie ims įtikinėt nevalgyti mėsos.

Vilardo Dauno naudotų automobilių paviljonas Gjurių gatvės kampe jau nebe taip tvieskia nuo to laiko, kai jis atšaukė kampaniją: „Dauno liga — kaina maža!“ Teko atšaukti dėl mažosios Delroi Gjuri. Mano akyse įsibrėžia raudonis — Lolio furgonas paviljono pakrašty, su kortele ant priekinio stiklo: „1700 dolerių“. Atitokstu, kai Likimas su Veine Gjuri „Picos trobelėje“ atkerta mane nuo banko. Gjuri sėdi prie lango, užsikvempusi ant picos bokšto. Kėpsoti prie lango, pabėgus iš dietos nelaisvės, — ne pati protingiausia idėja, bet miestas, matot, tiesiog liula nevietiniais. Sustoju ir, stebėdamas ją akies krašteliu, papašau savo daiktų malką. Keista, bet žiūrint į ją mane užplūsta liūdesys. Nutukėlė Veinė, kemšanti iš tuščio į savo kiaurymę. Rijimo strategija — iki burnos plyšimo susigrūsti šešis didelius kąsnius, o likusias sprageles užpildyti mažesniais kąsneliais. Nei juoktis, nei verkt. Čionai — aš, alkstantis Meksikos, tenai — Veinė, farširuojanti į save eilinį supistai sprogų gyvenimo burbulainį. Įsispoksau į savo NewJacks, paskui vėl pakeliu akis į Veinę: apleistą, apgailėtiną ir blefuojančią. Kitaip sakant: į ką panašus toks sukruštai mielas gyvenimas?

Tuoj pat eiti prie bankomato — per didelė rizika. Aš pasuoju ir žingsniuoju tiesiog į Greyhound autobusų stotį. Pastudijuosiu tvarkaraštį ir palauksiu, kol kelyje nebeliks kliūčių. Kaitra kuo ramiausiai mirguliuoja gatvės gale, keletas plačiakraščių skrybėlių virpčioja joje. Dešinėj praslenka Dirko užkandinė su išpaišytais ant lango patiekalais ir keliais užkietėjusiais lankytojais už jo, palinkusiais virš kukurūzų košės. Šuo prie užkandinės neseka manęs akimis, kai slenku pro šalį. Tik antakiu trūkteli, ir viskas, — žinote, kaip jie tai daro.

Įšlubčioju į stoties laukiamąją salę kaip paprastą dieną. Čia pūpso dar keletas žmonelių, tačiau gražaus nė vieno: nei kaubojinių mergaičių, nei ką. Artimiausias autobusas į San Antonijų po dvidešimties minučių. Tikriausiai ji jau sėdi autobuse, — ta piemenaitė. Norėdamas susilieti su aplinka stoju už dviejų moterų meksikiečių į eilę prie bilietų kasos. Jos šveplena ispaniškai. Turiu pasakyt, man muša į galvą tas meksikiečių šveplenimas ir pikantiški jų apdarų kvapai. Sužadinta vaizduotė piešia naujutėlaitį mano vasarnamį paplūdimy: Teilorės drabužėliai džiūva iškabinti tarp palmių, jos kelnaitės ir visa kita. Pati ji, ko gero, tyso nuogutėlė namelyje, — juk visos jos kelnaitės džiūva lauke. Bikinis saulėje. Arba — virvelinės kelnaitės. Ne, greičiau bikinis.

Aš nuryju seilę ir įsispoksau į kažkokį dėdulę salėje, sklaidantį „Martirijaus ragą“ — vadinamąjį mūsų laikraštį. Senioko veido oda nukarusi kapšeliais, lyg būtų su švininiais implantais. Individualumo žymėm tai vadina. Ne individualumas tai, o to žmogelio savijautos pėdsakai. Nusivylimo ir liūdesio bangų išgraužos. Pastarosiom dienom stebėdamas žmones atskleidžiau sau vieną dalyką: bangos paprastai pliaukši tik į vieną pusę. Visą gyvenimą kaupi tas emocijų įplaukas, kol galų gale užstaugi dėl supisčiausios smulkmenos.

Aš ganėtinai nurimstu stovėdamas eilėj su savo apmąstymais. Tuo metu ano diedo laikraštis šlepteli, atversdamas mano nuotrauką. „Kaltas?“ — klausiama antrašte. Laukiamąjį sutraukia šaltis. Mano akys atšoka atgal, ir — galiu prisiekti! — išvystu, kaip tvyksteli įridenamas Jėzaus karstas, skubantis į San Antonijaus autobusą. Užspaudžiu akis, o atsimerkus — karsto jau nebėra. Tačiau jis manęs tykoja sielos gilumoje. Tas karstas ar dar koks supistas šūdas. Žinot, kaip su tuo Likimu.

Colis po colio krypuoju link kasos paskui tas meksikietes. Mano narsa nuslūgusi. Nutariu į kasininką prabilti niujorkietiškai, šio to pasiteirauti. Tuomet, jei manęs vėliau ieškotų čionai, bilietų pardavėjas pasakys: „Ne-a, mačiau tik tokį berniūkštį iš Didžiojo obuolio“. Moteriškės sutvarko reikalus ir pasišalina. Kasininkas nustoja barškinti klaviatūrą ir pakelia akis. Mano burna prasižioja, tačiau į mane jis nežiūri, jo akys įsminga man už nugaros.

— Kaip reikaliukai, Palmyra? — klausia jis.

Mane užgula Pemės šešėlis.

— Po velnių, ką tu čia išdarinėji, Vemi?

— Ė... Ieškau darbo.

— O Dievulėliau, tuščiu pilvu vaikas negali darbuotis... Nagi, eik šen, kaip tik pro „Klėtį“ važiuoju į jūsų vietelę...

Užsipisimas! Visa salė pakelia akis pasižiūrėti, kaip Pemė it prakeiktą snarglių ištempia mane už rankos laukan. Diedas su laikraščiu baksteli alkūne savo kaimynui ir parodo pirštu. Pajuntu, kaip šio supisto miesteliūkščio kilpa ima veržtis ant mano kaklo.

devintas

— Be to, šunys padės susekti šaunamuosius ginklus ir kitokius prietaisus, — porina šerifas per televizorių. — Todėl išpaišius šautuvą beliks patikrinti, ar dera pirštų atspaudai.

— Ir jei suderinat pirštų atspaudus — byla baigta? — klausia žurnalistas.

— Nė neklauskit!

Skuosdama atgal į virtuvę mamelė išjungia televizorių.

— Vernonai, Dievulėliau, prašau tavęs: nevažiuok į „Tragedijos mugę“ su tais kedais. Aš atsiprašau! — juk girdėjai, ką visi mano. Negaliu patikėti, kad visame mieste nėra tavo dydžio Tumbledown batų.

— Mam, jų pavadinimas Timberland.

— Koks skirtumas? Žiūrėk, pastorius jau čia. Aš suprantu, kad iš to darbo maža naudos, bet, kaip Lolis sako, svarbu parodyti bendruomenei, kad už tave vėl galima statyt.

— Bet aš juk nieko — nė velnio — nepadariau!

— Vernonai Gregori! — kiša trigrašį Lolis. — Nesiginčyk su motina.

Šiandien jis persirengęs prašmatniu kostiumu, su kaklaraiščiu ir taip toliau. Ir iš dangaus jam tas supistas kostiumas nukrito?!

Man taip ir norisi užversti supistas kanopas, mauti atgal į cypę — Bario ir jo karštaklynių klounų kompanijos globon. Ilga buvo praėjusi naktelė namie, bybėtinai ilga. Dar pridėkim loti vėl užsivedusį Kurtą. Garbės žodis, lojimo lenktynes, kiekvieną naktį apsukančias visą miestą, pradeda ir baigia tas pats krušlius Kurtas. Galva neneša, kaip toks nuoboda sugebėjo tapti lojimo lenktynių lyderiu, netrindamas ratų supistais miesto šunkeliais.

Lolis nugurgia ženšenį ir pabaksnoja nosimi mamelę.

— Ei! — išsišiepia jis. — Atsimeni, ką šnekėjom? Jei man paves reportažų seriją, šiuos namus mes užversim specialiosios laidos šaldytuvais.

Mamelė sudeda lūpas.

— Ką gi, nesuprantu, kas per netvarka, jei užsakymas, taip išeina, nukeliavo pas Nensę. Šiaip ar taip, jei būtum matęs jos senąjį šaldytuvą, suprastum, kodėl taip nutiko. Tiek draudimo pinigų, o ji tebelaikė tą apipelijusį griozdą!

— Ššš, — kužda Lolis. — Mudu juk nusipirkom naują telefoną su mikrofonu, ar ne? Dabar net ragelio kelti nebereikia!

Dėl viso to mane užplūsta bangos. Mano močia niekada nebuvo tokia Lipšni Laputė, kai gyveno su tėčiu. Dievaži, triūsdavo jis ligi paskutinio prakaito druskos grūdelio, stengdamasis įsitvirtinti šiam suknistam pasauly. Bet šito, spėju, vis tiek buvo per maža. Tą dieną, kai tėtis uždirbo savo pirmąją tūkstantinę, kaimynai, ko gero, užkalė dešimt tūkstančių dolerių. Nusitaikęs į milijoną baksų, staiga įsigeidi milijardo. Aš patobulinau savo kompiuterį, bet to buvo maža. Į rankas jei kas patenka, užsipisk, neužtenka, — štai ko išmokau.

Pastorius užsikabaroja į prieangį ir įlinguoja savo drebutieną pro virtuvės durų rėmus.

— Šis didingas šeštadienis kvepia džiaugsmo pyragėliais, — užgriaudėja jis. Prisiekiu, Dievulis pastoriui Gibonsui suteikė malonių ir, užsipisk, dar vis jų teikia.

— Pyragėliai karšti ir žvalūs, pastoriau, — mamelė nutraukia servetėlę nuo padėklo su nusmurgusiais kepiniais, lyg atnašaudama savo papus, turėtus prieš dvidešimt metų. Nauji Gibonso Timberland spygčiodami nubrėžia drūžę per linoleumą.

Nustvėręs pyragaitį, atsisuka ir nusišypso man:

— Tai šiandieną tu mano užvadėlis?

— Šis bernas jūsų paslaugoms, — sako Lolis. — Šimtu penkiasdešimt procentų.

— O siaube! Pastatysiu jį prie kepinių prekystalio. Šią dieną turime vilties užkalti dešimt gabalų — naujajam spaudos centrui.

Lolis išmeta pozą kaip tas tėvelis iš nudrožtojo „Namelio prerijose“:

— Šiame mieste, pastoriau, be jokios abejonės, galima šio to pasimokyti apie bendruomeninę dvasią.

— Dievas mato, Tragedijos komitetas išdarinėjo stebuklus, kad išryškintų ir gerąsias šios pribloškusios nelaimės puses, — paaiškina Gibonsas. — Sklinda gandas, kad vienas iš telekomunikacinių tinklų galbūt prastums šiandieną mus į nacionalinį kanalą.

Palikęs amžinybę, Gibonso žvilgsnis susifokusuoja į Lolio veidą.

— Tai juk bus... jūsų žmonės, misteri Ledesma, tiesa?

— Žinoma, — maloningo Dievo šypsena nušvinta Lolis, — jums laiko atsiras, pastoriau, tik tamsta nesijaudinkit. Pasaulis bus jūsų.

— Jėzau Kristau, — Gibonsas akyse persimaino į viliūgišką kapelioną iš senutėlio karo lauko ligoninės šou.

— Tvarka, Vernonai, — kalba jis, bakštindamas mane durų link. — Dievas padeda tiems, kurie padeda patys sau...

— Pasimatysime tenai, — atsisveikina mama.

Lolis išseka mudu į prieangį. Vos tik dingstam iš motinos akiračio, jis nutveria ir stipriai užsuka man ausį.

— Tai tik pradžia, vyreli. Nesusimauk!

Kekšių stadiono vaikis. Trinuosi ausį pakeliui į Tikrojo gyvenimo centrą. Pastorius vairuoja, įbedęs nosį į priekinį stiklą, ir klausosi radijo. Su manimi nė žodeliu nepersimeta. Pravažiuojame pro Leonos Dant namą su fontanu priešaky. Jos šiukšlės vėl keturiom dienom anksčiau į lauką ištemptos. Šitaip pagelbėja tau revizuoti visus jos drabužėlių krepšius virvinėm rankenom ir aštriabriaunes dėžes, trykštančias kaspinų bei servetėlių fontanais. Leonai, garbės žodis, galėtum iškišti sudžiausią šūdo gabalą, jeigu tik supakuotum kaip dovaną.

Ant Laisvės gatvės kampo Lozanų berniūkščiai puldinėja siūlydami pirkti marškinėlius. Vienas ant jų raudonai nutėkštas užrašas skelbia: „Likau gyvas Martirijuje“. „Iš Martirijaus parsivežu tik šitą niekam tikusią žaizdą“, užrašyta ant kitų, skylėmis suskvarbytų, marškinėlių. Pamokslautojas Gibonsas papučia lūpas ir pakraipo galvą.

— Dvidešimt dolerių, — sako. — Dvidešimt dolerių už paprasčiausius medvilnės marškinėlius.

Susmengu į sėdynę, bet Emilis Lozanas vis tiek spėja mane pamatyti.

— Ėhėhė, Verminas! Verminas Litlis! — užvemia jis ir saliutuoja man kaip supistam herojui ar kokiam galui. Dvasininko antakiai tik šokteli į viršų. Ačiū tau, bybausi Emili. Galų gale tik apsidžiaugiu, matydamas šalimais besirangančius geležinkelio bėgius, kai artinamės prie Tikrojo gyvenimo centro. Atvirai sakant, mane dabar radijas knisa. Ką tik per jį paskelbė, kad „Bar-B-Chew klėtis“ pritarė vietinio specialiosios paskirties būrio formavimui. Dabar trimituoja dėl antrojo šautuvo paieškos. Tikslios medžioklės vietos jie nenurodo, tai yra neskelbia, kad ieškos konkrečiai Kyterynėje, nieko panašaus. Atspėkit, kaip jie jums praneštų, jei patys būtų susiruošę naršyti Kyterio valdas.

Beje, Tikrojo gyvenimo centras — tai mūsų bažnytėlė. Šiandien žalioji veja aplink ją ir automobilių aikštelė paverstos prekyviete su atrakcionais. Besiplaikstančių baltųjų viešo skalbimosi diena. Transparantuose, kuriuos metų metus paišėme sekmadieninėje mokyklėlėje, Jėzaus vardas užpeckiotas užrašu „Ponas Dievas“. Padedu pastoriui ištuštinti mašiną ir nugabenti visą tą gera prie kepinių prekystalio, per sprindį nuo geležinkelio bėgių. Įtaisytas prie stalo, aš, pyragų sargas, — kaip jums tai patinka! — turiu užsivilkti kažkokią supistą choristo kamžą. Vernonas Gučis Litlis, su savo senamadiškais Jordan New Jacks ir supistą choristo kamža. Po dešimties minučių man už nugaros prabilda rytinis prekinis traukinys, — visą laiką signalizuodamas. Nė garso jis neišleistų, jei nestypsotum čia su supistą choristo kamža.

Jūs nė nenutuokiat, kaip mano makaulė užgrūsta sumanymais nykti iš čia. Tikra nelaimė, kad Pemė mane demaskavo autobusų stotyje, dabar ten tik ir laukia, kada vėl atkišiu nosį. Galimas daiktas, jie įsitaisė kokį sumautą signalizacijos mygtuką — „Vernono atveju“. Prijungė jį, matyt, prie Veinės Gjuri šiknos. Arba Gusenso dziubo, pavyzdžiui. Tai reiškia, kad turėsiu trenktis valstijas jungiančiais greitkeliais, galbūt gaudyti sunkvežimį iš Surinamo arba tokį vairuotoją, kuris nežiūri žinių — aklą ir kurčią vairuotoją. Pasiklausius Pemės, tokių — begalė.

Kai iki dangaus pasikėlusi saulė juodai įsišviečia, į mugę atsibasto daugiau žmonių. Plika akim matyti, kaip iš paskutiniųjų stengiasi neatrodyti nustekenti ir rūškani. Ir be džiaugsmo ragaišių miestas šiomis dienomis išėjęs iš veido ir per velėną neperlipęs. Reikia pripažinti, kad dėl pirkinių jie nespirga. Visi laikosi nuo džiaugsmo pyragėlių saugiu atstumu. Arba, spėju, nuo manęs. Misteris Lečiuga antai, — prie prizų palapinės, — pardavinėjantis loterijos bilietus, net savo prekystalį nuo manęs nusuka. Neilgai trukus pasirodo ir Lolis su mano močia. Iš tikrųjų tai jųdviejų dar nesimato, bet jau girdisi kažkur skambantis mamelės Berto Bakarako diskas. Ta muzika išsklaido niūrumą tarytum plautį rentgeno strėlė. Bybį dedu, kad daugiau niekas neleistų disko tokių patarškų, kurie traukia: „Gyvenu aš dėl kažko didingo“. Apšviesk ir apsaugok nuo to sukratyto ir pursloto saldybių bizalo, kurį mėgsta mano mamelė. Tipiškas smaukinys talalinių, su kuriom jie visi, girdi, suaugę. Dar tais laikais, kai nė viena melodija neįsivaizduota be trimitų, iš kurių garsas sklisdavo visai kaip iš subinės.

— Sveikutis, Bobi, sveikute, Margaret! — išplevena motušė iš naujojo Lolio išsinuomoto automobilio, vilkėdama languota palaidine, kuri neuždengia jos gelbėjimosi ratų. Atrodo, mamelė jau baigė gedėti. Užsidėjusi ji ir švytinčius rausvus saulės akinius. Tik supisto pudelio ant rankų betrūksta, garbės žodis. Motulės šikinėj jau nebeliko vakuumo, siurbdavusio plaukelius į garbanų šalmą, dabar mamelė plaikstos nežabotai palaidais plaukais.

Lolis atsibasto iki mano prekystalio ir baksteli į džiaugsmo pyragėlį.

— Balti pyragai?

— Keturi penkiasdešimt kol kas, — sakau.

— Nelabai įtikinamos šių pyragėlių šypsenos. Nagi, Verni, susidėk tuos pinigų maišus į kišenę. Čia juk ne vieninteliai pyragėliai pasaulyje, pats supranti.

„Ačiū, kad krušate“, — noriu pasakyti, bet nesakau. Be reikalo, geriau pagalvojus, — vien dėl to, kaip perveria mane akių špagom.

— Daili kamža, — prunkšteli per petį Lolis, tęsdamas lengvą pasivaikščiojimą.

Mamelė lieka jam už nugaros.

— Nesustok, Lolitai. Susitiksim prie spirgučių.

Permetusi akimis minią, mamelė prie manęs prisėlina kaip šnipė.

— Vernonai, ar tau viskas gerai?

Tai mano ankstesnioji mamelė. Šiluma užlieja prieš mano valią.

— Atrodo, — šiose vietose taip atsakoma, kai norima pasakyti „ne“.

Ji nesiliauja krapštinėtis apie mano apykaklę.

— Ką gi, jei tu įsitikinęs... Aš tenoriu, kad būtum laimingas, — šiose vietose taip sakoma, kai norima pasakyti „o man nusišvilpt“.

— Jeigu tik susirastum darbą, — sako ji, — ir užkaltum šiek tiek pinigėlių, viskas vėl būtų liuks. Žinau: liuks būtų, — suspaudžia man delną.

— Su Eulalijum pašonėj, mam? Atsiprašau...

— Na jau, nenorėk iš manęs atimti to trupinio laimės, po visų tų įvykių! Visada liepei man būti nepriklausomai — ką gi, štai dabar aš ir teigiu savo individualybę kaip moteris.

— Po viso to, kiek jis man pridirbo?

— Po viso to, kiek jis tau pridirbo? O kiek tu man pridirbai? Lolis kažkuo ypatingas, aš tai žinau. Moterys tokius dalykus išmano. Jis jau papasakojo man apie vieną neįtikėtiną investicinę bendrovę: pelnas — devyniasdešimt procentų, ir iš esmės garantuota. Štai tiek jie siūlo, ir tai Lolis atskleidė man, ne Leonai ir ne kam nors kitam.

— Kurgi ne, lyg mes turėtume pinigų investicijoms.

— Na, aš galiu panaudoti dar vieną paskolą. Girdi — devyniasdešimt procentų!

— Drauge su tuo spekuliantu?

— Ak, mažuli, tu pavydi, — ji paseilėja pirštus ir nutrina įsivaizduojamą dėmę nuo mano skruosto. — Pats žinai, tave myliu labiausiai... siaube tu mano, aš norėjau pasakyt...

— Suprantu, mam, — netgi žmogžudžius.

— Labutis, Glorija, labutis, Klitusai! — atsisveikindama nukerta bučiniu ir kulniuoja rytų pusėn link kitų prekylenčių, per dulkes tempdamasi mano sielą. Ką supisti gamtos dėsniai apie tai byloja, manęs neklauskit. Jei esi kada matęs šiaurės elnius ar baltąsias meškas per televizorių, tai tiesiog nutuoki, kad ne dėl savo neraliuotų mylimųjų jie tai šėlsta, tai liūdi.

Paskui susivokiu, kad mano prakeikta širdis vis tiek nustoja varinėti kraują. Pertraukėlė supistuose kraujotakos takeliuose — visuose iki vieno, velniai rautų. Bematant krisiu supistai negyvas: mažiau nei per dešimt pėdų žingsniuoja misis Figuera, Teilorės motina. O Dievuli! — ji taip pat gražuolė. Šešėlis, krintantis nuo džinsų juosmens ant pilvo, byloja, kad tarp jų — ištisos erdvės. Misis Figueros džinsus prilaiko jos sėdmenų linkis. Nepalyginsi su mano močia, kuriai vos ne supistų kareiviškų pakinktų reikia. It šiknos skylė virpčioja mano srėbtuvė, besistengdama išstenėti ką nors kieto, — kad laimėčiau jos palankumą, kad apdovanotų Teilorės numeriu. Tada pastebiu savo supistą choristo kamžą. Kai vėl pakeliu akis į misis Figuerą, prie jos jau prisistatęs mėsinės kirpėjas. Braunasi atsipūtęs per žioplių minią link pakylos su alumi, išsipuošęs tarsi į supistas pakasynas ar kokį galą.

Praeidamas bumbteli į mano prekystalį.

— Dovanokit, panele, — burbteli.

Misis Figueros juokas mane galutinai pribaigia. Paskui ji dingsta. Kirpėjas sugauna kažkokio senioko už alaus prekystalio žvilgsnį.

— Renku būrį, — šūkteli. — Padėsime Gjuriams surasti tą šaudyklę. Jei sudomino, Klitai, išvarome maždaug po valandos.

— Kur renkamės?

— Mėsos kombinate. Pasiimk vaikus, po medžioklės ant grotelių čirškinsim mėsą. Praminsim brydę per Kyterynę. Žmonės kalba, kad mokytojas Naklzas, kol jam nepasimaišė, užsiminė kažką apie šautuvą toje vietoje.

Aliarmas! Man trūks plyš reikia į Kyterynę. Akys naršo po mugę — pro kurį langą man čia iššokus? — bet viso labo tematau Lolio, mamelės ir prakeikto pastoriaus pavidalų portjeras. Paskui vis tiek spoksau į juos, bybiai rautų: su Bete Pričard, be Betės Pričard; prie Leonos šampano prekystalio, toliau nuo Leonos šampano prekystalio. Virpčioju karštyje nuo šaltuko valandą, paskui dar vieną. Kiekvienas tįstančio šešėlio colis — dar vienas žingsnelis mano kapo duobės link. Betė pasitinka atkilusią Džordžetę Porkomi, jiedvi pražingsniuoja pro mano prekystalį.

— Tik pažvelk, kas per pasyvumas, — sušnabžda Džordžą. — Galvą guldau, kad prisišauks bėdą, jei ir toliau bus toks pasyvus.

— Aš suprantu, panašiai kaip tas, hmm... meksikiukas...

Džordžą stabtelėjusi dar priduria.

— Viską įvertinus, pasyvumas čia — ne tas žodis, brangute.

— Aš suprantu...

Atsipūsti galiu tik pasirodžius Pemei. Ji pataršo man plaukus ir įbruka Twinkie batonėlį. Galiausiai antrą valandą pastorius su Lečiuga įlenda į prizų palapinę.

— Žegnoju jus visus už mugės palaikymą, — užtrimituoja garsiakalbis.

Žmonės kuokštais pasineša link palapinės. Tolimajame vejos kampe matau prie Leonos šampano stalo besitrinančius močią, Lolį, Džordžą ir Betę. Leonos, tiesą sakant, nesimato, bet kad ji ten, suprantu iš to, kaip mamelė kvatodama atmeta galvą.

— O dabar, — skelbia Gibonsas, — akimirka, kurios jūs visi laukėte — didžiojo prizo traukimas! — visi pasisuka į palapinę. Mano langas atsidaro.

— Ei, seni! — šūkteliu pro šalį tipenančiam vaikigaliui. Iš tų, kur neapžioja savo dantų kabių ir varinėja lyg su supistom automobilių grotelėm burnoje ar kokiu galu. — Nori valandėlei darbo?

Vaikiščias sustoja, nužvelgia mane nuo galvos iki kojų.

— Tik ne su šita idiotiška suknele.

— Nesvaik, čia ne suknelė. Šiaip ar taip, nebūtina tau ją vilktis. Valandžiukę pasaugosi pyragėlius, ir viskas.

— Kiek mokėsi?

— Nieko, tavo komisiniai.

— Tarifas ar indeksuota?

— Indeksuota kur?

Vaikeliui, taip sakant, vos dešimt supistų metelių, Jėzau Kristau!

— Indeksuota pagal prekybos maaastą, — nusivaipo jis.

— Tau — aštuoniolika procentų, tarifas.

— Tu iš rimto? Už tuos nukvakusius pyragėlius? Kas kada girdėjo apie kažkokius džiaugsmo pyragėlius? Apie ne pyragėlius aš tesu girdėjęs, — jis susiruošia keliauti.

— O štai išlošiantysis numeriukas, — skelbia Gibonsas. — Žalias: keturiasdešimt septyni!

Lengvos formos nupušimas įsimeta į palapinę. Berniūkštis sustoja ir išsitraukia iš kišenės sulamdytą rausvą bilietą. Įsispitrėja į jį, lyg tas galėtų pažaliuoti, bliamba. Tuo metu pratrūksta mano mamelė.

— O Dieve mano! Čionai, pastoriau! Žalias: keturiasdešimt septyni!

Bobelės su Loliu aikčiodamos žiopčiodamos sukreka aplinkui mamelę ir ima brukti ją į palapinę. O brol, mamelė kaip ant šakių. Anksčiau ji niekad nieko nėra laimėjusi.

— Seni! — kviečiu metalbumį atgal.

— Dvidešimt baksų, tarifas, viena valanda, — mesteli per petį.

— Aha, Bilas Geitsas aš tau, ar ką?

— Dvidešimt penki baksai, ir be kalbų.

— O štai ir laimingasis nugalėtojas, — praneša pastorius, — šito tvirto, numylėtojo šaldytuvo, kurį, peržengę savo širdgėlą, didžiadvasiškai paaukojo Lečiugos iš Bjulos gatvės.

Tiek mano močios balsą ir beišgirsit. Galbūt jau niekados. Tiktai Leonos:

— Ak... Tai bent!

— Trisdešimt baksų, — sako vaikigalis, — tarifas, viena darbo valanda. Galutinis pasiūlymas.

Mane supistai nugręžė ir ant šakos padžiovė tas išpampęs nykštukas, kuris sugebėtų už tų savo supistų dantų užsikišti bet kurį pinigingą dieduką. Tiksliau, išgręžęs padžiautų mane ant šakos, jei aš sugrįžęs sumokėčiau jam. O grįžti aš nežadu. Nutrinu šiandien šautuvą, susišaudau pabėgimo fondą banke, ir tiek mane šitoj pekloj bematė. Aš rimtai.

— Dabar po dviejų dešimt, — sako vaikis. — Keičiu tave valandai.

— Eik jau! Mano laikrodis rodo penkiolika minučių po antros.

— Bliamba, po dviejų dešimt! Sutinki arba krenti.

Bala nematė. Nusiplėšiu kamžą, kišu ją į dėžę po prekystaliu ir susisukęs pasileidžiu palei geležinkelio bėgius link žaliojo Laisvės gatvės galo. Skuodžiantį mane pasiveja dvasininko Gibonso balsas:

— Jei jau prakalbom apie šaldytuvus, ar esat girdėję anekdotą apie zuikį?

Žvilgtelėjęs per petį, matau mamelę, kuri kriokdama lekia į tupyklą už Tikrojo gyvenimo centro. Bet pamojuot jai negaliu. Turiu pasičiupti dviratį ir skrieti į Kyterynę. Visokiausi veikėjai trinasi už Laisvės gatvės kampo šalia naujo ženklo, pasirodžiusio priešais Gailestingųjų širdžių slaugos namus. „Neilgai liko laukti! — skelbia jisai. — La Elegancia apsisprendimų centras“. Tikrai senas senis dėbteli į mane iš karšinčių namų prieangio. Įtraukiu galvą ir jau susiruošiu žegnoti kojom gatvę, kai kažkoks tipelis rikteli man.

— Litli!

Paspartinu žingsnį, bet jis vėl mane pašaukia.

— Litli, aš ne tavęs!

Turbūt koks žiniasklaidininkas. Jis atsijungia nuo reporterių baterijos ir prisiartina prie manęs.

— Raudonas furgonas, kur stovėjo prie tavo namų — gal matei jį kur nors?

— Aha, jis Vilardo Dauno paviljone.

— Aš apie to furgono vairuotoją...

— Eulalijų? Iš CNN?

— Tą patį, vyruką iš Nakogdočių — jo nematei?

— E... Iš Nakogdočių?

— Jooo, tas vyrelis — taisytojas, — iš marškinių kišenės jis išpeša sumaigytą vizitinę kortelę. „Eulalijus Ledesma Gutjeresas, — joje parašyta, — Direktorius ir vyriausiasis taisytojas, Care Media Nacogdoches4“.

Nepažįstamasis papurto galvą.

— Tas šunsnukis man skolingas.

— O, Eulalijau, ei! Loli, ei! Pasidalysiu tuo supistu iššūkiu dabar su tavim, Loleli! — traukiu mindamas į Kyterynę. Su vėjeliu jaučiu lekiant ir Jėzų, laimingesnį nei įprastai ir ne tokį bedvasį, galbūt dėl to, kad galų gale iš supisto mirties taško išsimušėm. Ruošiuos paskambinti kortelėje nurodytu telefonu ir išpešti šūdinos tiesos apie A-ū-lalijų. O paskui, kai vėliau tas žurnalistas pasirodys mūsų namuose savo grynųjų, supistą tiesa visiems paaiškės. Tai reiškia, kad iš miesto išvyksiu žinodamas, jog mano močiai viskas gerai. Ši vizitinė korta — visa artilerija, kurios man reikia. Kad artilerija būtina, sužinojau teismo arenoje.

Skalbinių kartys ir antenų stiebai rangosi virš Kroketo parko it pričiuptos gyvatės. Tai toks rajonas, kur kelnės žemai nusmukusios. Pavyzdžiui, Kroketo parke gyvena misteris Doičmanas, kadais pasitempęs ir padorus. Krokete gyveni, jei buvai mažiau blogesnis už kitus. Žmonės, duodantys vieni kitiems į kaulus ir savo rankom valantys karbiuratorius, čia gyvena. Skirtingai nei manojoje buveinėje, arčiau miesto, kur neišgiežtas apmaudas iki užsipisimo kaupiamas nelyginant buteliuos. Stačiai iki užsipisimo kaupiamas it buteliuos, kol šie vieną kartą pratrūksta, todėl nuolatos tik ir lauki, kuriam čia atėjo eilė iššauti. Kroketo parke, manau, aptiksi kažką panašaus į smirdančią nuogą tiesą. Smirdančią nuogą tiesą ir švarius karbiuratorius.

Paskutinis telefono automatas mieste stovi Kyterio valdų kampe, ties banguojančio metalo tvora, tolimiausiam miesto pakrašty. Jei gyveni Krokete, šis automatas — tavo asmeninis telefonas. Dyki žemės plotai už jo nutįsta iki pat klostuotų Balkonės atšlaičių, taip toli, kiek neša vaizduotė. Už penkiasdešimt jardų, Džonsono kelyje, styro ženklas su užrašu „Sveiki atvykę į Martirijų“. Kažkas jame užbraukė gyventojų skaičių ir viršuje užrašė: „Sekite spaudą“. Štai jums neraliuotasis Kroketas. Trenkianti nuoga tiesa ir humoro jausmas.

Atremiu dviratį į tvorą ir pėdinu prie telefono. Po dviejų dvidešimt devynios. Turiu neprarasti budrumo, nes po valandos tas metalburnis mugėje ims plyšauti, kur aš. Kaip ir išmokytas elgtis šiam miesto gale, nutrinu ragelio mikrofoną į kelnių kišką ir skambinu į CMN Nakogdočėse. Si Em En ir Si En En — pagaunat kampą? Supistas Loliūkštis, brol. Niujorkas tau, mano nusmaukta dešrele.

Ryšys yra.

— Klau-sau? — atsiliepia tikrai sena moteriškė.

— Ė, sveiki... Norėjau paklaust, ar Eulalijus Ledesma dirba pas jus? — girdžiu, kaip ilgaamžė panelė gaudo kvapą.

— Kas čia?

— Čia, ė... Bredlis Pričardas iš Martirijaus.

— Ką gi, aš beturiu tiek, kiek liko mano piniginėje... — kitame laido gale ant stalo žyra monetos. Įtariu, pokalbis nebus trumpas.

— Ponia, man nieko iš jūsų nereikia, aš tik norėjau...

— Septyni doleriai ir trisdešimt centų... ne... maždaug aštuoni doleriai — tai visi mano pinigai — makaronams.

— Ponia, nenorėjau sukelti jums rūpesčių... Maniau, kad tai darbo numeris.

— Teisybė. Aš turėjau kortelių, išspausdintų Loliui — Care Media Nacogdoches — tai jis sugalvojo tokį pavadinimą. Jūs pasakykite Džinei Vailer, kad tai jokiu būdu nebuvo niekinga operacija: mes perkraustėme mano lovą į koridorių, — kad atsirastų ploto jo biurui, kad padėtume jam įsivažiuoti.

Prieštaringus jausmus man tai sukelia. Lyg Lolis šoktų nuo uolos, prisirišęs prie mano babūnės.

— Atleiskit, kad jus varginu, ponia...

— Na, direktoriaus šiuo metu nėra.

— Žinau, jis čia užlūžęs — tikriausiai šiom dienom matėte jį per televizorių?

— Turiu pasakyti, labai žemas lygis, jaunikaiti. Kodėl? Aš jau trisdešimt metų akla.

— Tikrai labai užjaučiu, ponia.

— O gal jūs jį matėte? Gal jūs matėte manąjį Lalo?

— Tiesą pasakius, jis sėdi... ė... pas draugus.

— O dangau, palaukit, susirasiu rašiklį...

Vėl kažkas byra kitam laido gale. Aš stoviu ir svarstau, kaip būdamas aklas gali skaityti ir rašyti. Spėju, raižai linijas, kurias gali užčiuopti pirštais — molyje, pavyzdžiui, arba sūryje. Nešiojiesi sau sūrį visąlaik.

— Žinau, kad jis kažkur čia, — sako ji. — Pasakykite Loliui, kad kreditoriai viską konfiskavo, jie nė akimirkos nelaukia išsimokėjimo įmokų, o šiuo metu Vaileriai pateikė ieškinį dėl vaizdo kameros. Galite įsivaizduot?! Juk tai aš juos įkalbėjau pirmiausia ją susitaisyti. Suprantat, per naktį tos kameros pačios nepradės veikti, štai ką jai pasakiau. Aš tik vieno noriu, — kad visa tai būtų paimta ne mano vardu...

Galiausiai ji susiranda tai, ko ieško, ir aš padiktuoju jai savo telefono numerį. Mano išankstinis džiaugsmas išsilydo, išsiaiškinus padėties rimtumą. Palinkiu moterėlei visokio labo ir minu link Balkonės atšlaičių — šautuvo susirasti. Jėzus važiuoja kartu su manimi ir toliau it dvasią užtraukęs. Aš pakeičiau Likimo kursą, ir jis dabar mane stipriai prispaudė.

Brūzgynai abipus Kyterynės keliuko savotiški, dygutėliai ir standūs, perskirti šiokių tokių proskynų, todėl nežinomybė alsuoja ne toliau kaip už penkiolikos jardų. Ne per daugiausia būtybių pasiekia tokias tolumas Kyterynėje. Vieninteliai, kuriuos pažįstu — tai mudu su Jėzumi. Paskutinį kartą Jėzų gyvą mačiau Kyterio valdose, gerokai nutolusį.

Šios užmiesčio dykynės gabalas, turbūt mylių mylios, priklauso seniui Kyteriui. Šalia Džonsono kelio jis nutupdė dirbtuves — „Atsarginės Kyterio dalys ir remontas“. Purvynėn nugrimzdęs laužas, ne kitaip. Ir daugiau net nevadovauja joms. Kai šioje vietovėje kalbame apie Kyterynę, omeny paprastai turime ne automobilių taisyklą, o dykrą. Joje gali pamatyti nebent kokį kastruotą veršį ar stirną. Bet dažniau tik išblukusias alaus skardines ir kitokį mėšlą. Miesto pasaulio pabaiga. Martirijaus vaikinai čia pirmąsyk išmėgina ginklus, mergiotes ir alų. Nepamirštami vėjuko yriai virš Kyterynės.

Nekilnojamojo turto tankmėje glūdi įduba, šešiasdešimt vieno jardo skersmens, apraizgyta susivėlusių krūmų ir vielų. Stačiausioje jos atšlaitėje žliugsi sena anglių šachta. Slaptavietė, taip ją vadiname. Iš skardos lakštų surentėme jai dureles, pakabinome spyną ir taip toliau. Šiame štabe mes jausdavomės gaiviai ir patogiai. Būtent slaptavietėje nusišikau tragedijos dieną, jei taip norit žinoti. Būtent į ją įgrūstas mano šautuvas.

Dvi trisdešimt aštuonios. Karšta ir drėgna greitaeigiams debesims besitrinant pažeme. Prisiartinęs prie slaptavietės per du šimtus jardų, išgirstu kūjo taukšėjimą. Krūmuose priešaky kažkas kruta. Tairis Lasynas, — „Atsarginių dalių ir remonto“ vedėjas, — smaigsto žymeklius po kemsynę. Su kostiumu ir kaklaraiščiu. Užpelenguoja anksčiau, nei spėju pasislėpti.

— Nagi, sūnau? — šūkteli. — Ničnieko neliesk, gali blogai baigtis.

— Aišku, misteri Lasynai, aš tiesiog šiaip varlinėju.

— Nepatarčiau tau čia varlinėt. Geriau jau judintumeis atgal į kelią.

Tairis iš tos padermės teksasiečių, kurie tik ir ieško, kam čia pasiūlius nuo jų atsiknisti. Jis pašiepsi tris žingsnius mano pusėn ir nusibraukia nuo viršugalvio prakaitą. Tairio antakiai susivėlę kaip ašutai ant dygliuotos vielos, o burna kiek atvėpusi. Džordžas Bušas vyresnysis nutėkšdavo kaip du vandens lašai panašią niekinę miną — tokią, kai apatinis žandikaulis kiek nukaręs. Tarsi šie vyrukai klausytųsi burna ar kokiu galu.

— Sere, aš tik įsmunku į San Marko kelią, ir viskas. Prie nieko nagų nekišiu.

Lasynas stovi ir klausosi pro burnos angą; liežuvis sustingęs it gyvatė. Po kurio laiko niaurus šnaresys atsklinda su vėjeliu.

— San Marko kelią? San Marko kelią? Sūnau, aš nepatariu tau šiuo keliu traukti į San Marko kelią. Aš patariu tau nešdintis atgal į Džonsono kelią ir apvažiuoti juo aplinkui.

— Bet suprantat...

— Sūnau, geriausia, ką galiu patarti, — grįžk atgal į Džonsono kelią. Taip tau patariu, ir kad daugiau čia nekaišiotum nosies. Nuo šiol tai draudžiamoji zona.

Lasyno žandikaulis dar labiau atsiknoja, bene išgirs prieštaravimą, paskui duria pirštu į miestą:

— Nešdinkis!

Kelelis į namus piktžolėm dumbluojąs, tvoros metalo bangos pliaukši, o su šiais garsais atvilnija ir šunų skalijimas. Man likusi tik viena galimybė išplaukti su šautuvu. Kai Lasynas nutolsta per saugų atstumą, suku vairą iš tako ir šaunu tiesiai per atolus: prie slaptavietės išnirsiu, aplenkęs Tairį lanku. Šioje Kyterynės dalyje krūmai žemesni, apsupti aukštų žolių ir buitinių lūženų skeveldrų. Vos vos neatsitrenkiu į atžalyne sukrautą unitazų lizdą, primenantį kiniško biliardo korpusą. Raitydamasis tarp jų kaip slalome, priešaky išvystu „Bar-B-Chew klėties“ kepuraitę. Balsai sklinda kartu su vėju.

— Visiems nusišvilpt ant gamtos, — pareiškia kažkoks pyplys.

— Tai ne paprasta gamta, Stivenai: čia gali pataikyti ant šautuvo.

Gauja iš mėsos kombinato. Atpažįstu juos ir be dūdų orkestro. Guldau dviratį ir kariuos ant unitazų lizdo, norėdamas išmatuoti atstumą iki šunų, plūstančių iš miesto pusės. Be trijų minučių trys. Jaunikliai pradeda supti mano pozicijas. Kiek galėdamas susigūžiu.

— Berni? — išgirstu balselį.

— Ko? — nervų srovė, po galais, manęs vos mirtinai nenutrenkia.

Pasukioju galvą. Už nugaros, pakrūmėje, gūžiasi Ela Bušard. Mergiotė iš Kroketo, kartu lankėm pradinę mokyklą. Užsipisk, nenori būti atpažintas, patikėkit.

— Labas, Berni, — sako prisislinkdama arčiau.

— Ša, gali patylėt?! Jėzau Kristau, bandau čia kiek atsipūsti.

— Kaip matyti, tu slepiesi, štai kaip matyti, šiaip ar taip...

— Ela... Primygtinai prašau, kad būtent šią akimirką man niekas netrukdytų. Supranti?

Jos šypsena priblėsta. Žiūri į mane didelėm mėlynom lėlės ar kokio galo akim.

— Nori parodysiu savo pietų ašigalį? — jos dulkėti keliukai šiek tiek prasiskiria, kelnaičių lopelis nušvinta spindulėliu.

— Šūdas, mausi ar ne, velniai rautų!?

Kartu su žodžiais išstumiu oro perteklių. Kaip Demokratas ar kas ten. Bet akių nenuleidžiu. Kelnaitės veikia nesąmoningai, nebandykit nuneigti. Ana va, pilkos medvilnėlės ruoželis, tarsi lainerių tūpimo takas, bybiai rautų.

— Galiu dar pabūti, Berni? — sako, suglausdama kojas.

— Ššš! Ir šiaip jau aš visai ne Bėrais, nepezėk.

— Bernis tu ar koks panašus galas, tu — Bernis ar koks panašus galas.

— Paklausyk, negi negaliu tavęs kai ko paprašyt? Negi negalim susitikti kitą kartą?

— Jei tu rimtai, jei iš rimtųjų rimtai, — galbūt. Kada maždaug?

— Hmm, nežinau, tiesiog kada nors, kitą kartą ar kada ten.

— Duodi žodį?

— A-ha, duodu.

Pajuntu, kaip Elos kvėpavimas plakasi man į veidą, vaisinės gaivos kvapas, įkaitęs ir sodrus it šlapimas. Atsuku nugarą, duodamas suprasti, kad ropotų šalin, bet ji nesijudina. Spokso, aiškus daiktas.

— Po galais, kas dar? — grįžteliu.

Ela vos vos šypteli.

— Aš tave myliu, Berni.

Tada, tuksėdama plastmasiniais sandalais ir šmaukšėdama melsva suknute, pranyksta. Trys valandos penkios minutės. Akys automatiškai pastebi, kada ateina sušikčiausių išbandymų metas, — jei kartais nebuvote pastebėję.

— Gerai, būry, stojam čionai! — rėkia moteriškė. — Pirmoji iš grupėms paskirtų užduočių. Užduotis raudoniesiems, tiktai raudonųjų užduotis.

— Vyručiai, tenai nelįskite, — tolumoje girdėti Tairio Lasyno balsas. — Ten sena anglių šachta, geriau nesiartinkit prie jos.

Palengvėjimo banga nusirita manim, kai Tairis atbaido ieškotojus nuo slaptavietės. Tuomet atsklinda dar vienas balsų kratinys.

— Todai, — kalba moteriškė, — juk sakiau tau nueiti dar prieš iškeliaujant iš mėsinės. Lįsk kur į krūmus, nieks nematys.

Jai už nugaros kažkas idiotiškai cypteli, tada moteriškė:

— Šioje vietoje tu nieko nesurasi, čia tau ne aveniu, jei dar nepastebėjai.

Mūsų mieste nėra jokio supisto aveniu, be kita ko. Atkreipkit dėmesį, kaip aplinkui trainiojantis žurnalistams žmoneliai į savo kalbą visados prikaišioja visokių pasipūtėliškų žodžių. Susigraibys pirmą pasitaikiusį supistą žodį, kaip tas „aveniu“ ar dar kas.

— Varyk prie tų unitazų, va tenai, — kvykteli kažkoks mulkis suvaidintu mergiotišku balseliu.

— Ei, tikrai, — pritaria moteriškė, — kažkur netoliese mačiau keletą unitazų — gal prie jų tu išdrįsi.

— Palaukit! — stabdo juos Ela Bušard. — Kur šūdpuodžiai, jūs geriau nedarykit, — gyvatės ten snaudžia!

— O Dieve mano, — surypuoja poniutė. — Todai, palauk! Aš einu su tavim.

Jie traškinasi per krūmus link mano lindynės. Atsistoju nuo žemės ir pakeliu dviratį, lyg niekur nieko, lyg šaldytų produktų skyriuj krautuvėlėje ar kur.

— Tai psichas! — pareiškia vaikigalis.

— Ššš, Todai, nebūk kvailiukas, — tildo dama. Ji kreipiasi į mane. — Kažin ar aš užsirašiusi tavo vardą: „Bar-B-Chew klėtis“ tau paskyrė komandos spalvą?

— E, žalią, — sakau.

— Žalia negali būti, turi būti viena iš „Klėties“ emblemos spalvų, — moteriškė išsitraukia telefoną. — Paskambinsiu misis Gjuri ir patikrinsiu sąrašą... Beje, kuo tu vardu?

— Ė... Bredas Pričardas.

— Bredas Pričardas? Bet pas mus jau yra Bredas Pričardas...

Brūzgynai mėmiškai sušnara, tarytum šuo ėstų salotas, tada į proskyną ant pirštų galų ištipena Bredas su parduotuvės maišeliais aprištais Timberland kerziniais. Nosimi jis debesis siekia.

— Novatortiška: nusikaltėlis ieško savo paties ginklo.

— Veine? — sako moteriškė į telefoną. — Regis, mums reikia, kad paasistuotum.

Šoku ant dviračio ir iš visų jėgų užgulu pedalus. Purvas trykšteli į proskyną.

Kai lekiu tolyn, lekiu kaip pats neraliuočiausias vėjas, tarp mergaičių kikenimo ir kameros diržų barškėjimo įsiterpia Bredas Pričardas, mėgdžiojantis bukos mergiūkštės balselį: „Ei, Berni... Nori pamatyti mano pietų ašigalį?“

Rūkstu į miestą kaip devyni tornadai. Viena vienintelė galima pasirinktis — daužtis į supistą kelionę. Ant karštųjų. Trenkiu dviratį į žemę priešais bankomatą Gjurių gatvėj. Aš myliu savo dviratį, bet šveičiu jį bybiop. Nėra tai superdviratis, bet užtat tvirtas, kadaise priklausęs mano šauniajam seneliui, kadų kadais, kai mieste tebuvo du keliai. Trenkiu jį į žemę. Panašų suraitytą šūdą gyvenimas laiko atsargoje ir tau pačiam, — garantuotai.

Kišu kortelę į bankomatą ir suspaudau kodą — 6768. Širdis nuslysta į kulnus laukiant, kol įsižiebs babūnėlės vejapjovės fondo skaičiai. Po devynerių metų į ekraną iššoka žinutė: „Likutis: 2,41 $“.

dešimtas

Neturiu kitos išeities, kaip tik dumti namo ir sugraibęs ką nors užstatyti arba iškišti. Namus pasiekiu po keturių, trokšdamas, kad juose nieko nebūtų. Nieko nebūtų: o taip, žinoma. Prie namų stovi Lolio išsinuomotas automobilis. Kaip vaiduoklis prasikošiu pro virtuvės duris. Iš pradžių viduje nė gyvos dvasios. Paskui — beldimas į priešakines duris. Kvepalų damba griūva koridoriun. Aš nustėrstu.

— Ššš, Vernonai, aš prieisiu prie durų, — it žiurkėnas nulapnoja kilimu mamelė.

— Do-rise? — virtuvės durys atsiveria man už nugaros ir, šiaušdamasi plaukus, įplaukia Leoną.

— Ššš, Lolis miegai — sušnypščia mamelė.

Tik pamanykit! Kai mano tėtis po keleto alaus snūsteldavo ant sofos, močia įšokdavo į savo aukštakulnius ir kaukšėdavo su jais po virtuvę vien tam, kad pažadintų tėtį. Prisiekiu Dievu! Vaizduodavo gaminanti kažką, kas be baladojimosi negali apsieiti, nors iš tiesų tai ji nė velnio nedarė. Be jokios priežasties kaukšėdavo pirmyn atgal, užuot pasakiusi tiesiai: „Pabusk“. Šitaip dėdavosi tomis dienomis, kai tėtis jau buvo man įvožęs pipirų, kai pildėsi karčiosios taurė.

Koridoriuje girdėti, kaip girgžteli lovos spyruoklės.

Mamelė atsargiai praveria paradines duris reporteriui, kuriam Lolis skolingas.

— Labą dieną, ponia. Gal yra Ylys Lemeda?

— Lolis? Hmm, yra. Bet šiuo metu jis šiek tiek nesveikuoja. Pasakysite, kas jo teiravosi?

— Aš palauksiu, jei jūs nieko prieš.

— Ką gi, ilgai jis neturėtų užtrukti.

Namuose garsiai užšnypščia bakelio vanduo. Trinkteli vonios durys, ir koridorium atitrepsi Lolis.

— Vanesa, nematei mano vaistinėlės?

— Ne, Lolitai. Šiaip jau, visi tavo žvengseniniai dalykėliai, atrodo, jau baigėsi.

Vanesa, bliamba? Ieškau paaiškinimo mamelės fizionomijoje. Kas pirmiausia krinta į akis, tai papūsti persikiniai skruostai, — tokie būna, kai ji laižo ledus reikšmingoje kompanijoje. Mamelės blakstienos plazdena viršvalandžius.

— Va-nesą! — perklausia Leoną.

Mamelė nukaista.

— Netrukus paaiškinsiu.

Paslėpusi po sausainine dar vieną paskutinį įspėjimą iš elektros tinklų, ji puola plazdentis aplink Lolį. Pastarasis — su vienu vieninteliu chalatėliu, pro kurį beveik matyti į visas puses besiplaikstantis gaidukas. Beveik galėtum jį pamatyti, jei turėtum supistą mikroskopą. Lolis įžirglioja į virtuvę pasidabinęs dantyta šypsena ir praeidamas brūkšteli ranka per Leonos pasturgalį. Toji tik suvizgina uodegą.

— Loli, — kudakuoja mamekšlė. — Prie laukinių durų tavęs laukia kažkoks vyriškis.

— Manęs! — Lolio šypsena sustingsta. Mano širdis trykšteli džiaugsmu. Kai jis pasuka durų link, remiu mamelę virtuvėje prie sienos.

— Mam, lėk pažiūrėt, kas ten užgriuvo Lolį — greičiau! Nagi, dabar pat!

— Vernonai, kas tave, po galais, apsėdo? Tai privatus Lolio reikalas.

— Ne, mam, greičiau. Tai tikrai svarbu!

— Ak, Vernonai! Prisėsk skylę, dėl Dievo meilės, — ji nuteškia saldžiausią kreminę šypseną, kai Džordžą su Bete įkleketuoja virtuvėn, įsileidusios į sau būdingas šnekas.

— Nė už ką, brangute, — aiškina Džordžą. — Nors jis ir akcijų dalininkas, tai dar nereiškia, kad jį turi papirkti ta absurdiška Veinės idėja dėl specialiojo būrio. Tu gali įsivaizduot?! Veinė nesugeba su savo nelaimingais užkulais susitvarkyt, ką jau kalbėt apie gaują ginkluotų vyrų?!

— Aš suprantu, suprantu.

Aš bandau nutempti mamelę prie laukinių durų patirti Lolio gėdos, bet, kad ir įsispraudusi į timpas, ji nė kiek ne lengvesnė. Mamekšlė nepajudinama, nors tu ką.

Lolis vyriškiui atidaro duris.

— Nereikia nė sakyti: jūs dėl negyjančios žaizdos.

— Aha, jei tau nereikia paaiškinimų, — sako tas vyrukas.

— Tiek jau to, penkiasdešimt dolerių, ir — dėkui.

Dabar mamelė nustveria už pečių mane, — ne ką kita, o mane, bybiai rautų! — ir pasivėdėja į kampą.

— Tik neprasitark senelei, Vernonai: aš turėjau ištuštinti vejapjovės fondą, kad pagelbėčiau Loliui. Kameros įtaisai nutrynė jo Visa kortelės kodą. Padėsiu pinigus atgal iš karto, kai tik gausiu paskolą.

— Mam, man reikėjo tų pinigų...

— Ką gi, Vernonai Gregori, pats supranti, tai senelės vejapjovės sąskaita, kuri augina palūkanas tavo koledžo fondui.

— Aha, manyk, kad iš penkiasdešimties dolerių susikrausi kupetą šlamančiųjų.

— Na, žinau, tai nedidelė suma, bet ji — viskas, ką turiu aš, savarankiška motina.

Lolis sutvarko reikalą su žurnalistu, tačiau į vidų neina. Smaukosi tenai. Stovi prieangyje ir rėkia:

— Statykite stačiai ant keliuko, dvasiškas tėveli! Mergaitės dar kiek užtruks.

Lolis palieka durų angą žiojinčią ir gaidžio statumu braukia į virtuvę, pakeliui nė nežvilgtelėdamas į mane.

— Pamiršau pasakyti, Loli, — sako mamelė. — Tau skambino kažkokia moteris, turbūt iš kanalų tinklo.

— Moteris? — Lolio ranka trūkteli ties tarpkoju.

— Aha, iš balso atrodė labai pagyvenusi, ji kiek vėliau susuks.

— Neprisistatė?

— Hmm, sakė, kad skambina iš tavo biuro... Aš paprašiau atskambinti.

Viena akimi Lolis spragteli į mane. Trūkčiojančia akimi. Paskui nusičiumpa mamelę per jos gelbėjimosi ratus ir užgieda:

— Dėkui, Vanesa, tu nepakeičiama!

— Va-nesą! — perklausia bobelės.

Mamelė pabrinksta.

— Ką gi, šiuo metu aš negaliu daug ko atskleisti. Tiesa, Lolitai?

— Pasitenkinsim tuo, — sako Lolis, — kad TV tinklui jos pasirodymas pastarosiomis dienomis padarė įspūdį. Žodis neduotas, bet visai įmanoma, kad pamatysime jos ir daugiau — kai atitinkamos strategijos bus savo vietoj.

— Jums, mergaitės, aš vis tiek visuomet liksiu ta pati senoji Dorisė. Suprantat, aš nė trupučio nepasikeisiu, giliai viduje.

Žvilgtelkit į Leoną. Jos lūpos kurį laiką kruta be balso, paskui ji užsiveda.

— Tai bent, sunku patikėt: ar aš jums, žmonės, nesakiau, kad mano naujasis korepetitorius TV kompanijai siunčia juostos gabalą su manimi? Išsyk, kai parskrendu iš Havajų... Dieve, tai taip neįtikėtina, ar ne?..

Mamelė vėl patogiai įsitaiso po Lolio sparneliu. Nors kartą gyvenime nė per žebenkšties šūdą nenusileido šitai drebutinei susuktrūrei Leonai.

— Vanesa Le Buržė, — šnabžda Lolis į manosios moteriškaitės ausį.

— Bur-žuė, — užniūniuoja kaip animacinis šeškas. Tas pats, kur nuolat taikosi išpisti katę. Mamelė, tai girdėdama, vos ant grindų neleidžia. Leoną, bliamba, tik tik laikos nepaleidus dūdų. Lolis ant bangos. Bangų aš dar nekeliu.

— Ha, laukiu nesulaukiu, kada pristatysiu tave savo kompanijai Niujorke. Tu stačiai pamilsi tuos vyrukus.

— Na, būk kantresnis, Lolitai, viskam savas laikas. Kol kas tau nieko netrūks šiam mažutėliam miestely, — kad ir kokia menkutė aš būčiau.

— Gali dar sykį pavadinti jį „mažutėliu“ — šitoj prakeiktoj skylėj net sušių baro nėra!

— Ne taip kaip Nakogdočėse, — įsiterpiu.

— Nakog-dočėse? — nustemba Betė. Šėtoniškom akim mane perveria Lolis.

— Buananas tardyz, — užgriaudėja per slenkstį drožiantis pastorius, nei iš šio, nei iš to virtęs supistu meksikėnu. Varyk į rūrą su savo „buananas tardyz“.

— Prašom, dvasininke, — kviečia Lolis. — Gal jums atpalaiduojamųjų sutaisyt?

Lolis daugiau akim manęs nebeskenuoja. Skenavimo programa dabar kitokia.

— Ačiū, ne, — sako Gibonsas. — Man į spaudos centrą reikia nugabenti tą šaldytuvą. Tai neapsakomai puiki auka, negaliu atsidėkoti jums visiems.

— Vernonai, galbūt paaiškinsi pastoriui, kodėl šiandien palikai be priežiūros jo labdaringąjį prekystalį, — kreipiasi Lolis. Nuo įtampos atmosfera kambaryje tiesiog susikristalizuoja.

— Man susuko pilvą.

— Kurgi ne, — sako jis. — Individas, paleistas už laidą žmogžudystės byloje, verčiau jau...

— Mane paleido ne už laidą, aš prakeiktai įveltas į Jėzaus Navaro žudynių reikalą, bybiai rautu!

Lolis išsiriečia kaip botagas ir šmaukšteli man per pakaušį.

— Ramiau!

Mano kraujas užverda. Kampe užbliauna mamelė, visom išgalėm apsunkindama bobelių pastangas nutempti ją iki sofos.

— Kas per agresyvumas to berniuko, — pareiškia Džordžą. — Dėl tokio agresyvumo jis stačiai priverstas prisišaukti bėdą.

— Aš suprantu, suprantu... Visai kaip tas, mmm... tas kitas berniukas...

Svaigulys mane užplūsta, pasiekus supistos grandinės galą. Išsipešu iš kišenės Lolio vizitinę kortelę ir iškeliu ją aukštai į viršų.

— Dėmesio visiems! Šiandieną aš paskambinau į Eulalijaus biurą, ir spėkite, kas atsiliepė? Jo akla mamelė, kurios namus ką tik buvo ištuštinusi finansų bendrovė — dėl Lolio išmokų už furgoną.

Lolio akys pajuosta.

— Šiuo metu jai pateiktas ieškinys dėl nešiojamosios kameros, kurią Lolis nušvilpė. Ar žinojote, kad iš tikrųjų Lolis tėra televizorių taisytojas, dirbantis savo mamos miegamajame Nakogdočėje?

— Ak, atsiprašau, — suvapa Lolis, Jis susigriebia už kiaušų, bet paleisti pamiršta.

Metu žvilgsnį į aną baro pusę. Poniutės lyg ir pažvalėjusios. Vidury dienos atsidūrė ties Medaus ir Pieno upėm. Padarau dramatinę pauzę, gyvuliško džiaugsmo pagautas.

— Manote, aš meluoju? Garantuoju: Lolio motušė tuojau paskambins čionai, kad prispaustų jam uodegą. Garantuoju. Paprašykit, kad ji pati papasakotų.

Mano veidą nutvieskia šypsena. Ir žinote, kodėl? Todėl, kad Lolis išbąla. Visi spokso, kaip šluostydamasis veidą Lolis atsiremia į sieną.

— Ha, tai nonsensas! Šėtoniškas melas plusta iš šito vaiko nasrų, — jis giliai įkvepia ir, kreipdamasis į damas, skėsteli rankom. — Pakelkite ranką, jei kas iš jūsų kada nors girdėjo apie televizijos reporterį, naktimis taisantį televizorius?

Visi papurto galvas.

— Ir kodėl turėtų?

— Hmm... Kepdamas reportažus gali daugiau uždirbti? — šnirpšteli mamelė. — Reporteriui, užkalančiam tokius pinigus, nėra jokio reikalo taisyti televizorius.

— Aš pakeliu rankas.

— Stop! — sakau. — Aš gi nesakiau, kad jis, be visa ko, dar darbuojasi naktimis. Lolis — paprasčiausias remontininkas, palikęs didžiulę krūvą bėdų Nakogdočėse. Žvilgtelkit į jo kortą, nagi.

— Damos, — užgieda Lolis, — tai absurdiška. Ar žinote, kiek Ledesmų Gutjeresų knibžda šioje šalyje? Ir ar matėte mane kada taisantį televizorių?

— Ne.

— Ar matėte mane kada per televizorių, pristatinėjantį reportažą?

— Ak, be abejo, — sutarška moteriškaitės, modamos ir pastoriui prisidėti. — Reportaže buvome kartu su jumis!

— Dėkoju, — sako Lolis ir atsisukęs įsistebeilija į mane. — O dabar, po viso to, ką išgirdome, ir, pasakysiu atvirai, dėl savo pačių saugumo aš kviečiu policiją.

— O ne, Loli, prašau, — atkunta mamelė.

— Atleisk, Vanesa... Bijau, kad tai mano pareiga. Berniukui reikia skubios pagalbos.

Kaip tik tuo metu, kai pasaulis ima slysti man pro pirštus, šaunuoliškai sulošia Likimas. Suskamba telefonas. Mamelė žiobteli vidury savo pisulingųjų gaikčiojimų. Visi iki vieno sustingsta.

— Pakelsiu, — prataria Lolis.

— Vargu bau, — sakau, nerdamas prie telefono. — Mam, eikš, perimk šitą skambutį.

Mano motulė, su aplink nosį ir akis šviečiančiais ratilais, kaip auka tiesiog nepriekaištingai nušlepsena prie telefono staliuko. Prieš pakeldama ragelį ji visus nužvelgia, Lolį ypatingai. Maldaujamai pažiūri į Lolį, kaip kuo tikriausia Paspirta Kalytė. Tada prabyla it kremu teptu balsu.

— Alio? Misterį Ledesmą? Na, žinoma... Gal pasakysite, kas kviečia? — ji paduoda ragelį Loliui. — Iš CNN.

Aš pastveriu ragelį.

— Misis Ledesma?

— Vernonai! — klykteli močia.

— Atsimenat mane? Iš Martirijaus?..

— Kas čia dabar? — klausia telefonu jaunas niujorkietis. Lolis išplėšia ragelį ir nusisuka į sieną.

— Renė? Atleisk dėl viso šito: čia viskas kiek pakrikę. Man pavesta reportažų serija? Fantastika! — rodo nykštį moteriškėms. — Sąlygiškai? Ne nušalinimas tai, ir šautuvo reikalas dar neišspręstas, ir įtariamasis yra, ir miestelio gyventojai, baigiantys susigyventi su savo širdgėla. Viskas gali rutuliotis tūkstančiais krypčių.

— Žinokite, — šnabžda damoms mamelė, — negalėjau apsispręsti: Vanesa ar Rebeka...

— Aš buvau susitaikiusi su Dorise, — kriukteli Džordžą.

Lolis baigia pokalbį. Linguodamas ragelį virš telefono svirtelės visus iki vieno apmeta įdėmiu žvilgsniu. Moteriškės vėpso jam į akis, pastorius krapštinėjasi kišenėje. Lolis numeta ragelį — „terkšt!“ — suspaudžia per chalatą kiaušus ir atžirglioja į kambario vidurį.

— Prieš iššaudami šampaną, pirmiau privalome, mano galva... kartu atremti iššūkį žmoniškumui, — nuskenuoja akimis mane. — Nepakartojamų vaizdų čia mums davei, Vernonai. Viską įvertinus, po teisybei, net šiurpas ima.

— Užsikrušk pragare, — sakau aš.

— Vernonai Gregori! — kvykteli mamelė.

Lolis apsilaižo lūpas.

— Elementariausias gailestis sufleruoja, kad pats laikas šį berniuką pristatyti tiems, kurie pajėgtų jam padėti. Paleidę iš savo nagų profesionalios priežiūros reikalaujantį berniuką, galime tik sumažinti šansus jį susigrąžinti.

— Tai tavimi reikia pasirūpinti! — metu jam. — Lalo.

— Kad ir ką sakytum, psichiatrinis gydymas paskirtas tau. Bet tu ir sukurpk tokią istoriją... — sukrizena prisimindamas. — Vyrukai iš Obuolio bus tikrai sužavėti.

Lolis pasižiūri į laikrodį.

— Jei apie juos prakalbom, tai jie greičiausiai šią akimirką sėdi „Ragainyje“.

— Taip vadinasi jų baras, — šnipšteli moteriškaitėms išnašą mamelė, — „Ragainis“. Tikriausiai girdėjote tokį — „Ragainis?“

— Arba „Šiltos vilnos nuotaikoje“, — porina Lolis. — Reikėtų jiems paskambinti. Iškart po to, kai susisieksiu su šerifu.

— Na, Loli, prašau, — pradeda mamelė. — Negi negalime palaukti iki ryto, noriu pasakyt, jam buvo susukę pilvą, jis tikrai turi tą ė... bėdą...

Telefono skambutis. Visų veidai nušvinta, tarsi dar daugiau šaunių dalykų turėtų prasiveržt į paviršių. Tačiau Lolis sustabarėja. Būtent tokiu momentu arklys scenoje turėtų nustoti skaičiuoti. Tiesiu ranką prie ragelio. Lolis aplenkia.

— Le Buržė rezidencija, — pabando nutėkšti poniutėms gero berniukėlio šypseną, bet virpulys ją aplenkia. — Apgailestauju. Matyt, surinkote ne tą numerį.

Lolio kvėpavimas pagreitėja.

Aš praneriu pro jo kojas ir nuspaudžiu garsiakalbio mygtuką.

— Lalo, o Dieve, Lalo? — prasiveržia ponios Ledesmos dejonės. — Mano makaronai išsibaigė, Lalo, aš prašau...

Lolis nebesuvaldo trūkčiojančių lūpų, akys plaikstosi po visą kambarį.

— Ak... Ak, čia tu, — ištirtina jis.

— Kaip tu galėjai mane taip ilgai palikti? — rypauja moterėlė. — Es que no queda nada Eulalio, hasta mi cama se lo han llevado...

— Kalbėkite angliškai! — rikteliu ragelio pusėn. Lolis trūkteli koją nuo grindų, nustumia mane atgal ant kilimo ir išjungia garsiakalbį.

— Ak, jūs vargšelės, — užsuokia jis į ragelį. — Aš daviau kompanijai griežtus nurodymus tęsti labdaringuosius apsilankymus, kol būsiu išvykęs...

Aš vėl nusitaikau į garsiakalbio mygtuką, bet Lolis koja man užtveria kelią.

— Taip, aš suprantu, širdele... Bet psichinės ligos išgydomos, štai kodėl aš aukojuos, štai kodėl aš neabejingas tamstos atvejui... Tamstos ir visų kitų nuostabiųjų ponių tuose namuose...

Šliauždamas ant pilvo prisikapanoju iki telefono staliuko krašto, bet Lolis skubiai atsisveikina ir teškia ragelį. Telefonas vėl suburbuliuoja. Lolis atplėšia nuo sienos laidą. Kvėpavimas kambaryje apmiršta kartu su trombocitų mase ir kitais dalykais, kuriuos savo malonumui daro kūnas.

Atsigręžęs Lolis pažvelgia visiems į akis.

— Manau, turiu... kai kuo pasidalyti.

Pro dūmų vaterliniją prisimerkęs įsižiūriu į patamsy skendinčią sofą, ant kurios tupi poniutės, lyg prikniedytos. Aklinai suglaustais keliais.

— Prieš kurį laiką aš nutariau pasidalyti savo ištekliais su tais, kuriems mažiau pasisekė.

— Amen, — švelniai užbaigia pastorius.

Lolio veidas sukrinta.

— Pats buvau nustebęs... Aš buvau toks pretenzingas, taip užsiėmęs Savimi. Paskui aš susidūriau su gyvais žmonėmis...

Su tikromis problemomis, — jis stabteli, kad baksteltų pirštu akies kamputin. — Jūs ką tik girdėjote balsą vienos iš manųjų moterėlių, vienos iš manųjų Saulės Spindulėlių.

— Tai bent. Ji atrodė jums tokia artima, — sako Leoną.

— Ša, Lone, dėl Dievo, — sušnypščia Džordžą.

— Liūdna, tiesa? — pasitikslina Lolis. — Uždarytos be jokios kaltės. Visos jos.

— Kumelio pasaka, — įsiterpiu aš.

— Šito jau tikrai pakaks, Vernonai Gregori, — sako mamelė.

— Jūs... padėjote? — smalsauja Džordžą.

Lolis atsidūsta.

— Galbūt būtų buvę geriau, jeigu būčiau... Juk aplinkui tiek daug sugriautų gyvenimų, kuriais reikia pasirūpinti. O aš taip mažai tegaliu duoti...

— Ne, sūnau, — užgieda pastorius. — Tu teiki pačią didžiausią dovaną — krikščioniškąją meilę.

Lolis bejėgiškai trūkteli pečiais.

— Jeigu regite mane šiek tiek stokojantį grynųjų, dabar jau žinote kodėl. Jaučiuosi labai kaltas, kad ničnieko neturiu.

Prieš nerdamos žemyn, Lolio akys lėtai nuplaukia sofos pusėn, priglunda prie papūstų poniučių lūpų ir slysteli jų drėkstančiom blakstienom. Jis papurto galvą.

— Liūdniausia, regis, tai, kad... dabar jos žino, kur aš apsistojęs.

Geros sekundės prireikia, kol į mamelę įsikūnija Pabaidyta Stirna. Traukuliai ją pagauna.

— Ooo... O kodėl čia jau taip liūdna?

Lolis atsidūsta, blizgiom akim permesdamas mane.

— Griežčiausia tų namų taisyklė — laikyti paslaptyje globėjų tapatybę. Jei šis atvejis iškils į viešumą, man gali būti užginta dalytis parama ateityje. Neįsivaizduoju, kaip aš bent mėnesį ištverčiau, negalėdamas aplankyti savo ypatingųjų moteriškaičių. Taigi... Esu priverstas kelti bures.

Stoja bežadė tyla. Tuomet pratrūksta mano mamelė.

— Na, Loli, Dieve, ne, aš noriu pasakyt... Ne, Dievulėliau...

— Labai gaila, Dorise. Šis reikalas perauga mus abu.

— Bet mes juk galime išjungti telefoną, pasikeisti numerį... Lolitai? Tu negali išeiti iš manęs po kiauro mėnesio pilnatvės.

— Savaitės pilnatvės, — pataiso Lolis. — Aš apgailestauju. Jei tik Vernonas nebūtų paskambinęs į tuos namus, jeigu nebūtų taip ant manęs griežęs danties... Bet — ne. Dar didesni iššūkiai lauks po to, kai aš paskambinsiu šerifui.

— Po perkūnais! — pratrūksta Džordžą. — Aš pati jį pakviesčiau, jei tik jis nebūtų pririštas „Klėties“ sueigoje.

Kraujo lašai, o paskui ir srovelės prasisunkia pro mamos padus, rudieji jos organai išprakaituoja pro poras. Galų gale išsprogsta tik maldaujančios akys, gerai suspardyto šunelio akys. Sumaitoto Katinėlio netgi.

Leoną stebi, kaip jos virpulys išvirsta į kūkčiojimą, paskui kreipiasi į Lolį.

— Mano vietelėje erdvės kiek nori.

— Dieve mano, — sako tas. — Nesuteptas šio miesto geraširdiškumas.

Mamelės akys išpampsta.

— Na... bet... bet tie namai gali tave ir tenai susirasti... Ta moteriškė, ji suras tave taip pat lengvai kaip ir čia...

— Aš neįtraukta į telefonų sąrašus, — gūžteli pečiais Leoną. — Mano skambutis su kamera ir vaizdo kamerų saugos sistema.

Mamelės akys sminga žemyn į rusvą ratilą ant piršto, kur kitados būta jos vestuvinio žiedo.

— Na, bet Vernonas laisvai gali duoti tą numerį ligoniams, patys matėte, kaip jis elgiasi... Juk tu galėtum, Vernonai, Leonos numerį perduoti tiems namams?..

— Mam, tas vyrukas — prakeiktas psichas, prisiekiu Dievu.

— Na, matot? Jis tučtuojau galėtų juos iškviesti. Matot, kaip jis nusistatęs? Mudu su Loliu, manau, kuriam laikui turėtume išsinuomoti kambarį Seldome motelyje... Lolitai? Ir daryti viską, ką tik panorėsi, šiam miestely...

— Ha, Seldome perpildytas.

— Na, bet man ten visada atras vietelę. Noriu pasakyt, aš tuokiausi Seldome motelyje.

Leoną pakelia nuo sofos krepšį ir sužvejoja jame raktelius.

— Pasiūlymas tebegalioja.

Manoji močia jau kambario pusiaukelėj.

— Koks Seldome numeris?

Lolis, ištiesęs ranką, ją sustabdo.

— Dorise... Tai dar ne viskas, — jis pagrabinėja savo marškinių kišenėje ir ištraukia dvi aptrupėjusias suktines. — Nelabai gerai Vernonas elgėsi, slėpdamas štai ką.

— Cigaretės? — klausia mamelė.

— Narkotikai. Dabar suprasi, kodėl aš negaliu būti susijęs su berniuku, — jis paniekinamai nusviedžia žolės suktines ant kavos stalelio ir pasilenkęs šnibžteli man. — Dėkui už istoriją.

Užnugary girdėti, kaip Leonos mašinos rakteliai krinta Džordžai į sterblę.

— Įtariu, važiuosiu su Loliu. Parvarysi Eldorado, kai susiruoši: jam reikės šiek tiek degalų.

— Atliekamą kambarį mes turime, — atsibunda Betė. — Po Mairono mirties mes nebesinaudojome jo studija.

Lolis su Leoną išklega pro durų tinklelį į drumzliną popietę. Dulksnos į sausmę pažadas pūkšteli per duris pro jų nugaras. Mamelei tai, žinau, kvepia jųdviejų seksu.

— Dar grįšiu savo mantos, — šūkteli Lolis.

Mamelės oda susilydžiusi į vieną gniutulą, veidas sudėtomis rankomis varva į sterblę.

Šaunu Loliui laipteliais iš paskos.

— Iš kur tu, močkrušy, žinojai, kad kortelėje užrašyta Gutjereso pavardė? Iš kur žinojai, kad ten parašyta „Ledesma Gutjeresas“, jei net nepažiūrėjai į kortelę?

Įpuolęs į verandą, žiūriu, kaip jis Leonai atidaro savo mašinos keleivio dureles. Po kurio laiko trūktelėjusiose Lečiugų užuolaidose išvystu plyšelį. Leoną per nugarą pamoja ton pusėn. Užuolaidos susiskleidžia.

Aš esu vaikiūkštis, kurio geriausias draugas susikišo šautuvą į burną ir ištaškė savo kudašių, kurio bendraklasiai po velėna, kuriam dėl viso to verčiama kaltė, kuris ką tik sudaužė savo motinos širdį... Ir besigūžiant į save, į savo juodai rudą gyvenimiūkštį, ant prislėgusio juodžemėtos tiesos akmens nutūpusi įsitaiso, dar viena pamoka. Pamoka it juokas, išspiriantis iš paširdžių paskutinį kvapą. Lečiugų užuolaidos. Štai kaip vadinamosios mamelės draugės koordinuoja slėpiningai tiksliai apskaičiuotą mano namų šturmą. Specialioji Nensės Lečiugos telefono linija tebeveikia.

vienuoliktas

Stoviu šį sekmadienio vakarą prieangyje ir bandau paskubinti Meksiką išnirti prieš mano akis. Kiaurą dieną stengiausi rymodamas prie svetainės lango, bet nieko neišėjo. Iki pat vakaro vaizdavausi kaktusus, fiestas ir sūrymo tvaiką. Stūgavimą vyrų, su užnugary lindinčiom slaptingom moterim, vardu Marija. Vietoj viso šito — misis Porter namas, smaksantis kitoje gatvės pusėje, Lečiugų gluosnis ir vabzdžiu maldininku aptaisytas siurblys kaimynystėje: tvinkt tvinkt tvinkt. Vernonas Aklagatvis Litlis.

— Tėve mūsų, kurs esi danguje, prašau, leisk man sulaukti dvipusio, atverki akis, kad jį pamatyčiau...

Į žemę šalia norų suolelio dūžtantys mamelės kuždesiai tviska mėnesienoj. Misis Porter kieme loja Kurtas. Bėda jam šiuo metu su ta Porter. Ištisą dieną prasitrynę palei Huverių tvorą su spirgančia dešra, kol galų gale iš tos nevilties sutratino misis Porter sofą. Neraliuotasis Kurtas, brol. Jo skalijimas pridengia lentų girgždėjimą, kai lipu nuo prieangio. Lojimo lenktynės šį vakarą intensyvios — dėl „Bar-B-Chew klėties“ ištaisyto pasivažinėjimo šieno vežimais. Pasijodinėjimas ant šieno — leiskite nusijuokti! Šiose vietose supisto šiaudo nesugraibysi, turbūt internete susižvejojo tą šieną ar dar kur. Bet ne: „Martirijaus jotynės ant šieno“ jau tapo tradicinės.

— O Viešpatie Dieve, sugrąžink man Lolį, sugrąžink man Lolį, sugrąžink man Lolį...

Ilga buvo dienelė. Loliui vakar išsikrausčius, kameros mane prirėmė namuose. Dabar žurnalistai išsinešdinę vaikytis šieno vežimų. Mamelė pajunta, kad artinuosi prie jos gluosnio: užsriūbauja garsiau ir, — kad būtų tikra, jog pasidarysiu teisingas išvadas, — įkopia į isterijos aukštumas. Man pripėdinus, išpampusi musė nubirbia už vabzdžio maldininko.

— Šis norų suolelio galas kiek pakilęs į orą, — bandau laužti ledus. — Lyg žemė skirtųsi po juo.

— Ką gi, Vernonai, gal užsičiauptum? Tai tu, tu dėl visko kaltas, dėl viso šito supisto jovalo!

O brol, ji plūsta mane. Velniava. Apžiūrinėju jos gunktelėjusį kūnelį. Plaukai vėl sulaižyti į šalmą, įsibridusi į senąsias rankšluostines laivutes su peteliškėm, kurių guminius sparnelius kadaise nudraskė balta, vėliau Lečiugų pertrėkšta mamelės katė. Aš priverstas ištiesęs ranką paliesti mamelę. Liečiu toj vietoj, kur padribos nuo sprando suteka po pažastim, jausdamas lipnų sunkį jos vargano kiauto, įšilusio ir nustekento. Mamelė taip švariai įsibirbia, kad jos kūną įmanytum palaikyti būgnu, pripildytu ašarų, kurios ką tik ėmė srūti pro skylutes.

— Mam, aš atsiprašau, — prisėdu šalia jos.

Mamelė lyg ir ironiškai nusijuokia, — spėju, toks juokas ironiškas, kai juokiesi pro ašaras. Paskui mamelė sriūbauja kaip sriūbavus. Dairausi į gaubiančias sutemas: daiktai skaidriai pavandeniję, įkaitę ir rasoti, prieangio šviesos mirga snyguriuojančiais drugiais ir vabalais, tolima muzika sunkiasi iš jotynių ant šieno.

— Tėtušis nuolatos kartojo, kad aš ničnieko neverta.

— Ką čia kalbi, mam.

— Bet tai teisybė, tu tik pažvelk į mane. Visada taip buvo. „Nusmurgusi kerėpla, — sakydavo tėtušis, — nesukalbama kerėpla“. Visos mergaitės buvo sirgalių komandos galvom ir absolventų vakarėlių karalienėm, ir klasės seniūnėm. Kuo tik nori buvo Betė, gyva ir kunkuliuojanti...

— Betė Pričard. Leisk nusijuokti.

— Ką gi, Vernonai, tu juk viską žinai, ar ne taip?! Betė, tu žinok, buvo klasės seniūnė ketvirtoje klasėje ir vaidindavo strakaliukus makaliukus mokyklos scenoje. Ji niekuomet nesikeikė, nerūkė ir negėrė, kaip kiti iš mūsų. Žvali kaip jaunas mėnuliukas, tokia štai buvo Betė. Kol tėvas įniko ją juodai ir mėlynai talžyti, iki kraujų čaižyti. Taigi, taip viską kritikuodamas ir viską apie visus išmanydamas, prisimink, tamsta, kad visi likusieji viso labo tik žmonės. Tai priežastis ir pasekmė, Vernonai, tik tu neįsisąmonini šito. Net Leoną buvo atsipalaidavusi ir lipšni, kol jos ir vyro keliai... na, išsiskyrė, supranti.

— Čia tu apie tą, kuris numirė?

— Ne, ne apie tą, kuris numirė. Apie pirmąjį vyrą, ir iš užuojautos bent jau neturėtum šito klausinėti.

— Atsiprašau.

Mamelė atsikvepia, delnu nusišluostydama akis.

— Bet aš numečiau kelis svarus prieš mokyklos šokių vakarą. Bent tą vienintelį kartą tėtušiui įrodžiau, kad jis neteisus. Denis Gjuris paprašė pabūti jo pora — Denis Gjuris, futbolininkas! Aš visą savaitę miegojau po savo vakarinės suknelės šleifu.

— Štai, prašau!

— Denis paėmė mane savo brolio sunkvežimiu. Aš kone alpau iš susijaudinimo ir iš alkio tikriausiai, bet jis man liepė atsipalaiduoti, liepė jaustis taip, lyg leisčiau vakarą su artimu žmogumi... — giliai iš mamelės gerklės atsklinda katiniškas inzgimas. Dar vienas žliumbimo būdas, jei kartais nežinojot. Įžanginė kriokimo partija.

— Tai kas nutiko?

— Mes išdulkėjome iš miesto, mažne visą kelią iki Lokharto traukėme dainas. Paskui Denis paprašė manęs apžiūrėti užpakalinį sunkvežimio bortą. Kai aš išlipau, jis, mane palikęs, nuvažiavo. Tuomet šalia kelio aš pamačiau kiaulių fermą.

Aš sužaibuoju pykčiu — pykčiu neraliuotiesiems Gjuriams, pykčiu šio miestpalaikio papročiams. Įtūžis perskrodžia liūdesio bangas, perskrodžia vaizdus jaunojo Jėzaus — to, kuris pats prisitvojo save prie supisto kryžiaus, nelaukdamas, kol kiti tai padarys. Štai ko šis miestas taip niršta — neatsiskaitė jam kulkomis. Tačiau martirijiniai nekunkuliuoja mano įsiūčiu, kuris skrodžia plačia spirale. Skrodžia it peilis.

Po minutėlės pajuntu mamelės delno drėgmę ant savojo. Suspaudžia jį savo saujoje.

— TU visas mano turtas šiam pasauly. Jei būtum matęs tėčio veidą, kai jis sužinojo susilaukęs berniuko: nebuvo išdidesnio vyriškio Teksase. Visos tos šaunybės, laukusios, kol paūgėsi...

Jos papurtusios akys prisimerkia ir sminga į tolumas: už misis Porter namo, už miesto, už viso pasaulio. Ten, kur kreminiai pyragai slūgso. Ateity, praeity ar dar kokioj velnio subinėj. Tuo metu mamelė mūdraujančiai šypteli, nuoširdžia, bet perdėm menka šypsenėle, kad numėžtų kankinišką mėšlą. Jai šyptelėjus, orą virš miesto, kaip filme, suvirpina smuikai. Net Kurtas nekiša trigrašio, kai gitara skinasi kelią iš orkestro, o senutėlis teksasietiškas balsas išgina mūsų sielas į naktį. Kristoferis Krosas užtraukia Sailing. Mėgstamiausia mamelės melodija. Dar iš tų laikų, kai manęs nebuvo, kai jos gyvenimo dar negaubė sutemos. Iš tų dainelių, kurių klausaisi, kai esi tikras, kad tavęs niekas nemėgsta. Mamelė trūksmingai žiobteli. Tučtuojau suprantu, kad dainuojama daina man amžinai primins ją.

Lig rojaus nėr jau taip toli, ne man — tikrai,

Ir pavėjui nuplaukęs

Sužinosi —

Ramybę suradai...

Likimo gaidos. Šitosios skelia mano supistą širdį pusiau. Susėdę klausomės, kol pajėgiame nusėdėti, tačiau aš numanau, kad ši daina mamelės jausmų progumoje išgręžė šulinį. Kaip ir manojoje, spėju. Drumzlinas kraujas neilgtrukus siūbtelės per kraštus. Pianinas jį sukelia.

— Ką gi, — prataria jinai, — Džordžą sakė, kad tik lig rytojaus pajėgs vedžioti šerifą už nosies. Ir tai jau nekalbant apie narkotikus.

— Bet aš nekaltas.

— Ką gi, Vernonai, aš noriu pasakyti, hr hr hr... — neįtikinamai prunkšteli mamelė. Tokiu prunkštelėjimu bylojama, kad tu — vienintelis mulkis visoje žemėje, tikintis tuo, ką ką tik pasakei. Atkreipkite dėmesį, kokie jie šiais laikais populiarūs, tie supisti prunkščiojimai. Prieik prie pirmo pasitaikiusio asilo ir pasakyk, sakykim: „Dangus yra mėlynas“. Te mane perkūnas, jei tas neužgriaudės tuo neraliuotu juoku. Štai kaip šiom dienom kaitaliojami paradaimai — to jau išmokau. Faktai žmonėms dzindzilin, jie tik prunkščioja, ir viskas, suprask: o taip, žinoma.

— Aš noriu pasakyt, kad geras vardas, be abejo, suterštas, — tęsia mamelė. — Tu turėjai tą pasibaisėtiną katalogą, o dabar dar ir kvaišalai...

Pasibaisėtinas katalogas — tik pamanykit! Jos spinta tikriausiai užgrūsta apatiniais iš jo, bet dabar tai jau pasibaisėtinas katalogas. Peršoku nuo katalogo prie narkotikų.

— Po galais, galybės snarglių juose mirksta, o be to, ne mano tai nuosavybė.

— Na, aš žinau: tas katalogas — mano turtas. Kas tave, po galais, apsėdo? Gal tas Navarų berniukas prie tokių dalykėlių pripratino?

— Velniai rautų — ne!

— Nenoriu negražiai kalbėti, bet...

— Mam, aš žinau: meksikėnai spalvingesni žmonės.

— Na, aš tenorėjau pasakyti, kad jie... puošniau rengiasi. Be to, Vernonai, jie — meksikiečiai, o ne meksikėnai. Būk pagarbesnis.

Nanosekundė mus skiria nuo „kelnaičių“ — pokalbyje su motina niekada netartino žodžio. Mamelė, kiek ją pažįstu, greičiausiai sakytų „apatinės kelnikės“ arba „vidiniai rūbai“, arba dar ką supistai iškrypėliško. Aš suglembu dar kartą: aš negaliu įstatyti mamelei rago, kai ji šitaip elgiasi. Tiesiog ne dabar, tiesiog ne šįvakar. Man reikia pamąstyti, vienam.

— Einu kiek grynu oru pakvėpuosiu, — sakau, kildamas nuo suolo.

Mamelė išskečia rankas.

— Ką tuo nori pasakyti?

— Na, į parką ar kur.

— Vernonai, jau greit vienuolika.

— Mam, aš kaltinamas bendrininkavimu žmogžudystėje, po velnių...

— Neburnok prieš savo motiną, šitiek patyrusią!

— Aš neburnoju!

Stoja pauzė, kol mamelė sukryžiuoja rankas ir susikūprinusi petimi nusišluosto ašaras. Naktiniams vabalams spragsint atrodo, tarsi jos oda spirgėtų.

— Nuoširdžiai sakau, Vernonai Gregori: jei čia būtų tavo tėvas...

— Ką aš padariau? Aš tenoriu nukakti į parką.

— Na, aš tik sakau, kad suaugę žmonės daro pinigus ir truputį pašefuoja, o tai reiškia, kad keliasi rytais ir... Noriu pasakyt, kad šiame mieste turbūt koks tūkstantis vaikų, bet jie nezylioja parke vidury nakties.

Šitaip, romiai ir su meile, mamelė išvynioja mano grandinę iki pat galo, iki tos smaugiančios ribos, kai taip ir knieti padaryti ką nors bybėtinai nenuspėjama.

— Tikrai? — sakau. — Tikrai? Ką gi, tavo žiniai aš turiu karštą naujieną!

— O?

— Nė nesiruošiau tau kol kas sakyti, bet jeigu tu šitaip... Aš jau šnektelėjau su misteriu Lasynu dėl darbo, taigi — laba diena!

— Hmm, tai kada pasipūstai delnus? — šypsenos šešėlis nuslenka jos lūpomis. Supranta, kad ką tik nusikirtau medį savo kryžiui. Už Jėzų Kristų aukščiau pakilę jos antakiai kursto mane tą kryžių nešti.

— Galbūt rytoj.

— Kuo užsiimsi?

— Padėsiu, ir tiek, pati supranti.

— Ką gi, aš pažinojau Tairio žmoną — Hildegardą, — padidina statomą sumą, versdama susirūpinti, ar kartais ji neužsiraus ant Tairio žmonos. Tačiau aš laikausi savo kurso, porinsiu bet ką, kad nepralaimėčiau dar vienos peilių partijos.

Mano mamelė peilių žaidimuose nepaimama. Šios partijos ji taip pat dar kol kas nepralošė. — O kaip bus su daktaru Gusensu? Aš krisiu negyva, jei dar kartą čia išvysiu policiją.

— Galiu darbuotis rytais.

— O ką pasakys Tairis, jei dirbsi ne visą dieną?

— Su juo jau suderinta.

— Ką gi, vadinasi, galėsi man šiek tiek pamokėti už būstą, jei jau taip suaugai ir visa kita.

— Ak, žinoma, galėsi pasiimti didžiąją dalį — viską, jeigu taip nori.

Mamelė atsidūsta taip, lyg jau būčiau pavėlavęs susimokėti už paslaugas.

— Svarbiausia elektros tinklai, Vernonai... Kaip greitai tau sumokės?

— E... Galimas daiktas, gausiu avansą.

— Neturėdamas jokio stažo?

— O kaipgi, — sakau įsispitrėdamas į dangų. — Taigi, ar dabar galiu eiti į parką?

Mamelė svajingai sumirksi, jos nekalti antakėliai pakyla lig debesų.

— Kada aš tau draudžiau eiti į parką?..

Nereikia nė sakyti — nėra jokio supisto darbo. Stoviu, raganos taurės — mano rankom pripilstytos — tekiliško sūkurio atkirstas nuo savo gyvenimo. Melai it skruzdės pursloja aplinkui mane.

— Ką gi, atrodo, nuo šiol turėsiu tau ruošti priešpiečius, — kalba mamelė.

— Ne-a, parminsiu namo papietauti.

— Iš Kyterynės? Betgi ji už jūrų marių.

— Man iki jos dvidešimt minučių.

— Aha, labanakt! Beveik dvidešimt minučių mašina važiuojant...

— Ne-a, aš žinau trumpiausią kelią.

— Hmm... Gal aš geriau paskambinsiu Hildegardai Lasyn ir paklausiu, ką jie sau mano. Tai absurdiška, noriu pasakyt.

— Okei, pasiimsiu priešpiečius.

— Jūs visi priburbuliavot, ir niekas man apie tai nepranešė? — Pemė spyriu atlapoja Mercury dureles ir, prieš pakeldama save, pasėdi gaudydama kvapą. Kažkoks varlės kvarkuolės dydžio padaras iššoka jai iš po kojų — garbės žodis!

— Verni, padėk Palmyrai susitvarkyti su tais maišais... Nuo „Adomo & Ievos“ skambinau jūsų prakeiktu numeriu.

Nutėškusi krepšius ant keliuko, Pemė braklinasi po gluosniu, lyg užuolaidas sklaidydama šakas. Po gluosniu tupi ir šnirpščioja mamelė.

— Lolito nebėr, — sušniaukroja ji.

— Atėjo laikas, — sako Pemė. — Nagi, viskas baigia ištižti.

Pemė pradeda kabarotis į verandą. Surinkęs „Bar-B-Chew klėties“ maišus, velkuosi šalia jos.

— Žiūrėk, Verni! — Pemė duria pirštu į dangų. Aš pakeliu galvą.

— Tiš, — ji pliaukšteli man per pilvą. Jos išleistas garsas — tiš! — primena muzikinių lėkščių skambėjimą. Tai tik juokelis — mudviem su Peme.

— Čionai, Dorise, antraip paskambinsiu Loliui ir papasakosiu apie tavo pūslelinę.

— Kad tave kur, Peme, Dieve mano!

Pemės lašinius it perkūno griausmas sudrebina kvatojimas. Močia kamuojasi, nenorėdama nustoti kankintis, muistosi ir malasi ant suolelio. Galų gale įsiunta ir atšutina į verandą.

— Per didelis jau tu juokų maišas, velniai griebtų... Kartkartėm ir skausmas ne pro šalį.

— Nori, kad nuritinčiau laiptais? Ha ha ha!

— Na, dėl Dievo meilės, Palmyra. Šiaip ar taip, mums nereikia tavo prakeikto maisto.

— Ha ha ha! Reikėjo pamatyti Veinę jotynėse ant šieno, ji sušlamštė daugiau kukurūzų nei visas vežimas alkanų meksikėnų.

— Bet juk Atkinso dieta proteinų...

— Baris užsiėmęs šią naktį.

— O?

— Kažkas iš ieškotojų gaujos jam stato alaus. Vakar Baris užcimpino šautuvą — Kyterynėje.

dvyliktas

Iškeliauti prieš aušrą — ne aš tai sugalvojau. Motušė nusprendė aplankyti babūnėlę, štai kodėl namai tvoskia plaukų laku. Patys suprantat, ko ji taip anksti išsiruošia: niekas nepamatys per miestą kulno ratais žiebiančios. Vienintelis mamelės troškimas — kad pamatytų ją nusidavusią ir tokią, kuriai puikiai einas. Ne kulnus raitančią. Tokią išvadą padariau, kai mūsų mašina nuburbuliavo.

— Na, aš tiesiog negaliu patikėti, kad visame mieste nėra poros Tumbledown, noriu pasakyt, reikės sužvejoti juos kur nors prie senelės, — pūkšnoja mamelė ir pirštų galiukais pašiurena man plaukus. Paskui atsitraukusi suraukia antakius. Tai reiškia: „Viso labo“.

— Pažadėk man, kad nepražiopsosi terapijos seanso.

Virš naftos siurblio įsiplieskusi padangė užlieja žvaigždes purpuru, paskutinius nakties drugelius kviesdama plazdenti namo į naktį. Primena tą rytą, kai misis Lečiugai, visiškai priblokštai, užgeso lempa. Bandau išsklaidyti tokias mintis ir žvelgti į akis šiandienai. Daužtis į Kyteiynę — išmoningas sumanymas. Jei kas nors, joje mane užklupęs, paskelbs: „Užtykinau Vernoną Kyterynėje“, niekas nesusigaudys, ką jis turi omeny — grabų dirbtuves ar žemės gabalą. Pagaunat? Vernonas Pilkasmegenis Litlis. Mainais Likimo paprašiau padėti sutvarkyti grynųjų reikalus. Gyvenime, kaip aiškėja, tik grynieji gali surasti bendrą kalbą su problemom. Aš netgi susigraibiau keletą daiktų užstatyti mieste, jei kartais prisireiktų. Kartą prisireiks, — žinau, todėl turiu juos kuprinėje: savąjį klarnetą, riedlentę ir keturiolika kompaktų. Guli jie vienoje malkoje su priešpiečių dėžute, į kurią įdėtas suvožtinis, dvi žolės suktinės ir šlamantis popierėlis su keliais interneto adresais.

Jei šneka pasisuko apie suktines ir popiergalį, tai praeitą naktį aš girdėjau Jėzaus balsą. Jis patarė atsikratyti jų, skubiai. Jei man iš pirmo sykio nepavyksią, kalbėjo Jėzus, tai savo supistos uodegos aš jau neišsuksiąs. Aš sumaniau prispaudęs uodegą Kyterynėje ištupėti naujų minčių. Minčių, kurias sukeltų šio atsikratymo drąsa.

Minu tuščiomis šerkšno sidabro gatvėmis, viršum galvos kilpoj antys medžiai šnara odą šiaušiančias užuominas apie šiltas kelnaites drobulėse. Laisvės gatvė tįso nepridengta, jei neskaitysime šieno draiskanų ir „Bar-B-Chew klėties“ pakuočių nuoglamžų. Tokioje šviesoje dėmių ant šaligatvio šalia mokyklos nepamatysi Kai gremėzdiška ir niauri sporto salė slenka pro šalį, aš suku į kitą pusę galvą ir galvoju apie kitką.

Muzika, geriau pasukus galvą, yra galvą susukantis daiktas. Įdomu, kaip aš apsisprendžiau, kurių savo diskų neužstatyti. Galėjau pasilikti šokių muzikos, šios rūšies kalta numalta muzikėlė — tiš tiš tiš! — būtų pasistengusi mane įelektrinti. Tave visą įelektrina, įkala į galvą, kad gyvenime viršus bus tavo, paskui dainelė pasibaigia ir paaiškėja, jog tu bybėtinai nusėdęs. Štai kodėl, — jei kartais nežinojot, — galiausiai pabaigi su šokių muzikos dainom, grodamas jas vis iš naujo ir iš naujo. Kreminis pyragas, brol. Galėjau pasilikti ir sunkiojo metalo, bet su juo tas pats, kas grimzt į supistą savižudybę. Eminemo — štai ko man trūksta. Tulžingos lyrikos, kurios Martirijuje nenusipirksi. Lyg tai būtų guminė gyvulio lėlė ar koks galas, tokios tulžingos lyrikos nenusipirksi. Jei šiose vietose kas nors ištaria gangsta, visi dar vaizduojasi Bonę ir supistą Klaidą. Ne-a, tik paklausykit: ant galų pagalės pasilikau senuosius kantri albumus: Veiloną Dženingsą Vilį Nelsoną, Džonį Peičeką ir netgi tėčiui priklausiusį Henko Viljamso rinkinį. Pasilikau todėl, kad šie bičiukai gyvenime yra matę bent kiek mėšlo — kelmai rautų, jie tik ir tedainuoja apie šūdą, kurį teko regėti. Aišku tik tiek, kad šie dainorėliai galybę kartų praplėšė akis balažin kur ant medinių grindų su devyniasdešimties kvapų nelaime, jojančia jų sėdyne. Slystanti gitara supranta tavo bėdas. Tuomet betrūksta tik alaus.

Laiškų dėžutę Silasui Benui atstoja senutėlė skalbiamoji mašina. Pasisaugokit jos, lindinčios už medžių, jei prie Silaso būsto artinatės iš šitos Kalaveros gatvės pusės. Užsiminiau todėl, kad vieną dieną gali kilti noras pakvaišusiu greičiu įsukt į Silaso keliuką. Neįvažiuokite į tą susuktą skalbyklę. Tai toli gražu ne vienintelė Silasiuko keistenybė. Suprantu, kad brautis pas jį ankstoka, tačiau Silasas visada palieka šviesą svetainėje, — saugumo sumetimais tikriausiai, — ir ta šviesa suteikia dingstį pasakyti: „Suk tave devynios, Silasai, aš mačiau žiburėlį“. Jis perkandęs šį triuką, bet vis dar taikstosi su juo. Įstumiu dviratį į Silaso keliuką, nustypinu prie miegamojo lango ir kaip įprastai pabarškinu į stiklą. Tada atsitraukęs sulaikau kvėpavimą. Užuolaidose sušmėžuoja tarpelis. Tipenu prie užpakalinių durų. Kiek pasikrapštęs ir pažvanginęs, Silasas atšauna duris ir iškiša parūgusias akis.

— Statyk mykolą, sūnau, žinai, kiek dabar laiko?

— Suk tave devynios, Silasai, aš mačiau žiburėlį...

— Mano migiamajame nematei jokio prakeikto žiburio. Kad tave laužas, po velnio raišo... — Silasas neturėjo kada prisiveržti savo kojos. Laikosi į kažką pasirėmęs. Silasui, matot, amputuota pėda.

— Šile, noriu prasukti su tavimi vieną tikrai garantuotą biznelį.

Jis ima šlamintis po savo apsiautalą, ieškodamas akinių.

— Nagi, pažiūrim, ką čia šian man parovei...

— Na, matai, reikaliukas toks... Aš neturiu tau kietųjų dalykėlių, na... ant popieriaus ir taip toliau, nes mano kompiuterį išsivežė.

— Tai ko po?!.

— Supranti, aš turiu planą, kaip galėtum susikombinuoti kokių tik nori paveikslėlių, šimtų šimtais... Šiandien pat, kai tik Harisas atsidarys.

— Kratyk pragaro skylėn, sūnau, — ištempei mane be reikalo?!

— Stebėk, — sakau išskleisdamas popierių. — Matai šituos interneto adresus? Būtent čia saugomi visi tie juodieji vaizdeliai — nemokamai. Netgi „Neįgaliųjų šėliojimo“ nuotraukos, kurias tu išties mėgsti. Su šitom instrukcijom nueisi į Hariso krautuvę, išsinuomosi būdelę su kompiuteriu ir išsispausdinsi viską, kai tik užsimanysi. Šūdo aš nemalu. Su šituo sąrašu tau daugiau niekada nebereikės mokėti už nuotraukas.

— Velnias, aš nežinau... Man niekada neišeis su tom kompiderinėm mašinom.

— Nusišneki, tai lengva. Čia parašyta, ką turėsi daryti.

— Nū, — sako kasydamas barzdą. — Kiek už tai nori?

— Dėžės.

— Varyk iš čia.

— Tai ne juokai, Šile, per vasarą tas sąrašėlis tau sutaupys visą sunkvežimį alaus. Vieną prakeiktą sunkvežimį, mažų mažiausiai.

— Duodu šešių paką.

— Nū, — imu dvejoti. Su Silasu reikia patempti. — Nūū, nežinau, Šile. Galybė vaikiščių norės nudėti mane, kai aš sumoviau jiems šitokį biznį.

— Coors pakuotė, varau atnešu, — šmurkšteli vidun it vienakojė beždžionė. Šiame krašte negali gerti, jei neturi dvidešimt vienų. Dvidešimt vienų aš nesukrapštęs. Gerasis Silasėlis visada turi užsislėpęs alaus, kurį keičia į ypatinguosius paveikslėlius. Mes, Martirijaus vaikėzai, jam nelyginant kilnojamasis internetas, jis — mūsų asmeninis baras.

Dar prieš pusę aštuonių šį pirmadienio rytą murksau brūzgynų apsuptoje sąnašingoje Kyterynės proskynoje ir plempdamas alų skęstu mintyse, iš kur iškapstyti grynųjų. Iš tos vietos, kurioje mirkstu, matyti, kaip saulė čiurškia oranžadu palei apleistųjų unitazų pakraščius. Sėdžiu su giliai į pakaušį sėdančia kantri muzikėle, alumi ir suktinėmis. Esu gatavas šuns balsu užkaukti. Visos sąnaudos tik tam, kad apmesčiau ir ištiesinčiau savo gyvenimo kreivę. Aš — čionai, Meksika — tenai. Teilorė Figuera — tame tarpe. Visa, kas man lieka — sudėti trūkstamus taškus. Kaip sakydavo misteris Naklzas, kai jo nelemtoji burna dar funkcionavo: „Prisikasti iki Reikiamo Dydžio“. Kalbant be užuolankų, vieninteliai mano gaunami duomenys — spiečius melų apie mano vadinamąjį darbą. Įsidėkite į kišenę, kas atsitinka tokiame melų pasaulyje: kai šitaip esi įklimpęs, — išgalvojęs menamą darbą su menama to darbo pradžia ir menamu uždarbiu ir savo mylimiausiesiems pridaręs vargo su dirbtiniu suvožtinių darymu, ir tas „O Dieve mano, gal man paskambinti Hildegardai Lasyn“ ir taip toliau, — jokios reikšmės jau nebeturi, ar pats pripažinsi melą, ar tave, bybiai rautų, tiesiog susems, burbulus leidžiantį. „O atrodė toks patikimas“, — užrypuoja žmoneliai. Jie ima aiškiai suvokti, kad pateikei jiems ištisą paralelinį pasaulį, pilną išgalvoto šūdo. Velnioniškas dalykėlis, suprantu, aš jų visiškai nekaltinu. Bet tai maždaug tas pats, kaip ūmai gauti patvirtinimą apie tavo tinkamumą supistai „Patologijos zonai“. Net jeigu tie patys žmoneliai tučtuojau apsigręžia ir varo: „Negalėsiu dalyvauti, Glorija: mano žmonės ką tik parskrido iš Denverio“.

Ne-a, aš taip storai aplipęs purvu, kad nė neverta jo gramdytis. Įsidėkite giliai į kišenę: kuo giliau grimzti į purvą, tuo sunkiau Likimas leidžia tą purvą pripažinti. Kas per mechanizmas?! Aš, būdamas Purvų komiteto pirmininku, leisčiau lengviau išplukdyti šūdą į paviršių. Jei šūdo išplukdymas yra tai, ko iš tavęs reikalaujama, tada, sakyčiau, jis turėtų būt prieinamesnis, po paraliais. Tas ne juokais mane užplūstantis drebulys, atrodo, kyla dėl to, kad ne per seniausiai aš visiems įdaviau paskutinę savo kryžiaus vinį. Ant visa ko viršaus jiems trūko tik patikimo melo. Jau galiu įsivaizduoti savo močią televizoriuje per kriminalus, neskieskite, kad jūs to neįsivaizduojat: „Ką gi, o aš net pavakarojau, tepdama jam suvožtinius...“

Susigraibau kišenėje žiebtuvėlį ir prisidegu suktinę. Pas Gusensą šiandien neinu. Dėjau skersinį. Mano močia saugi su babūnėle. Turiu rasti išeitį.

— Berni?

Ela Bušard. Stirkso proskynos pakrašty už krūmo, o lūpos juda visiškai kitaip nei žodžiai, kurie skamba mano ausyse, primenančiose keptą vėžį.

Jei kartais manote, jog aš slapta įsimylėjęs Elą, tai leiskite paaiškinti, kad pažįstu ją nuo aštuonerių metų. Visi miestelio berniūkščiai pažįsta Elą nuo aštuonerių, ir nė vienas jų slapta jos nemyli. Elos įranga vėluoja. Pažvelgęs į Elą, imi manyti, kad ta įranga nė nežada pasirodyti. Tartum jos daikčiukai būtų pristatyti lėlytei Parton ar dar kam. Ela yra paprastų paprasčiausias, kiek strazdanotas džiūvėsėlis didžiule galva, su kaip iš pragaro trauktais, amžinai susivėlusiais šviesiais karčiais lyg lėlės Barbės, kurią mėnesį želėjo tavo šuo. Niekas dar neatrado būdo, kaip bendrauti su Ela Bušard. Gyvena ji su namiškiais kiek toliau už „Atsarginių Kyterio dalių ir remonto“. Elos gimdytojai it kaimo jurgeliai vaikšto nejudindami rankų ir visą laiką spokso nosies tiesumu. Jie iš tų, kurie šnekėdami viską kartoja po aštuonetą sykių, maždaug: „Štai kaip buvo, taipone, kaip tik būtent taip ir buvo kaip buvo, kaip tik taip, buvo būtent taip“. Galbūt tai paaiškina, kodėl ir Ela nei šiokia, nei tokia. Priežastis ir pasekmė, brol.

— Labas, Berni, — į proskyną ji įlenda pamažu, lyg ketinčiau nerti šalin. — Ką dirbi?

— Sėdžiu, ir tiek.

— Ką darai rimtai?

— Jau sakiau: sėdžiu, ir tiek. Tavęs dar betrūko.

— Tu supistai pumpuojies ir girtas supistai kaip subinė. Šiaip ar taip, tu, užsipisk, man davei žodį!

Tamstas, ko gero, šokiruoja tokia nepraustabumė mergiotė. Paskui tikriausiai pagalvojat: nepraustabumė mergiotė, Kyterynėje, viena su Berniu. Na, gerai jau — iš tiesų kaip tik Ela Bušard krūvai mūsų, berniūkščių, leido patirti pirmąjį nuogumo kvapsnį. Jis suminkštino mūsų ragučius, kurie būtų galėję sukietėti. Negalėjai įvardyti, kokių ledų aromatus priminė pro jos kelnaites prasikošęs kvapelis tomis dienomis. Panašu, kad Ela tuo metu suvystė mūsų seksualinį vystymąsi. Ji tenorėjo keiktis, spjaudytis ir gadinti orą drauge su mumis, ir vienintelė Elos valiuta, spėju, tebuvo jos varganas kūnelis. Žinau, dabar jau užginta kalbėti apie tam tikras moteriškaites ir taip toliau, bet — kalbant neoficialiai — visa tai buvo Elos kraujyje. Tai ji nuolatos vartydavosi kūliais ant pievelės, žargstydamasi į visas keturias puses. Jos apatiniai amžinai blyksėdavo prieš tavo akis. Kai miestelyje leisis ateiviai, Ela stovės priešakinėse eilėse pasikėlusi savo supistą suknelę, garantuoju.

Ji žengia dar toliau į mano teritoriją ir iš viršaus pažvelgia į mane.

— Berni, tu bybėtinai panašus į alkoholiką.

— Mano vardas ne Bernis, ir ne panašus aš į alkoholiką.

— Tai kuo tu vardu? Kažkas panašaus į Bernį, aš žinau...

— Mano vardas nė iš tolo neprimena Bernio, mažų mažiausiai primena.

— Einu ir paklausiu Tairio, koks vardas to vaikinuko, kuris čionai peša žolę ir mauko alų! — ji pasakiškai, kaip mergiotės temoka, užaštrina savo balselį, ir tas užaštrinimas užburia iš Pragaro Įsčių besiveržiančiu Nirtuliu, jis byloja: „Aš sumaišysiu dangų su dirva, ir visą dvasią tavo iščiulpsiu, ir spjausiu aš į pragaro liepsnas, ir, užsipisk, tu tai žinai“.

— Vardas Džonas, okei?

— Ne, ne toks, ne Džonas, ne Džonas esi, ne Džonas visai, ne Džonas... — iškart pasakysi, kad velnioniškai per ilgai trinasi su savo tėveliais.

— Ela, šiandien aš nenoriu nieko rimto, aišku? Aš tiesiog stengiuosi vienumoje nuleisti garą ir išsiaiškint kokį šūdą. Aišku?

— Tave ne Džonu vadina, ne Džonas tavo vardas, u-hū, tu ne Džonas, nė velnio...

— Ką gi... Kaip nori, okei?

— Žinojau, kad tu Bernis. Duosi įkalt alaus?

— Ne.

— Kaip suprast?

— Užtat, kad tau tik aštuoneri.

— Man greit penkiolika, kad mane velniai trauktų.

— Alkoholį vartot vis tiek per jauna.

— Na, tu per jaunas, kad užsikruštum, gerti... Ir žolę traukt, kad ragas!

— Ne, nesu.

— Taip, esi! Metų tau kiek?

— Dvidešimt dveji.

— Ne tiek, ne dvimdvejų, velniai raliuoti.

Visa tai iliustruoja bendravimo su nesivaldančiais žmonėmis Pirmąją Taisyklę: kad ir kokia jūsų padėtis, niekada nesileiskite su jais į šnekas.

Kai aš kokią minutę nereaguoju į Elos tarškinimą dantimis, ji įninka darkytis su savo suknelės padurkais.

— Užsipisk, kaip čia karšta, — šnypščia, skleisdama sudirgintos barškuolės ar kieno garsus. Paskui pasikaišo suknelės kraštus iki tos vietos, kur storėdamos ir minkštėdamos kojos pereina į šlaunį. Kuo aiškiausiai tokių manierų nusižiūrėjo iš kokio serialo. Tikiuosi nieko neužgauti pasakęs, kad tai panašu į kaimo šokiuose trypiantį japonų tautybės asmenį — jau taip įtikinamai išrodo, supistas garbės žodis.

— Ela, baigsi ar ne?!

Ne, štai suknelė kyla jos kojomis į viršų. Aš griebiu savo kuprinę ir imu grūsti viską į vidų. Tuomet Ela kreipiasi į mane, ir kuo mandagiausiai:

— Nueisiu į dirbtuves ir paleisiu gerklę. Papasakosiu Tairiui, ką man padarei — po visos tos žolės ir alaus, Berni.

It auglys suleidžia į mane šaknis pamokymas. Apie tai, kaip įvairaus plauko nelaimėliai sugeba trumpiausiu keliu nukreipti dėmesį į savo apgailėtinai supistus gyvenimiūkščius. Per kraštus besiveržiantis apgailėtinas nuogumas, minkštakiaušio padaro — vadinamojo žmogaus — pažeidžiamumas kartais mane pykina, ir ypač šią akimirką. Žmogiškąja Būkle mamelė tai vadina. Nepasigaukite šitos krušnos.

Metu kuprinę ir sudarau su Ela sandėrį. Jis trunka iki devintojo mauko alaus, kuriuo dalijamės. Kad devintas, žinau, nes Ela skaičiuoja. „Su kiekvienu gurkšniu mes vis labiau pakurstome ugnį“, — aiškina ji.

Ir, kas keisčiausia, per nanosekundę iki devintojo sriubsnio, manyje lyg ir atsiranda užuomazgos imti pradėti mėgti Elą, neklauskite kodėl. Mane supurto keletas bangų dėl to, kokia ji užsikrušusi tikriausiai ir kaip tiesiog tetrokšta kieno nors dėmesio. Aš prisišniojęs, pripažįstu. Bet aplinkui pakrūmėms šiluma alsuojant man netgi susišviečia nusistverti Elos — su per veidą nusidriekusiais šiaudplaukiais. Mano delnas net brūžinasi į jos koją, sušiaušdamas šilkinius plaukelius. Ela rangosi tol, kol dirvon susmenga jos kelnaičių trikampis. Bet kaip tik tuo metu vėjelis atgremžia nuo jos kojų tokį kvapsnelį, sakytum saliamio ar kokio galo, kad aš kaipmat atšlyju. Pasistengiu nesuraukti nosies, bet, atrodo, nepavyksta, ir ji tai pastebi. Ela vėl susiriša į mazgelį.

— Berni, kaip čia išeina, kad nenori paišdykauti? Tu varai į kelnes ar ką?

— Po galais, ne. Tiesiog manau, kad tu dar per žalia, štai ir viskas.

— Visa krūva vyresnių vyrukų nori su manim pažaisti.

— O taip, žinoma. Ir kas gi tokie?

— Denis, tarkim, Neiloras.

— O taip, žinoma. Užsipisk, nepatikėsiu.

— Aha, jis nori. Jis ir dar visa krūva kitų bernų.

— Eik jau, Ela...

— Misteris Doičmanas už tai net sumokėtų, žinau, per daug gerai žinau, velnioniškai gerai.

— Bybiop, EI, — Doičmanui beveik aštuoni šimtai metų!

— Nesvarbu, jis senesnis už tave ir vis dar apsimokėtų.

— O taip, žinoma. O iš kur tu, beje, žinai? Buvai pas jį ir teiravaisi?

— Kartą buvau užsukusi, jis mane pavaišino koka ir truputį pačiupinėjo — mano užpakalį...

Neturėkite nė mintelės. Vyriška garbė taip pat egzistuoja, patys suprantat.

Į dienos pabaigą griovių pakraščiais ir šunkeliais patraukiu namo, plėsdamas akis, ar nepamatysiu šaudančių draugelių ar psichiatrų. Patenkintas esu, kad mamelė pas babūnę — pasipasakos viena kitai ir pasisotins, kas, kad tik makaronais su sūriu. Praleidau pasimatymą su Gusensu, todėl turiu dingti iš miesto. Namie šniurkščiojančios mamelės aš tiesiog neįstengčiau palikti, jokiu būdu. Jau taip aš užprogramuotas.

Dar nepasiekęs namų, pasiryžtu susukti babūnei ir iškloti mamelei, kad prisidirbau su darbu — grynų gryniausią teisybę, kaip paskutinį gestą. Neilgtrukus įžengęs į namus, išgirstu su niekuo nesupainiojamą unkščiojimų ir atodūsių seriją. Manosios burės subliūkšta ir lieka ties durų anga nelyginant koks nutrauktgalvis draugelis, pirmąkart susiruošęs užsukti į tavo namus. Motušė namie. Kūkčioja. Kėpsau be žado, tarsi šitaip likčiau jos nepastebėtas. Nelieku vis dėlto, ir būtent dabar mamelės taktika pasidaro permatoma kiaurai, mat ji skaidriai atsikrenkščia ir su sutaupyta energija užsiveda dar garsiau, gražiau gaikčioti. Tai skelia mano supistą širdį pusiau. Labiausiai dėl to, kad mamelė turi griebtis tokių akivaizdžių ėjimų, norėdama sulaukti dėmesio.

— Koks galas, mam?

— Šššš, tššš...

— Mam, koks galas?

Ji sugniaužia mano delnus ir pakelia akis it kalendorinis katinėlis po nelaimingo įvykio su traktorium, visa susiraukšlėjusi, aptekusiom lūpom.

— Ak, Vernonai, mažuti, Dieve...

Mane peršnioja nesvetimas jausmas — kai pajunti rimtos tragedijos potenciją. Bet minty turiu vieną dalyką: močia visuomet trokšta mano kraują sustingdyti gyslose. Kuo ilgiau ją pažįstu, tuo įtikinamiau ji žliumbia, mat kraujo sąstingio ribinė padala didėja. Mamelė tiek nusivažiavusi, kad ima net supistais oro burbuliukais jį sotinti. Mano kraujas išlieka šaltas kaip ledas.

— Ak, Vernonai, dabar mes iš rimtųjų turėsime dirbti ranka rankon.

— Mama, raminkis. Tu dėl šautuvo?

Akimirką jos akys prašviesėja.

— O ne, tiesą sakant, šeštadienį buvo surasti net devyni šautuvai — „Bar-B-Chew klėtis“ diskvalifikavo nugalėtojus, nes šie trasoje prikaišiojo šautuvų, šiandien mieste net velniai juokiasi.

— Tai kas per bėdos?

Ji vėl atranda savyje jėgų užsriūbauti.

— Nuėjau šį rytą atsiimti savo investicijų ir neberadau bendrovės.

— Lolio investicijos?

— Kiaurą dieną skambinu Leonai, bet man nesiseka jo surasti...

Ši vadinamoji investicija buvo patikėta vienai iš tų kompanijų, kurių pavadinimai sukabinti maždaug iš tokios pavardžių grandinės: „Rechtumas, Golblateris, Gaktys & Šakumas“. Jei norite susipažinti su kuo tikriausiais psichais, kreipkitės į tokius vyrukus, kurie pristato biznelį su juristų kontorą primenančiu pavadinimu ir ramiai stebisi, kai žmoneliai jų nepalieka ramybėje.

— Elektrą išjungia rytoj, — sako mamelė. — Ar tau sumokėjo avansą? Dėjau viltis į tavąjį avansą, noriu pasakyt, elektros tik už penkiasdešimt devynis dolerius, dėl Dievo meilės, bet kai atvyko padėjėjai...

— Mam, lėčiau. Atvyko padėjėjai?

— U-hū, maždaug pusę penkių. Jie visai nieko, vargu ar Lolis spėjo jiems ką papasakoti.

— O ką tu jiems pasakei?

— Pasakiau, kad tu su daktaru Gusensu. Sakė, rytoj tave susiras klinikoje.

Pabudus kitą rytą, Lečiugų meškiukų ferma atrodo sukriošusi ir sumurkdyta. Dar vienas antradienio rytas, antroji savaitė po Tos Dienos. Šešėlyje po Lečiugų gluosniu tuščia. Kurto — nė balso, misis Porter durys užvertos. Pirmąkart po tragedijos pašaliečiai iššluoti iš Bjulos gatvės. Birželis vos išsirengęs kelti bures, bet įspūdis toks, kad vasaros likeris jau išgaravo, palikęs sausas baisenybių nuosėdas. Dešimt trisdešimt sučirškia telefonas.

— Vernonai, tai bus elektros tinklai — kada darbe tau išmokės avansą, kad jiems pasakyčiau?

— E... Nežinau.

— Hmm, gal nori, kad paskambinčiau Lasynams ir sužinočiau, kodėl čia tas sulaikymas? Maniau, jie pažadėjo tau pačią pirmą dieną...

— Pasakyk jiems, kad jau šįvakar.

— Tu įsitikinęs? Jei nesi tuo tikras, aš galiu susukti Tairiui...

— Aš įsitikinęs.

Žiūriu, kaip pakėlus ragelį mamelės lūpų kampučiai susiraukšlėja iš gėdos ir sumišimo. Mano galvoje ratu sukasi Kyterynėje ištarti Elos žodžiai: „Misteris Doičmanas už tai net sumokėtų“. Įrodymas, kad mano sąmonė pasigavo šią idėją, yra tai, jog aš apsimečiau ja nesusidomėjęs. Aš nusukau į šalį, ir tiek. Štai iš ko suprasi, kad velnio sėkla krito į dirvą.

— Na, sveikute, Greise, — pradeda mamelė. — Vernonas sako, kad jau šįvakar jam bus sumokėta, be jokios abejonės. Ne, šiandien jam vėliau į darbą — studijuoja rinkodaros dinamiką. Ak, puikiai, tiesiog puikiai: Tairis nepaprastai džiaugiasi jo pažanga, gali net į aukštesnes pareigas pakelti! Aha. A-ha? Ne, ne, kalbėjau su pačiu Tairiu, jam tikrai žada sumokėti — Hildegarda draugė nuo senų laikų, todėl jokių problemų. O, tikrai? Nežinojau, kad ją pažįsti. Ką gi, perduok linkėjimų.

Mamelės akys vėl grimzta į savo lizdus, ji įsiplieskia raudonom dėmėm.

— Ką? O ar negalėtum užlaikyti jų bent iki pavakarių, aš nelikčiau skolinga. Sunkvežimis jau išvažiavo? A-ha. O jeigu aš jiems atsiskaityčiau grynaisiais — kai čia atvyks. Ar negalėtum tada atšaukti?..

Abiejų mano kūno galų kraujas sukimba it tešla ir sustingsta groteskiškom formom, kurios tegali ištikti melagius ir žmogžudžius ir kurias gali įžiūrėti prie telefono stovinti mamelė. Nevaisingos mintys daužosi mano makaulėje. Sodomonizuoti eržilkepį, pavyzdžiui. Mamelė padeda ragelį. Akimis parbloškia mane kniūbsčią gelbėjimosi valtelėje.

— Atjungimo sunkvežimis šiandien jau dirba savo darbą, — praneša jinai.

Supistą valtelę perrėžia kardžuvė. Mamelės antakiai pasiremia ant alkūnės pasižiūrėti.

— Geriau jau paskambinsiu Tairiui.

Ji ima grabalioti telefono staliuko stalčiuje savo užrašų knygelės. Aš toliau tysau ant pilvo priešais televizorių. Šitaip apsisaugosiu nuo kritimo ant nugaros, kai būsiu negyvai užpistas.

Protarpiais tarp mano studijuojamos vaizdinės medžiagos ištraukų ekrane suraibuliuoja žinios.

— ...įvykių centriniame Teksase šešėlį, — porina reporteris. — Šio ryto tragediją Kalifornijoje oficialūs šaltiniai įvardija kaip prasčiausiąją iš panašių įvykusiųjų šiais metais. Į priblokštą bendruomenę nesiliauja sruvusi užuojauta ir pagalba...

— Vernonai, turi „Atsarginių dalių ir remonto“ numerį?

— Ė... Ne čia.

Aš nesižvalgau. Girdėti kalbant, kad nemenką sumelę gali susižerti pardavęs savo inkstus, tačiau mano smegenėlės persisukusios nuo galvojimo, kam juos būtų galima iškišti. Gal mėsos kombinatui? Bybis žino. Vienintelis man likęs planas — planas B — yra desperatiškas planas. Peržiūrinėju tėčio vaizdajuostes, ieškodamas patarimų. Kreminio torto iš tikrųjų, tiesą sakant. „Sukirskite rankom“ — viena iš jo mėgstamiausių. Tėtis turėjo įvairiausių planų, kaip praturtėti, tai jau tikrai aišku.

— Na, štai — Hildė Lasyn, — praneša mamelė. Ji nušlepsi atgal prie telefono ir nusičiumpa už ragelio. Jai akompanuoja reikšmingi šaukimai, kai televizoriuje nuo pasaulio žinių peršokama prie vietinių.

— Misis Lasyn nesidarbuoja per jardą nuo namų, — sakau. — Tai tik jų namų telefonas.

— Ne, „Atsarginių dalių ir remonto“ numeris čia irgi įrašytas, — mamelė pradeda rinkti numerį. Vien tik televizorius girdėti kambario gale.

— Martirijaus dar nenurašykite, — kalba žurnalistas. — Tokią žinią mums siunčia kompanija, atsakinga už ką tik iškeptą daugiakanalės žiniasklaidos projektą, kurį įkvėpė besigaluojantys mūsų orieji piliečiai. Projektas, jo sumanytojo tvirtinimu, skelbs naujieną apie nelaimes pamynusio žmoniškumo pergalę kiekviename Žemės rutulio kampelyje.

— Martirijus jau beveik tapęs dalijimosi tarpusavyje sinonimu, — pareiškia Lolis.

Mamelė spygteli, paleisdama iš rankos ragą.

— Vis dar galime tarpusavy dalytis sukrečiančiom pamokom apie netektis, apie ištikimybę ir teisingumą, duoti tas pamokas stokojančiam pasauliui kaip dovaną — vilties ir gailesčio dovaną.

— O ką atsakytumėte tiems, kurie jus kaltina naudojantis šio meto visuomenės rykštėmis? — smalsauja reporteris.

Lolio antakiai nyra neįtikėtinai žemai.

— Su kiekviena tragedija mes gauname pamoką. Negandos tiktai kartojasi, jei tos pamokos praleidžiamos pro pirštus. Mūsų pasiūlymas toks: pasidalyti savo iššūkiais, savo kentėjimų vaisiais, viliantis, kad likusieji pajėgs išsisukti nuo šitų sunkių pamokų. Jei pajėgsiu išgelbėti bent vieną gyvybę, — nesvarbu, kurioj vietoj, — mes būsime pasiekę savo tikslą. Taip pat atminkite, kad šis interaktyvusis projektas suteikia galimybę visos planetos individams dvidešimt keturias valandas per dieną kontroliuoti, daryti įtaką ir palaikyti besiplėšantį Martirijų — per internetą. Vargu ar visa tai kam gali pasirodyti netikęs reikalas.

— Aš manau. Bet šiuo metu, — kai tragedija jau už mūsų nugarų, — jūs tikrai manote, kad šis gyvenimo būdo šou iš — šiaip ar taip — viso labo tik centrinio Teksaso kepsnių padažų sostinės vis dar turi nišą?

Lolis išskečia rankas.

— Kas pasakė, kad pamoka likusi užnugary? Pamoka dar tik ateities dalykas, mes privalome nugabenti prasižengėlius į teismą, surasti priežastis...

— Tačiau byla, savaime aišku, paprastutė kaip dukart du?

— Taip gali atrodyti iš žiniasklaidos požiūrio taško, — kalba Lolis. — Bet jeigu pasikliausime manosios partnerės šiame projekte — šerifo padėjėjos Veinės Gjuri — kompetencija, atrasime, kad dalykai, pasirodo, ne visuomet tokie, kokie yra...

— Lolitai?.. — suunkščia mamelė, tiesdama pirštus į ekraną.

— Vadinas, — tęsia žurnalistas, — savojo eksperimento jūs neperkelsite į Kaliforniją, turint omeny tragiškus šiandienos įvykius?

— Žinoma, ne. Mūsų kapitalas — čionai. Mes tikime, kad dorieji Martirijaus gyventojai sušvytės atsakydami į iššūkį, savaime suprantama, remiant kilniadvasiškai „Bar-B-Chew klėties“ korporacijai ir suvienijus pajėgas su Martirijaus prekybos rūmais.

Žiurkėniškai švelnios Leonos akutės liuokteli į ekraną.

— Tai bent, kaip aš jaučiuosi? Tiesiog tai toks iššūkis — niekada anksčiau neteko pristatinėti šou...

Mamelės plaštaka vėl pliaukšteli į krūtinę. Abu pasisukame į virtuvės langą. Tarp siurblio barškėsiu girdėti gatve atskriejantis Eldorado.

— Vernonai, jei tos krušeklės užgriūtų čionai, manęs nėra namie. Pasakyk, kad esu pas senelę, arba ne, geriau... Pasakyk joms, kad aš „Penyje“ su savo auksiniu Amex...

— Bet, mam, tu juk neturi...

— Tiesiog padaryk tai!

Kai mamelė it kraujo sankraša nušiaušia koridorium, Tos Mergužėlės įšoka į keliuką. Miegamojo durys užsitrenkia. Man, užsipisk, to jau per daug. Toliau sukalioju tėčio vaizdajuostes, ir tiek. „Pinigai daro pinigus“, „Ar kada nors matėte vargšą milijardierių?“ Turiu išmokti purvą paversti teisėtu verslu, tai mano teisė šiam laisvam pasauly. Kone priedermė, geriau pagalvojus. Viskas priklauso nuo žodžių, kuriuos vartoji, — štai ko aš, be jokios abejonės, ką tik išmokau. Kad ir ką gyvenime darytum, tereikia visa tai įvynioti į tinkamus žodžius. Šiaip ar taip, sąvadautojai šiais laikais jau įteisintas dalykas, — užmeskit akį į bet kurį serialą. Kai kurie iš jų net patrauklūs, su leopardo kailio kadilakais ir purpurinėm skrybėlėm. Su savo aimanonėmis ir taip toliau. Aš galiu toli žengti su žiniomis, kurių šį rytą pasisėmiau iš tėčio filmotekos. Produktai ir Paslaugos, Etikečių Segimas, Motyvacija. Jau žinau, kad aš siūlysiu Paslaugą. Tereikia Užsiimti Poziciją ir Supakuoti.

— Dorise? — pro virtuvės durų tinklelį pralenda Džordžą. Betė iš paskos. — Do-tise?

— Ė... Jos čia nėra, — sakau.

Už Džordžos ir Betės nugarų įvilnija Leoną.

— Galiu kirsti — Dorisė savo kambaryje, — pareiškia ji, krypuodama tiesiai į supistą koridorių. Ūmai pasijuntu kaip sekretorė iš serialo, kokiam bybausiai braklinantis į šefo kabinetą. „Sere, jums ten negalima...“ Bet ne: supistai garantuota Leoną šturmuoja mamelės vietelę.

— Ei, štai — prašom, — užlaluoja Leoną, tarsi jiedvi būtų susidūrusios krautuvėlėj. — Ar visi girdėjote — aš turiu savo šou!

— Oho, — šnirpšteli mamelė.

— Dar neturi, brangute, — mesteli iš savojo krėslo Džordžą. — Neturi, kol Veinė nesukrapštė sumelės, kad prisidėtų.

— O, labanakt, Džordže. Sukrapštys ji tuos pinigus! Veinei ką tik pavedė specialiųjų priemonių ir taktikos būrį, dėl Dievo meilės!

— A-ha. O jo vadžias paskui įdavė krepšarūriui Bariui, kuris viso labo tik prakeiktas kalėjimo sargas. Aš tik viliuosi, kad SPIT’o būrys reiškia, „Musės apSPITo“.

— Velniai rautų, tu tiesiog užsigavusi dėl to, kad „Klėtis“ peršoko per šerifo galvą.

— Tikrų tikriausiai, galvele. Manyk, kad mane tai be gaaalo pribloškė, — atšauna Džordžą. — Aš tik sakau, kad SPIT’o būrys nesuteikia Veinei teisės transliuoti internetu ir, kas be ko, nesukraus jai turtų.

Ji padaro pauzę, kad susisiurbtų pusę cigaretės.

— O ir mūsiškė tragedijėlė, be to, jau nusmaukta nuo koto, po velnių.

Leoną partrepsi iš mamelės kambario ir įsprendžia rankas į šonus.

— Nepilk šalto vandens ant galvos man didžią dieną, Džordžete Ana! Lalo sako, kad sukurti infrastruktūrą Kalifornijoje jiems neužteks laiko, jeigu tik mes pasiskubinsim.

— Noo, — Džordžą pašokdina iki lubų dūmų pirštą. — Noo, aš pasistengsiu nemirkčiot, kad tik nepražiopčiočiau besiskubinančios Veinės.

— Klausyk: tai įvyks, aišku?!

— Aš tik tiek tesakau: pasiruošk velnioniškai suktam rateliui.

— Džordžai Norį nenori, bet Loliui tai jau faktas, čiurlį — smeigdama paskutiniu žodžiu Leoną net sulinksta per juosmenį. Ji dar minutėlę taip pastovi, kad įsitikintų, jog pataikė. Paskui vėl nučirpina į mamelės skylę.

— Ei, ar jau sakiau, kad mano poilsio kambaryje atidarome Lalo biurą?

Mamelė išskuodžia į koridorių.

— Ką gi, manau, mes dar turime laiko kavos porcijai, kol neišlėkiau į „Penį“. Vernai, tau ne laikas į darbą?

— Oi! — nudžiunga Leoną. — Galėsiu jį pamėtėti.

— Lone, liaukis, — sako Džordžą.

— Bet... Taip bus greičiau...

— Leoną! Nesiderėkim, — dūmų uždangoje Džordžą išrausia tunelį iki mamelės. — Brangute, nekaip jaučiuosi tai sakydama, bet Bertramas siunčia žmogų pargabenti berniuko. Psichiatras jį grąžino atgal.

— Na, bet... Vernas dabar kala pinigus, kaip suprast, jam sumokės penkis šimtus dolerių, šiandien pat...

— Neturėjai jai to sakyti, Džordžą, — purto galvą Leoną.

— Ak, žinoma. Kad galėtum prasukti pro Lolį ir nufilmuoti areštą. Nelaimingoji Dorisė yra mūsų draugė, Leoną!

Mamelės veido oda atšoka nuo kaukolės ir draiskanomis pakimba ties smakru.

— Na, bet...

— Šiaip ar taip, aš turiu išsitrinkti galvą, — pakylu nuo žemės.

— Na, štai — prašom. Matote? Tai į save nebepanašus jaunuolis, turintis atsakingą darbą ir visa kita.

Palikęs poniutes, pro mamelės kambarį slystu koridorium — persikrauti kuprinės. Grūdu užrašų knygutę, švarką ir keletą lengvų drabužėlių. Grotuvą ir kelis diskus. Išmetu klarnetą ir riedlentę. Kažkodėl nemanau, kad dar kada trauksiu per miestą. Griebiu kuprinę ir, Blogio Jėgoms netaręs nė žodžio, išsmunku pro skalbyklos duris. Prieangyje mano ausis dar pasiekia mamelė, iš visų jėgų pumpuojanti kremą į savo pyragą.

— Ką gi, naujojo šaldytuvo turėsiu gautis į San Toną, taip pat tariuosi dėl centrinio vėdinimo prietaisų kainos, juos galima sukišt į bet kurią namo vietą... Manau, atėjo metas pagalvot, kaip pasikeisti pačiai, jei jau Vernas neria į karjerą.

Stovėdamas prieangio laiptų apačioje, išvystu sunkvežimį iš elektros tinklų, šliaužiantį pro naftos siurblį ir besidairantį į gatvės namų numerius. Užpelengavęs mane, pradeda stabdyti. Neriu savo girgždančiu dviračiu šalin.

tryliktas

Du kartus į mus nieks nepažvelgs, dėl to esu beveik tikras. Vaikinukas ir mergaitė ant dviračio. Vaikinukas įprastais džinsais ir susitaršiusi blondinė nepadoriai išgaubta žydra suknute. Jokių kvapų, visai kaip televizoriuj. Aš su kuprine, tad mes galbūt net į prekiautojus panašūs. Prekiavimas šiose vietose yra puikus pasiaiškinimas.

— Žinai ką? — rėkia Ela į mano ausies būgnelį.

Stabdau Džonsono kelio pakrašty painstruktuoti, kaip vežama dviračiu ji gali nepražudyti vežėjo. Ela pakelia suknelę, kad pademonstruotų savo tvarkingas baltas kelnaites. Užmetu į jas tik vieną akį, nes popietė, kaip regis, ramybės nežada: gūsingo vėjo sriegiai įsuka perkūniją, o horizontas virš Kytelynės šviečia vienu vieninteliu aukso spalvos žiedu. Ela jokių ženklų nepastebi, iš karto matyti, jog ši diena ją tiesiog įkrauna. Tikriausiai todėl, kad pasiruošusi su manimi komerciniam nuotykiui. Neraliuotoji Ela, prisiekiu Dievu. Mudu rengiamės pasidalyti lobiu, nors ji ir sako, kad daro tai ne dėl pinigų. Štai kokia ji iki užsikrušimo nenormali.

Dėl šio reikalo mane pagauna keletas bangų. Kiek žinau, dieną po dienos stumiantis Doičmanas galbūt bandė pabaigti su mokinukėmis, galbūt galėjo būt užmezgęs su jomis mazgelį. Ir staiga — Ela! Verčiu save mąstyti pagal tėčio vaizdajuostes. Kitaip tariant: klientas turi Nepatenkintą Poreikį, taigi — štai jums Savalaikė ir Geranoriška Paslauga. Į mūsų Išplėtoto Aptarnavimo Paslaugą, be kita ko, įeina ir tai, kad niekas niekada apie ją nesužinos. Tai Spraga Rinkoje, dėl Dievo meilės. Tačiau mano sąžinė vis dar šaukia iš Bruklino: „Nė, Berniūks, — sako ji, — vyriukui pats atkemši visą kirmgraužų skrabinę“. Tada pagalvoju apie mamelę namuose. Greičiausiai be elektros, greičiausiai užbadytą pirštais dėl savo neturto ir supisto šarmo stokos. Su reguliariai purkštaujančia dušaklyne Leoną. Aš pastūmėtas.

Dviratis švilpia gatvelėm be kelkraščių, tarp suklypusių trobelių ir ratuotų namukų, kol šviesa danguje beveik visiškai užgęsta. Atlekiame prie pigaus medinio, per savaitgalį sukalamo namelio, nors ir padoriai nuteplioto, su tvarkinga vejele, plytų bei smėliuko dailiai įrėminta. Gerojo misterio Doičmano vietelė. Pragirgždame su Ela pro molinę kirmijančio meksikiečio statulą ir atsargiai ant smėliuko greta namo paguldome dviratį. Misteris Doičmanas mūsų nelaukia. Tai vadinama Staigia Ataka, — prekyboje. Nutveriu Elą už pečių, kad duočiau paskutinį paliepimą.

— Ela, tik pažiūrėti ir paliesti, supratai? Nieko rimtesnio, aišku? Jei jis per toli nueitų, pakviesi mane.

— Atvėsk, Berni. Juk tai aš nešiojuosi polius, atsimeni?

Kartais, po galais, nuo jos šiurpas krato, dievaži. Strategija tokia: Ela bus drovi ir meili ir iniciatyvą perleis jam. Maždaug: o taip, žinoma. Liepiau Elai, jei sugebės susilaikyti, net burnos nepražioti, bet tai jau visos krūvos dalykų prašymas iš Elos, patys suprantat.

Ji nugirgždina prie misterio Doičmano durų, o aš tuo tarpu prisiriečiu prie žemės, pasislepiu. Deduosi besirausiąs po kuprinę. Keli riebūs lietaus lašai it paukštšūdžiai tekšteli ant manęs. Tipiškas neraliuotasis Kroketas. Netrukus išgirstu pro atidaromas duris išsprūstantį Doičmano balsą.

— Kas gi šičia? — suulba jisai meilutėliai ir geraširdiškai. Doičmano balse justi įsisenėjusios senatvės tembras, lyg būtų vibratorių ar kokį galą nurijęs.

Supratęs, kad juodu įlindo į vidų, metu kuprinę ir girgždinu prie durų, žvalgydamas gatvę, ar nepamatysiu kaimynų. Ne ką teįžiūrėsi, neskaitant seno užsistovėjusio visureigio, ir ne per daug ką išgirsi, išskyrus vėjo šuorų zvimbinamas vielas. Veriu priešakines Doičmano duris — jos pasiduoda. Užgniaužiu kvapą, kol iš namo gilumos atskamba Elos balsas.

— Mama jas perka dėl to, kad medvilnė turėtų būti... oje, tamstos delnai šalti...

Yra! Veriu duris sau už nugaros ir tykinu į svetainę. Naujas kvapas įsispaudžia man į smegenis. Seniai užkonservuotų svajų, nelyginant organų kolboje, kvapas. Kitų žmonių namuose, kai tavęs juose nelaukia, trenkia didesne smarve. Sėlinu siauru koridoriuku Elos balso link pro vonios kambarį, kuriame tvyro kitokie pramoniniai kvapai. Tuo metu gatvėje kilpą išriečia mašina. Uždusimu delnu savo širdies bildesį, kol ji nušvilpia šalin. Mašina nušvilpia, ne mano supistą širdis. Cimpinu toliau.

Doičmanas su Ela lindi patalpoje, kuria užsibaigia koridorius. Žiojinti durų anga. Aš prisiploju prie sienos ir ištiesiu kaklą dirstelti pro plyšelį. Misteris Doičmanas kiurkso tokiam senutėliam akmeniniame guolyje, į kurį įsiropšti bemaž būtinos kopėčios. Drobulė simetriškai ištempta po jo simetrišku užpakaliu, kuris savo ruožtu suformuoja nedidukę taisyklingą klostę. Šalia gulto įtaisytas nusvidintas medinis stalas su lempa ant megztos servetėlės. Šalimais — piniginė, Biblija ir nespalvota nuotrauka variniuos rėmeliuos. Nuotraukoje švyti prielankiai nusiteikusi ponia skaidriomis patikliomis akimis ir garbiniuotais vilnoniais plaukais, kurie kartu su žiedais vilnija vėjely. Aiškus daiktas, — prieš galybę metų tas vėjelis pūtė. Kitoje kambario pusėje iškirstas langas, pro kurį matyti šiukšlinas darželis, be kita ko, su surūdijusiu dviviečiu suoliuku.

Ela stovi ties lovūgaliu, smakru prilaikydama pakeltą suknelę.

— Ha! Kutena... Luktelkit, norite pamatyti mano pietinį ašigalį ar... šiaurinį ašigalį?

Ji nusitraukia kelnaites iki kelių. Ne palengva nusismaukia, seksualiai ar kaip ten, o — pyst! nusitraukia jas, šiepdamasi, lyg ką tik būtum ją suradęs krautuvėlėj. Nuraukiat, ką noriu pasakyti apie Elą?

— Vajetau, kas gi čia? — Doičmano pirštai suvirpčioja ties nuogu Elos užpakaliu, jo alsavimas sutrinka.

Aš taip pat giliau įkvepiu. Tada strykteliu su mamelės Polaroid. Čikšt!

— Psichas! — meta Doičmanas. Regis, lūpos žiodamosi suvirpa, paskui jo snapas smenga į krūtinę, — iš gėdos tikriausiai.

— Misteri Doičmanai, viskas gerai, — sakau. — Misteri Doičmanai? Mes čia ne tam, kad pridarytume bėdų. Ši panelė čia savo noru, o aš su ja, tik tiek. Suprantat?

Jis pakelia į mane savo vangias žlibes ir nuryja kelis bebalsius žodžius. Paskui grįžteli į Elą. Toji užlaužia galvą it kokia televizijos žaidimo vedėja ir, rodydama dantis, įbeda akis į Doičmaną. Dieve, ji nenormali, garbės žodis.

— Misteri Doičmanai, — kalbu aš. — Tikrai atleiskite už tokį įsiveržimą, aš nenoriu jūsų įžeisti. Bet, matote, tamsta ir aš turime tam tikrų poreikių, mudu galime padėti vienas kitam.

Doičmanas klauso, teksasietiškai atkraginęs žandikaulį.

— Matote štai šią panelę? Lažinuosi, kad neatsisakytumėte pabūti su ja vienudu. Jūsų poreikiai tikriausiai bus nepriekaištingai patenkinti.

Aš mėgdžioju agentą iš tėčio vaizdajuosčių, kuris nuolat skėsčioja rankom ir krizena, tarsi būtum bukiausias šūdausis planetoje, jeigu nesupranti, kaip viskas pigiau grybo.

— Mainais už viską mums tereikia truputėlio grynųjų. Stojamasis mokestis šiandien tebūnie trys šimtai dolerių, pavyzdžiui... Standartinė vienkartinė lengvatinė įmoka, ir aš paliksiu judu dar kuriam laikui. Aš net nebekišiu nosies čia daugiau. Beje, misteri Doičmanai, galėsite pasiimti šitą nuotrauką, ir mes daugiau nė gyvenime nebesikėsinsime į jus ir nešnipštelsim nė žodelio. Tai mes tamstai atsakingai pareiškiam, tiesa, panele?

Ela įsiremia rankomis į klubus ir išsišiepia kaip moskietininkas su iki kelių nusmauktais triusikais. Doičmanas kurį laiką spokso į grindis, paskui sugraibo nuo stalo piniginę. Ištraukia iš jos banknotus ir atkiša man netardamas nė žodžio. Šimtas šešiasdešimt dolerių. Mano širdis susileidžia.

— Sere, tai visos jūsų santaupos?! Štai šitie pinigai? — žiūriu iš viršaus į jį, susenusį ir kretantį, ir mano širdis dar labiau susileidžia. Išvynioju banknotų ritinėlį ir atskiriu viršutinę dvidešimtinę.

— Prašom, sere. Neturime noro apšvarinti jus ir taip toliau.

Aš darau nusikaltimą, kad mane kotas. Nepakeldamas akių Doičmanas paima popierėlį. Bet štai koks dalykas man ūmai baksteli į subinę: Ela sulaukia taip geidžiamo dėmesio, ir už tai jai dar sumokama; Doičmanas atsikrato savo priplėkusių pinigų ir gauna tokį dalykėlį, apie kurį tikriausiai sapnavo per visus savo pilnametystės metus; močia mano vadinamuoju darbu užsitikrina dvasios ramybę ir šiek tiek naujų įplaukų. O man paliekama išskirtinė teisė išbalansuoti tarp didžiulio melų mėšlyno ir supistos purvynės. Aš taip paniūru dėl tokių reikaliukų, kad tenoriu kuo greičiau nešdintis bybiop.

— Dabar paliksiu jus vienus, — burbteliu sukdamas link durų.

Kai pasiekiu duris, užnugary išgirstu Doičmano aimaną. Atsigręžęs matau, kaip stojasi jis ant kojų. Elos kelnaitės šauna kojomis į viršų.

— Nesustokite, — sako Lolis iš už lango. Nusisukęs nuo kameros, jis šūkteli per petį: — Leoną... Pažvelk, ką sužvejojome savo laidai!

Čiumpu Elą, kurios suknelės kraštai pusiau sugrūsti į kelnaites, ir tempiu ją į koridoriuką, pakeliui graibydamas nesugraibydamas mamelės fotoaparato. Aplenkdamas mudu į vonią nukleketuoja Doičmanas išplėstom akim ir neužsiveriančiu snapu. Kyšteliu pro duris nuotrauką.

— Sunaikinkit ją, sere, ir kad ir kas nutiktų — nesišnekėkit su tuo vyruku.

Grindlentės spyruokliuoja po kojom, kai mudu su Ela puolam pro priešakines duris, paskui — laiptais žemyn. Mus pasitinka įkypai pro prieangio žibintą čaižantys lietaus lašai, besismelkiantys kaip įaudrinti spermatozoidai. Tarp žvyro purslų tempiu Elą už kampo — ten, kur patamsyje nukišti mano daiktai. Ir — styro Lolis su kamera.

— Tpru tpru, vaikučiai, — neįsibėgėkit!

Suimu Elą už pečių ir nustumiu į šalį. Ji neria gatvės link, mosikuodama viena ranka, kita — per suknelę krapštydamasi kelnaičių užpakalį. Lolis linguoja prie mano kuprinės, užsiėmęs poziciją tarp manęs ir dviračio. Liuksiškai įtaisė savo kiaušus.

— Vaje, paskutinėm dienom darai tokią karjerą.

Tūkstančiai keiksmų sušoka mano smegeninėn, bet nė vienas jų neišslysta. Vietoj to užfiksuoju savo makaulėj klastingą Lolio žvilgsnį, palenkiu galvą ir šaunu jam į paširdžius. „Pūkšt!“ — Lolis skrenda ant dviračio, kamera lekia į orą ir pokšteli, slysteldama jo pakaušiu.

— Tu šūdo gabale!

Lolis atlupa savo nugarkaulį nuo dviračio griaučių ir vožia man į kulkšnį.

— Nori susiimti realiam pasauly, bybgraužy? — suurzgia.

Aš nustveriu kamerą ir išlupu kasetę. Tada nusitaikau į Lolį ir pilu koja, visas gyvybines jėgas sutelkęs. Sunkiai kliudau, ir Lolis su trenksmu išsitiesia skersai dviračio, pritrenktas ir apsipylęs kraujais bei žemėm.

— Tai bent, Lolitai, — sušunka už kampo vis dar nematoma Leoną. — Tavoji žvaigždė ką tik matė kryžiuotį. Negi šitaip mes ir turėsime dirbti?

Susigrabalioju savo kuprą ir audžiu į gatvę. Ela išnyra iš už kitoje kelio pusėje nusėdusio visureigio ir metasi prie mano laisvosios rankos. Ištempiu ją į sutemas, ir atkišę galvas į priekį nušutinam keliu: susiėmę už rankų, genami greitaeigių debesų.

— Lalo, — už mūsų nugarų čiauška Leoną. — Pasakyk dabar atvirai, kaip žmogus: kas tau labiau patinka — Vanesa ar Rebeka?

Mūsų širdžių yriai stumia mus tarp persikreipusių pirkelių vorų, pro laikinas, gelsvom šviesom švytuojančias verandas, stačiom upeliūkščių griovom. Siurbiam orą tarsi reaktyvinės turbinos, kol nusivarom nuo koto. Šiuo metu Lolis jau bus kelyje — naršys. Įsisiautėjęs kaip velnias. Su įstatymo sergėtojais ne per toli už nugaros. Pajauskit iki baltumo įkaitusį paradaimą.

— Pindon! — išleidžia garą Ela, kai mes pagaliau sustojam.

Klumpu ant kelių šalia jos krūmuose prie jos namų. Iš čia matyti tarp galinės Elos namų tvoros ir kaimynų lūšnelės tarpstanti alėja. Jos gale galima išlįsti stačiai į Džonsono kelią. Į Kyterynę ir už jos paslaptingoje tamsoje vilnijančią atodangą. Nustojęs gaudyti orą, išgirstu pirmuosius svirplius ir vėjyje šiugždančios žolės pulsą. Drėgmė iš Elos lūpų plakasi į mano skruostus. Atsisuku ir pro brūzgynus žvilgteliu atgal — į atokiausiai tvinkčiojančius Kroketo žiburius. Tyloje pasigirsta švelnus miesto bruzdesys, paskui — artėjanti mašina. Mane iš lėto užplūsta pamokymas, karštas kaip kirtis. Apie tai, kad man likusios septynios supistos sekundės apmesti likusio gyvenimo planą.

— EI, turiu tau patikėt šį tą svarbaus.

— Dėl manęs būk tikras, Berni.

— Mudu uždirbome šimtą keturiasdešimt dolerių. Kiekvienas po septyniasdešimt, — išsitraukiu iš kišenės grynuosius ir papašau, ieškodamas dešimties dolerių banknoto. Įbrukęs dešimtinę sau į kišenę, likusiuosius paduodu Elai.

— Ar galėtum šešiasdešimt dolerių nunešti į Bjulos gatvės septyniolika? Gali tai padaryti dėl manęs? Turėsi susirišti plaukus, persirengti ir nusėlinti tenai kaip šešėlis. Gali taip padaryti?

— Žinoma, aš galiu, — ji linkteli kaip mažas vaikas, žinot, kaip jie per daug nulenkia galvą. Paskui įsistebeilija blizgančiom akim.

— O ką tu veiksi?

— Turiu trumpam dingti.

— Aš su tavim.

— Į pragarą nebent. Mus akimirksniu susemtų.

Ji kietai sučiaupia lūpas ir spokso toliau. Garbės žodis, žvilgsnis kaip katės ar kokio galo. Džonsono kelyje suriaumoja transporteris. Aš įsitempiu, iki jis praslenka. Ela toliau spokso, ir tiek. Po kurio laiko ne per toliausiai pokšteli durys ir moteriškas balsas užspiegia:

— E-la!

Ela panarina galvą. Atrodo, mudu ką tik patyrėme tikrų tikriausią nuotykį. Su Ela Bušard ledai, atrodo, pralaužti. Aš paspaudžiu jai ranką — nesenos praeities vardan — ir pakeliu kuprinę.

— Jei sutiktum mano močią, pasakyk, kad aš apgailestauju ir kad palaikysiu ryšį. Arba ne... Geriau nepasakok jai nieko, tik įkišk pinigus pro durų apačią, okei?

Keliuosi nuo žolės, tačiau Elos delnas ant kojos mane sulaiko. Pažvelgiu iš viršaus jai į akis. Staiga viskas pasirodo sukonfigūruota priimti ryžtingus sprendimus gyvenime, sakytum valios jėga sunktųsi pro Elos poras ar dar kas. Ji prisikiša prie mano lūpų ir nemokšiškai įsodina bučinį.

— Aš tave myliu, — sušnabžda. — Venk Kyterynės tako, šį vakarą tenai įsikurs tas SPIT’as.

Ela paima mano delną ir įspraudžia į jį visus savo grynuosius – visus, išskyrus mano mamelės šešiasdešimt dolerių. Paskui strykteli ir nušvytruoja alėja it medvilninis vaiduoklis.

— E-laa!

— Einu!

Tebejaučiu jos seiles ant lūpų. Nusibraukiu jas ranka. Prieš ištirpdamas atodangos kelio pusės tamsoje, ties apšviestu Kyterynės kampu išvystu liulantį pavidalą. Nė su kuo nesupainiojamas Bario Gjurio kiaušas. Baris nesiskubina. Iš kitos pusės atšnypščia mašina. Lolio mašina. Leidžiuosi bėgt, kol jos šviesos neužliejo kelio.

3 Čia turbūt daroma aliuzija į vaikiškų knygelių serijos, pasakų forma iliustruojančios matematinius dalykus, autorę Cindy Neuschwander ir tų knygelių dailininką Wayne’ą Geehaną.

4 Nakogdočių priežiūros priemonės.

III veiksmas Nepaisant kliūčių

keturioliktas

Martirijus žėri it jonvabalių lizdas nuo Kyterynės aukštumų žvelgiant. Prie Seldome motelio galima įžiūrėti naująjį ženklą, o šalia radijo stiebo matyti „Bar-B-Chew klėties“ kampas. Prisimerkęs akimis užgriebsi gyvą miesto nugarkaulį — šimtakojiškas siurblių kojas išilgai Gjurių gatvės: pyst pyst pyst. Keliauju akimis nugarkauliu kiek galima toliau, mažiausiai iki Laisvės gatvės. Iš šios vietos viršuj mano miestas dangiškas. Tarsi Martirijaus žvaigždyne kiekvienai būtybei po žvaigždę šypsotųsi, ir daugiau nei po vieną, be to. Tik šiauriniam miesto pakrašty — juoda skylutė, kur nesimato jokio šviesulio. Ten bus mano namai.

Bangos kyla. Mano gyvybinis instinktas išblėso, kai tik išsukau iš Džonsono kelio. Dabar, trempdamas skradžiai supistą žemę Lolio vaizdajuostę, pajuntu bangų sūrymo skonį. Bangos kyla drauge su vaizdiniais mamelės, užtemdytoj virtuvėj gremžiančios vilties trupinėlius, iš kurių išpūstų pyragą. Bet visas jos grandinys — naktinis auksas viso labo. Iki verčia iš koto. Mamelė veblens: „Ką gi, jis bent jau darbą turi, ir jo gimtadienio vis dar laukiam ateinančio“. O aš pusiaukelėje į atodangą, kelyje į savo Meksiką, velniai rautų. Visam laikui greičiausiai.

Be trupučio dešimt. Greitkelį pasieksiu per porą valandų, tenai susistabdysiu mašiną, o gal pasigausiu autobusą ar ką — į San Antoną. Paskutinį kartą metu žvilgsnį į mirguliuojančią Martirijaus plynę, kurie šitiek laiko buvo mano visata. Tada šaunu kalvagūbrio pusėn, pasišiaušęs ir vienišas. Mano gynybiniai mechanizmai atsiveria kreminiam tortui. Atsimenat tą seną gerą filmiūkštį su buveine jūros pakrašty? Gausybė žmonių turėtų tai padaryti, iš rimtųjų. Niekas nekalba apie ypatingus gebėjimus, kad galėtum tai padaryti. Aš vaizduojuos, kaip aistroms nurimus atkeliauja mamelė. Perku jai suvenyrų. Atgal, galimas daiktas, ją išsiunčiu su palydove: su ja užkimštų riebalingąją Leonos šikną. Pamokymas: didelė bėda beprotiškai praskaidrina tavo planus.

Vidurnaktį pro šakas palei greitkelį sušvysčioja pirmosios automobilių šviesos. Jeigu atvirai, tai aš nė nežinau, kurioje pusėje pietūs. Mano tėtušis buvo įsitikinęs, kad skautais būna tik Slapukai, todėl supratimo neturiu, kaip nustatyti supistą pietų ašigalį. Užuot pabandęs tai padaryti, kreipiuosi mintyse į Gleną Kambelį pagalbos liuoksint, — man, pasišiaušusiam vienišiui, ne pagal metus subrendusiam. Wichita Lineman — šią dainą užsisakau, ne „Galvestoną“. Galėčiau išsikviesti ką nors audringesnio — Saniją Tvein ar dar ką, — bet tai jau pernelyg mane įelektrintų. Taip jau būna su ta audringa muzikėle: nuplukdo nuo savęs paties, o paskui pernelyg stipriai bloškia atgal į tikrovę. Tokio dalyko aš nekenčiu. Vienintelis priešnuodis — toliau tarpti depresijoj.

Prieš pirmą trečiadienio ryto valandą mėnesiena pagaliau prasisunkia pro debesis, užliedama viską šerkšnotu pilkiu. Bybėtinai gražus tas Teksasas. Jei jūsų dar čia nėra, turėtumėt pasirodyti. Maloniai prašom aplenkti Martirijų, ir viskas. Automobiliai būriais lekia keliu pro šalį, bet neatrodo, kad bent vienas rengtųsi sustoti. Noriu pasakyt, aš žinau, kad jie nesustos, jei aš atsistojęs nesusigausiu kurio, nesupraskit manęs neteisingai. Aš netikiu savo laime, ir tiek. Geriau jau palaukti autobuso, kuris laikosi nusistovėjusios sustojimo tradicijos. Įsitaisau greitkelio vingio alkūnėje, išsitraukiu iš kuprinės švarką ir, atrėmęs į pakrūmę, paverčiu jį atlošu. Sėdžiu ir laukiu, gromuliuodamas pamokymus.

Televizija nuvilia dėl to, aiškėja man, kad neapšviečia, kaip gyvenime būna iš tikrųjų. Tarkim, ar autobusai stabčioja pakelėse, rinkdami įvairaus plauko pindausius, ar tau būtina stypsoti įprastinėje autobusų stotelėje? Galybėse filmų rodoma, kaip koks pasišiaušęs vyrukas susistabdo autobusą vidury dykumos ar panašiai. Bet galbūt taip atsitinka tiktai vidury dykumos? O gal sustoja tik tuos filmus matę vairuotojai? Šitokios mintys, šmižinėjančios po mano makaulę, permeta į kitokios rūšies filmus. Pavyzdžiui, į tą su juoda demoniška mašina, kuri vykdo vendetą vienam bičui. Pajuntu vėjelyje besidraikantį savo kudašių, aplinkui draikosi pakrūmės. Vien tiktai gamta ir aš, plūduriuojantys, kai ta demoniškoji mašina vykdo vendetą.

Į odą įsimetęs drebulys išbudina mane. Šešta valanda ryto stojusi. Išgirdęs atūžiantį autobusą, iškeliu šalikelėj kuprinę. Spinduliuodamas prašmatnumu ir komfortu, tarpmiestinis autobusas laužia posūkį. Sumosikuoju rankom taip, lyg būčiau ką tik iš scenos, kur mirk atsikelk man reikia iškeliauti. Uniformuotas vairuotojas pasilenkęs patyrinėja mane šoniniame veidrodyje autobusui praskriejus pro šalį. Tada — pschšššš! — krypteli šonan ir sustoja už dviejų šimtų jardų. Lekiu link užpakalinių šviesų.

Durys pūkšteldamos prasiveria.

— Bėda nutiko? — klausia vairuotojas.

— Man reikia į San Antonijų.

— Martirijus vos už kelių mylių, tau tenai kiti suteiktų paslaugas. Suprask, aš negaliu sustot, kur įsigeidęs.

— Aha, bet... aš išlindau šioje vietoje ir...

— TU išlindai šioje vietoje?! — vairuotojas apsižvalgo. — Tam reikalui, taip sakant, numatytos stotelės, negali susistabdyt autobuso bala žino kur.

Aš įsmeigiu į jį šunelio akis, ir pagaliau jis sako:

— Turėsiu išmušti visą bilieto kainą. Taip sakant, nuo Ostino — trylika penkiasdešimt.

Keberiojuos vidun nė nesižvalgydamas, kur sėdi kaubojinė mergaitė ir ar apskritai sėdi. Nuryju suglamžytų drobių ir jose išsiklaipiusių keliauninkų su traiškanų skeveldrom aurą ir svyruoju į tuščią galinę eilę. Pajudėjus sučiaudi adrenalino liaukos, taip ir laukiant, kada čia pasirodys Lolis, Elos motušė ar dar koks mėšlas. Nenoriu net spėlioti kas, nes Likimas visuomet įsiklauso į tavo pamąstymus, o paskui sukala juos į tavo neraliuotą šikną.

— Drrrrrr! — autobusas įvažiuoja į plentą, ir po sunkiai nusakomų mylių aš vis dar laikausi pakibęs virš snūdulio adatų, mano pilkoji ląsteliena nelyg susikristalizavusi košė. Netrukus kertame pūdinio lauką ar kokį galą, — iš tepinėlio kvapsnių serijos, kurių tavo šeimyna toje pačioje mašinoje dedasi neužuodžianti, — kuris išplukdo į mano sąmonę Teilorę Figuerą. Neklauskite kodėl. Aš pajuntu ją paplentės lauke. Ji visom keturiom pakrūmėje remiasi į žemę, prisidengusi tik melsvom dirbtinio pluošto kelnaitėm, kurios, stipriai įsirėžusios į jos tarpšlaunio trikampį, sproginėja aitra.

Aš irgi tenai. Mes saugūs ir ramūs, laikas priklauso mums. Šniukštinėju nosimi jos aptaisą, žymiu lipnios svidžios šlaunies linki ligi trumpikių krašto, kur kvapas, paaštrėjęs it dumbliarūgštis šokoladas, nudilgina ir nutrenkia mane nuo Teilorės išeinamosios. Aš pernelyg toli atšoku savo regėjime. Tuo metu susivokiu, kad esame šiknavaisių lauke, ir staiga suglumstu: Teilorės kvapsnį ar tik aptvarą aš užuodžiu? Ropoju atgal prie Teilorės plyšio, bet jo kraštai pranykę. Užgintas aromatas prasiskverbia į šutra ir skutimosi losjonu tvoskiantį autobusą. Pakirstu patrakusiai springdamas oru. Teilorė dingusi. Bergždžios tolumos vyniojasi už lango.

Atsisėdu tiesiai, vildamasis įmulkinti save į normalybę. Bet bangos pradeda ristis, baisingos šiurpulio bangos, sukeltos šios nepakartojamos vizijos. Dabar mane apsupa ryškūs Jėzaus vaizdai. Jėzus į mane nežiūri. Žvelgia į tolį ir kišasi į burną vamzdį, tikrindamas jo karštumą. Aplinkui — akių baltymais it gėlytėmis dekoruota mokyklos sporto aikštelė, trūkčiojančios ir rimstančios, mirties gesinamos akys. Pūf! Kosuliu ir gargaliavimu užlūžtantis alsavimas, beviltiškai krešančio kraujo, paskutinių gyvybinių žinių šnipštesys, kurio nieks nesupranta. Mokytojas Naklzas taip pat šičia, išgražintas jaunųjų kraujo burbuliukais. Prisiminimai grįžta. Iš gailesčio kritusiesiems prapliumpu nesutramdytom ašarom: gailėdamas Makso Lečiugos, Lorės Doner — visų iki vieno, ir aš suprantu, kad esu supistas iki kelionės pabaigos, supistas galbūt iki gyvenimo galo, supistas ir per savo pimpalo akutę pritvotas prie paties didžiausio kryžiaus. Kaip jie galėjo pagalvoti, kad aš tai padariau? Aš iškabintas kartu su atstumtuoju, išvarytas iš būrio, tokios tokelės. Dabar aš jo vietoje, dabar viskas, ką neįprasto aš kadaise esu pasakęs ar padaręs, įgavo nuodėmingumo atspalvį. Pirmą kartą aš jį suprantu.

— Viskas gerai? — klausia sėdynių tarpueiliu besiartinanti garbingo amžiaus ponia. Matyt, žiopčiojau kaip žuvis ar koks galas. Moteris priglaudžia prie veido delną, kurį pasitinku kaip Dievo ranką.

— Viskas bus gerai, — suvapalioju pro seilių uždangą. Ponia atitraukia ranką, tačiau veidas be mano komandos nuseka paskui delną, trokšdamas dar vieno palytėjimo.

— Man neapsakomai gaila, kad tave ištiko nelaimė. Aš būsiu visai čia pat — jei norėtum pasišnekučiuot. Būsiu visai čia pat, — ji pasuka atgal į savo sėdimą vietą.

Dangaus angelas ta senoji ponia, bet aš nejaučiu nieko kito, tik širdgėlą ir tamsą, skaistyklos tamsą. Paslėpęs veidą delnuose, sėdžiu tirtėdamas iš sielvarto, viltingai melsdamas, kad mano galvą apleistų mintys. Neilgai trukus — prisiekiu savo tėčio kapu! — autobuse suskamba muzika. Iš pradžių — tik paruošiamasis smuiko šmirkštelėjimas.

Priplauksiu aš, su burėm...

Į San Antoną įriedame jau išaušus, bet dar ankstoka kur nors skubėti. Aš išbadėjęs kaip palaidas šuo. Akyse tebegrikši druska. Iki aštuntos prasitrynęs palei stoties tualetus, kėblinu prie telefonų skambinti Teilorės Figueros gimdytojams. Jaučiuosi mažų mažiausiai išsunktas, nustojęs gyvybinių syvų. Minčių tėkmė tokia: jeigu gaučiau Teilorės telefoną ir įkelčiau koją į savo svajonę, mane tai gerokai įkrautų, galbūt net tiek, kad paskambinčiau namo ir nušviesčiau padėtį. Jei Teilorės numerio negaučiau, man tiek mažai ką beliktų prarasti, kad bet kuriuo atveju skambinčiau namo, nes man bus nusispjaut: įkrautas aš ar ne.

Renku numerį. Tuo metu kyla mintis, kad galbūt mano močia pernakt tapo geriausia Figuerų draugele ir dabar pas juos geria kavą arba, tikėtiniau, dejuoja. Žinot, kaip tame Martirijuj. Kliedesiai, nes motušė nė gyvenime nėra buvusi pas Figueras. Bet žinot, kaip tame Martirijuj. Numeris kviečia.

— Persikai, — sako Teilorės mamelė žemu oriu balsu.

— Misis Figuera? Čia Teilorės draugas... Aš pamečiau jos numerį ir norėčiau sužinoti, kaip galėčiau su ja susisiekti.

— Kas kalba?

— Ė... Tiesiog senas mokyklos bičiulis, na, iš mokyklos.

— Taip, bet kas toks?

— Ak, čia... Denis Neiloras, dovanokit.

Pindon, kaip nepataikau. Misis Figueros balsas kaipmat atitirpsta ir suintymėja.

— O, sveikutis, Deni, nepažinau tavęs visai. Kaip gyvenimėlis universitete?

— Ak, puikiai puikiai, tiesą sakant, man tikrai patinka.

— Čia kurią dieną Tikrojo gyvenimo mugėje mačiau tavo mamą, sako, parvyksti į pūstųjų suknelių iškylą.

— Ak, žinoma — juk pažįstate mane, — prakaitas srūva mano supistą kupra, daiktai akyse pradeda blizgėti, lyg keturiasdešimt puodelių kavos susivertus.

— Valio! — paskelbia jinai. — Rytoj komiteto susirinkime sutiksiu tavo mamą, pranešiu jai, kad skambinai ir kad tau puikiai einas.

— O, nuostabu, labai ačiū.

— Ir aš tikrai žinau, kad Tei apsidžiaugs, sulaukusi iš tavęs žinių... Nepabėk, padiktuosiu jos numerį.

Kas čia dabar, bybiai rautų? „Tikrai žinau, kad Tei apsidžiaugs“? Nelauktas manojo peilio suktelėjimas. Nieko naujo, kad tas prietranka Neiloras kiša pagalį į mano reikalus. Per visus mokyklinius metus varinėjo vieną ir tą patį juokelį. Taip ir noris dabar užvažiuoti: „Jooo, pranešiu jai apie savo genitalijų vėžį“ ar kaip nors panašiai. Supistas Neiloras, brol.

— Štai jis, Deni. Teilorė tebesimoko Hiustono TU — žinau, per pietus jai pasimatymas, tad jei ne tučtuojau, tai paskui ją pasigausi.

Apsidrausdamas nuo amnezijos, numerį užsirašau „T“ ir „F“ raidžių skyriuose, be to, dar ir ant užrašų knygelės viršelio.

— Dėkoju, misis Figuera. Tuomet laimingai jums, ir perduokit linkėjimų mamai.

— Žinoma, Deni. Susimatysime iškyloje.

Pakabinu ragelį dėl viso šio reikalo kretinizmo kretančia galva. Taip ir matau iškyloje besiskeryčiojantį Denį: „Užsipiskit, koks skambutis?!“ Arba, tarkim, visi sužino, kad Neiloras prieš savaitę pakratė kojas per nelaimingą atsitikimą grupiniuose šokiuose. Kitaip sakant, šiame mieste turėtų būt didžiai trenktų banditų, — tikrai sunkių ligonių ir taip toliau, bet aš galėčiau kirsti, kad jie nė karto gyvenime nebuvo įklimpę į tokį absurdišką mėšlą. Lažinuos, kad Adulto Hitlerėlio — nepamainomo pašlemėko — niekas niekados neieškojo iškyloje, nes skambino pasivadinęs Deniu Pipeliu Neiloru.

Gavęs Teilorės numerį, atrodau kaip įsivaręs Dėmesio Defikito Sindromą ar kokį ten galą, kai sustingsti vietoj kaip įbestas arba griebiesi pantomimos ir taip toliau. Susigalvoju miną savo sutrikimui užmaskuoti — susiraukiu, lyg skaičiuodamas iracionalųjį pi vienos aštuoniamilijardosios tikslumu. Su savo naująja išraiška varau iš galvos visas mintis, kurios parūpintų man nevispročio fizionomiją. Pavyzdžiui, mintį, kad mano močia netrukus prasikrapštys akis. Galimas daiktas, jai jau atkurtas supistas širdies ritmas ar koks ten kotas, kai medicinos seserys rėkia: „Paruošta!“ Svyruoju link stoties durų, kur rodomas autobusų grafikas. Autobusai į Hiustoną kursuoja reguliariai, o tai reiškia, kad paskambinti mamelei turiu marias laiko. O iš Hiustono autobusai tolygiais tarpais važinėja į Meksikos pasienyje esančius Braunsvilį ir Makaleną. Mane suima pagunda nupirkti du bilietus iki sienos ir vieną tiesiog padovanoti Teilorei, kaip vestuvinį žiedą ar kokį galą. Bet mano smegenėlės varo: ne, kol kas nepirk nė vieno. Atvėsk minutėlei. Tada atminty iškyla visos nenuginčijamos tiesos, kaip antai: „Laimi tas, kuris rizikuoja“ ir taip toliau. Girdi, jeigu jau neperku bilieto, vadinasi, man nepavyks jos išsivežti. Galiausiai sustingstu supistam tarpdury ir skaičiuoju pi iš naujo.

Sakykim, du vyrukai nori tučtuojau nusitempti Teilorę Figuerą į Meksiką. Vienas jai atneša rožių ir, pasakęs“ kad rengiasi į Meksiką, klausia, ar ji vyks drauge. Kitas bičas pasirodo su kvorta tekilos, žolės suktine ir dviem bilietais iki sienos. Bilietų Teilorei iš karto nerodo, bet sako: „Mano valandos suskaičiuotos — padėk numaldyti sielvartą“. Per tris minutes ją pripumpuoja iki graibymo žemės, išsiurbia iš burnos tonziles, paskui traukia iš kišenės bilietus ir sako: „Po dešimties minučių prisistatę farai susems tave kaip bendrininkę — metas nešt kudašių“. Su kuriuo ji eitų? Patys žinot supistą atsakymą, nereikia nė sakyti. Ir leiskit pridurti, kad ne visai viską lemia tai, jog vienas iš jų — gerulis, o kitas — dumbliagrybis. Pasirinkimą lemia tai, kad vienas iš jųdviejų žinojo, jog Teilorė pasirašys. Mes — amerikiečiai — žinome, kad tiesa yra tokia. Juk tai mes išradome supistą pozityvumą, dėl Dievo meilės! Bet tarp visų tų knygų ir vaizdajuosčių, be tos visutėlės pozityvumo industrijos, — ką ir kalbėti apie gražbylystę, pardavimo didinimą ir panašų šūdą, — yra dar viena, nuo jos nepriklausanti industrija. Kitaip sakant, industrija, kurioj viskas pasibaigia žinojimu, kad ši diena yra tokia diena, kurią tau kas nors nutiks, niekad niekur neužsimins, kaip tai, po galais, iš tikrųjų įvyks. Pozityvus mąstymas, mano galva, ledų neišjudina nė truputėlio. Apskritus metus mąsčiau pozityviai ir, po galais, pažvelkit į mane dabar. Mano močia įsitikinusi, kad naujas šaldytuvas išdygs ant jos durų slenksčio, tačiau to šūdo kol kas nė kvapo.

Šlubčioju atgal prie telefonų. Aš nesu tikras, kad Teilorė pasirašys. Jei iš tikro visai atvirai, tai nuojauta, atrodo, kužda, kad ji nevažiuos. Per pietus jai pasimatymas, ir ji gyvena savą gyvenimą, kurį užpildo saule kvepianti oda ir tinklinės kelnaitės. Tuo tarpu aš murkdausi supistai šiurpulingoje tikrovėje: nepageidautinoje, tvoskiančioje eskalatorių varikliais ir skysčiais, dūzgiančioje ir pypčiojančioje — tokioje, kuri nuželėja tavąjį spindesį. Svajonės tobulos, velniai rautų, o tikrovė visados tave nubuksyruoja kitu keliu. Jei mudviejų gyvenimai trinsis vienas į kitą tik tiek laiko, per kiek pasakoma „laba diena“, tai automatiškai nereiškia, kad kibirkštys bus įskeltos. Daugiausia, ko turbūt gali tikėtis, — kad jos pirmaklasišką nėriniuotą gyvenimą išteplios šlykštus snarglys. To pakanka, kad užsigaikčiotum. Ypač dėl to, kad tokiai atomazgai dabar aš nenusiteikęs. Štai tau pamokymas, senas drauguži: perpratęs tikrąją padėtį, užsitrauki sau prakeiksmą, nes jau nebegali veikti su bukaprotiškai užtikrintu užsispyrimu.

Ant galų pagalės aš pasiunčiu save į gerą vietą. Išjungiu savo filosofavimo paskirties aparatą ir išsitraukiu iš kišenės ketvirčio dolerio monetą. Metu. Nukrinta galva į apačią, o tai reiškia, kad nieko nelaukdamas skambinu į Hiustoną. Nukeliu ragą ir sukalu Teilorės numerį.

penkioliktas

— Alio? — balsas nelyg elastinėse kelnaitėse liulanti šikna.

— Teilore labas... Čia Vernas.

— Pabūk, aš pakviesiu ją, — sako mergiotė. — Tei! Teilore, — Vernas skambina.

— Kas? — kvykteli balsas atokiau.

Paskui pasigirsta kikenimas. Bliamba, šito negaliu pakęst. Myžčiojimų kaimynystėje tavo šansai su mergina gerokai krinta. Pamokymas: nė už ką nebandykite sukti reikalo su keliom merginom iš karto.

Galų gale ji atbarška prie telefono.

— Teila.

— Ė... Labas, čia Vernas.

— Vernas?

— Vernas Litlis... Pameni mane?

— Vernas Litlis? Oje, kaip čia pasakius... — jai kalbant, girdžiu, kad anai mergšei nebetoli iki tylios isterijos.

— Turėjai matyti mane per žinias: Vernonas Gregoris Litlis, iš Martirijaus?

— Kaip čia pasakius, aš tikrai apgailestauju: girdėjau apie žudynes ir visa kita, bet paprastai aš, taip sakant, žiūriu kabelinę, supranti?

— „Analinių įsibrovėlių kanalą“, — spygteli ta antroji.

— Atsipisk, Krise, Dieve mano.

— Ė... Na, aš — tas vyrukas išsitaršiusiais gaurais, stovėjau lauke per baigiamųjų klasių vakarėlį... Aš saugojau tavo daikčiukus...

— Ei, Vernai! Aš atsiprašau. Tą vakarą tu manimi, taip sakant, pasirūpinai, vaikine, aš persistengiau gal, ar kas?

— Po paraliais, nieko rimto, — sakau. Girdžiu, kaip Teilorė spiria iš kambario tą kitą merginą. Pauzė kikenimams.

— Ką gi, man iš tikrųjų galėjo, taip sakant, nutikti kas tiktai nori, žinai?

Aš apsilaižau lūpas, įsivaizduodamas kai ką, kas jai galėjo nutikti.

— Tai iš kur išpešei mano numerį? — klausia.

— Ilga istorija... Reikalas toks, kad aš atsibeldžiu į Hiustoną, pagalvojau, gal galėtume įkalti kavos ar panašiai.

— Oje, Vernai, aš, matai... Tai bent, supranti, gal kitą kartą?

— O kaip, tarkim, pietų metas ar dar kas?

— Supranti, atvažiuoja mano pusseserė, ir tai tiesiog, na, kaip čia pasakius, mergaitiški reikalai, supranti? Bet vis tiek labai smagu, kad paskambinai...

Tokiais štai žodžiais ji raukia reikalą, lyg niekur nieko. Stoja nejauki tyla, Teilorei laukiant, kada ir aš atitinkamai pabaigsiu. Panikos adata verčia griebtis aferos.

— Teilore, paklausyk... Aš ką tik išnešiau kailį iš kaliūzės, mane gaudo. Prieš išnykdamas, norėjau tau šį tą papasakot, supranti?

— O tu šūde, Dieve, o... kas nutiko?

— Tiesą sakant, negaliu kalbėti telefonu.

— Dieve, bet tu atrodei toks, kaip čia pasakius... geras!.. Žinai, toks ramus vyrukas.

— Gal ir ne toks ramutis, kaip išeina. Šiuo metu jau aš nebe toks velnioniškai ramus.

— Dieve, bet tau tik, rodos... keturiolika, ne?

— Iš tikrųjų tai dabar septyniolika, ė, šiom dienom sueis. Tai va, atrodo, aš pratrukau dėl neteisybės ir taip toliau.

— O Dieve mano!

Stoviu prie telefonų, šaudau akimis po stotį ir laukiu, kada jaukas bus nurytas. Laukiu per visą pasaulio istoriją sukauptos ir patikrintos išminties vardu, kuri byloja, kad merginos neįstengia atsispirti blogiukams. Jūs tai žinot, aš žinau. Visi tai žino, net jei ir nebeleidžiama sakyti šito garsiai.

— Vernai, galbūt aš galėčiau, na, kaip čia pasakius... supranti? Turiu minty, Dievulėliau. Tu žinai, kur Hiustone „Galerija“?

— Ne per labiausiai.

— Matai, apie antrą valandą aš turiu būti „Viktorijos paslaptyje“... Galėčiau tave, na, pasigauti šalia jos — Vesthaimeryje ar kur.

— “ Viktorijos paslaptis“? — pliaukšteliu liežuviu.

— Žinau, man taip nepatogu, — sukikena Teilorė. — Aš turiu apsipirkti, kaip čia pasakius, apatinių parduotuvėje, negaliu patikėti, kad aš ką tik tave pakviečiau.

— Būsiu su tamsiais akiniais.

— Kaip nori, — juokiasi ji. — Tu, taip sakant... su mašina?

— Pasiimsiu taksį.

— Kaip nori. Klausyk, ten, priešais „Galeriją“, yra toks pripučiamas aštuonkojis, lyg ir reklaminis ar koks. Maždaug penkiolika po pirmos aš pasidairysiu tavęs tenai.

Matote, kokios tokelės? Iš pradžių aš — dėmė ant Teilorės ragelio mikrofono, ir ji tenori pabaigti pokalbį. Bet tik pažvelkit, kas nutinka, kai aš patenku į bėdą. Jaučiat nerealią bėdos jėgą?! Bėda, bliamba, veža!

Autobusas iki Hiustono kainuoja dvidešimt du baksus. Aš išbadėjęs, tačiau man likę vos keturiasdešimt keturi doleriai penkiasdešimt. Abiem nusigauti iki Meksikos kainuos dar daugiau. Kai autobusas prieš pat pirmą sustoja Hiustone, traukiu prie telefonų ir geltonojoje knygoje perverčiu „Grynųjų“ puslapius. Laikas paleist savo muziką. Mylių mylias veža taksis — iki lombardo, kuriame man pasiūlo dvidešimt penkis žaliuosius už dviejų šimtų vertės grotuvą, dėl ko aš neprieštarauju, nes taksometras kliksi ir jau yra prisukęs dešimt baksų, kuriuos turėjau pakloti iš karto, vos tik vairuotojas sužinojo, kad važiuojame į supistą lombardą. Be to, gaunu po dvidešimt penkis centus už savo diskus. Kai prunkšteliu, lombardininkas įsiunta. Išties tikra šiknasiurbė tas lombardininkas, kaip sakoma šiose vietose.

Po to įmantriais greitkeliais, lenkdamas didžiulius veidrodinius pastatus, taksis dangina mane į „Galeriją“. Laikausi nefantazavęs, kuo Teilorė vilkės ar kaip kvepės. Geriau nesusitelkti į tokius dalykus, kurie gali sušikti nuotaiką, jeigu suklysi. Susikoncentruočiau į anuos Teilorės šortus, o paskui sutinku ją su džinsais ar kokiu galu, ir mano burės subliūkštų.

Blaškau mintis, stebėdamas vairuotoją. Šoferis profesionalas, kurio torsas ir šikna tiesiog suaugę su sėdyne. Jis visai nieko, atrodo, toks didelis ir ūsuotas, šypsosi nedirbtinai. Primena Brajaną Denehį iš senųjų filmų, na, tų su ateivių kiaušiniais baseine. Mokykloje daugelis mūsų troško matyti Brajaną Denehį savo tėčiu, lygiai taip pat geidėme, kad Barbara Buš būtų mūsų močiutė. Ne tokia kaip mano snargliuotoji babūnė. Mano tėtušis dar buvo gyvas, kai žiūrėjau tuos filmus, ir aš jausdavaus kaip ir išduodąs jį, norėdamas turėti tėtį Brajaną Denehį. Gal vienas kitas šios negatyvios energijos procentas prisidėjo prie jo mirties? Kas žino.

Taksis įsuka į Vesthaimerį, kuris kaip keturios Gjurių gatvės kartu sudėjus. Bandau išvengt minčių apie kraujospūdį, bet tas vis tiek pakyla. Nuo šito, beje, nėra vaistų, bybiai rautų. Filmuose pulsas padažnėja, kai to užsimanai, o čia jis elgiasi kaip nori. Neraliuotasis pulsas yra galas tavo kietumui. Kelis sykius giliai įkvepiu, kai baisingas pasažas atsiveria mūsų pašonėje: milžiniškas išsipūtęs aštuonkojis siūbuoja ant kažkokių lynų palei šaligatvį. Sutelkiu balse savo vyriškumą.

— Va čia, prie aštuonkojo, — sakau vairuotojui.

Šalikelėje dunkso jaunos moters siluetas. Susikūprinu, vildamasis, kad manęs ji dar nepastebėjo. Nekenčiu, kai pasitinkamas žmogus pamato tave dar prieš dvidešimt supistų mylių ir nieko neveikdamas spokso į tave. Tada apima jausmas, kad per aukštai keli kojas ar pečiai pernelyg mataruojasi ir visa kita. Sustingdai tokią pat debilišką šypseną.

Teilorė Figuera. Trumpa chaki suknute. Kojos ir rankos karštai ir nerūpestingai plakasi po rusvais tviskančiais plaukais. Pamačius taksį, jos antakiai nušvinta. Mano sumauti viduriai apsiverčia.

— Septyni aštuoniasdešimt, — praneša vairuotojas.

Vos tik prasivėrus durelėms, mane nokautuoja užtikrintas Teilorės kvapas, bet taksio sėdynė tokia nuzulinta ir žemutėlė, kad keberiojuosi lauk lyg Everestą šturmuodamas. Teilorės šypsena sustingsta, kol aš pro dešinę neraliuotojo taksio pusę tempiu savo mantą. Tada ant žemės krinta piniginė. Kol sukrapštytą banknotą paduodu vairuotojui, Teilorė susineria rankas.

— Septyni aštuoniasdešimt, — pakartoja taksistas, — o čia — tik penki doleriai.

Iškiša banknotą pro langą kaip šūdo gabalą.

Prakaito lašeliai išmuša mano kaktą. Grabaliojuosi po kišenę smulkiųjų, bet kišenė tokia siaura, kad vargiai plaštaką teįstengiu sugrūsti. Van Damas verčiau jau ranką nusitrauktų, nei šitaip susimautų, supistus šoferio veizolus išmaltų. Galiausiai duodu tam vyrukui dešimtinę iš savo piniginės.

— Grąžą pasilaikyk, — burbteliu atsainiai. Teilorė prisilenkia pakštelti į skruostą, bet vėl pusiaukelėj sustoja. Tas prakeiktas vairuotojas pamojuoja pro langą banknotu.

— Nepamiršk penkinės.

— Aš pasakiau: grąžą pasilaikyk.

— Rimtai? Dėkui, labai dėkui...

Bybienė. Teilorė dabar sumyšta. Aš sumyštu ir, bybiai rautų, esu pusiau bankrutavęs, ir, be kita ko, Teilorė dar bučinį atšaukia. Vis dėlto aš pagaunu jos sodresnio aromato pliūpsnį, užkabinantį tikros moters kabliuku — kur kas įmantresnių, turbūt šilkinių, nepriekaištingai sukirptų, nėriniuotų kelnaičių prasme. Galbūt žydrų pustonių, o gal kūno spalvos. Ji verčia mane iš koto.

— Sveikutis, — sako, vesdamasi mane pro aštuonkojį. — TU banką apiplėšei, ar ką?

— Aha — matai šitą kuprinę?

Dabar atrodau kaip eilinis nusidrožęs smegmagalvis pilką Hiustono dieniūkštę. Prakaitas varva nuo nosies. Teilorė pažvelgia į mane. Jos tamsiai rudos akys susiaurėja.

— Viskas gerai?

— Atrodo.

Mano balso skambesys byloja apie nuslopusį geismą padaryti įspūdį, bet sykiu su naująja depresija nutinka stebėtinas dalykas. Gyvenimiškas dalykas. Mano galva, tarp mūsų užsimezga lyg ir nesumeluotas ryšys, panašiai kaip filme ar ką. Teilorė ką tik matė, kaip aš pasielgiau it asilų asilas, ir ji žino, kad aš tai žinau. Ir tai sakytum ją šiek tiek atpalaiduoja, ir aš drauge su ja atsipalaiduoju. Tarsi arklys, liovęsis skaičiuoti scenoje. Visai atsitiktinai šis įvykis, spėju, be pagražinimų parodo mane kaip uždulkintą, pragariškai nustekentą šunį. Teilorė be žodžių vedasi mane į pasažą, paisydama mane ištikusios bėdos rašaluoto verpeto ir kitų žmonių ašarų, skandinančių mano sielą.

— Na, tai kas nutiko, padykęs berniūkšti? — kimba į mane ant eskalatoriaus.

— Šūdas, nežinau, nuo kurio galo pradėti.

— Aš tau padėsiu, — ji įbruka savo sausą rankutę tarp drėgnų mano pirštų pagalvėlių ir nulaviruoja mane per minią. — Paieškosim mano pusseserės, o paskui gal paragausime sulčių, kur nuošaliau įsitaisę.

Sulčių. Nuošaliau paragausime sulčių. Kas per moteris! Seku akimis jos nulietus, čia kairėj, čia dešinėj, čia kairėj suknutės medžiagą įtempiančius pusrutulėlius be kelnaičių kraštų, bent plika akimi jų nesimato. Aš taip bybėtinai įsimylėjęs Teilorę, kad nė jos kelnaičių negaliu įsivaizduoti.

Pasiekiame apatinių krautuvę, kur prie įėjimo iškabinti visi tie kietieji, švytintys drabužėliai. Atvirai sakant, nesu labai pametęs galvos dėl šių burleskinių dalykėlių. Man užtenka paprastučio medvilninio bikinio — tokio, kokį mergina vilki, nesitikėdama, kad užvesi kalbą apie jį. Nužvelgiu bobeles parduotuvėje. Kaip dieną aišku, — užsipisk, jos tik ir meldžia, kad užvestum kalbą apie bikinius.

— Mano pusseserės nesimato, — kalba Teilorė, tiesdama kaklą virš eksponatų. — Nieko naujo. Nori eit pasikalbėt? Jeigu ne, aš suprasiu...

— Žinoma, bet tau reikės saugoti ganėtinai dideles paslaptis. Aš suprasiu, jeigu tu nesugebėsi.

Mergiotės tiesiog dievina paslaptis.

— Kaip sau nori, — ji suraukia nosytę. — Man nebūtina žinoti, kaip čia pasakius, kur paslėpti kūnai ir visa kita.

Teilorė blyksteli dantimis ir nusiveda per vestibiulį į pažiūrėti prašmatnią kavinę.

— Po galais, nėra jokių lavonų, — nuraminu ją.

Kai Teilorė prispaudžia uodegą ant baro kėdės, aš pastebiu, kad nėra jau ji tokia totaliai nulieta: keli jos dantys kreivi, be to, po makiažu galima susekti šviežią spuogelį. Išskystu kaip tamponas nosinaitėj. Kad mane galas, kokia ji tikroviška, kokia pasiekiama.

— Na, tai... Tu kaltas? — klausia ji.

— Ne-a, nemanau.

— Tai, kaip čia pasakius, apiplėšimas ar kas panašaus?

— Žmogžudystė.

— Oi! — jos veidas surunka, lyg į vėmalus būtų įstojusi. — Nemanai, kad geriau būtų, na, pasilikt ir išsiaiškint ligi galo?

— Ne-a, pagal tai, kaip viskas klostos, turiu dingti kuriam laikui.

Teilorės antakiai iš užuojautos net trakšteli. Tirpdamas jos sirupe pradedu suvokti, jog būtina sukti į šalį nuo dumblynės ir imti statyti žavesių trampliną, kad ją suviliočiau. Pavyzdžiui, užsakyti tekilos ar įsisiurbti į lūpas.

— Tei, — susiraukiu aš, — tai gali būti netikėta, bet... Turiu tavęs kai ko labai svarbaus paklausti.

Jos veidas suakmenėja, taip atsitinka, kai užuodi eilinę šūdo porciją. Blogas ėjimas, kaipmat suprantu.

— Pinigai? — klausia ji. — Na, jei tau reikia paskolos...

Išdygsta padavėjas.

— Ko galėčiau jums atnešti?

Akimirką mudviejų su Teilore akys išsiskiria.

— Išgersiu gvajavos likvados, — užsisako ji.

— Ė... Atneškite porą, — sakau aš.

Pilk šiknon savo tekilą. Padavėjui pasišalinus, pabandau iš kito galo.

— Velniai rautų, Tei, iš tikrųjų aš čia taip egoistiškai elgiuosi... Net nepaklausiau, kaip tau sekasi...

Ji pliaukšteli man per rankas.

— Tu varai mane iš proto, na, Dieve mano. Gyvenu čionai, ir tiek, baigiu pabaigt visus reikalus, mėginau įsitrinti į televiziją, bet vaidmens kol kas negavau... Tiesiog, na, didelio čia daikto, supranti?

Šypsausi ir tarpstu šilumos akimirkoje, prieš imdamasis romantinio nuotykio tramplino. Tuo metu Teilorė kresteli plaukus atgal ir nuleidžia blakstienas.

— Ir dar aš susitikinėju su tokiu daktaru, gali patikėti? Jis, aišku, vyresnis, bet aš jį, kaip čia pasakius, be gaaalo įsimylėjusi... Iki dėl jo šiandien aš parduotuvėje: jis ir mano pusseserės naujasis draugas — pasiutę kelnaitsekiai.

Teilorės balsas ima sklisti iki manęs ilgu aidinčiu tuneliu, patys žinot, kaip būna. Paskui pro mano lūpas išsprūsta mamelės balsas.

— Ėhėhei... Tai bent!

— Dieve, negaliu patikėt, kad aš tau tai papasakojau! Na, šiaip ar taip, tas daktaras turi korvetę, originalią Stingray, bet nesvarbu, ir lapkritį mano gimtadienio proga mudu ruošiamės į Koloradą...

— Ėhėhei, tai bent.

O-toks-minkštas-ir-švelnus-jūsų-odai Likimas dabar man daro galą, klykiant dėl kiekvieno jos esybės pikselio, ir su kiekvienu jos šypsenos viražu, su kiekvienu mano viziją ir jos mintis skiriančio nuotolio patvirtinimu, bybiai rautų, aš mirštu, žinodamas, kad tai tik infekcinis gemalas tūkstančiams niekingų mirčių.

Paskui Teilorė pakyla nuo kėdės ir sumojuoja vestibiulio pusėn.

— Ei, štai ir mano pusseserė — Leoną! Lone! — sušunka ji. — Čionai!

Jėzau, bybėju! Leoną Dant iš gimtųjų vietų. Nežinau, ar Lolis su ja. Užsipisimas! Sprigteliu nuo kėdės ir pasičiumpu kuprinę. Leoną staiposi prie apatinių parduotuvės, kol kas akių dar neįdūrė.

— Kas gi dabar? — nustemba Teilorė.

— Turiu lėkt.

— Bet... ką tu norėjai man pasakyt?

— Prašau prašau prašau: nė žodelio apie mane Leonai.

— Tu pažįsti Leoną?

— Aha — prašau.

Neša mane Nike į vestibiulį.

— Vernai! — sušunka Teilorė, man neriant į žmonių jūrą. Metu žvilgsnį per petį ir amžių amžiams užfiksuoju jos portretą: ji kaip apleistas katinėlis, lūpos pravertos, antakiai susitaršę.

— Pasisaugok! — kruta lūpos be garso. — Skambink!

Tyžtu besigrauždamas Greyhound autobuso į Makaleną gale, vėžine šviesa švitinamas po susiraičiusia lavinio dangaus lempa, nieko nesakančių vardų kevalu, lervų ir kirmgraužų priedanga. Vernonas Pragaransiųstas Litlis. Ir tamstos atspėjote: mamelei aš nė neskambinau. Aš net neėdžiau kiaurą dieną. Viskas, ką nuveikiau — tvojau save prie kryžiaus.

Pirmasis mano smegenų ekranas be paliovos transliuoja karštus Teilorės kadrus stambiu planu. Aš stengiuosi nežiūrėti, stengiuosi likti fojė ir jų išvengti. Bet iš pieno plaukę pusrutuliai vis sukasi ir sukasi čia pat panosėje. Antrajame ekrane rodoma kita visų laikų klasika — „Mamelė, arba Brangioji, aš padariau šeimyną per šikną“. Pastarojo taip pat bandau nežiūrėti. Stebiu lange tik savo bukasnukio antrininko ekspoziciją su begalybėn tįstančiom perspektyvom fone. Išbrinkusios, užtamsintos tolumos, nelyginant pūkuoti kiaušiniai ant minkšto džiūvėsio. Elektros vielos ir stulpai it penklinių lapai žymi praeitį, tačiau melodijos iki užsipisimo šūdinos.

Galutinai dienos scenarijų sukala vinis, kurios nesitikiu, nes pamirštu — prie Teilorės prisikabina daina. Tik pagalvojus, kad jau esi nusmauktas per visą prigimtinės teisės dydį, visą laiką iškyla kas nors pamiršta. Nuo šios vietos aš perkandęs sistemą. Širdies gilumoje visi nutuokia, kad jokių prošvaisčių ištrinti kartą įsidiegusias Likimo gaidas. Jos kaip supistą pūslelinė. Vienintelis būdas atsikratyti — susitaikyti su daina ir dieną naktį jos klausytis, iki ims nieko nereikšti. Tai užtruks vos vieną gazilijoną metų. Visi tai žino, bet aš nepamenu, kad mokykloje mums būtų pasakoję apie šitą žirnelį, apie destruktyvią Likimo dainų galią. Pataisykite mane, jei tą dieną aš netyčia plaukiojau arba šveičiau kiemą už tai, kad iš laboratorijos išvadavau varles. Ne, kiek pamenu, mes strimgalviais stengėmės įsisavinti Surinamą, užuot buvę pamokyti gyvybiškai svarbių dalykų, — kad ir apie Likimo gaidas.

Už kelių sėdynių eilių pro „štiš! štiš! štiš!“ vyruko ausinėse girdžiu Teilorės dainą. PearlJam kūrinys — Better Man. To gabalo nė žodžių nežinau, bet galite būti tikri, kad ateinančius aštuonerius metus pragare mėginsiu kiekvieną jo eilutę priderinti prie savo padėties. Net jeigu paaiškėtų, kad daina apie supistus švilpikus kosmose ar kokiam gale.

O visų blogiausia — daina net ne apie gryną seksą. Nėra nešvarių ritminių boso figūrų, lakstančių nugara, įsupančių ir trūkčiojančių. Palengvinančios masturbacijos — nulis. Tas senas gabalas nuo jos kelnaičių tave atplėšia spiegiantį, fatališkai besiilgintį kažko didesnio nei žvitrios ritminės figūros. Anodizuotas, nesusidėvintis trūkumas ir troškulys. Mirtinas meilės himnas.

Gniutulas sušoka į gerklę. Užsmaugiu jį ir dairausi nekaltų, išblaškančių vaizdų, tačiau per porą vietų teišvystu kresną jauną bobelę su kūdikiu. Mažylis timpteli moterį už plaukų, ir ta nutaiso siaubo kupiną žvilgsnį.

— O ne, — surypuoja ji. — Kaip galėjai šitaip padaryti savo mamytei?

Bobelė apsimeta žliumbianti, o pyplys it patrakęs krykštauja ir gurguliuoja, ir dar stipriau tempia. Savo akimis matau, kaip į tyrą sielą varomas naujutėlaitis peilis. Mokomasis durklas. Motiniškieji ašmenys. Štai kūdikėlio mamytė tylutėliai daro pjūvį valdymo svirtims, visiškai nekaltą jos siauraprotiškame pasaulyje.

— O ne, tu nužudei mamytę, mamytė miršta, — apsimeta negyva.

Vaikiukas minutę pakrizena, bet ne ilgiau. Tada pajunta, kad kažkas ne taip. Mamytė neprabunda. Mamytė jį paliko, jis ją nužudė, tiesiog va šitaip, timptelėjęs už plauko. Pakušinęs ją pirštu, bamblys jau susiruošia birbti. Štai tu ir prigautas: savo smulkiom rankutėm kūdikis suima kotą ir smeigia į save pirmąją geležtę, ligi pat galo. Kad susigrąžintų ją. Ir nereikia nė sakyti, kad su pirmojo lašo tekštelėjimu ji tučtuojau atgyja.

— Ha ha, aš vis dar čia! Ha ha, tavo mamyte!

Ha ha, štai tokia Mechanizmo Schema.

— Drrrrrrr, — perrėžia purpurines sutemas autobusas, nuožmus sviedinys, prigrūstas peilių ir Vernono. Suprantu, kad surūgau dėl šūdo. Pats žinau. Tačiau manęs neapleidžia jausmas, lyg ir Amžių Balsas, kuris kužda: „Ne šitaip savo mokymosi metus turi leisti jaunuolis“.

Teilorė šiuo metu jau bus apsipirkusi. Tikriausiai jau sėdi užversta suknele ano krušliaus Stingray. Mano vaizduotėje Teilorės suaugėliškos kelnaitės susitraukia, kad vietoje mane pribaigtų. Tada jos virsta liuksusiniu šelmišku bikiniu, aptemptu ir rėžiančiu akis, su kaspinėliu ant elastinio juosmens. Jis mane perveria ir suraižo gabalėliais. Dešimties centų dydžio drėgnas lopelis žvilga virš jos kauburėlio, ir, jei pakišęs delnus po šilkiniais Teilorės pusrutuliais pakeltum ją nuo sėdynės ir prisikišęs įtrauktumei oro, į nosį smigteltų tiktai džiovintas tamarindas, tik nežymus adatėlės dūris. Va, kokia ji cypiančiai švari, netgi tokią iki purslojimo įkaitusią dieną kaip ši. Cypiančiai švari, kaip lėlytė. O Teilore, o krušančiausioji Tei.

Netikėčiausias dalykas, autobusui įriedėjus į Makaleną, yra ramuma. Vairuotojas užgesina variklį, durys — „psschššš!“ — atsiveria ir pasaulis atsiduria stovėjimo aikštelėje. Beveik vienuolikta valanda, kai kylu iš savo vietos, stojus kitokiai tylai, kurią suskvarbo drabužių šnarėjimas. Lyg vaduojantis iš karštinės, ypač po visų tų nuodingų pamąstymų. Seku neatitokusius keleivius į autobuso priekį, kur tarpdury mane pasitinka dūmingas oras. Galbūt tai laisvės dvelksmas. Pasienis ne daugiau nei už dešimties mylių.

Aš mėgaujuosi vaiskiu savo New Jacks girgždėjimu kieta žeme, o kartu su juo stiprėja pojūtis, kad aš kol kas bent gyvas dar, tebeturiu rankas ir kojas, ir svajones, kurios, tegu galas, žudo mane. Ir dvidešimt vieną dolerį trisdešimt centų. Apytuštė autobusų stotis šviečia jaukumo pažadu, todėl šlepsiu jos link pasiimti kavos, o gal ir suvožtinio — bet ko, kas sustabdytų mano skrandžio ląsteles nuo kitokių funkcijų organizme. Palei duris meksikietukas šluoja grindinį, o krėsluose šalia kažkokių virvėm suraišiotų dėžių snūduriuoja dvi senolės. Krėslų apmušalai trykšta blusiniais dūlėsiais ir bezdalais. Tada mano akys užkliūva už televizoriaus tolėliau. Žinios. „Užsikrušk, nenorim apie tai girdėt“, — varo smegenys. Užsipisk, kitaip neišeina.

„Naujas šokas Martirijaus bendruomenei iš centrinio Teksaso“ — užrašas ekrane. Rausvai melsvi blyksniai ką tik praūžusios liūties balutėj. Veinė Gjuri klupinėja ant keliuko miesto pakraštyje. Treninguota, dengiasi akis nuo kamerų šviesų. Kita galinga boba, įleidusi Veinę pro duris, atsisuka į kameras.

— Visi tiesiog priblokšti... Aš prašau visų jūsų melstis už mūsų bendruomenę šiuo neapsakomai sunkiu metu.

Dienos meto kadras. Atitveriamoji juosta vangiai plaikstosi Džonsono kelyje ties ta vieta, kur praeitą naktį pradėjau savo kelionę. Į kadrą įžengia Lolis ir patraukia link kameros. Parišta ranka.

— Man pasisekė pasprukti iš įvykio vietos. Sulaužytu raktikauliu, rimtai sužeistas, su mėlynėmis, aš galiu tik džiaugtis, kad šioje vietoje tapau liudininku nusikaltimo, kuris išsklaido visas abejones dėl nesenų įvykių Martirijuje.

Toks ilgšis iš morgo trinasi apie lavoną, supakuotą į plėvelę. Už Lolio nugaros kareiviai gabena jį į lūkuriuojantį furgoną.

— Barį Enochą Gjurį tokia laimė aplenkė. Jo kūnas krito mažiau nei per šimtą jardų nuo mokomojo tiro, skirto naujajam rinktiniam Martirijaus SPIT’o būriui — būriui, į kurį Baris po keleto valandų turėjo įsilieti, jei nebūtų buvęs gyvuliškai patiestas savo paties ginklu.

Parodoma kadeto Bario nuotrauka, kurioje jis blizgančiom akim prieš fotokameros blykstę aklai spokso į ateitį. Į kadrą Lolis sugrįžta smarkiau susiraukęs.

— Gaila, bet šūvių man neteko patirti, šūvių, nutraukusių gyvenimą vyriškio, kuris vaikystėje nugalėjo autizmą, kad taptų plieskiančia policijos organų žvaigžde, pareigūnu, kurį kolegos ir miestelėnai apibūdino panašiai — kaip tikrą žmogų. Federalinėms pajėgoms užgriuvus paralyžiuotą rajoną, dabar dėmesys krypsta į prisiekusio žudiko Vernono Gregorio Litlio buvimo vietą...

Įkišama mano mokyklinė nuotrauka, jai įkandin eina juostos atkarpa, kurioje aš su Peme išeinu iš teismo rūmų. Paskui ištraukiamas kažin koks kombinezuotas veikėjas drūtais akiniais ir guminėm pirštinėm.

— Nusikaltimo aplinka beveik ideali, — pareiškia jis. — Mes jau identifikavome, kad tai sportinių batelių pėdsakai, — šioms vietoms neįprastos apavo rūšies, — ir aptikome akivaizdžiai gerai užmaskuotus pėdsakus netoli kūno gulėjimo vietos.

Vėl Lolis.

— Įsakymas blokuoti valstijos sienas ir greitkelius galios iki gilios nakties. Valdžios organai įspėja, kad įtariamasis gali būti ginkluotas, nebandykite su juo megzti kontaktų...

Metu sustulpėjusį žvilgsnį į stotį. Valytojas šveičia abejingai netoli tualetų. Bilietų pardavėjas už langelio barkšteli apatiškai į klaviatūrą. Prapėdinu pro jų tarpą prie durų, tada nusitaikau į kelio tamsą ir pasileidžiu, nuskrieju atgal į greitkelį.

Kertu greitkelį tamsiausiame jo taške ir plumpinu šešėliuotuoju pakraščiu, nematomas, tik dvi ryškios venos, tvinkčiojančios dumblais ir žaibais. Priekyje kelio ženklas kreipia Meksikos pusėn. Transportas srovena pro jį. Aš nė nežinau, kaip toli man reikės keliauti, tiesiog bėgu iki nukritimo, paskui šlubčioju, iki vėl įstengiu pabėgti. Kibirkštys po mano kojom išblėsta po vidurnakčio. Sulėtinu žingsnį iki šlepsenimo ir užsmaugiu gerklės švilpesį. Už mano nugaros grėsmingai susitelkia bangos, keteruotos bangos, kurios vietoj purslų papila musių, muses turiu daužyti, mintys apie krachą kirmėlėtoj krūvoj. Su musėmis mosikuodamas atplevena Jėzus, bet jis praryjamas, jis grimzta, springdamas musėmis, kurios susigeria į tamsą ir išblukina Jėzaus spalvas, grąžindamos jį į naktį. Sustoju kaip akmuo, kuris nė nebuvo pajudėjęs iš vietos. Tamsybėse ūžia nukarta galva, o kai po šimto metų ją pakeliu, išvystu prieš save švytėjimą. Klupinėdamas traukiu toliau ir stebiu, kaip pašvaistė virsta akinančiu spindesiu, sakytum kokiom fantastinėm tolimosiom šviesom niekieno žemės glūdumoje.

„Tarptautinis tiltas — Puente International, — skelbia ženklas. — Meksika“.

Iš šios vietos pasienio ruožas atrodo kaip Stiveno Spilbergo sukurtas, — tamsos įrėmintas poliarinės šviesos gūsis. Užsitempiu švarką, nors nė trupučio nešalta, ir pamėginu viršugalvin susilaižyti plaukus. Žirglioju paskutinius porą šimtų tėvynės jardų.

Kitoje tilto pusėje į tamsą nutįsusios sunkvežimių eilės, kelio viduriu pro šalį rieda žmonių prigrūstos lengvosios. Keliaujančiųjų pėsčiomis — gausybė, netgi dabar, ir nė ženklo jokių kelio užkardų, išskyrus įprastinius kontrolės postus. Statau koją ant tilto ir suprantu, kad žengiu į savo svajonę, kad prismeigęs kojom jos nelemtą kraštą tampu svajonės keleiviu. Atpirkimas, suvenyrai, valiūkiškos kelnaitės kvapingoje saulės atokaitoje.

Vienas dalykas iš karto aiškus: lygutėlis greitkelio asfaltas nutrūksta ties demarkacine linija, už jos — su niekuo nepalyginama šalis. It virstančios parduotuvių lentynos pro mane plūsta dideli ir maži žmogiukai, tarp jų maišosi putlūs tipeliai, šeimininkiškai orūs, apsisiautę medvilnės skepetom. Meksikiečiai. Iš pažiūros nepatikliais veidais, tarsi kėsintumeis užgesinti jiems įžiebtą viltį. Už tilto tįso ir jųjų svajų pakraštys — štai kodėl. Tai juste juntama. Seku kažkokį senioką, užsimetusį niauktus Ray-Ban akinius, „Gelbėtojų“ kepuraitę, „Šauniųjų vyrukų“ švarkelį, su žaliais fluorescenciniais Nike, velkantį Nintendo dėžę, aprištą „Pietų parko“ užtiesalais. Išsiskiriu kaip nusmaukta dešrelė, bliamba, ką ir kalbėti, kad šešiais coliais esu už juos visus aukštesnis.

Meksikos pusėje kontrolės postai išdrikę, uniformuoti pareigūnai stabdo ir krato automobilius. Pasistatau švarko apykaklę ir pabandau įsimaišyti į žmonių srautą. Man beveik sekasi, kol išgirstu balsą.

— Joven, — šaukia meksikiečių pareigūnas. Paspartinu žingsnį. — Joven, misteri!

Apsidairau. Meksikietis pakelia ranką.

šešioliktas

Pasienietis iš savo kontrolės posto atlinguoja nesiskubindamas. Jis tamsesnio gymio nei dauguma čionykščių, o juodų žilstelėjusių plaukų sruogos suteptos ant apyplikės makaulės lyg kokiu ratų tepalu ar kuo. Toks kibus neūžauga, tiesą pasakius.

— Prašom pasą, — burbteli jis. Atrodo ganėtinai rimtai nusiteikęs, be kita ko, pasirodo, dar ir su auksiniais dantim. Plikina juodom akim.

— Ė... Pasą?

— Taip, prašom pasą.

— E... Aš — amerikietis.

— Vairuotojo teisės?

— Hmm... Ne: aš — amerikietis, lankantis jūsų nuostabiąją šalį ir visa kita...

Pasienietis įremia akis. Jau užuodžiu, kad mąsto nieko neklausęs sumalti kokį šlykštų biurokratinį šūdą.

— Čionai, — paliepia ir parsivaro mane į centrinį pastatą.

Viduje trenkia batų tepalu. Apstatymu kontora primena „Juros periodo parką“: prieštvaniniai stalai ir kinų restorano kėdės, apšviestos vienui viena prekybcentrine lempa, kampe — trakšintis ventiliatorius. Įspūdis, lyg būtum patekęs į teismo salę ar viešosios ligoninės laukiamąjį, kokius rodo per televizorių, ypač dėl senučių meksikiečių. Bet užsikniskit, niekam nė žodžio apie tai, ką pasakiau. Tas įspūdis man galvos nesusuko. Pareigūnas palydi mane iki rašomojo stalo, pats pritupia prie jo, visas sustingęs nelyg Pietų Amerikos prezidentas ar koks galas, tarsi demarkacinė linija eitų jo supistu tarpušikniu.

— Popieriai yra? — klausia.

— Ė... Nelabai.

Jis atsilošia girgždančioje kėdėje ir plačiai išskečia rankas, lyg ruošdamasis paskelbti pačią akivaizdžiausią tiesą visoj sumautoj visatoj.

— Be dokumentų į Meksiką patekti negali, — ir surakina lūpas Pačios Akivaizdžiausios Tiesos efektui išgauti.

Mano gerklės prieigose išsirikiuoja nepriekaištinga melų eilutė. Nutariu griebtis išbandyto ir patikrinto šūdo malimo, tarp mūsų šnekant, — Buko Vaikiščio numerio. Sukurpiu šeimyną, žaibiškai.

— Aš turiu susitikti su tėvais, suprantat? Jie atvažiavo anksčiau, o man reikėjo užtrukti ir atvažiuoti vėliau, ir štai dabar jie tenai laukia, ir jie, ko gero, taip sakant, jaudinasi ir taip toliau.

— Tėvams atostogos?

— Ė, aha, mes važiuojame atostogauti, suprantat.

— Kur tėvai?

— Jie jau Meksikoje, laukia manęs.

— Kur?

Šūdas! Fatališka, jei užšoki ant tokio žmogėno, — įsidėkite į kišenę. Reikalas tas, kad mano skiedalus jis nukreips viena vaga, pravarys juos pro tiesos piltuvėlį. Matot, melų ištakos tokios neaiškios, girdi, „Jooo, mano tėveliai šiauriniame pusrutulyje“ ar panašiai. O štai šis meksikietis juos koš ir koš, kol galų gale prispaus pasakyti prakeiktą kambario numerį. Kur, po galais, mano gimdytojai?!

— E, Tichuanoje, — linkteliu aš.

— Tichuanoje? — pasienietis papurto galvą. — Į Tichuaną ne tas kelias, Tichuana kitoje Meksikos pusėje.

— Ne, tai yra taip, bet jie, žinot, važiavo kitu keliu, o aš esu čia, todėl turiu atvažiuoti jiems priešais ir susitikti su jais. Suprantat?

Meksikietis sėdi panarinęs galvą ir žiūri pro kaktą. Taip žmonės žiūri, kai netiki tavo pasakom.

— Kur Tichuanoje?

— E... Viešbutyje.

— Kokiam viešbutyje?

— Šitam, ė... po galais, turiu kažkur užsirašęs... — pagrabinėju kuprinę.

— Šiandien į Meksiką nepateksi, — pareiškia pareigūnas. — Verčiau paskambinti tėvams, kad atvažiuotų tavęs.

— Hmm, dabar skambinti vėloka — aš jau turėjau ten būti. Be to, aš maniau, kad mūsų šalys sudariusios sutartį ar ką ten. Maniau, kad amerikiečiai gali vaikščioti be jokių kliūčių.

— Iš kur man žinoti, kad tu amerikietis? — patraukia pečiais neūžauga.

— Velnias, jūs tik pažvelkite į mane... Noriu pasakyt, aš pats tikriausias amerikietis, žinoma, kad aš amerikietis, — išskečiu rankas, stengdamasis atkartoti Pačios Akivaizdžiausios Tiesos efektą. Pasienietis užsikniaubia ant stalo ir įsmeigia savo akis į manąsias.

— Verčiau paskambinti tėvams. Šį vakarą lieki Makalene, rytoj jie tavęs atvažiuoja.

Padarau vienintelį šiame tiesos koštuvo antgalyje įmanomą dalyką. Apsimetu, kad jis pakišo man tikrai protingą mintį.

— O, tiksliai! Paskambinsiu ir parsikviesiu tėvelius, dėkui, labai dėkui.

Nušlubčioju prie sukriošusio sieninio telefono ir apsimetu, kad grūdu į jį monetas. Paskui it nepataisomas bybausis pasirausiu kuprinėj. Aš net dėduosi kalbąs tuo prakeiktu telefonu. Nėr ką sakyt, ši šūdliava pagimdo idiotiškiausių įrodinėjimų virtinę. Pavarinėjęs šneką su vadinamaisiais gimdytojais, prisėdu ant, suoliuko krašto ir, ventiliatoriui cypčiojant it žiurkių maišui, imu dreifuoti šitoje bekraštėje skaistykloje. Kėpsau iki trečios ryto, iki trijų trisdešimt, suragėju nuo vėsių apmušalų. Jums yra tekę girdėti tą atseit proto balsą, tą vidinę babūnę, ar kaip jį pavadinti? Maniškė vis varo: „Pasiimk suvožtinį ir snūstelk truputį, kol viskas ims protingiau atrodyti“.

Mane išblaško už lango sušvytravusi raudona. Paskui — mėlyna. Lauke sustoja patrulinė mašina. Pasirodo kariūnų skrybėlės. Amerikiečių kariūnų. Sprigteliu nuo suoliuko ir šlepsenu pro raukšlėtą seneliuką, snūduriuojantį prie dokumentu spintos. Po galais, turbūt drunija čia nuo vaikystės. Nevilties pagautas traukiu atgal prie pasieniečio stalo. Pareigūnas stačiomis šnekučiuoja su kitu uniformuotu meksikiečiu. Abu pasisuka į mane.

— Pone, senjore... Man tikrai reikia kirsti sieną ir truputį nusnausti. Aš — atostogaujantis amerikietis, ir tiek...

Akies krašteliu matau dar vieną kariškį, slankiojantį palei langą. Prie įėjimo jis paglamonėja savo šturminį šautuvą ir kažką pakužda partneriui, paskui prisistato meksikiečių pareigūnas ir su abiem pasikalba. Kariūnai linkteli ir pasišalina.

— Tėvai atvažiuoja? — klausia manasis pareigūnas.

— Ė, tuojau pat jie negali.

Jis trūkteli pečiais ir nusisuka į savo partnerį.

— Klausykite, — sakau, — aš kuo normaliausias vyrukas, galite patikrinti mano piniginę ir visa kita...

Pasieniečio akys sužybsi kiek kitaip. Jis mosteli parodyt piniginę. Paduodu. Ištraukia ir valdininkišku judesiu pakloja ant stalo mano banko kortelę, tada prisėda ir savo letenom išpeša iš piniginės dvidešimties dolerių banknotą.

— Tai visi tavo kelionpinigiai?

— Ė... Šitie ir banko kortelėje.

Suėmęs už kraštų, pakelia nuo stalo mano kreditinę kortą, atsargiai apverčia, stabteldamas ties užrašu „VG Litlis“. Krimsteli lūpą. Staiga man dingteli, kad meksikietiškas Likimas gali skirtis nuo mūsiškio. Mano pamąstymai atsispindi jo juodose akyse, jų blizgesys patvirtina, kad mudu seni vilkai šiame klampiame lošime. Konspiracinis blizgesys. Tuomet, per pelengacinį akimirksnį, dvidešimtinė iš mano piniginės meksikiečio delne nuslysta į stalo stalčių.

— Sveiki atvykę į Meksiką, — paskelbia jisai.

Garbusis aktorius Brajanas Denehis pastovėtų be žodžių, akimirksniu primerkęs akis iš bežadės pagarbos neafišuotiems vyriškiems santykiams. „Perduok linkėjimų Marijai“, — turbūt pasakytų, uždėjęs ranką vyrukui ant kupros. Tuo tarpu aš stveriu savo kuprinę ir nešu kailį lauk. Už trisdešimties jardų kariūnai Amerikos pusėje kalbasi radijo telefonais. Aš suku į kitą pusę ir ištirpstu savo svajonės naktyje.

Įsivaizduokite gangreninių debesų sieną, lygutėliai nuriektą ties pasienio riba, nurėžtą Viešpaties Ašmenimis, mat meksikietiškasis Likimas panašaus mėšlo čionai netoleruoja. Svaigiais garsais atmieštas keliauninkų srautas, greitkeliu į pietus naujieji broliai ir seserys mane neša įsukę it akmenėlį — bejėgį, bet nesibijantį bangų.

Reinosa vadinasi miestas už tilto Meksikos pusėje. Didžiulis, išsidraikęs, su klounų ir zebrų kvapeliu šnarančiuose sparnuose — tik ir lauk fokusų, nors pas mus tenai — mirtina naktis. Naktis Meksikoje nemiršta. Jeigu žemė būtų plokščia, tai jos pakraštys, be jokios abejonės, atrodytų va šitaip. Prigimtiniai dėsniai čia neveikia, kaip dieną aišku. Pasienio transportas mieste pradeda skysti, todėl išsukęs iš greitkelio gyliuoju šešėliuotais pagatviais, kol atsimušu į alėją, kurioje prekystaliai kilnojasi nuo muzikos, o ėdesiai žvilga po nuogomis elektros lemputėmis. Vienas piemengalys maisto būdelėje nepaniekina mano bakso smulkiaisiais už taco, kuriuo nė gomurio dorai nesuvilgau. Ėdesys mane išsunkia. Iš alėjos išzylioju it numelžtų raguočių pulkas ir trenkiuosi dar valandą, kol protas mane pasiveja. Suprantu, kad turiu kiek atsiplėšti nuo sienos, bet be grynųjų aš tik bybio vertas ir nuo kojų mirtinai nusivaręs. Jėzus fragmentiškai draikosi aplinkui, gal džiaugdamasis buvimu savo kraujo šaly, o gal ištroškęs jį nugalavusių svetimšalių kraujo. Aš meldžiu jį ramybės.

Miesto pakraštyje aptikęs tamsią užuolandą — pašiūrę tarpunamyje su vaizdu į belapį brūzgyną — atsišlieju į jos sienelę kiek pamąstyti. Vieno namo lange vėjelis kedena užuolaidą. Vos tik jį šunpalaikis apsiramina, užuolaida apgaubia Teilorę nelyg dievaitę, pieniška oda suboluoja pro tarpukojy susiraizgiusį užuolaidos tinklą. Paskui Teilorė atsiduria šalia manęs ant žolės. Pirmąją mudviejų ištrūkimo dieną Teilorės plaukai plaikstosi, laižydamiesi mes atsiduodam marinančiam miegui, aplinkui save jausdami briaunotais kąsniais trūkinėjantį pasaulį.

Pakirdęs vėlyvą ketvirtadienio rytą, atrandu save kažin kokioj skylėj, šešiolikai dienų praėjus nuo tos akimirkos, kuri perskėlė mano gyvenimą. Žinau, turiu prasimanyti pinigų, judėti toliau. Galėčiau kreiptis į Teilorę, bet pirmiau turiu įsitikinti, ar ji nepačiulbėjo apie mane neraliuotajai Leonai Dant. Be to, dar turiu paskambinti namo ir išaiškinti, kas čia kaip, bet mamelės telefone, ko gero, bus įtaisyta blakė, o ir šiaip su trisdešimčia amerikietiškų centų aš nė į velnio subinę nepriskambinsiu. Pasiimu kuprą ir straksiu link greitkelio, vedančio į Monterėjų. Smagumėlis stumtis į priekį. Reinosos pakrašty, žinoma, gali stūksoti Žvaigždžių Arena ar zoologijos sodas pypliams, bet — tarp mūsų šnekant — vargu bau.

Magistralę audžia purvini furgonai su įvairaus plauko papildomom lempom ir antenom, tarytum kokios mobiliosios katedros ar koks galas. Kol kas seku jas pėsčiomis. Noriu vienas pasipliuškenti savo bangose, ir tiek. Einu, paskui paliuoksiu, paskui šlubčioju — ir taip visą dieną, kol šešėlis ima siekčioti kitą kelio pusę, o kaktusų kontūrai ištyžta prieblandoje. Aš prisiartinu prie nuokalnėn neriančio greitkelio posūkio, ir mane apima jausmas, kad ši vieta — mano ateities demarkacinė linija. Priekyje — sutemos, už nugaros — nurausvinta padangė. Nors virpuliukai kyla, ankstesnis nusistatymas mygia: perleisk ateitį meksikietiškam Likimui.

Dangui išskleidus žvaigždžių uždangą, pasirodo reikšmingi ženklai. Pro šalį prarieda furgonas su keturiais milijonais ornamentų ant variklio dangčio, švytėjimu prilygstantis JK Penio Kalėdų eglutei, visas aprašinėtas sentencijom. Dėmesį furgonas patraukia jau pravažiavęs, — kai išvystu jo padangų purvasaugius. Juose pavaizduotas tarp paplūdimio ir palmių guoto tingiai besirangantis keliukas. Manoji pakrantė. Ar palmėse iškabintos kelnaitės, įžiūrėti nespėju, nes furgonas trūkteli į kitą greitkelio pusę ir pasileidžia nuokalnėn link kažkokios sukežusios skylės, tvieskiančios šalikelėje. Matyt, tai meksikietiškas posūkio signalas — suki savo transporto priemonę į kairę ir nesuki galvos. Pamokymas: jei ant meksikiečio furgono priekio pamatysi prilipusį eismo dalyvį, iš karto suprasi, kad posūkis, bliamba, rodomas buvo. Nuskrieju į pakalnę paskui furgoną.

— EI alacrdn, ei alacran, ei alacran te va picar... — trinkčioja muzikėlė iš knaipės šalia degalinės. Sunkvežimis sustoja prie knaipės, matau, kaip vairuotojas išsliuogia iš kabinos. Mažesnis už mane, neblogai apšepęs, tankiais ūsais. Prieš smukdamas į smuklę nusiima skrybėlę, užtikrintas ir pasitempęs, lyg su revolveriais. Jau ant slenksčio grybšteli savo pasididžiavimą. Iš sunkvežimio įkandin strykteli mažas vaikiūkštis. Aš į smuklę įlinguoju neliesdamas kiaušų. Atrodo, niekas neprieštarauja. Patalpa persisunkusi nefiltruotu svetimšališkos virtuvės aliejum. Furgono vairuotojas stoviniuoja prie šiurkštaus medinio baro ir žvalgosi į skardinius stalelius, prie kurių su savo alumi murkso keli žmogėnai. Barmenas meksikietiškos išvaizdos, išskyrus baltą odą ir raudonus plaukus — bybį čia suprasi.

Vaikiūkštis nuliuoksi prie stalelio šalia televizoriaus ant sienos. Visi kiti sužiūra į mane, kai pajudu link baro su idėja makaulėje. Furgono vairuotojui prileidžiama šalto alaus. Aš traukiu iš savo kuprinės muzikinį kompaktą, baksteliu į jį, paskui — į alų. Barmenas susiraukia, apžiūri diską, o tada stukteli man ant stalo šaltą butelį. Jis paduoda diską vairuotojui, abudu linkteli. Prieš geriant, žinau, reiktų ko nors užkąsti, bet kaip meksikiečiui pasakyti: „Man — pieno ir neraliuotų sausainukų“? Po minutės juodu mosteli parodyti kuprinę, atsargiai perverčia mano kompaktus. Jų akys, kas be ko, nevalingai nukeliauja iki mano New Jacks. Galiausiai, vos pastatęs alaus vairuotojai, barmenas automatiškai žvilgteli į mane. Naujas butelis išdygsta, kai linkteliu. Mano kreditas nustatytas. Aš prisistatau. Šoferis pakelia butelį, burna švysteli auksu.

— Salud! — sako jis.

Kada pasirodė pirmoji tekila, manęs, bybiai rautų, neklausinėkit. Staiga, šiek tiek vėliau, pro atsivėrusį smuklės šoną įplaukia krištolinis dangus, tarsi voratinklis lietaus lašeliais padabintas žvaigždėmis, o aš atitokstu bečiulpiąs kvapnias ovalias cigaretes Delicados, lyg ir iš savo pakelio. Nusitašęs iki subinės graibymo. Vyrukų ūsai pasislinkę į plaukų vietą, o po jais plyšauja bybėtinai didelės angos, pilnos aukso ir tonzilių, tik pažvelkit į juos, plyšauja, net širdis matosi. Prisideda daugiau bičų, vienas iš jų net atsiklaupia. Nakties kiaurymė užpildyta nepakartojamais intarpais, aš ir vaikinai, baubiantys, žvengiantys, žaidžiantys bulių kautynes, vaidinantys iguanas. Garbės žodis, privarytumėt į kelnes, išvydę vieną tokį vyruką — Antonijų, vaidinantį supistą iguaną. Vyreliai aplink mane glėbesčiuojasi ir žviegia, jie virsta mano tėvais, mano broliais, mano sūnumis per nevaldomą aistrų potvynį, po kurio mano namai primena supistą, pamirštą įjungti sūkurinę vonią.

Deguonies ore čia tikriausiai tiek pat, tokia pat gravitacinė čiulpa kaip ir tenai, pas mus, bet čia viskas taip kunkuliuoja, kad ir gera, ir bloga reiškia lygiai tiek, kiek ir visa kita. Aš turiu galvoj, kad mano gimtinė, bliamba, knibždėte knibžda meksikiečių, bet tokios atmosferos ten nė iš tolo nepajusi. Paimkim Lolį: ar jo genai kitokie, jei jis pasiekė tokį bybėtiną išsigimimo lygį? Kitados jo seniokas turbūt mėgdžiojo iguanas. Ne-a, Lolis susigraibė mūsišką — godulio — bacilą.

Mintys kartu su manimi keliauja į myžinyką, kurį randu storai nuklotą panaudotom žaliosiom citrinom, tarsi meksikiečiai vartotų savo gėralus šioje vietoje. Nepasakyčiau, kad citrinos — šimtaprocentinis kvapų naikiklis, jei jų prisireikia ant grindų ir ant sienų, tačiau citrininės gaivos mintims įelektrinti tikrai pakanka. Purkšdamas citrinas suvokiu, kad pas mus namie išsikerojusi savotiška imuninė sistema, kuri sulaižo tavo šerius, išplauna laukinumo genus ir supakuoja su visu peiliu. Dovanokit, jei nusikaltimas vien apie tai užsiminti, bet jūs pamenate mano advokatą — gerulį Abdinį? Aš abejoju, ar daug jo genų buvo išplauta. Abdinis aiškiai tebevaikšto su tais pačiais chromosominiais elementais, su kuriais išsikeberiojo iš laivo. Žinote kodėl? Todėl, kad šių genų pavadinimas — „kalk karštą pinigą“. Tokius labiausiai mėgstame.

Čia, kitoj erdvėj ir kitame laike, aš leidžiu naktį tarp draugužių su tiksliai kalibruotais meksikietiškais genais.

Sprogstančios arterijos mane prikelia penktadienio rytą. Susirangęs ant grindų pastalėje. Kai apsidairau, plyta makaulėj kala į akių obuolius. Pasiduodu ir pabandau sufokusuoti akis į gremėzdišką, grublėtą medinį kryžių ant sienos mano galvūgaly. Nuo kryžiaus nukarę mano Nike kedai.

— Mira que te estą esperando Ledesma, — suvambrija furgono šoferis nuo baro.

— Cual Ledesma cabron, — atitaria barmenas.

— Que le des mamomes ai nabo, buey.

Šoferis drioksteli juoku. Girdžiu, nusispjauna ant žemės. Atsisėdęs užmatau tuos vyrukus prie baro, bandančius sutelkti dėmesį į televizorių. Į ekraną pasisuku kaip tik tuo metu, kai Lolio portretą pakeičia mano mokyklinė fotografija. Kulkosvaidinės ispaniškų barškalų papliūpos. Neatrodo, kad vaikinai būtų įsitraukę.

— Que le ves ai giiero? — sutrata barmenas.

— Si ei guero eres tu, pendejo.

— Ni madres.

— Me cae — tas mas guero que la chingada, tu.

Chinga, žinau, kažkuo susijęs su dulkinimusi, išmokau jo mokykloj. Nors chinga tikriausiai galima visaip varijuoti, jis — pripažintas vietinių keiksmų tėvas. Likusiųjų neklauskit. Barmenas apšluosto marškinių skvernu ir išrikiuoja ant baro tris susibaigusius stikliukus. Stebiu, kaip mano nuotrauka susigūžia televizoriaus ekrano kamputyje, o po ja tuojau pat išryškėja Teksaso žemėlapis. Po jį išsibarsčiusios nepažįstamų žmonių nuotraukos, įsižiebia raudoni taškeliai kaip kokie skausmo židiniai aspirino reklamoje. Vietos, kuriose turėjau būti pastebėtas. Liubokas, Taileris, Ostinas, San Antonijus.

Taškelis Hiustone, pasirodo, nepasirodo. Viešpatėliau, aš myliu tą merginą!

Staiga iš užpakalinio kambario išpuola šoferio varliūkštis ir perjungia į animacinių filmų kanalą. Tirtėdamas atsiplėšiu nuo žemės ir ramstydamasis į stalus-saleles pūškuoju link baro. Tuomet pastebiu, kad barmenas man kažką labai primena. Jis apsivilkęs mano supistus marškinius. Ir mano džinsus. Atsisuku pasitikrinti, ar tikrai mačiau savo Nike, savąją esybę, kabančius ant ano vyrioko kryžiaus. Nors užsipisk, — tikrai taip. Išsproginu akis į barmeną, tas rodo į mano kelnių kišenę. Permetęs save akimis, išvystu ne tik marškinėlius su užrašu Guchi, bet ir kažkokias oranžines kelnes, tabaluojančias virš sandalų nuvažinėtų padangų padais. Mano kūnas — kažkokia supistą relikvija. Išverčiu kišenes. Du šimtai pesų. Vernonas Geitsas Litlis, brol. Meksikietiškas Likimas.

Vyrukai pasiūlo burnelę, kuri, jie sako, grąžins man sveikatą. Kai užsiverčiu deginantį gėralą, vidun įspįsta saulės spindulys, blyksteli akinamai, įrėmina sieninį nukryžiuotąjį ir įžiebia praėjusios nakties atsiminimus. Pelajus, sunkvežimio vairuotojas, gabena mane į pietus, į savo gimtąją Gerero valstiją. Prie anųjų purvasaugių.

Kol kelia į furgoną vaikigalį, aš šleivoju iki degalinės taksofono kortelės. Praeidamas permetu akimis purvasaugius. O brol, tai rojus. Tarp purvasaugių iškeverzoti žodžiai: „ME VES Y SUFRES“. Ne visi ir supras ar kažkas panašaus. Luktelkit, ką pasakys Teilorė.

Po penkių signalų ji atsiliepia.

— Teila.

— Tei, labas, čia Vernas.

— Ką sakot, kas? Palaukit... — laidais atsklinda baubesys, vyriškas riaumojimas, paskui nuslopsta, tarsi ji būtų įlindusi į tupyklą ar kokį galą.

— Aha — kas skambina?

— Vernas.

Giliai knisanti dešimtmečio tyla, paskui ji atsigaivelėja ir tiesiog prilimpa prie ragelio.

— O Dieve mano.

— Tei, paklausyk...

— Žinai, negaliu patikėti, kad kalbu su serijiniu žudiku.

— Šūdas aš, o ne žudikas...

— O taip, žinoma: lavonų krūvos iki pat Viktorijos!

— Eik jau, — sakau. — Negali būt.

— Bet tu, kaip čia pasakius, nukalei keletą žmonių, tiesa? Kažkas tokio buvo, teisybė?

— Tei, prašau, paklausyk...

— Ak, mažuli. Vargšas nusivaręs mažutėli. Kur tu?

— Meksikoj.

— Dieve, ar matei, kas dedasi pas mus namie? Primena Majami Bičą, miestas paskendęs kamerose, tiesioginės tinklo transliacijos, dieną naktį kiaurą savaitę. Visa tai užvirusi kompanija išplatino savo akcijas ir užkrėtė „Bar-B-Chew klėtį“ — mano tėtis sutiko su pasiūlymu steigti sušių užkandinę bendrosios kirpyklos vietoje! Jei viskas gerai, keliausiu namo jai vadovauti — gali tuo patikėt?!

Stebiu, kaip mano kortelės kreditai laša tarsi pomidorų padažas nuo smuklinės musės.

— Tei, aš skambinu iš taksofono...

Į liniją prasiveržia muzikos tvinksniai ir erzelynė. Pasigirdus vyriškam balsui, Teilorė nusisukusi užbaubia: „Tai mano draugelis iš užmiesčio — gerai? 1“ Durų trinktelėjimas. Teilorė giliai įkvepia, lyg atsidusdama iš antro galo.

— Atleisk, šiuo metu mane, taip sakant, tikrai nesunku išmušti iš vėžių.

— Velnias, aš nenoriu...

— Tau reikia žaliųjų, tiesa? Aš turiu, hmm, šešis šimtus dolerių atsidėjusi savo atostogoms.

— Jie išgelbėtų mano supistą kailį.

Teilorė sušnirpščia, jos balsas pažemėja:

— Kalbi su manimi nešvankiai, žudike?

Aš padidėju savo naujosiose poliesterio kelnėse.

— Bet, ei... Kur man juos pasiųsti? Tu kur nors apsistojęs? O kas, jeigu jie, taip sakant... supranti...

— Šūdas, atrodo, tu teisi.

— Vernai, paskambink man iš kur nors, na, iš miesto ar didelio viešbučio — aš susisieksiu su Westem Union.

Kabinant ragelį, mano ausyse gaudžia likiminė Teilorės daina. Šešių šimtų baksų čia veikiausiai užteks sumautam paplūdimio namukui. Aš įkrautas. Aš pakylėtas, tad pasiryžtu susukti Pemei. Linija traška. Daužau muses, kolei Pemė pakels ligi galvos savo centnerinius rankos užkulus.

— A-lo?

— Peme, čia Vernas...

— O Dieve mano, Verni!. Mes priblokšti — kur tu?

Pašonėj suseku mamelę. Turėjau numanyt, šiuo metu bus prisivariusios iki kokio devyniamilijonojo burito. Mamelė prišniaukroja prie telefono, bet Pemė atsigina.

— Ar kaip reikiant pavalgai? Tik nepasakok man, kad nevalgai, nė neužsimink apie tai, o Dievulėliau...

Rago nusistveria mamelė.

— Vernonai, čia mamytė, — ir nieko nelaukusi užbirbia. Mano akys sudrėksta nuo ašarų, kuriom pamaitinta ji dar bjauriau įsiunkščioja. Užsipisimas, kokia sunki ši akimirka.

— Mam, man tikrai labai gaila.

— Ką gi, Vernonai, sekliai sako, kad būtų daug lengviau, jei tu sugrįžtum.

— Abejoju.

— Bet visos tos mirtys, Vernonai, kur tu esi? Mes žinome, kad šį rytą tave pastebėjo prie Maršalo...

— Mam, aš nieko nežudžiau, aš ne dėl to dedu į kojas. Aš turiu prasisukti, ir tiek, supranti? Trauksiu į Kanadą, Surinamą ar dar kur.

Sušiktas ėjimas. Motinos automatiškai suuodžia trūkstamą žodį bet kurioje pasirinkimo situacijoje.

— Ak, Vernonai... Į Meksiką? O Dievulėliau, vaikeli, į Meksiką’?!

— Aš sakiau, į Kanadą arba Surinamą, mam.

— Hmm, bet kuo ilgiau tu slapstysies, tuo didesnė bėdų krūva tavęs lauks, negi nesupranti? Vernonai? Misteris Abdinis sako, kad gins tave, jis čia šniukštinėjo, rado, už ko užsikabinti, ir kai Lolis sugrįš atgal, mes vėl būsim pati tikriausia šeima, taip kaip anksčiau.

— Matysi tą Lolį kaip...

— Na, bet ana senolė iš tų namų daugiau nebeskambino, tad kodėl gi ne? Vernonai? Tai meilė, moterys tuos dalykus išmano.

— Mam... Kada paskutinį kartą kalbėjai su Loliu?

— Na, jis siaubingai užsiėmęs, pate supranti.

Ironiškai prunkšteliu. Ironiška, manyčiau, kai gryną mėšlą tau bando pateikti kaip tikrą dalyką. Taksofono kortelės kreditai tirpsta nelyginant mano sielos kreditai. Jiems išsibaigus, rodos, nusibaigsiu ir aš. Užsifiksuoju makaulėj, kad būtina išsaugoti keletą kreditų, jei jie išties pasirodytų susiję su mano esybe. Dar vienas pamokymas: gerai įmerkęs šikną, daraisi prietaringas iki bybio galo.

— Kur tu esi? Tik pasakyk man... Vernonai?

— Paklausk, kada jis paskutinį kartą valgė, Dorise.

— Mam, tuoj baigsis kreditai... Svarbiausia, kad aš sveikas gyvas ir paskambinsiu, kai įsikursiu.

— Ak, Vernonai, — ji vėl įsismagina sriūbauti.

Žiauriai noriu palikti jai šiokio tokio kreminio torto, papasakoti apie namiūkštį paplūdimy, apie jos viešnagę ir visa kita. Bet negaliu, nors užsikrušk. Nugesinu skambutį, ir viskas.

septynioliktas

— Ai ai ajaiyyyy, Lu-pita! Ai ai ajaiyyyy!.. — braižosi melodijos radijo dėžėje, sunkvežimiu kratantis į pietus. Pelajus, vaikiščias, Jėzus — Meksikietis Negyvėlis — ir aš. „Tikrų tikriausias kratinys“, — kaip pasakytų pašlemėkas misteris Naklzas. Privarytumėt į kelnes, išgirdę liaudišką vietinių muzikėlę: gitara, bosu ir akordeonu tampomos polkutės su pulku bičų, plėšiančių „Ai ajajai“ ir kitokius niekus. Dar šaunesni radijo šaukimai: pranešėjai skardena lyg kviesdami į bokso dvikovą. Aukštai kaip Dievas sėdžiu keleivio vietoje ir prisimerkęs spoksau pro stiklinę prorėžą tarp Nekaltosios Mergelės relikvijomis apaugusio prietaisų skydo ir kutuotos užuolaidos su nukarusiais žaisliniais futbolo kamuoliukais. Pelajaus berniūkštis įsileidęs su manimi į žaidimą. Jo vardas Lukas. Kaskart, kai pažvelgiu į jį, akimirksniu nusuka akis. Todėl stebėdamas akies krašteliu pratinu Luką prie vangaus savo akių sukiojimo, kol užliūliuoju. Tada žaibiškai atsisuku ir nutveriu bespoksantį į mane. Ha! Lukas nukaista it pašėlęs, petimi prisidengia veidą. Nežinia kodėl, bet šis nekaltas žaidimėlis man sukelia bangas, tikrų tikriausias, drugių spiečius širdyje ir taip toliau. Nesupraskit manęs neteisingai — tebesu vėdarų mulkis koks buvęs. Nepasidariau Kitoks ar panašiai. Bet jei kalbėtume visai intymiai, atrodo, tai ir yra vienas iš tų Paprastų Gyvenimo Dalykų, apie kuriuos žmonės nuolatos tauškia, o tu niekaip nenurauki, ką jie, po galais, turi omenyje. Įsivaizduokit šitaip išdykaujantį normalų dešimtmetį tenai, pas mus. Bybį! Toks jau vien apsidraudimo tikslu bus painstruktuotas, kaip tave pasiųsti, tik pažvelk tu į jį, pimpalaiki.

Pro Matehualą ir San Luisą Potosi įsismelkiame giliai į Meksikos vidurius, kur žalsvėjantis peizažas, susiliejęs su pagiriomis, ima austi šarmotas namų ir Teilorės vizijas. Aš bandau vyti šilko kaspinus, besiraivantį, minkštutėlį, purpuru ir raudoniu šmėsčiojantį aštuonkojį, švirkščiantį aromato debesis ir medų, — norėdamas išventiliuot priplėkusias, sukepusias, levandom atsiduodančias mintis, kaskart apspūrančias apie vidurnaktį. Baisu net virptelt, kokios mintys, ramiai tūnančios, amžinos tarsi atlasiniai raukinukai tavo karste. Mintys, susimaišiusios su kapstymusi į Meksiko didmiestį, išsilieja balsų nuotrupom visų mano pažįstamų, liaukoj ančių iš už savo tinklelinių langų: „Priblokšti, priblokšti, priblokšti, naktinės naujienos, nakch-tynės nawwajienos, nakty-ės nauhienos...“ Galop tulžimi purslojančiais mano smegeninės padebesiais mane įninka persekioti tamsus šleikštus sūkurys, įsukantis visas valstijas, visas prakeiktas valstybes vien tik tam, kad išskrostų mane, iškabintų tirtančius vidurius ir sutryptų pentinėtais batais lyg barškuolės gyvatukų lizdą. „Galas viskam! Sutrypkit jį! Sukapokit tą velnio išperą, jis dar kruta!“

Vernonas Godzila Litlis.

Priartėjus šio užsieninio birželio penktadienio pusiaunakčiui, mane užvaldo ilgalaikis drebulys. Kūną su griaučiais palieku šiaurinėse Meksiko prieigose, pietų kryptimi su manimi keliauja tiktai nervų sistemos spagečiai. Kokį tuziną kartų tik per plauką nepalydim galvų. Kai galų gale išsimušam iš miesto, vairuoti pasidaro pavojinga. Kitiems taip pat. Išsisukinėdami baisioniškų autobusų, švytinčių it kosminės raketos, skinamės per aukštikalnių miškus ir leidžiamės link atogrąžų, kurios leidžia įsibėgėti uolienų ir kaktusų plotams bei bergždžiam radijo šnypštimui. Virstu gyvu nervu. Taip ir laukiu, kur čia kada išvysiu Gusenso sekretorę, mėsos kombinato dūdų orkestrą ar dar kokį galą. Mėginu galvoje iš Teilorės, paplūdimio, Sailing gijų toliau austi savo viziją, bet tai daryti vis sunkiau, gijos pradeda pinkliotis, virsta gyslomis. „Priblokšti, priblokšti, priblokšti...“ Pagaliau sustojame mieste, kuriame turbūt laikoma muselių ferma. Vaikau muses, zujančias apie aprasojusį dešrainį, kol viena įklimpsta garstyčiose. Tižės tos meksikietiškos musės. Žvalgausi. Kaip tik tokias skyles rodo filmuose apie kazino lošikus, besitrinančius išmirusiose fojė, kad išsiaiškintų: liftas kyla ar leidžiasi? Garbės žodis, taip ir tikiesi kur televizoriaus dėžėje išvysti naktinio klubo pianisto griaučius. Nereikia nė sakyti: negyva muzika skamba. Negyva muzika ir žiurkių ženklai. Vėliau, kai prieš grįždamas į sunkvežimį iškeliu koją į kaitros numazgotą aušrą nusunkti bulvių, link manęs pasileidžia kažkoks supistas skorpionas. Ženklai jau nebe tokie aiškūs.

Akapulkas sukirptas Martirijaus pavyzdžiu: ištampytų, spalvotų apatinių plotai pakraščiuose, centro link ryškėjantys per trikampio pajūrio bulvaro bei patogios avalynės zonas, kur šilko blizgesys pjauna akis. Miesto pakraščiai išnyra užsikepurnėjus ant paskutinės pakrantės kalvos. Prieš sukdamas į savo kaimą šiauriau, Pelajus Akapulke turi atsikratyti važta. Stūmimąsi miestu nužymi kvapai. Jeigu Akapulke kaip pas mus namie, tai neilgai trukus turėtume pasiekti Gydomojo Gyvūnėlių Muilo rajoną, paskui pervažiuoti Old Spice ir Žolelių Ekstraktų zonas. Šiuo momentu kertame tokią sritį, kurioje užuosi tik iš šikinės išbruktą pirštą.

Kelias tarpukalnėm raitosi tol, kol tolumoje išsiskleidžia žydras vandenynas. Akapulko kurortas — tai ši baisulinė apskrita įlanka su viešbučiais, viešbučiais ir viešbučiais. Aš turiu susirasti stambiausią iš jų ir paskambinti Teilorei. Suprantama, rizika būti atpažintam gerokai išaugs, nes apie šią vietelę aš esu girdėjęs, o tai reiškia, kad čionai susidursiu su poilsiaujančiais mūsiškiais. Esu girdėjęs apie Akapulką ir apie Kūnkinį ar kokią ten skylę, į kurią sykį buvo nusitrenkusi nelaimingoji Leoną. Pajuntu šiurpstančią nugarą. Dairausi tolyje atsakančios išvaizdos viešbučio, iš kurio galėčiau skambinti, bet sielos gilumoje viliuosi tokio nepamatyti. Štai kaip dirba protelis, kad išvengčiau drebulio, po galais, tik pažiūrėkit. Snukį nutaisau tokį, tarsi įlanką tyrinėčiau: akys primerktos, o lūpos iš susikaupimo atvėpusios, besidairant tinkamo viešbučio. Aš net žaidžiu su savim, girdi, jei pamatysiu gatvėje mėlyną ženklą, sustabdysiu Pelajų. Bet kai pamatysiu mėlyną ženklą, mano smegeninė, žinau, sugalvos pasiteisinimą, kodėl sustoti negalima. Tolesnis ėjimas: pamatęs žalios spalvos ženklą, sustojimą atidėsiu dar kitam kartui. Nors užsipisk, brol, koks kreminis tortas.

Viską išsprendžia Pelajus, sustodamas prie nedidelės smuklės už centrinio bulvaro. Burnoj nieko neturėjom nuo ano mėsainio, o šeštadienis jau gerokai įsibėgėjęs. Pelajus sustoja ant šaligatvio prie baro ir be žodžių žiūri į mane.

Nutuokia, kad man būtina kuriam laikui ištirpti savajame cheminės švaros pasaulyje. Jis duoda suprasti, kad panorėjęs vykti į jo miestuką turėčiau čia prisistatyti po poros valandų, kai bus išsikrovęs sunkvežimį. Su Pelajaus žodžiais tarp mudviejų išauga nejauki sienelė. Tarsi žinotų, kad mano arealas — viename iš šių bokštų, turčių knibždėlyne. Supranta, kad geriausiu atveju ten atrodytų kaip supistas daržininkas. Pelajaus akys sumyšta, perpratus tikrąją padėtį, o ir dėl mūsų neįprastos draugystės akimirkų. Jis pliaukšteli man per nugarą ir su savo nematomais revolveriais pasuka į smuklę. Lukas taip pat, suglumusiom akim. Tai tiek to Vernono Gonsaleso Litlio.

Permirkstu kiaurai, kol prisikasu iki pliažo centrinio bulvaro pašonėje. Prašmatnus tas pliažas. Už vaikščiojimą smėliuku mokesčio neima, tad nusivelku marškinius, nusispiriu šamoto sandalėlius ir atvirstu į amerikietį. Du apsauginiai stebi mane, traukiantį į vieną tokį masyvų viešbutį. Kai žvilgteliu į juos, pamojuoja, dar vienas amerikiečių divas, sako tikriausiai. Susilaižau į viršų plaukus ir antakius ir įžirglioju į viešbutį lyg su revolveriais, kaip Pelajus išmokė. Vestibiulis supisto Dalaso Fort Worth oro uosto dydžio, marmuru išklotas, šen bei ten plaukioja dailūs žmogėnai-omarai. Siaubas, kas per vietelė. Pasiuntinukas laiko lifto duris atdaras, nors man dar iki jų toloka.

— Į viršų, sere?

Bandau nepristumti į kelnes, bet tai stenėtinai sunku. Akyse stovi vakarykštė musių buveinė su pūvančiu pianisto lavonu, o šiandien, kad mane skradžiai, atrodo, lyg lūkuriuočiau hulos šokėjėlių, nugriaušiančių mano draugužį. Apie tokią bybėtiną skylę Leonai Dant tik pasvajoti. Pro šalį į liftą prasiiria amerikiečių šeimyna, pasidabinusi it Tomis Hilfaigeris golfo konvente. Mamaitė su pasitempusiu senioku ir tradicine vaikučių pora — geruoliu ir blogiuku. Iš tos rūšies žmogėnų, kurie per kviestinius pietus suskambus muzikai atsipalaiduoja ir įsivaro taukšti apie savo jausmus, suprask, kokie nesusivaržę jie. Supistų stalo įrankių ekspozicija.

— Na, Bobi, atsimeni, ką tau sakėme — sąlygos tau žinomos, — suburbuliuoja mamelė.

— Aha, Bobi, — lyg sušvinkus lėlė-kojinė atitaria tėtušis iš užnugario. Mergaičiukė pakelia antakius.

— Bet man tai ne taip jau faina, — aiškina Bobis.

— Mes jau senų seniausiai suplanavome kruizą po įlanką, jau sumokėjome už jį, — varo motina.

— Senų seniausiai, — antrina tėvukas.

Berniukėlis tik purkšteli. Močia sučiaupia lūpas.

— Nekreipk dėmesio, Trėjau, žinai, koks jis. Tikėkimės, kad neatsitiks taip kaip aną kartą, kai tokią krūvą pinigų sukišome į tas akvalanginio plaukiojimo pamokas...

Pasaulinio lygio peilėsmiginis, reik pripažinti. Ir tik viena išsišiepus marmūzė — mergiūkštės.

Šniukštinėdamas telefono aparato, sliūkinu dešrelių ir kavos aromatų link. Pamatau milžiniškame patijuje nutėkštą bufetą. Lyg nevisprotis paimu valgiaraštį. Pigiausias patiekalas kainuoja daugiau nei pasiskraidymas supistu sraigtasparniu. Netoliese ėmus sūkuriuoti padavėjui, neriu toliau link kažkokių tualetų tarnybinėse prieigose šalia baseino. Pakeliui, tiesa, aplenkiu grynų gryniausią psichą. Perspektyvų psichą. Tas išpampęs vėdarų mulkis murkso baseine su kitu vaikigaliu, vaidindamas kuo tikriausią bičiulį, tuo tarpu jo mažoji sesutė deda bombelę ir aptaško juos vandeniu.

„Juk sakiau tau šokti ant jo, o ne šalia.. — suurzgia seseriai mažasis rubuilis, draugeliui negirdint. Būsimasis senatorius, garantuoju.

Prapėdinu pro kelis gilius fotelius, nusuktus į pliažą su sklendžiančiais kateriais ir parašiutais bei netolimu pyplių spygčiojimu bangų mūšoje. Įsileidžiu fantazuoti, kaip kuris nors varliūkštis tiesiog mano akyse pradeda skęsti, o aš strykteliu ir išgelbėju jį. Mintyse jau repetuoju, ką porinčiau žurnalistams, akyse jau net laikraščių antraštės sukasi. „Jaunajam didvyriui atleista“ ir kitokie myžalai. Po minutės aš jau gelbėjų supisto prezidento atžalą. Prezidentas iš dėkingumo žliumbia, o aš nuklibinkščiuoju šalin, ir tiek. Įsivaizduojat? Tokios mintys tarsi supistą surūdijus grandinė apraizgo mano smegenis.

Kad ją nutraukčiau, einu ieškoti telefono į gatvę prie viešbučio. Sukalu Teilorės numerį.

— Stiklo badenbotai? — klausia vaikigalis, skersgatvyje dalijantis skrajutes.

— Ką sakai?

— Gal norėsi kruzo stikliniu baden botu?

— Teila, — atsiliepia ragelyje. Mostu pavarau berniūkštį.

— Meksika kviečia, — sakau.

— Sveikutis, žudike.

Aiškus daiktas, kad kažkas ne taip.

Tikras galvos skausmas, kaip man ją apvynioti aplink save, ją ir jos saugų, iškvėpintą pasaulėlį, kur jos didžiausia problema gyvenime — nuobodulys ar Proskynos kvapelis namučių prieigose. Turbūt didžiausia jos asmeninė paslaptis — snarglių valgymas. Ji, aiškus daiktas, ką tik birbė.

— Viskas gerai? — klausiu.

Teilorė šnirpščiodama nusijuokia.

— Aš visiškai, kaip čia pasakius, užsipisimas, supranti? Tas prakeiktas vyrukas, su kuriuo susitikinėjau...

— Daktaras?

— Atseit daktaras, jooo. Aš tik noriu dėti į kojas, štai kas, Dieve...

— Pažįstamas jausmas.

— Šiaip ar taip, kurioj tu vietoj? — klausia, šnypšdamasi nosį.

— Akapulke.

— O tu šuns kaili! Pala, užmesiu akį į žemėlapį... Tu paplūdimy, taip sakant?

— Aha, centriniam bulvare.

— Turbūt tai Kostera Migelis Alemanas... Vietelėje, kuri vadinas Comercial Mencarn, įsikūrusi Westem Union agentūra.

— Neliksiu skolingas, Tei.

— Paklausyk... Rytoj — sekmadienis, ir iki pirmadienio aš negalėsiu gauti grynųjų. Agentūra pirmadienį dirba iki septynių vakaro, tad jeigu nueitum šeštą...

— Laisvai, — skiedžiu, stebėdamas, kaip ekranėlyje tirpsta paskutiniai kreditai.

— Ir dar, mažuli, — sako. Pyp! Mirtina tyla linijoj.

Yra čia ir supistas „Meilės laivas“. Dievaži, iš tų sukriošusių filmpalaikių, kuriuos žiūri mamelė: raguotas kruizo vadovas, kapitonas Bukena ir visi kiti. Ant laivo kamino — Wella Balsam primenanti emblema. Žvaigždėm nusagstytasis Akapulkas, brol.

Įlankai išnykus už nugaros, įtraukiu galvą į kabiną. Pelajaus furgonas persikrato per kelias kalveles ir pasuka šiaurėn palei filminę kranto liniją su kokosų palmėm, ištisais jų laukais. Paplūdimys ne toks baltutėlis kaip filme „Nepaisant kliūčių“, o vanduo ne toks jau žydras, bet — ėhėhei! Pašonėje nelyg vežančioji kelio dalis driekiasi lagūna, tiesiai iš „Tarzano“ ar kokio galo. Prašvilpiam net pro karinį postą su kulkosvaidžio lizdu, — aš neriečiu! Man susuka vidurius, bet greitai paaiškėja, kad tai tik pypliai viso labo, tie kareiviai, dėl per didelių šalmų panašūs į karikatūrines skruzdėles.

Po kelių valandų iš plento išsukame į keliuką, vedantį pajūrin. Keliuko pabaiga — keletas rąstgalių paplūdimy ir džiunglės už nugaros. Gyvenvietė — miniatiūrinis lūšnynas: kiaulės, viščiukai ir slampinėjantys šunys, panašūs į grizlius. Net ne lūšnynas, labiau primena National Geographic. Rojus, velniai rautų. Pelajus pastato mašiną už krautuvės, suramstytos iš Fanta iškabų, su prieangiu iš sudžiūvusių palmių lapų. Dvejetas vyriškių tyso hamakuose ir siurbčioja alų. Kai išsiritam iš furgono, mus apspinta pulkelis vaikigalių. Pelajus, kaip matau, tikras dendis šiose apylinkėse. Turbūt koks gyvenvietės ponas Lečiuga, tik tiek, kad žmogiškas. Dabar jau aš ne savas šiame Pelajaus pasaulyje. Pelajus ima rūpintis, kad jausčiausi kaip namie, pavaro žioplius šalin ir užsako krautuvėlėje alaus. Nieko nesakydamas stoviu, atsukęs vėjeliui nosį, klausydamasis naujo, iš proto varančio žodyno. Ungava vakašinda, garbės žodis. Pelajus dantimis atkemša alų ir išdidžiai nusiveda mane į dengtą patijų pajūryje. Pora pagyvenusių vyriškių sėdi prie stalo, už savadarbio baro rymo sena moteriškė.

Staiga pro ją šmurkšteli kažkoks bekelnis, bandantis prismeigti prie smėlėto asfalto sužeistą krabą. Galų gale švariai jį perveria per kiautą ir, šūktelėjęs „Yesssss!“, stabteli ištraukti įsivaizduojamos dalbos. Pelajus nuspiria krabą man nuo kelio ir oriai vedasi prie stalelio visai šalia paplūdimio.

Gausybė butelių prisikaupia ant stalo. Vakarop pasirodo vaikėzas, šiek tiek marmaliuojantis angliškai: perkaręs, ne iš kelmo spirtas vyrukas, vardu Viktoras, su dantų kabėmis — nedažnai šiose vietose regimu daiktu. Aiškina man, kaip svarbu jam gyvenime muštis į priekį, kad galėtų į savo kaimą atnešti gerovę ir visa kita. Pasijuntu supistu žemiausios klasės šliužu. Viktoras išverčia tarp furgono purvasaugių išraitytus žodžius: „Kentėk, išvydęs mane“, jie reiškia. Me ves, y sufres.

Kai aš pirmasis pradedu rodyti nusitašymo ženklus, vyrukai pasiūlo man burito dydžio austrių, tiesiai iš jūros. Bliamba, pamirškit! Vaikystėje ragavau austrę, pojūtis lyg nosies turinį nurijus. Abudu kiša man austres, kai aš gatavas snargliakamščiu užkimšt sau gerklę. Nieko negalvodamas patraukiu nosį, parodau į ją pirštu, tada susiraukiu ir baksteliu į austrę. Vyrukai akapulkiškais dydžiais privaro į kelnes. Paskui dėl tų sušiktų krovinių kokią valandą negali man į akis pažiūrėti. Aš sugebu išdumblinti rojų.

Po tekilos, kai silikatinės giedros vakarą sukyla liūtai ir tigrai, pabandau jiems nupasakoti savo viziją apie namuką paplūdimy, apie purvasaugius ir Likimą. Aš mažumėlę prisišniojęs. Bybėtinai prisišniojęs, tiesą pasakius. Bet vos tik prasižioju, Viktoras su Pelajumi ima mane už parankės ir pro palmes su ratus jau sukančiais šikšnosparniais vedasi į paplūdimį, į vietą už dešimties minučių kelio, kur kartu su džiunglėm išsišauni stačiai į jūrą. Mus seka tai vienur, tai kitur tarp jūros bangų švysčiojantys pypliai. Neilgtrukus Viktoras sustoja. Beda į besileidžiančias sutemas, ir aš prisimerkęs nuseku smėliuku jo pirštą. Atokiau, sandariai uždarinėtas, bemaž paskendęs džiunglėse, gunkso baltutėlis vasarnamis. Manoji vietelė.

Vaikinai sako esą nieko prieš, jei apsistosiu čia iki pirmadienio. Gal ilgiau. Gal visai supistai amžinybei. Kai jie nusvirduliuoja pajūriu namo, aš įsitaisau vasarnamio balkone ir visa esybe leidžiuosi košiamas iš jūros kylančio vakaro. Staiga visos skirtingiausios bangos susilieja manyje į vieną melodiją, o mano nepakartojamosios svajonės plunksnos kelia šią naują simfoniją į kulminacines aukštumas. Štai mano močia, kruopščiai žiūrinti higienos, godojanti, kaip gerai viskas baigėsi. Man galbūt reikės pasikeisti vardą, tapti meksikiečiu ar kuo. Bet kol kas aš tebesu aš, o ir purvo nė pėdsako. Žvelgiu pro šios vietelės sodą į paplūdimį ir matau jame ratais laigančią Teilorę, su kelnaitėm, rudaodę kaip vietinė.

Visą sekmadienį tingiai prasvajoju šitoje Valhaloj. Pirmadienio rytą pakirstu galandamas karšto drėgno vėjo, mano draugelis tvirtas it granitas, nelyginant Rašmoro kalno nuoskila. Mano rankai toli gražu iki jo, draugelis — stačiai garbės svečias savo paties parade. Pakėlęs akis, išvystu susidrumstusį dangų, apipešioti pilki pelikanai neria žemyn ir sminga į bangas. Kokosų viršūnės linguodamos ošia ramiai ir tolygiai, — norėčiau, kad tokiu tempu sruventų ir mano gyvenimas. Pirmąkart po ilgo laiko keldamasis iš ryto pajuntu džiugesio prieskonį. Šiandien mano gimtadienis.

Šią popietę kratytis į Akapulką mano kailyje — tas pats, kas kratytis su Las Vegasu šiknoj. Man šešiolika metų, o mano supistoj šiknoj glūdi Las Vegasas. Pašoku ant kojų, autobusui dar nė neįriedėjus į miestą, gaudžiantį perspektyvom: atogrąžų žuvim ir paukščiais, bananlapiais, beždžionėm ir seksu. Skylė pajūryje. Jos savininkas, pasirodo, kažkoks pakaimės vaisininkas, kuris ja visiškai nesinaudoja. Viktoro manymu, aš ten turbūt galėsiąs pagyventi veltui, jei tik prižiūrėsiu ją.

Viktoras paskolino šiaudinę skrybėlę, kad pridengčiau savo kokosinius gaurus ir moliuskiškus ausų kaušelius. Sugaunu savo atspindį Comercial Mexicana vitrinoje: Heklberis Finas, brol! Prieš žengdamas į parduotuvę, užsimetu savo revolverius, — spėju, skrybėlei kompensuoti, — o tada įninku žirglioti ratais it šuo, nesumojantis, kur čia jam prigulus. Galų gale užcimpinu Westem Union skyrių, aplink kurį sūkuriuoja žiopliai. Tarp jų ir raudoniu spindintys bei išblyškę mūsiškiai. Tarnautojas mane iš karto pastebi.

— Ė... Man turėtų būti perlaida iš Hiustono Teksase.

— Pavardė? — klausia tarnautojas.

Mano fizionomija byloja apie pi skaičiavimą.

— Ė... Nesu tikras, kam ji pasiųsta...

— Slaptažodį žinote? — teiraujasi tas vyrukas. Pisulynė! Jaučiu, kaip už manęs išsirikiuoja eilutė.

— Geriau paskambinsiu ir pasiklausiu, — sakau ir šlepsiu šalin nuo langelio.

Žmonės keistokai nužvelgia mane, tad aš nesustodamas krypuoju iš parduotuvės tiesiai į lauką, iš šaldiklio į supistą orkaitę. Man būtina susisiekti su Teilore. Galbūt, sužinojusi, kad reikia slaptažodžio, ji perlaidos nesiuntė. Taksofono kortelės kreditai išsibaigę. Net Pelajui negaliu paskambint. Vegasas spragteli ir užgęsta mano šikinėj.

Traukiu bulvaru, kol užtinku telefoną. Nežinau, ar iš bet kurios vietos galima paskambinti atsiliepiančiojo sąskaita, kaip rodoma per televizorių. Nutariu susukti Teilorės sąskaita. Man bekalbant tarp operatorės ir mano burnos susitvenkia prakaitas. Pagaliau telefonistė suburbuliuoja angliškai. Jai pranešus, kad duotojo mobiliojo sąskaita skambinti negalima, prakaitas pasrūva ausimi. Kai pakabinu ragelį, ausies viršūnėje susikaupęs sūrus skystis tekšteli ant supisto peties, o tada jau nučiurlena ant grindinio. Galiausiai turbūt atgal į sumyžtą jūrą.

Tiesą sakant, mane pagauna velnioniškas siutas, kad šį vakarą išpaikinti miglapūčiai ir sukčiai kaip visados guls į savo patalus, sukdami galvą tik dėl to, kaip čia rytojaus dieną numelžt savo tėvelius. Tuo tarpu aš įklimpęs Suriname, su tvarkingai vejama kaltinimų virve tenai — namie. Siutas parkūrena mane atgal į parduotuvę, prie banko agento langelio. Šią akimirką aplinkui nieko nėra. Tarnautojas pakelia akis.

— Neišsiaiškinu slaptažodžio, — pareiškiu.

— Jūsų pavardė?

— Vernonas Litlis, — laukiu, kada jo antakiai atitrūks nuo makaulės.

Taip nenutinka. Tarnautojas akimirką patyrinėja mane.

— Kokios sumos laukiat?

— Šešių šimtų dolerių.

Vyrukas pabarbena į klaviatūrą, pažiūri į ekraną. Tada papurto galvą.

— Atleiskite, bet nieko nėra.

Akimirką sustingstu, matuodamas savo šūdinos padėties gylį. Tuo metu kažin kas už mano nugaros prikausto banko agento akis.

Mano liemenį staiga apsiveja rankos.

— Op-pa! — pasigirsta balsas.

aštuonioliktas

Mano puskepaliai sušoka į gerklę. Aš ištrūksta iš torsą apglėbusių gniaužtų ir lig pasmakrės spyruokliuojančiom kojom metuosi link išėjimo. Parduotuvės lankytojai spokso sustabarėję.

— Su gimtadieniu!

Neraliuotoji Teilorė.

Aš apsisuku vietoj, dairydamasis mane turinčių nutverti žaliūkų. Bet Teilorė viena. Tarnautojas perlaidų agentūros langelyje šypsosi, kai ji apsiveja ranka mano liemenį ir visą virpantį išsiveda iš parduotuvės.

— Kvailas tu daikte, — sako ji, — nepalaukei, kol paaiškinsiu perlaidos smulkmenas, slaptažodį, pavyzdžiui.

— Ū-hū, vadinas, pasigavai supistą lėktuvą.

— Rink žodžius, žudike!

— Atsiprašau.

— Na, negalėjau palikti tavęs skęstančio. Šiaip ar taip, namie aš neturiu ką veikt, o čia mano atostogų pinigai: tikiuosi, tu nieko prieš, jei pasidalysim perpus. Štai čia — trys šimtai, o matematiką atidėkime vėlesniam laikui...

— Kaip nors atsiskaitysim. Iš kur sužinojai apie mano gimtadienį?

— Labą dieną! Visas pasaulis žino, kad šiandien tavo gimimo diena.

Nuo įvykių realumo man pradeda dilgčioti smegenis. Teilorė šalia. Aš susiradau buveinę pajūry, ir Teilorė — pašonėje, su pinigais. Dėl vieno tai galiu didžiuotis: aš nepasiduodu džiaugsmo hormonų srautui, hormonų, kurie sukelia norą uostinėti gėles ir sakyti „Aš tave myliu“. Vyriškai valdausi.

— Palauk, kai pamatysi, kur mes įsitaisę, — kalba Teilorė, tempdama mane per gatvę. — Jeigu tik tave įleis — atrodai kaip laukinis.

— Išsinuomojai viešbutį?

— Dvivietį kambarį, tad tvardykis, tu — serijinis žudike.

Tempti mane pasidaro sunkiau.

— Luktelk... Tu nepatikėsi, kokią vietelę aš suradau — paplūdimy, šalia džiunglių...

— Ojė! Kur, taip sakant, vorai ir vabalai? Ojė!

— Tu nematei „Nepaisant kliūčių“?

— Aš jau sumokėjau už kambarį, Vernai, na, Dievulėliau.

Galas nematė. Bežingsniuojant man topteli: aš taip aptekęs bėdom, kad šūdą aš čia bevaidinsiu prieš Teilorę. Matot, kai nebėra ko prarasti, belieka tik būti pačiu savimi. Tai mano atradimas. Gal ir idiotiškai skamba, bet kai svajonės pradeda pildytis, nėra jau taip lengva. Gali pasijusti smaukalium — dėl to, kad kitados delsei, — įsidėmėkit. O kai pamąstęs tai suvoki, kankiniesi dar labiau. Išvada: kai svajonė virsta tikrove, potencialus Mėmizmas yra lygus Laiko, sugaišto puoselėjant Svajonę, dydžiui. M = SL. Iš to išplaukia, kad, užsikrušk, turėčiau susivemti.

Teilorė su baltais šortais, kol kas dar negaliu pasakyti, ar kelnaičių krašteliai prieinami akiai, nes šortai lyg ir susiglamžę. Galbūt kokia raukšlelė susiformavo ir virš jos kelnaičių kraštelio reljefo. Be to, ji vilki persikų spalvos marškinėlius su skorpiono emblemėle ir dar apsigobusi tokiu standžių švarkeliu. Ilgos rudos galūnės tobulai dera su kūnu. Tik tą jos švarkelį nužvelgiu šnairom. Teilorė pamato ir nusišypso.

— Lėktuve buvo kaip šaldytuve.

Beveik su tamsa pasiekiame jos viešbutį, vieną iš stambiausiųjų. Teilorė įsitempia mane į fojė, kur visi iki vieno sužiūra į mus. Aš susikūprinu. Ūmai viskas aplinkui ima atrodyti netikroviškai, lyg parduotuvės vitrina ar koks galas, kur judu tik aš vienas. Išskyrus tai, kad aš nė nekrusteliu, nė truputėlio. Tik užsičiaupiu.

Gavusi raktą, Teilorė kaip reikiant užsiveda, greičiau — ima vesti mane.

— Nagi, lipam į viršų — tau tikrai patiks... Nagi, eikš!

Įvertinu akimis jos nepriekaištingą nosį, odą, plaukus. Ji kreivai šypteli raguotosios šypsena ir paima mane už rankos. Iš pradžių tik už pirštų, po teisybei, — tik už pirštų galiukų, ir nuglamžuoja juos iki pat delno. Bybėtina elektra nukrato mano draugužį. Mudu įsiropščiam į lifto kabiną ir pasikeliam į jos kambarį. Dailų kambarį Teilorė gavusi, su visutėliu užutekiu perspektyvoje. Vonios kambaryje po operacinės lempomis žvilga šampūno buteliukai.

— Sveikas sugrįžęs, — paskelbia jinai.

Kol styrau vietoj it nekušinamas kotas, Teilorė iš miniatiūrinio bariuko ištraukia miniatiūrinius tekilos buteliukus ir susirango lovoje arčiausiai lango. Ventiliuojamo oro puokštėje kyšo kažin koks nugremžtos odos kvapas, kuris mano atmintyje išplukdo sodrius aromatus, mūšos ir smėlio nuglitintos gumos pakraščius, sūrias, muskusu ir actu brinkstančias lūpas. Nuvaikau tą kvapelį ir pėdinu prie lovos. Saulės prisisunkę Teilorės plaukai paverčia šią dieną eiline atostogų diena: lengvumas, ramuma ir laisvė — spėju, tokia turi būti savijauta per šešioliktąjį gimtadienį. Bet mano močia, sėdėdama namie, galvos apie mano gimtadienį ir jokios kitos minties daugiau nenorės prisileisti. Tortą ji turbūt nupirko, kai aš dar buvau namie, — kad tik būtų ko nekantraujant laukti. Regiu ant stalo vienišą tortą ir ašarom jį laistančią mamelę. „Dievulėliau, tu gi ištižinsi jį!“ — sunerims Pemė. Netgi tikroji padėtis, — mamelė greičiausiai tupi „Klėtyje“ su Peme, — netgi tai mane liūdina. Teilorė, matyt, pastebi mano atoslūgį, nes švysteli tekilos buteliuką.

— Aukščiau nosį.

Nepataikau sugauti.

— Tei... Pati matai, kad nesu aš joks žudikas. Tu — liudininkė... Sutariam?

— Va tai tau, nestabdyk. Aš net nenoriu apie tai, kaip čia pasakius... na, supranti? Aš tiesiog čia, kad ir kaip ten.

— Bet jeigu teisme, noriu pasakyt, jei...

— Ar nesiliausi tu, žudike? — ji patapšnoja užtiesalą sau prie šlaunies. — Eikš pas Tei Tei, nutrūktgalvi.

Teilorė užsiverčia buteliuką, ir mudu abu išmaukiam tekilą. Aš lyg su revolveriais prigulu ant lovos. Kai Teilorė persisveria per lovos kraštą sugraibyti alaus, jos dugnas išsišauna į viršų. Kelnaičių kraštai. Bikinis. Man galas, bliamba. Mano regėjimuose mes visuomet vieni, tvirtai sulipę ir saugūs, kažkur nuošalioj vietoj, bet tik ne prabangoj, kaip, tarkim, kambary su baldais. Visados kur brūzgynų proskynoje ar laukuose, kur ji sutraukia mane it ameba: bučinių alsa, šlaunimis, prakaituojančią odą plikinančia tvankuma. Svajonėje esama geismo lindėti patalpoje, užsidarius kartu su Teilore, bet nė karto neteko joje pabuvoti. Iki šios akimirkos.

Po keturių sriubsnių aš jau ramstausi guolyje alkūne gimtadieniškos nuotaikos. Gėralas šiuo požiūriu — stebuklingas daiktas. Teilorė nusispiria sandalus, vienas lekia už televizoriaus. Pirštu suka ratus ant butelio kaklelio ir stebeilijasi į mane pasiutėliškom akim.

— Vernonai, papasakok man viską, ką pridirbai, — paprašo mergaičiukės balsu.

Ką aš jums sakiau apie bėdą? Jai pasiritus arčiau, mus beskiria tik colis mūsų kvėpavimo, alkoholio miglelė su vos juntama sūrio užuomina. Mes nė truputėlio nesiliečiam, tik įsitempę absorbuojam cheminę informaciją lyg tirtantys šunys. Trumpąjį jungimą įžiebia jos nosies galiukas, laidai susiliečia. Mūsų burnos susilydo, delnas susiranda jos užpakalinį pusrutulį, slysteli juo, pirštas nužymi kelnaičių pakraštį — neknebinėja ir nelandžioja po juo, o paprasčiausiai trinasi ir slidinėja, pakyla aukščiau, jausdamas klimato pokyčius ties gaivalingiausiu jos židiniu, numatytu tik Vernui!

— Pasiutęs žvėriūkšti, — sako ji. — Sakyk, kad žudei dėl Teilos.

Jos šnabždesys virsta elektros gysla likeryje, prikepusia ir gumuliuota nuo beprotiškos kaitros. Išsirangiusi iš šortų, nuspiria juos ant žemės šalia mini baro. Kelnaitės — Paskutinė Užkarda. Aš nulenkiu galvą, kai raukšlelės ant jos kauburėlio išsilygina, išskleisdamos gerai suteptą garbę, kuri prašyte prašosi palytėjimo, mygia pro šilką delnu ištrėkšti nektarą, lagūną, besisunkiančią pro gumelę ir srūvančią šlaunimi.

— Nuodingoji blake, Dieve, žmogžudy tu... ūūūgch, Dieve...

Vos pasirangydama Teilorė pabando vėl suglausti kojas, bet ji sumišusi, aš visas degu, dar stipriau kursto jos drovėjimasis savo muskusinės drėgmės. Timpteliu jos žliaugiančių kelnaičių gumelę ir akis į akį susiduriu su trūkčiojančia minkštimo delta, kuri žvilga prakaito srovelėm su pikantiškai užkoduotomis jos dugno sąnašomis: alyva, cinamono dulkės ir aitriosios paprikos syvai. Ji pasiduoda, palaužta, nepalikdama slapties gyvūnų pasaulyje. Ji sulenkia kelius ir įsiurbia mano liežuvį, mano pirštą, mano veidą, ji kriokia ir spurda, smailios keteros, vilnys ir kiaurasmiltė įsiurbia mane, siurbia iki tvoskiančių skystos tiesos ištakų, slypinčių už kelnaičių, pinigų, teisingumo ir purvo, lyg rūgštimi svieste svilindama pėdsakus mano smegenyse. Supistai Sprogstamuoju Greičiu.

— Ūgch, kad mane galas! Pasakok, ką padarei tiems žmonėms, sakyk, kad tau žiauriai patiko.

Neišleidžiu nė garso.

— Pasakok! Sakyk, kad žudei!

Ji ima glausti savo kojas, atšlyja, o aš šnabždu tol, kol ji suglemba ir vėl stumteli mane link savo trikampio. Girdėjau apie tokias mergiotes.

— Ar tu, Vernai, ar tu visa tai darei dėl manęs?.. Dėl mūsų?..

Pajuntu, kaip fatališkai sukinkuoja mano vyručio galvutė, prispaudęs prie paklodės, pazulinu jo dilgsinčias venas.

— Aha, — suaimanuoju. — Aš padariau tai dėl tavęs.

Nenustoju šnabždėjęs, tačiau į mane įsiskverbia nauja realybė, slogi it infekcijos pradžia. Teilorės lūpos ūmai pasidaro guminės, zefyras išvirsta žalia krevete ir stingdančiu tepalu. Kažkas ne taip. Ji neria link lovos krašto. Kai dar vieną ir paskutinį sykį pasilenkia, jos plyšys sužioruoja pro kelnaičių šilką. Suprantu, kad tiek Teilorės Figueros ir bematysiu. Manoji esybė čiurkšle išslysta iš po papilvės, nelyginant įgelta gyvatė, ištryškusi pro savo pačios akiduobes. Tada — štilis. Tik iš lėto liulantis tingus vandenynas ir poskutiminė kario lijundra ant skruostų. Teilorė užsitraukia šortus, susiriša sandalų dirželius, brūkšteli prieš veidrodį plaukus.

— Tvarka! — praneša į švarkelio krūtinę.

Durys atsilapoja, ir įžengia keturi vyrai. Prisidengiu akis nuo žilpinančių kameros lempų.

— Vernonas Gregoris Litlis? — paklausia kažkuris. Kaip čia pasakius: ne-a.

Įstengčiau atlaikyti kiekvienas fojė mane ryjančias akis, netgi Teilorės. Pastaroji nespokso, net akių nepakelia. Tūpčioja išsišiepusio techniko pašonėje ir klausosi prie švarkelio prikergtos ausinės.

— Tai taip faina, — sukikena ji į mikrofoną. — Manai, aš iš rimtųjų galiu įsikabinti į šou? Kaip čia pasakius, o Dieve, Lolitai...

Mane praveda pro atstatytą jos pasturgalį, nuo kurio ką tik nudžiūvo mano purslai ir svajonės. Iš fojė mane išlydi nerūpestingas Teilorės juokas. Žmonės prie viešbučio įėjimo nuščiūva, kai pasirodau sukaustytom galūnėm. Girdisi net kaip ventiliatorius šnarina viešbučio palmes, štai kokia tyla stoja. Tyla ir ledinis šaltis, nereik nė sakyti. Oro uoste laukia lėktuvas. Kaipmat supranti, kad į šią istoriją sukišta pinigėlių. Kitaip sakant, šou vedėją būtų sunku įtikinti, kad visa tai — tik didžiulis nesusipratimas. Jei pabandytum tai paaiškint, vedėjai skersai išilgai šalies iš juoko kalnus prišiktų. Stenu mėgindamas sulipdyti kokį kreminį tortą, bet bybį tevalioju sugalvot. Tik paspringstu aviaciniais aromatais ir visolabiniais reaktyvinių variklių ingzčiojimais, panašiai kaip tada, kai babūnėlė skrido į šiaurę. Pakeliui matau įsitempusius keleivius, krypuojančius link migracijos skyriaus, jų galvos užimtos vieninteliu rūpesčiu — savo naujutėlaičio bagažo spindesiu. Tuo tarpu aš lindžiu supančiotas metalinėje kapsulėje su dviem teismo pareigūnais, plėtojančiais tokias pokalbių temas, kurios juodai išryškina mano mėšliną padėtį. Pliurpia apie savo lengvąsias, mėsiškus pietus, beisbolą. Vienas jų bezda.

Sėdžiu ir stebiu signalinį prožektorių ant sparno galo, skaidantį tamsą už lango. Po poros valandų blykčiojimų, tai yra po begalybės, perskrodžiame virš Hiustono Intercontinental oro uosto pakibusį pūslelinį naviką. Lėktuvui pradėjus leistis, į akis patenka žemė su aštuoniais tūkstančiais policijos mašinų: šviesos blyksniai ant ką tik šlaptelėjusio asfalto, į darbą tikriausiai paleistos ir sirenos su televizinių žaidimų skambučiais. Viskas dėl mažojo Vernono, Vernono Litlio. Nutūpęs lėktuvas pasuka link kažkokių tribūnų, sunarstytų tuščiame oro uosto aptvaro kampe. Sulėtinę greitį, sustojame šonu į jas, per langą mane suvarpo žurnalistų pulko blykstės. Tiesiog fiziškai jauti pelengacinę atmosferą: „Štai kur jis!“ Antradienis, lygiai trys savaitės, kai mūsų gyvenimai sukasi pragaro centrifūgoje. Nors vos ketvirta valanda ryto, kaip dieną aišku, kad šiame krašte visuose namuose visi seka transliaciją. „Štai tas pindausis!“

Pareigūnai nulaipina mane lėktuvo laipteliais ir iškilmingai praveda pro tribūnas. Už tribūnų — tvora, o už tvoros gali nujausti įtūžusių žmonių spiečių — tokių, kurie visados išlenda, kai tik atsiranda įniršusių žmonių pareikalavimas. Mane įgrūda į balto transporterio užpakalį, kuriame tyko pora šalmuotų vyrukų su laboratoriniais apsiaustais. Jie prikinko mane prie kėdės, ir pusė pasaulio policijos mašinų nueskortuoja mus į miestą. Viršugalvyje sukasi visi planetos sraigtasparniai, tvieskiantys į žemę kaip per holivudinę premjerą. Supisti „Dumbliagrybių Oskarai“, brol. Iš savo vietos galiu jums nuleisti vieną pamokymą: policijos mašinos nebyra į šipulius ant kiekvieno kampo. Anaiptol. Ir nė mintelės nekyla, kaip čia atitraukus farų dėmesį nešti kudašių, palikus juos trankytis tarpusavy, lėkti nuo tiltų ir kitaip šūdalioti. Negana to: tikrumas, kad taip neįvyks, tave aplanko akimirksniu, vos tik atsidūrus patrulinėj mašinoj. Faraonai varo bybio tiesumu, — užsirašykit.

Visi iki užsipisimo šiąnakt smaginasi, būsimai nešališkai prisiekusiųjų žiuri įrodinėdami, koks avinėlis aš, girdi, esąs. Paskui nutrenkia atgal į pragarą. Ne pas mus, o į čionykštį, Hariso apygardoje, kur tvarkomi visi didieji reikaliukai.

Vienutėje aš užmerkiu akis ir iš naujo sumontuoju savo gyvenimo santrauką. Manojoje filmo versijoje aš nė trupučio neišsišūdinęs. Atvirkščiai, esu vaikigalis iš pašalės, kuris klausosi apie kažkieno kito bėdą, galbūt kažkoks kitas vaikigalis atsitempė į mokyklą savo tėčio šautuvą ir ištaškė pusę klasės draugų, — Dievas mato, būna ir tokių bybienių. Galbūt būsiu paprasčiausiu klausytoju. Klausančiu apie kažkokį bedalį šūdausį, romųjį žodžių meistrą tikriausiai, klasės gale užsiknisusį mąslūną. Kol į mokyklą atkeliauja šaudyklė. Būsiu vyrukas, kuris klausosi šios istorijos ir su kutenančiu pasimėgavimu renkasi: užjaučiančiuoju ar priblokštuoju jam būti, o gal iš viso nekreipti dėmesio, — žmonės taip elgiasi, kai koks šūdinas dalykas praslysta pro šalį. Toks štai gyvenimas, kurį iš naujo susuku savo makaulėje. Pilnas tirpstančių dalykų, šunpalaikių ir viso kito, bet aš jame — statistas, kuris perka gatvėje kreminius ledus, spjauna ant nerūpestingų metų ir, kaip be šito, vis labiau nuobodžiauja ir šiaušiasi.

Kai pabandau užmigti, kiti zebrai mano eilėje pradeda kirsti. Vienas, nugirdęs mano atodūsį, išstumia pro duris keletą žodžių.

— Litli? Tu — bybėtina žvaigždė!

— O taip, žinoma, — atsiliepiu. — Pasakyk tai prokurorams.

— Velniai rautų, matysi, kaip geriausiausius neraliuotus advokotus gausi, girdi, ką sakau?

— Mano advokatas net supistai angliškai nemoka.

— Ne-a, — varo recidyvistas. — Tą advokatą padarė per subinę, jis — istorija. Mačiau per televizorių, sakė, jis toliau darbuojas, bet tai skiedalai, — juk niekas jo nebesamdo. Dabar tau paskirs kiečiausius šulus, girdi, ką sakau?

Galų gale tas vyrukas apsiramina, ir aš nugvelbiu valandėlę šūdino miego. Paskui ateina sargybinis ir vedasi mane prie telefono kamerų gale. Jis išdidžiai tempia mane pro kameras, sakytum paraduoja prieš jas, ir visi prisiploja prie savųjų durų pasižiūrėti, kaip pirsnoju pro šalį.

— Ehei, Bernai! Bernemai Litli, ėhei!

Patupdo prie telefono. Prisitaisęs ausinę, sargybinis už mane surenka mano namų numerį. Linija atjungta. Nurodau susukti Pemei.

— Ū-hū? — atsiliepia ta pilna burna.

— Peme, čia Vernas.

— Vernas? O Dievulėliau, kur tu?

— Hiustone.

— Po velnių, tikra tiesa — matėme per televizorių. Valgyti duoda?

— Kiaušinis su čorisu, prieš pusvalandį, — prisilenkęs šnibžteli prižiūrėtojas.

— E... Kiaušinis su čorisu, valgome.

— Ką, tik tiek? Čorisas su kiaušiniu, ir viskas?!

Sargybinis susiraukia. Rankų mostais rodo pilną padėklą užkandžių.

— Ir dar krūvą įvairiausių dalykėlių, — sakau.

Sargybinis pakelia nykščius. Girdžiu, kaip antrajame plane mamelė jau grumiasi dėl telefono. Galų gale nugali.

— Vernonai?

— Labas, mam.

— Na, ar tau viskas gerai?

— Atrodo. O tau?

— Ką gi, Lolis metė Leoną, tai pirmiausia, sakau ne dėl to, kad tai mus būtų nustebinę. Drįstu manyt, dabar jis paršliauš atgal, pabrukęs uodegą, — ji neva ironiškai sukriuksi.

— Leisk nusijuokt, mam.

— Ką gi, ne tau suprasti, Loliui reikia stiprios moters, kai užgriuvo ši nauja našta, ypač dabar, kai Veinė liko už kadro...

— Nauja našta?

— Na, turbūt girdėjai, kad Lolis nusipirko tavo teismo transliavimo teises ir taip toliau. Kompanija derasi ir dėl Hantsvilio pataisos namų įsigijimo, ir Lolis tiesiog iki plyšimo persitempęs, ir nėra žmogaus, kuris jį iš tikrųjų suprastų, kuriam tai rūpėtų, — pasiklausiusi akmeninės tylos, mamelė pabando suorganizuoti bent šiokį tokį kreminį tortą. — Na, tai... gimtadienį smagiai atšventei?

— Nelabai.

— Ką gi, šiemet likome be torto, nežinojau, ar pasirodysi mieste. Šiaip ar taip, jei būtum grįžęs, tortą būčiau prigriebusi pas Harisą, dabar jie pasiilgino darbo laiką iki dešimtos valandos kasdien, nors Mardžorė naująja tvarka ir nelabai patenkinta, bent jau kol kas. Matyt, tam reikia laiko.

Dar nesu nusprendęs, gerai tai ar blogai, — tas artimųjų sindromas nekalbėti apie akivaizdų šūdą. Tam tikra prasme ta išties akis badanti, putojanti ir visiems nosį riečianti mano gyvenimo lerva kelia šiokių tokių nepatogumų. Tačiau apie ją niekas nekalba. Turbūt ji kalba pati už save.

Paskambinus atkeliauja gana atsakantys pusryčiai: skrebutis, kukurūzų dribsniai ir skrudintos bulvytės kaip priedai prie kiaušinio ir čoriso. Paskui pasirodo naujasis, valdžios paskirtas advokatas. Man paskyrė Brajaną Denehį, — be juoko, bliamba, — tokį gerai sudėtą ir išmintingą. Rikošetas Ilgaausis, atrodo, išties įdavė kailį. Dar vienas favoritų suėstas autsaideris. Tas Brajanas man teikia šiek tiek pamatuotos vilties, nors jis, savaime suprantama, ir laimi visas bylas. Velnioniškai vilties pritvinkęs nė neabejoju, kad prisiekusiesiems jis patiks, jie trokš, kad gerybinis stačiokas Brajanas būtų jų tėtis. Pokalbis su Brajanu ilgas, papasakoju, kas ir kaip susidėję.

— Tai sakai, esi nekaltas? — tikslinasi jis. — Tavęs ten net nebuvo?

— Kaip čia pasakius, noriu pasakyt, kad buvau, taip sakant, mokykloje, ir, mano manymu, fizine prasme aš kirtau tą patį žemės sklypą, kuriame krito Baris Gjuris, bet...

Suraukęs antakius, Brajanas pakelia ranką.

— Tavo liudijimas gali nesujaudinti žiuri. Tu su manimi?

— E... Žinoma.

— Gynyba yra svarbu, — sako jau stovėdamas prie durų. — Neerzinkim fortūnos. Tai svarbu ir tau, ir man.

— Džiaugiuosi tai girdėdamas.

— Na, žinoma, — linkteli Brajanas. — Sostinių teismai — mūsų teisinės sistemos viršūnė.

— Taigi, misteri Litli, pirmą kartą taikoma sistema bus atiduota tamstos teismui — dovanok už kalambūrą, — sukdamas akis sukrizena teismo atstovas. Šypsodamas jis visados žiūri į šalį. O šypsosi jisai daug, patogiai įsitaisęs ant mano kameros gulto.

— Prieš apsispręsdamas turėtum žinoti, kad tamstos niekas nespaudžia nuspausti skambučio mygtuką, kuris įtaisytas gerai matomoj vietoj tamstos... hmm... apsauginiame aptvare. Į aptvarą, saugantis nelaimingų atsitikimų, visą laiką bus nukreipta kamera. Tačiau, jei per procesinius veiksmus pačiam kiltų noras pakeisti savo parodymus ar atšaukti jau pateiktą informaciją, mygtukas leis operatyviai ir pozityviai reaguoti, o kartu garantuos neįkainojamą vaizdinę pagalbą visos planetos žiūrovams interpretuojant teisingumą...

— Aptvare nebus nekaltumą reiškiančio mygtuko?

— Vernonai, tamsta esi nekaltas. Kol neįrodyta kaltė, pameni? — pasvyra mano pusėn ir nusišiepia į akis lyg kūdikėliui. — Užtikrinu, kad rengiant šią sistemą buvo imtasi visų atsargumo priemonių. Ir pats mygtukas, ir juo įžiebiamos šviesos — žalios spalvos. Taip apsidrausta nuo nereikalingos įtampos, kurią implikuoja raudona. Be to, nors mes juokais šį prietaisą ir vadiname elektriniu skambučiu, jo garsas labiau primena varpelių skambėjimą...

IV veiksmas Kaip mano vasaros atostogos praleido mane

devynioliktas

Sulig keturiasdešimt trečiuoju akies mirktelėjimu policijos mašinų, sekančių paskui mano transporterį į Hiustoną, švyturėliai sublyksi vienu metu. Keletą posūkių švyturėliai blykčioja kas sau, paskui ima blykčioti serijom, tarsi perspėjamieji signalai. Paskui, vos vieną sekundę, visi sušvytuoja tuo pat metu.

Pirmąją teismo dieną po žemais, sustingusiais debesimis ir sraigtasparniais gabenamas į Hiustoną suprantu, kad panašiai ir gyvenime. Dažnai nujauti dermės galimybę, bet tik labai retai kas nors išties susiderina. Dermė būna vykusi arba nevykusi. Galiu būti pavyzdys. Man pateikti kaltinimai kone dėl visų žmogžudysčių Teksase nuo tada, kai ištrūkau iš namų, iki mano šikną pargrūdo atgal. Žurnalistams išplatinus mano marmūzę, žmonėms, matyt, ėmiau vaidentis ant kiekvieno kampo. Tai vadinama grįžtamuoju ryšiu. Neužkibkite ant to čiulpinuko. Mane tebekaltina ir dėl tragedijos. Jėzų visi paprasčiausiai pamiršo. Visi, išskyrus mane.

Taigi, visa vasara praslinko nuo paskutinio karto, kai varginau jus savo šnekom. O taip, vasarojau kalėjime, laukdamas teismo. Jėzus tam tikra prasme man palaikė kompaniją. Tik aš neįstengiau bendrauti. Turbūt viskas ėmė tikroviškiau atrodyti. O gal aš tiesiog suaugau. Tokio čiulpinuko taip pat pasisaugokit, aš rimtai.

Sukuosi į šoninį furgono langelį ir stebiu pro šalį slystančius tvoros stulpus. Į peizažą susigėrusi spalio drėgmė nuskalbė jo spindesį. Nuskalbtas gal ir gražesnis. Šitaip galvoju, prisimindamas pastarąsias savaites, Mano močia, pavyzdžiui, kėsinosi į savo gyvybę. Slapta paskambinusi Pemė paprašė labiau ją palaikyti: dėl Lolio, šaldytuvo ir viso kito. Ji papasakojo, kad vieną dieną mamelė užsibarikadavo namuose, atsuko viryklę iki galo ir prisėdo šalia atidarytos orkaitės. Tikriausiai tai Pagalbos Šauksmas, kas, kad mūsų viryklė elektrinė. Pemė dabar padeda mamelei atgauti jėgas.

Jei kalbėtume apie mane, tai šiandieną aš pats kaip šaldytuvas: suplėkęs, tuščias, net neįjungtas į lizdą. Mano kūnas atskleidė sau, kad jutiminės programos jam daugiau nereikalingos; kad išgyventų, jam pakanka nekintamu diapazonu veikiančios logikos. Užtenka palošti šaškėmis ir paspoksoti televizorių, štai koks protingas tas žmogaus kūnas, pats sau nusistatantis tokios veiklos režimą. Ir neatspėsite — man prireikė akinių. Teismas atrado, kad aš neįtikėtinai blogai matau, tad kilniaširdiškai parūpino man naujutėlaičius akinius. Iš pradžių nebuvau dėl jų labai tikras, mat jie kaip ir didoki, drūti, tokiais skaidriais plastikiniais rėmais. Bet prie švariai nugramdytos ir atsakančiai nupoliruotos makaulės, turiu pripažinti, tie akiniai visai dera, — kai jau susigyveni su jais. Iš tikrųjų tai prie visos mano aprangos nelabai prikibsi: šviesiai žydras kostiumėlis, akiniai su elastine juostele ant galvos prilaikyti. Juostelei buvo skirta karoti ant kaklo, bet aš ja susiveržiau galvą, kad neuždengtų mano kryželio. Taip, misteris Abdinis padovanojo man nukryžiuotąjį ant grandinėlės. Negalėjau tuo patikėti, jis buvo toks malonus ir visa kita. Gerasis Abdinis sukorė tokį kelią vien tam, kad atvežtų man šį kryželį su smulkiu bičeliu. Na, tai net ne kažkoks smulkus bičelis, tai neva... Jėzus ant kryžiaus. Noriu pasakyt, visas subtilybes sunku įžiūrėti, bet tu žinai, kad ten tikriausiai Jėzus, ir tiek.

Bendravau aš čia su psichologu, prisipažinau, kad neturiu jokių žmogiškų savybių, na, jokių sugebėjimų, nieko. Bet psichologas pasakė, kad tai netiesa, sakė, aš puikiai išsiugdęs įžvalgumą ir jautrumą mane supančių asmenų atžvilgiu. Tam tikra prasme aš manau išties turįs tokį talentą. Nelaimę užuodžiau dar jai neprasidėjus, sakyčiau, tai talentas. Tai kažką turi reikšti. Kita svarbi naujiena, tikėsit ar ne, aš nustojau keiktis. Spėju, keiksmams skirtas laikas sueina televizoriaus žiūrėjimui, ir aš nieko nebevertinu negatyviai. Negatyvus vertinimas buvo apibrėžtas kaip probleminis laukas, jis ir įsigilinimas į šūdniekius, — jei atleisite už tokius žodžius, — kai visos mano mintys galop ima suktis apie tuštinimąsi, apatinius drabužėlius, — na, patys suprantat. Didžiulis probleminis laukas, bet, pasak psichologo, įsisąmoninimas yra pirmasis žingsnis į pokyčius. Net kvapų nebeįstengiu atgaminti, rimtas reikalas. Tiesiog žiūriu aibes senų TV filmų, ko gero, tikrindamasis, kur aš ką ne taip padariau. Vienas filmas kažkurią dieną man net ašarą išspaudė.

Linčiuotojai susigrūdę gatvėse aplink teismo rūmus svaido daiktus, kaukia ir tranko kelią besiskinantį transporterį. Pro savo mažutį langelį matau juos ir juos sekančias kameras. Beje, tolėliau, rodos, spiečiasi ir palaikančiųjų būrys. Teismo rūmų prieigos pavirto Žvaigždžių Arena: kamerų ir prožektorių bokštai, tiesioginių transliacijų studijos su Nacionalinėmis Įžymybėmis. Taip pat ir užkandinės ant ratų, dešrainių būdelės, elektrą generuojančios mašinos, grimuotojų sunkvežimiai. Marškinėlių stovai, ženkliukų prekystaliai, balionų pardavėjai.

Mane gabena ne tiesiai į teismo salę, bet į grimavimo kambarį teismo užkulisiuose. Matyt, dėl to, kad teismas „skendi sodrioje išsklaidytoje šviesoje“, kaip paaiškina tipelis, kuris pasisodinęs brauko man per galvą. Kitiems teismo tarnautojams čia rausvinami skruostai. Jie šypso man nelyginant kolegai iš pašto skyriaus, o apie šią dieną kalba lyg laukdami beisbolo rungtynių. Mane, pastebiu, nugrimuoja blyškia spalva. Blyškia ir pilka.

Galų gale nulydi it pabūklo vamzdis ilgu koridorium. Jo gale ryški šviesa iškirtusi durų kontūrus, pro kuriuos mane įleidžia į teismo salę. Kas bus, tas. Įžengiu į teismą kaip nekaltas žmogus ir, reikia pasakyti, aš tikiu, kad išžygiuosiu pro paradines teismo duris, vos tik jie išklausys mano istoriją. Suprantat, teisybė visada triumfuoja pačioj pabaigoj. Permetu akimis visutėlio mano gyvenimo veikiančiuosius asmenis. Jie sėdi ir laukia, uosdami pirštų tepliones bei spragintus kukurūzus, kuriais aplipintos ganytojo Juozapo avelių kartoninės figūrėlės. Ant sukamųjų stovų cypteli kameros, su jom išvien pasisuka ir žmonių galvos, kad pamatytų, kaip mane uždarys tokiame kaip ir zoologijos sodo narve su mikrofonu bei didoku žaliu mygtuku priešaky. Tarp juodų blizgančių narvo virbų — keturių colių tarpai, mano galvą nuo jo viršaus, kai stoviu, skiria trys pėdos. Vienas prižiūrėtojas atrakina narvo duris, kitas — ranka įstumia mane vidun. Metalinėje plokštelėje ant durų įspausta, kad narvas nulietas iš kažkokio naujoviško lydinio, kurio vienam žmogui niekaip neįveikti. Salėje išvystu mamelę su sučiaupta iki ausų burną, kaip „Mapetų“ lėlė ar kas. Riešai aptvarstyti, tikriausiai po ano Pagalbos Šauksmo. Pemė drybso jos pašonėje, o jos fizionomija byloja, kad jiedvi prisikimšusios kokių nors plastmasinių motelio pusryčių — iš tų, kur porcijos vienodo dydžio, tarsi tiesiai iš molžemio formelių. Jos tiesiog alpsta dėl ligoninių maisto, motelių pusryčių ir kitokio kamšalo. Mamelės stebėjimo pozicija šiandien savotiška. Žinia, jokio peilėsukio, nieko. Pastaruoju metu manasis peilis sukinėjasi pats, — kai jau tapau suaugėliu. Sąžine, štai kuo išvirto manasis peilis, pasak psichologo. Peilis, jo teigimu, yra pati nuostabiausia dovana, kokią tau gali sukombinuoti artimieji.

Mano naujasis advokatas — gerasis Brajanas — išties nieko sau, atrodo iš tikro išmanantis savo reikalą. Akimirką stabteli mirktelėti man, paskui išsikrauna iš dėžės bylas ant stalo. Yra čia ir visa baterija naujų spindinčių prokurorų. Vyriausiasis prokuroras net į pūstas kelnes įšokęs, — jei ne per vulgariai tai skamba, jei nežengiu didelio žingsnio atgal į savo probleminį lauką. Štai kokių velnioniškų linksmybių, jo manymu, šiandieną reikia laukti. Senas teisėjas savo krėslo aukštybėse sudeda delnus ir linkteli teismūnams. Tyla įsiviešpatauja.

— Ponios ir ponai prisiekusieji, — prabyla prokuroras. — Šiandien pradedame vieną aiškiausių teismo bylų per visą valstijos istoriją. Prieš jus asmuo, atėmęs gyvybę trisdešimt keturiems doriems piliečiams, didžioji jų dalis — vaikai, negana to — jo paties bičiuliai. Asmuo, kuris atvirai pripažįsta buvęs žudynių scenos vidurinėje mokykloje dalyviu ir kurį liudytojai, be jokios abejonės, matė kitų šešiolikos mirtinų nusikaltimų vietose. Asmuo, vaikystėje fantazavęs apie kraujo praliejimą ir mirtį. Asmuo, lytinėmis perversijomis neišnarpliojamai susijęs su tuo antruoju mokyklos šaudynių banditu. Ponios ir ponai... Šią dieną jus akis į akį susidursite su asmeniu, — šį apibūdinimą aš vartoju tik labai apytikriai, — kuris, vos šešiolikos metų sulaukęs, savo giliu ir beribiu fundamentaliųjų kitų žmonių teisių nepaisymu pranoko liūdnai pagarsėjusį Džoną Veiną Geisį.

Minią užgriebiančiu mostu jis parodo į mano narvą. Žmonių galvos pasisuka susiurbti mano blizgančio kiaušo, už akinių išsprogusių pavandenijusių kukulainių. Aš nereaguoju. Kaltintojas vypteli lyg prisiminęs juokelį.

— Ir žinote, — priduria jis, — tas vaikinukas, visai kaip Geisis, baubia, kad yra nekaltas. Ne dėl kurio nors vieno nusikaltimo, kur galbūt ir buvo galima apsipažinti. Bet dėl trisdešimt ketverių žvėriškų skerdynių šioje didingoje valstijoje.

Man sutraukia giminę, kol Brajanas ruošiasi atosmūgiui. Jis lėtai pavaikštinėja po teismo salės aikštelę, tyliai sau kinknodamas galva. Paskui parimsta ant prisiekusiųjų pertvaros ir užsigalvojęs įsispokso nematančiom akim.

— Dievaži, — prabyla mano advokatas, — nuostabus dalykas po sunkaus dienos triūso atsipūsti prieš televizorių.

Jis pasitrina smakrą ir koja už kojos paržingsniuoja į laisvąjį plotą.

— Galbūt pasižiūrėti filmą.

Brajano kaktoje susimeta raukšlės.

— Vis dėlto filmo žvaigždėms gyvenimas truputėlį apkarsta, kai visi tave atpažįsta gatvėje. Kodėl aš tai sakau? Sakau todėl, kad krašte, kurį tariamai savo kojom išmindžiojo mano klientas, kiekvieną savaitę įvykdoma po keturias kablelis tris žmogžudystės. Keturios kablelis trys žmogžudystės įvykdyta prieš nusikaltimus, dėl kurių jam pateikti kaltinimai, ir keturios kablelis trys žmogžudystės šio tariamo teroro siautėjimo laikotarpiu. Keturios kablelis trys žmogžudystės vykdomos ir šią savaitę, kol mano ginamasis štai drauge su mumis.

Brajanas atsisuka ir pasižiūri į kiekvieną žiuri narį iš eilės.

— Kaip mums paaiškės, ponios ir ponai, jokių įtarimų dėl žmogžudysčių mano klientui nepateikta iki tos dienos, kol jo nuotrauka nepasirodė mūsų televizorių ekranuose. Nuo to momento faktiškai kiekviena žmogžudystė, padaryta centriniame Teksase ir už jo ribų, buvo priskirtajam. Tai reiškia, kad visi normalūs žmogžudžiai pasiėmė atostogų, o Vernonas Gregoris Litlis įvykdė kone visą nustatytą žmogžudysčių vidurkį, kai kada žudydamas beveik tuo pat metu skirtingais ginklais priešingose valstijos pusėse. Prašom paklausti savęs: kaip?! Nuotolinio valdymo būdu? Vargu bau.

Brajanas prižingsniuoja prie narvo. Mąsliai pažvelgęs į mane, nusistveria ranka narvo strypo ir atsigręžia į prisiekusiuosius.

— Šio proceso metu, ponios ir ponai, ketinu jums parodyti, kaip stipriai žmonės pasiduoda įtaigai. Į visas žmogžudysčių vietas atvyksta žurnalistai su vos vieno įtariamojo — mano ginamojo — nuotrauka. Ir ne šiaip sau žurnalistai. Tai žurnalistai, kuriuos tiesiogiai samdo žmogus, daugiausiai išlosiantis iš šito teismo proceso. Žmogus, kuris sukūrė industriją — ne, virtualiąją imperiją — kietakaktiškai persekiodamas šį nelaimingą vienišą paauglį. Žmogus, kuris prieš tragiškus gegužės dvidešimtosios įvykius buvo tuščia vieta. Žmogus, su kuriuo šiame teisme susidursite ir kurį patys įvertinsite.

Brajanas nulinguoja prie prisiekusiųjų, timpteli į viršų rankogalius ir intymiai persisveria per pertvarą. Jo balsas prislopsta.

— Kaip tai atsitiko? Elementariai. Kamerų šviesų apakintai, sumišusiai ir sielvartaujančiai bendruomenei buvo suteiktas šansas sėsti į vieną vežimą geriausiu eterio laiku nuo Ou Džei Simpsono laikų. „Ar štai šitą įtariate?“ — jų klausia. Veidas kažin ką primena. Be abejonės, kažkur matytas, ir visai neseniai. Rezultatas? Net juodžiausiai įtūžę žiauriausių žmogžudysčių tamsiausiuose kvartaluose liudininkai šį išbalusį šešiolikmetį mokinuką atpažįsta kaip įtariamąjį.

Jis nužvelgia prisiekusiuosius, prisimerkia.

— Bendrapiliečiai, jūs įsitikinsite, kad šiam nuolankiam, droviam jaunuoliui, kuris anksčiau nė karto nepažeidė įstatymo, teko nelaimė tapti gyvąja Martirijaus tragedijos auka. Įvykiai jį užgriuvo kritišku delikačiai besiskleidžiančio vyriškumo momentu. Jis nemokėjo kaip reikiant išreikšti savo nedalios, nesugebėjo prisitaikyti prie susiskaidžiusios aplinkos. Aš įrodysiu jums, kad šis vaikinukas padarė tik vieną, bet reikšmingą klaidą — jis gana garsiai ir iš pat karto nesušuko: „Nekaltas!“

Po pastarojo teiginio prokuroras plačiai išskečia kojas, jeigu tai nėra nešvankus pastebėjimas. Bet man patinka, ką pasakė Brajanas. Aš apmetu akimis salę ir imu laukti, kada teisingumas apsilankys čionai, taip kaip visada, kaip Kalėdų Senelis. Čia išskirtinė vieta, rezervuota tiesai. Žinoma, visi užrietę nosis, bet turbūt dėl žinojimo, jog teisingumas ne už kalnų. Kad ir ta teismo mašininkė, pavyzdžiui, — girdėjau ją vadinant stenagrafininke, nė neklauskit, kam ji išvis reikalinga, — ar galvą ji atkraginusi iš įsitikinimo, jog teisingumas ne už kalnų, ar paprasčiausiai dėl žodžių smarvės, dėl tų dėmių, kurias ji turi išspaudyti savo išgenėtąja mašinėle? Ir kodėl jos mašinėlė išgenėta, kodėl teismui nereikia visos abėcėlės? Įdomu, gal jai patinka šlykštybės, gal ji net dievina jas. Galbūt po darbo ji pasakoja apie tai savo draugužėms, ir jos visos vienu metu sučiaupia lūpas. Atsidūsta „O Dieve mano“ ar dar kaip nors. Ir galbūt teisininkai dieną naktį šypsosi taip puse lūpų, net namie. Galbūt teisininkais jie ir tampa dėl to perdėm išvystyto gebėjimo prunkščioti, kuriuo duodama suprasti, kad esi vienintelė būtybė žemėje, kuriai netrūksta bukumo patikėti savo pasakytais žodžiais. Galbūt kūdikystėje jie netyčia prunkštelėjo, ir jų gimdytojai pareiškė: „Pažvelkite — teisininkas“.

Mano stebėjimasis visa kuo nuslūgsta iki pirmosios dienos pietų pertraukos. Paskui sėdžiu it zombis per dienų dienas, kol demonstruojami žemėlapiai ir diagramos, pirštų atspaudai ir audiniai. Ištraukiamas Jėzaus sportinis krepšys su mano pirštų atspaudais. Savaitė darbo visos planetos mokslininkams garantuota. Aš tik sėdžiu, — spėju, apatiškai, — su savo nelogiškais mintijimais. Pavyzdžiui, kaip jie, velniai rautų, nustato: plaukelis aptiktas ant bato ar ant kojinės? Prisiekusieji kartkartėm nusnūsta, kol iš grimo kambario išlenda naujas liudytojas.

— Ar tai tas pats asmuo, kurį matėte netoli nusikaltimo vietos? — teiraujasi prokuroras. Vienas po kito man nepažįstami liudytojai duria akimis ir pirštais mano pusėn.

— Tai tas, kur narve, — sako jie. — Tas, kurį mes matėme.

Kaip ir visose teisminėse dramose, visi išdygsta pirmojoje pasirodymo dalyje vienas po kito paporinti savųjų istorijų. Lauki, norėdamas sužinoti, jie ketina tau padėti ar nutrenkti į pragarą. Kai lapkričio vėsa į mano vienutės gultą pasikviečia antklodes, teismo procesas jau įkaitęs iki kaulų smegenų.

— Teismas kviečia daktarą Oliverį Gusensą.

Gusensas nukrypuoja į liudytojų vietą. Nuo pudros išpampę skruostai žvilga it šilkiniai. Davęs priesaiką, persimeta su prokuroru taupiomis šypsenėlėmis.

— Daktare... Esate psichiatras, besispecializuojantis asmenybinių sutrikimų srityje?

— Taip.

— Ir šiandieną jūs dalyvaujate teisme kaip nešališkas kviestinis ekspertas, atsiribojęs nuo profesinių kontaktų, kuriuos galėjote turėti su kaltinamuoju?

— Taip.

Teisėjas prokurorui parodo pirštą, kas reiškia „stop“. Paskui kreipiasi į Brajaną.

— Advokate, gal jūsų protestas pasimetė pašte?

— Ne, jūsų kilnybe, — sako Brajanas, stovėdamas be emocijų.

— Tai jūsų kliento psichoterapeutas. Ar turėčiau suprasti, kad jūs čia neįžvelgiate konflikto?

— Jeigu norite, sere.

Teisėjas šiek tiek pagromuliuoja. Paskui linkteli.

— Tęskite.

— Daktare Oliveri Gusensai, — klausia prokuroras, — gal galėtumėte kaip profesionalas apibūdinti asmenį, įvykdžiusį visus šiuos nusikaltimus?

— Prieštarauju! — užbaubia mano advokatas. — Neįrodyta, kad šie nusikaltimai — vieno asmens darbas.

— Atmesta, — pareiškia teisėjas. — Teismo organams reikia geriau įsigilinti.

— Paklausiu kitaip, — varo prokuroras. — Daktare Gusensai, ar šie nusikaltimai jums sugestijuoja kokį nors elgsenos tipą?

— Beveik be abejonės.

— Jūsų darbo baruose įprastą elgsenos tipą?

— Šio tipo sutrikimai sietini su antisocialiniais asmenybės bruožais.

Prokuroras dviem pirštais patrina sau pasmakrę.

— O kas byloja, kad šie bruožai būdingi vienam asmeniui?

Gusensas lengvai sukrizena.

— Priešingu atveju tai būtų lokalizuota antisocialinio elgesio epidemija, trunkanti lygiai šešias dienas.

Prokuroras šypteli.

— O kuo kenčiantieji nuo šių sutrikimų skiriasi nuo likusiųjų iš mūsų?

— Tokios asmenybės gyvos neatidėliotinu savo norų patenkinimu — jos negali pakęsti nė menkiausios jų troškimų frustracijos. Jos be vargo manipuliuoja kitais ir pasižymi neprilygstamu egoizmu, kuris leidžia joms nekreipti dėmesio į kitų žmonių teises ir poreikius.

— Ar aš teisus, manydamas, kad tai nėra išskirtiniai psichiniai negalavimai, kad šie sutrikimai nesumažina nuo jų kenčiančiojo atsakomybės?

— Visai teisus. Asmenybiniai sutrikimai yra charakterio nesugebėjimas prisitaikyti, įvertinimo siekimo mechanizmų išsikreipimas.

Prokuroras mąsliai palinguoja nuleistą galvą.

— Girdėjau jus minint antisocialinius asmenybės bruožus. Gal yra įprastesnis terminas kenčiantiesiems nuo šių sutrikimų apibūdinti?

— Antisocialios asmenybės yra... Ką gi, tai jūsų klasikiniai psichopatai.

Prislopintas aiktelėjimas persimeta per salę. Mano akiniai apsiniaukia ir pasunkėja.

— Ir minėtieji sutrikimai pasireiškia žmogžudystėmis?

— Prieštarauju, — terpiasi Brajanas. — Dauguma žudikų nėra psichopatai, ir ne visi psichopatai tampa žmogžudžiais.

Teisėjas nuvargusiom akim pažiūri į prokurorą.

— Pareigūne, aš atsiprašau! — sako jis. Matosi, norėtų tarti stipriau, bet tepasako „aš atsiprašau“. Skirtumas tarp to, ką nori, ir to, ką jis gali pasakyti, — štai kas teisėjui įtaiso veršio akis, garantuoju. Kaltintojas įtempia suglebusius lūpų raumenis ir darkart kreipiasi į Gusensą.

— Taigi, daktare, kenčiantieji nuo jūsų paminėto sutrikimo... Ar aš teisingai suprantu, kad jie apatiški savo veiksmų padariniams? Atgaila jiems svetima?

— Prieštarauju! Neatgailavimas yra nekaltumo rodiklis!

Prokuroras atsigręžęs išsiviepia prisiekusiesiems. Aš ir toliau lieku apatiškas.

— Atmesta, — pareiškia teisėjas, — jūsų klientui tai netaikoma.

Jis linkteli Gusensui atsakyti.

— Šių ligonių susijaudinimo laipsnis kur kas aukštesnis nei jūsų ar mano, — porina Gusensas, skruostais blizgindamas prokurorą. — Jaudulių alkis kursto juos rizikingiausiems žygiams, nekreipiant dėmesio į padarinius.

— Tokių jaudulių kaip žudymas?

— Taip.

Šiems žodžiams prokuroras leidžia nusėsti ant teismo grindų. Jų smarvė nusidriekia iki prisiekusiųjų. Prieš kitą klausimą Gusensui kaltintojas atsisukęs pažiūri į mane.

— O sakykite, seksualumas tokiam elgesiui turi įtakos?

— Seksas — galingiausia mūsų varomoji jėga. Paprastai seksas labiausiai veikia tokias elgsenas, kuriomis siekiama išlaikyti ir įtvirtinti savo galią kitų atžvilgiu. O antisocialiniame mąstyme mirtis ir seksas — neišskiriami partneriai.

— O kaip šios savybės išsiugdomos, kalbant ne specialisto terminais?

— Ką gi, fiksacija gali išsivystyti vaikystėje...

— Fiksacija, sakykim, į... moteris? — prokuroras palenkia galvą, bet pro kaktą žvelgia į liudytojų atitvarą.

— Na, taip, dažniausias vyrų fiksacijos objektas — moteriškoji lytis.

— Sociopatas dėl savo jaudulių gali nužudyti moterį?

— Taip, arba gali... žudyti dėl jos...

— Klausimų nebeturiu.

Makaronai su sūriu pietums šiandieną. Ir duona. Vėliau visa tai gerokai susitrombuoja viduriuose, kai mano advokatas su šypsena prisiartina prie liudytojų atitvaro.

— Oliveri Gusensai, kaip jaučiatės šiandieną?

— Tiesiog puikiai, dėkoju.

— Sakykit, daktare... Ar tie antisocialiniai bruožai su amžiumi stiprėja?

— Nebūtinai. Klasifikaciniu požiūriu, charakteringiausi bruožai turi susiformuoti iki penkioliktųjų gyvenimo metų.

— Sulaukus penkiolikos metų, liga dar išgydoma?

— Dauguma sutrikimų lieka išgydomi bet kuriame amžiuje, nors dėl užkietėjusių antisocialių asmenybių išgydymo kyla abejonių.

— Norite pasakyti, visiškai išgydyti jų neįmanoma?

— Tai vyraujanti nuomonė.

Mano advokatas kiek pavaikštinėja ratais, nuleidęs galvą, mąstydamas. Galimas daiktas, skaičiuodamas pi. Paskui sustoja.

— Savo raporte municipaliniam Martirijaus teismui jūs rekomendavote mano klientą ambulatoriškai gydyti pas jus, o ne laikyti suimtą?

Gusensas pakelia akis į teisėją. Šis linkteli atsakyti.

— Taip, — patvirtina Gusensas.

— Sakyčiau, toks nekaltas kontaktų su neišgydomu psichopatu ieškojimas, argi ne taip?

Daktaro veidu perbėga susierzinimo šešėlis.

— Per vieną seansą minėtus sutrikimus sunku diagnozuoti.

— Jums nebuvo sunku štai dabar tai pripažinti prisiekusiesiems, — prunkšteli Brajanas. — Beje, daktare, kalbant jūsų minimos seksualinės konotacijos terminais, ar antisocialinei sąmonei lygiai taip pat gali būti būdinga fiksacija vyro arba... berniuko atžvilgiu? — Brajanas aplink Gusensą ima minti siaurėjantį ratą.

— Žinoma. Džefris Dameris — puikus pavyzdys...

— Bet kas skiria paprastą homoseksualinį potraukį nuo patologinės fiksacijos?

— Kaip čia pasakius, hmm... Sutikimas. Patologinis iškrypėlis į savo objektus taikysis apgaule arba jėga, nepaisydamas jų norų.

— Vadinasi, savo aistras su berniukais prievarta tenkinęs asmuo... bus psichopatas?

— Žinoma, gali būti, taip.

Gusensas jau nebeatrodo toks patenkintas savimi. Advokatas baigia sukti ratus ir priremia jį akimis, kurios kviečia: „Nagi, sužaiskim“.

— Oliveri Gusensai, — ištaria susimąstęs. — Jums teko girdėti pavardę Harlanas Pero?

Gusensas perbąla.

— Ponios ir ponai, — Brajanas kreipiasi į žiuri. — Teisėjau. Prašom man dabar dovanoti už nešvankybes.

Jis prisiartina prie liudytojų atitvaro ir prisikiša prie Gusenso marmūzės.

— Jeigu ne, tai galbūt girdėjote apie interneto svetainę pavadinimu „Bambi-Boy užpakaliukų centras“?

— Prašau?

— Žmogui, kurio pavardė Harlanas Pero, Oklahomoje buvo pateiktas kaltinimas už paauglių berniukų tiekimą šiam tinklalapiui ir tvirkinimą... Pasakykite mums, saistomas priesaikos, — ar ką nors apie tai žinote?

— Aš neprivalau atsakyti.

Brajanas tingiai nusišypso. Jis paima nuo savo stalo kažkokius popierius ir iškelia į viršų.

— Aš turiu daiktinių įrodymų, kad jūs, Oliveri Gusensai, anksčiau vadinotės Harlano Pero vardu.

Salėje kyla garsus murmesys.

— Aš tvirtinu, daktare, kad prieš penkerius metus jums, besidangsčiusiam minėtuoju vardu, buvo pateikti keturi kaltinimai dėl berniukų išnaudojimo jums priklausančiame pornografiniame tinklalapyje.

— Kaltinimai niekada nebuvo patvirtinti.

— Be to, aš darau prielaidą, daktare, kad jūs vis dar turite ir administruojate tą patį tinklalapį, pavadinęs jį „Sodomos serenada“.

Kažkas vos sutramdo prunkštelėjimą. Teisėjas susiraukia.

— Ar aš teisus, daktare? — lėtai ir aiškiai perklausia Brajanas. — Taip ar ne?

Gusenso akys susiduria su teisėjo akimis. Pastarasis linkteli atsakyti.

— Ne. Nevisiškai, ne.

— Paskutinis mano klausimas: ar tiesa, kad šių metų gegužę jūs gydėte ir Jėzų Navarą Rosarijų, maždaug tuo laikotarpiu, kai mokykloje įvyko tragedija?

Gusenso akys sminga žemyn.

— Ir kad jūs pristatėte Jėzų su šiais moteriškais apatiniais, už kuriuos, kaip atsekta, sumokėta jūsų kreditine kortele?

Brajanas iškelia į viršų plastikinį maišelį. Jame — kelnaitės, kurias Jėzus vilkėjo paskutinę savo gyvenimo dieną.

dvidešimtas

Sėdžiu kalėjimo tualete su šiokia tokia viltim, atvirai pasakius, tiesiog leisdamas žemiškoms sunkenybėms gurgėti šalinamuoju traktu. Suprantu, kad nevalia to sakyti, bet savojo trakto lavinimas, brol, yra dalykėlis. Dar vienas gyvenimiškas dalykas, kurio niekas niekada nemokė. Tiesą sakant, ne tik kad nemokė, bet moko priešingai, neva tai Šėtoniškas Užsiėmimas ar koks galas. Lyg mano mamelė būtų sugalvojusi visus velnioniškus šio pasaulio įstatus, kai geriau pagalvoji.

Bet apie tai aš visiškai negalvoju. Rytas, ir prieblandoje vos juntamai plevena gaivi žiemiška drėgmė. Dar yra šiek tiek laiko, iki mane patupdys į transporterį atgaliniam reisui į teismą, todėl štai tūnau tupykloje arčiausiai kalėjimo aptvaro. Net Camel rūkau, kuo puikiausiai vežantį Camel su filtru, kurį gavau iš Detivo, teisiamo už stambią vagystę. Detivo pagavęs dosnumas, mat jį aplankė mergina su naujai iškeptu jųdviejų vaikeliu. Pasakiau Detivo, kad mažylis — tip top jisai, ir tai iš tiesų tiesa, kas, kad kūdikėlis mergaitė. Taigi, dabar čiulpiu štai melsvo dūmo gumulus ir krėsdamas tarp kojų pelenus stengiuosi nepadegti savo reprodukcinio aparato. Visos mano bėdos šokinėja iš trakto kaip žiurkės iš oro lainerio, o man kas akimirką vis lengviau ir aiškiau. Kuriu planus it patrakęs. Traktatus, brol, velniai rautų.

Kelionė į teismą pilka ir eilinė. Grimo kambaryje girdžiu virš teismo rūmų tuksenančius sraigtasparnius, — jei kartais pasprukčiau ar ką. Ha! O taip, žinoma. Jie trokšta mano pabėgimo, kad netektų žiauriai gailėtis jau visai netrukus, — kai mano nekaltumas išžygiuos. Teks šį patiekalą jiems šaltą suryti. Su tokiu pamatuotu optimizmu šiandien grimuojamas sėdžiu sustingęs, kramsnodamas bulvių šiaudelius. Matyt, kur už kampo suuodė tą senutėlę tiesą, jei staiga pradėjo bulvytėm penėti. Vienintelė bėda, kad leisdami į narvą mane per stipriai supančiojo, ir aš turiu susikūprinti, norėdamas petimi pasiekti pomidorų padažu ištepliotą skruostą. Valydamasis padažą, matau, kaip saulės spindulys, lėtai pasisukiojęs ant teismo salės grindų, tarsi Sinajaus kalną nuplieskia liudytojų tribūną. Apspurusi oda sučeža ant laiptelių prie išėjimo. Ir nežiūrėjus aišku, kad tai mamelė iškeliauja. Kiekvieną rytą atvyksta nusifotografuoti, bet dienos su galu išturėti nepajėgia. Mercury laukia Pemė su abiem kojom ant pedalų.

Pasirodęs teisėjas visiems linkteli ir atsisėda stebėti mano akivaizdoje vaidinamo Likimo.

— Teismas kviečia Teilorę Figuerą.

Teilorė išžengia iš minios pilku verslininkės kostiumėliu, trumpučiu sijonėliu. Kresteli plaukus atgal, kaimyniškai šypsodama pritraukia prie savęs kameras, tada išdidi kaip dūdų orkestro vedlė atsistoja prisiekti. Dievas mato, kas per gražumas. Pagaugai pereina kūnu, kaip visa galėjo susikloti.

— Mis Figuera, — prabyla prokuroras. — Prašom nurodyti savo amžių ir profesiją.

Teilorė pakramto lūpą lyg bandydama prisiminti. Kalbant jos balso intonacijos tai kyla, tai leidžiasi, o pabaigoje vėl pakyla, tarsi mašinos pavaras perjunginėjant. Mokyklinio kvapo efektas.

— Man ką tik sukako devyniolika, ir aš, taip sakant, buvau studentė, bet šiuo metu aš mėginu, sakykime, daryti karjerą žurnalistikoje.

Prokuroras prijaučiamai linkteli, paskui suraukia antakius.

— Nesinori jūsų nepelnytai kamuoti, bet jūs Įvertinsite šio teismo poreikį užduoti jums keletą subtilių klausimų... Jei klausimas bus trikdantis, prašom pakelti ranką.

Teilorė pakandžioja lūpą.

— Viskas gerai, kad ir kaip ten.

— Jūs neapsakomai drąsi, — prokuroras nunarina galvą. — Mis Figuera. Ar kada nors jus yra kas... vaikęsis?

— Vaikęsis?

— Tai yra ar yra kada jumis perdėtai domėjęsis koks nepažįstamasis arba atsitiktinis pažįstamas?

— Manyčiau, taip. Vienas vyrukas.

— Kas stebėtino buvo to asmens domėjimesi, jūsų manymu?

— Na, kaip čia pasakius, jis nukrito tarsi iš dangaus ir ėmė pasakoti apie visus tuos nusikaltimus ir šiaip.

— Prieš tai jį pažinojote?

— Aha, lyg ir. Kitaip sakant, manau, kad vienąsyk mačiau jį už vakarėlio durų.

— Už vakarėlio durų?

— Taip. Jo, taip sakant, nekvietė, nieko.

— Ar dar kas stovėjo už ano vakarėlio... durų?

— Ne.

Kaltintojas linkteli grindims.

— Vadinasi, minėtasis asmuo vienas stovėjo už durų vakarėlio, į kurį negalėjo patekti? Jis kalbėjosi su jumis?

— Aha. Pasirūpino, kad įlipčiau į automobilio galą.

— Pasirūpino, kad įliptumėte į automobilio galą? Kas nutiko paskui?

— Na, išdygo mano geriausia draugė, iš vakarėlio ar kur ten, ir tas vyrukas dingo.

Mano akys nuslysta žiuri nariais, pasitikslindamos, ar pagal savo amžių jie visi turi tokių dukterų kaip Teilorė. Prisiekusiųjų antakių įžambumas pakitęs.

Prokuroras lukteli, kol visa bus sugromuliuota. Paskui tęsia.

— Taigi, kur kitą kartą susitikote šį asmenį?

— Hiustone.

— Jis buvo apsistojęs Hiustone ar šiaip kur Hariso apygardoje?

— Ne. Jis buvo pakeliui, na, į Meksiką.

— Iš kur?

— Iš Martirijaus.

Prokuroras smeigia reikšmingą žvilgsnį į prisiekusiuosius.

— Per Hiustoną keliauti į Meksiką iš Martirijaus — nemenkas vingis.

— Joo, aš, taip sakant, negalėjau patikėt, jis neva užvažiavo pasimatyt su manimi ir prisipažino dėl visų tų dalykų ir šiaip...

— O kas nutiko paskui?

— Pasirodžius mano pusseserei, jis pabėgo.

Dabar Teilorė nuneria galvą, o visi kiti užgniaužia kvapą tuo atveju, jei ji užbliautų ar ką. Teilorė visgi nebliauna. Luktelėjęs ir tuo įsitikinęs, prokuroras užtaiso patranką.

— Ar šioje teismo salėje jūs matote tą asmenį?

Nepakeldama galvos, Teilorė pirštu duria į mano narvą.

Aš palenkiu galvą, mėgindamas sugauti jos akis, tačiau pastarosios sakytum prilipusios prie jos batų. Prokuroras sučiaupia lūpas ir dalykiškai pasirengia mane galutinai pritvoti prie kryžiaus.

— Užprotokoluokime, kad liudytoja atpažino kaltinamąjį — Vernoną Gregorį Litlį. Mis Figuera, jums teks išgirsti gynybos tvirtinimą, girdi, Vernonas Litlis per daugelį pastarojo laiko žmogžudysčių buvęs Meksikoje. Gynyba teigia, kad jūs tai žinojote. Ar jūs žinojote apie Litlio buvimą Meksikoje?

— Na, kaip čia pasakius... Kai aš atvykau, jis buvo Meksikoje.

— Kiek tiksliai laiko kaltinamasis, jūsų nuomone, išbuvo Meksikoje?

— Gal kokias tris valandas, daugių daugiausia.

— Tai jūs negalite patvirtinti kaltinamojo teiginio, esą jo mūsų šalyje per žmogžudystes nebuvo?

— Manau, ne.

Prokuroras prisiartina prie liudytojų atitvaro, pasiremia į jį viena ranka ir globėjiškai nusišypso Teilorei.

— Jau beveik viskas, — švelniai paguodžia. — Tik atskleiskite mums, kai būsite pasiruošusi... kas įvyko per tas kelias valandas Meksikoje?

Teilorė sustabarėja. Įtraukia oro.

— Jis bandė, taip sakant... pamylėti mane.

— Tuo metu, kai prisipažino žudęs?

— U-hū.

Visai salei užtraukia kvapą, visai planetai, ko gero, viską palydi dūzgiantis murmesys. Visa esybe norisi užkaukti taip įgeltam, bet advokatas mane nepajudinamai prismeigia savo akimi. Žaliasis skambučio mygtukas narve įgauna patrauklumo, kai salė, kameros ir pasaulis lėtai pasisuka kruopščiau manęs patyrinėti. Prokuroras tik išsišiepia, prisiartina prie savo stalo ir nuspaudžia kažkokio prietaiso mygtuką.

— Aha, — suraižo teismo salę mano balsas. — Aš padariau tai dėl tavęs, — skamba vis iš naujo ir iš naujo.

— Aš padariau tai dėl tavęs, dėl tavęs, dėl tavęs. Aš padariau.

Prieš kryžminę apklausą Brajanas nuteškia kuo akiplėšiškiausią miną. Susikišęs rankas į kišenes, atsistoja prieš Teilorę, lyg būtų jos tėtis ar koks galas. Spokso į ją taip, tarsi tuoj nuskambėsiantys jos žodžiai bus pats idiotiškiausias kada nors jo girdėtas pasiteisinimas. Kiek pamirksėjusios, Teilorės akys išsiplečia, maždaug: „Kas yra?!“

— Kaltinamąjį Meksikoje matėte tris valandas?

— U-hū.

— Vadinasi, jūs linkusi manyti, kad kitu laiku, neskaitant tų trijų valandų, jis galėjo būti bet kurioje pasaulio vietoje?

— Tikriausiai.

— Kokiu tikslu Vernonas Litlis Meksikoje vyko su jumis susitikti?

Teilorė išpučia akis — mergiotiškai įžūliai.

— Na, sekso arba prisipažinti, koks skirtumas...

— Už seksą jūs jam sumokėjote?

— Dar ko! — atšoka Teilorė.

— Vadinasi, pinigai tą dieną liko tose pačiose rankose?

— Ne. Na, taip sakant...

— Prašom atsakyti „taip“ arba „ne“.

— Suprantat...

— Taip. Arba — ne.

— Ne.

— Vadinasi, jūs davėte Vernonui šiek tiek pinigėlių. Tris šimtus dolerių, tiesą pasakius, — Brajanas atsisuka į publiką, pakelia vieną antakį. — Po šimts, vaikinukas, matyt, šio to vertas.

Salė sukrizena.

— Prieštarauju! — suriaumoja prokuroras.

— Tęskite, — leidžia teisėjas.

Nežymiai man mirktelėjęs, Brajanas tėviškai žvelgdamas atsigręžia į Teilorę.

— Ar Vernonas Litlis žinojo, kad tą dieną jūs būsite Meksikoje?

— Matot... Taip sakant...

— Nustebinote jį, ar ne? Masindama pinigais, prisiviliojote Vernoną — šį sutrikusį, nekaltą, desperatišką paauglį — į vietelę, kur jūs nukritote tiesiai iš dangaus. Teisybė?

Akimirką Teilorės lūpos žiopčioja be garso.

— Taip, bet man buvo pasakyta...

Mano advokatas kilsteli ranką, paskui sukryžiuoja jas.

— Aš pareiškiu, kad jus pasamdė įvilioti į spąstus kaltinamąjį, pasamdė ne policija ir net nebūtinai už pinigus. Žvaigždės perspektyvomis jus suviliojo žmogus, kuris nuo pradžios iki galo atsakingas už visą šią šaradą.

Ji tik spokso į Brajaną.

— Teilore Figuera. Prašom teismui pasakyti vardą žmogaus, kuris jus nugabeno į Meksiką.

— Eulalijus Ledesma.

— Klausimų nebeturiu.

Ant laiptų pasirodo Lolis, baltutėliais drabužiais. Vaškine marmūze. Kai sugriežia dantim, žanduose ima grėsmingai rangytis raukšlės. Minia atsisukusi spokso, kaip Lolis tarpueiliu leidžiasi į šviesą. Aš stebiu minią. Aiškus daiktas: Lolį ji dievina. Pirmasis Lolį klausinėja prokuroras.

— Eulalijau Ledesma. Jūs turėjote unikalią galimybę stebėti kaltinamąjį: iš pradžių kaip artimas šeimos bičiulis, vėliau, — esu tuo įsitikinęs, — kaip suinteresuotas pilietis.

— Ha, atsiprašau, — sako Lolis, — turiu susitikimą su valstybės sekretorium: ar visa tai ilgai užtruks?

— Už gynybą negaliu kalbėti, bet aš neužtruksiu, — pažada prokuroras. — Prašom pasakyti: jei vienu žodžiu charakterizuotumėte kaltinamąjį, koks tai būtų žodis?

— Psichopatas.

— Prieštarauju! — užbaubia Brajanas.

— Tęskite, žiuri praleis pro ausis tiek klausimą, tiek atsakymą, — teisėjas griežta akimi permeta prokurorą. — O pareigūnas atsimins, kad tokiais teisminiais veiksmais be laiko teisia kaltinamąjį.

Prokuroras prisiekusiesiems pagestikuliuoja, girdi, jo rankos surištos, bet teisėjas dėbtelėjimu jį tučtuojau nuramdo. Kaltintojas sėlina atgal prie Lolio.

— Galbūt, misteri Ledesma, atskleistumėte teismui, ar kaltinamasis jums asmeniškai ką nors pasakojo apie mokyklos tragediją?

Lolis patempia lūpą taip kaip geriausias draugelis, turintis savo mamelei pranešti, kad tai tu suvalgei paskutinį sausainį.

— Nieko tokio, — ištaria jis.

— Kokie nors jo poelgiai bylotų apie jo įsipainiojimą?

Lolis giliai įkvepia. Nužvelgęs mane tamsiom paburkusiom akim, papurto galvą.

— Kai kada naktimis jis kalbėdavo per miegus, — jo apatinė lūpa suvirpčioja. — Tiksliau, maurodavo per miegus... „Pūf! — sakydavo jis, — paimk tą — pūf...“

Iš Lolio gerklės išsiveržia kūkčiojimas. Mirtina tyla išsikeroja pasaulyje.

Prokuroras nulenkia galvą ir pagarbiai lukteli minutę. Paskui prataria:

— Apgailestauju, kad verčiu jus vėl išgyventi tą...

Lolis pakelia drebančią ranką, nutraukdamas jį.

— Bet ką — dėl tų nelaimingų sielų ramybės.

Salė pratrūksta šniurkščiojimu. Prokuroro žvingčiojimų nė pėdsakų nelikę, per šimtus mylių aplinkui. Aštuoniems šimtmečiams praslinkus, jis tik pasiteirauja:

— Ar jūs matėte ir kaip kaltinamasis nužudė pareigūną Barį Gjurį?

— Tysodamas ant žemės, sužalotas, mačiau, kaip kaltinamasis nuskuodė pareigūno Gjurio pusėn. Aš girdėjau triukšmą, paskui — tris šūvius...

Prokuroras linkteli ir pasisuka į mano advokatą:

— Liudytojas jūsų.

Brajanas pasitaiso kaklaraištį ir prižingsniuoja prie atitvaro. Tyla trapi it driežo kaulai.

— Misteri Ledesma. Kiek laiko dirbate TV žurnalistu?

— Dabar jau beveik penkiolika metų.

— Dirbote kur?

— Daugiausia Niujorke, ir Čikagoje.

— Ne Nakogdočėse?

Lolis susiraukia.

— Ne-e-e-ha.

— Kada nors lankėtės?

— Ne-e-e-ha.

Brajanas gudriai šypteli.

— Esate melavęs, misteri Ledesma?

— Ha...

— „Taip“ arba „ne“.

— Ne-e-e-e

Mano advokatas linkteli ir pasisuka į žiuri. Jis iškelia į viršų vizitinę kortelę.

— Ponios ir ponai, aš ketinu liudytojui parodyti vizitinę kortelę. Joje parašyta: „Eulalijus Ledesma Gutjeresas, Direktorius ir vyriausiasis taisytojas, Care Media Nacogdoches“.

Kortelė atsiduria Lolio panosėje.

— Misteri Ledesma. Ši vizitinė kortelė jūsų?

— Ak, atsi-prašau, — supūkščia Lolis, nei iš šio, nei iš to virtęs sukriošusiu garvežiu.

Brajanas priremia jį rūsčiausiu žvilgsniu.

— Liudysiantis asmuo viešai pareikš, kad šia kortele jūs naudojotės kaip sava. Dar kartą klausiu: čia jūsų kortelė?

— Pasakiau: ne.

— Jūsų kilnybe, leisite man į šią apklausą įtraukti vieną liudytoją tapatybės nustatymo reikalu?..

— Pirmyn, — paragina teisėjas.

Mano advokatas linkteli į salės užkulisius. Girgždėdamos atsilapoja dvivėrės durys, ir du patikėtiniai į salę įveda mažytę senučiukę meksikietę. Brajanas lukteli, kol ji atsvirduliuoja iki laiptų viršaus, tada užspeičia Lolį.

— Misteri Ledesma, čia jūsų motina?

— Nejuokinkit, — suurzgia tas.

— Loli! Mano Labi — suklinka moterėlė. Ji ištrūksta iš patikėtinių, bet kojoms užkliuvus už kėdžių išsitiesia ant grindų.

Teisėjas susiraukęs pakyla iš savo krėslo, kai moterėlė statoma ant kojų. Rypuodama ji stengiasi sugauti Lolio balsą. Pastarasis stypso be žado. Skruostiraukšlių padvigubėję.

Prieš kreipdamasis į moterėlę, Brajanas leidžia vėl įsiviešpatauti tylai.

— Misis Gutjeres, prašom pasakyti teismui: čia jūsų sūnus?

— Tai jis.

Senutė trūkteli savo padėjėjus tarpueiliu, bet koja nepataikiusi ant laiptelio pakimba ant vyrukų rankų. Teisėjas patempia lūpą, lyg į tulžį įmynęs. Pašnairuoja į senutę, paskui papurto galvą.

— Ponia, jūs galite parodyti savo sūnų?

Kvėpavimas skersai išilgai planetos anuliuojamas.

— Lalo? — rikteli ji. — Eulalijau?

Tas neatsiliepia. Kaip tik tuo metu vienas iš teismūnų sukryžiuoja rankas, ir per šį nanosekundės rankovių šiugžtelėjimą moterėlė krūpteli ir beda pirštu į prokurorą.

— Lolis!

Prokuroras neviltingai skėsteli rankom. Teisėjo akys užgula mano advokatą.

— Pertraukėlė, — ar aš turėčiau suprasti, kad šios liudytojos regėjimas sutrikęs?

— Kiekviena moteris pažins savo vaiką iš balso, jūsų kilnybe.

— Lalo? — šnirpšteli moterėlė, dabar jau siekdama stenagrafininkės.

Teisėjas atsidūsta.

— Ir kaip, vardan Dievo, jūs ruošiatės tiksliai nustatyti tapatybę?

— Jūsų kilnybe, — pradeda Brajanas, bet teisėjas teškia savo akinius ant stalo ir plačiai išskečia rankas.

— Pareigūne. Garbioji dama — neregė.

Šįvakar labos nakties miegas manęs neima. Sukinėjuosi ir blaškausi su Jėzaus pamėklėmis, suvokdamas, kad dalyvauju loterijoje, po kurios galiu prie jo prisidėti ir kūnu. Kitą rytą užrakintas savo žvėries narve, kaustau visų dėmesį. Žinoma, Brajanas keliasi ir ginčijasi, vadina visa tai baudžiamosios veiklos provokavimu ir taip toliau. Bet justi, kad visi daugiau mažiau supranta: Lolis buvo paskutinė vinis. Subtilūs pokyčiai salėje byloja apie tokį supratimą. Stenagrafininkės galva, pavyzdžiui, jau atlošta į kitą pusę.

Kol visa tai vyksta, aš jaučiu Jėzaus siunčiamus virpesius. Jie pataria man pasuoti, pamiršti šeimos paslaptis, jie sako, kad savo ištikimybe pareigos šauksmui aš peržengiau visas ribas, aš tiesiog privalau jiems leisti surasti šautuvą. Pataria papasakoti apie tuštinimąsi už mokyklos ribų tą dieną. Kitaip tariant, šūdas turėtų pažerti gausybę informacijos apie vyruką. Iš šūdo, ko gero, būtų galima klonuoti krūvą bičelių, o paskui jų pasiteirauti, kodėl jie šitaip pridirbo. Vienas mano pirštas paliečia žaliąjį narvo mygtuką, tyrinėja jo paviršių. Dūgzdamos priartėja kameros. Kaip dieną aišku: būriai būrių gatvėse, keleiviai oro uostuose, savo naminių kvapų ramybėje paskendę žmoneliai, vyrai Japonijos kirpyklose, iš pamokų bėgantys italiūkščiai yra prisijungę, užgniaužę kvapą, velniai rautų. Juste junti, kaip milijardą suminių žmogaus gyvenimo valandų ką tik sutrumpino šoktelėjęs kraujo spaudimas. Jėgelė, brol. Aš papučiu lūpas ir palengva, žaismingai apvedu skambučio mygtuką ratuku, vaidindamas, koks tai komplikuotas pasirinkimas. Ūmai nuščiuvusi salė priverčia Brajaną atsisukti. Išvydęs virš skambučio mygtuko mano delną, jis metasi link manęs, bet teisėjas už nugaros sušnypščia:

— Palikit jį ramybėj!

Aš nespaudžiu mygtuko, kad pakoreguočiau savo istoriją. Spaudžiu mygtuką, nes mano istorija dar nepapasakota. Man susišviečia, kad aš jau dešimt metų mažiausiai klausausi viso pulko paradaimo kaitaliotojų su visa kiliminio pluošto ekspertų armija, psichoanalitais ir taip toliau, kurie baigia pribaigti mane savo prakeiktom sapalionėm. Ir be sakymo aišku, kad ne mano labui valdžia skraidina ekspertus. Be šitokio krapštymosi, kaip įsitikinau, jie nė per žingsnį. Nes, — nors tai ir užginta sakyti, ir aš tikiuosi, kad nedarau Velniško Darbo pats tai sakydamas, — Kritiškas Protas jau niekam nebereikalingas.

Praktiškai jau nebe, ir nebandykite įrodinėt, kad reikalingas. Gal tik tuomet, jei tavo katė įkando kaimynų žiurkėnui, kaip kad „Teisėjuje Džude“. Bet jei į darbą buvo paleista papildomų policijos mašinų, o teisme pastatytas zoologijos sodo narvas, — pamirškit. Turi pateikti paprastutį, banalų savo nekaltumo įrodymą, kurį sugalvotų bet kuris televizoriaus žiūrėtojas. Antraip jie devynis šimtus metų kals formalius įrodymus, pavyzdžiui, sukabins matematikos pamokų tūkstantmetės praeities grandinę, ir visa tai dėl to, kad buvo sunaikintas Kritiškas Protas.

Išties neturėdamas ko prarasti, spaudžiu mygtuką. Garsas kaip iš lėktuvo išmesto ksilofono, ir staiga mane apakina kameros blyksnių sprogimas. Nukarusį Brajano Denehio žandikaulį dar spėju pamatyti.

— Teisėjau, — pratariu aš.

— Šššš! — išstena Brajanas.

— Tęsk, sūnau, — sako teisėjas. — Ar mes turėtume vėl imtis atšauktų procedūrų tvarkos?

— Ne, sere, aš tik dėl to... Aš pamaniau, kad man turėtų būti suteiktas šansas papasakoti, kaip iš tikrųjų viskas buvo, o jie klausinėja dalykų, dėl kurių aš atrodau blogas. Noriu pasakyt, aš turiu liudininkų dar iki tragedijos.

— Jūsų kilnybe, — kišasi prokuroras, — Įstatymo vardu tikiuosi, kad nebus pasikėsinta į bylos nagrinėjimo tvarką, kai tiek jėgų jau išeikvota.

Teisėjas pabalina akis.

— O aš, pareigūne, manau, kad Įstatymas, tai yra šis teismas, neleis pasikėsinti į tiesą.

Šiltai nusišypsojęs į kamerą, jis paragina:

— Prisaikdinkit berniuką.

— Jūsų kilnybe, — prabyla Brajanas, bejėgiškai tiesdamas ranką.

— Tylos! — nukerta teisėjas. Jis linkteli man. — Klokite viską, misteri Litli.

Aš giliai įkvepiu ir atlieku formalumus su Biblija. Brajanas sėdi susiėmęs rankomis galvą. Tada virpančiu balsu šaunu tiesiai prie reikalo esmės.

— Aš niekad nebuvau patekęs į bėdą. Mano mokytojas, misteris Naklzas, tai žino, jis žino, kur aš buvau. Aš nebuvau pamokoje, kadangi mokytojas mane pasiuntė atnešti žvakės kažkokiam sūpuoklių eksperimentui... Jei jį būtų pakalbinę anksčiau, visi įtarimai būtų atkritę.

Teisėjas įsmeigia akis į teismo pareigūnus.

— Kodėl minėtasis liudininkas nepasirodė teisme?

— Gydytojai pripažino jį neveiksniu, — sako Brajanas. — Plius mes buvome tos nuomonės, kad kaltinimai, susiję su įvykiais mokykloje, bus svarstomi jau esamų įrodymų pagrindu.

— Aš manau, mes turime išklausyti tą jūsų misterį Naklzą, — pareiškia teisėjas. Jis pakelia akis į kameras. — Aš manau, pats pasaulis reikalauja jį išklausyti.

Jis pamoja teismo pareigūnams.

— Liepkite jam pasirodyti teisme. Jeigu reikės, mes nukeliausime iki jo lovos.

— Dėkoju, sere, — tęsiu aš. — Dar vienas dalykas...

— Savo jau pasakei, sūnau. Teisingumo dėlei dabar turėsiu leisti prokurorui pateikti tau keletą klausimų.

Manyčiau, girdisi, kaip rauda mano advokatas. Prokuroras sureguliuoja savo šypseną ir pristypina arčiau.

— Dėkoju jums, teisėjau. Vernonai Gregori Litli, kaip šiandien gyvuojate?

— Puikiai, atrodo... Aš tenorėjau papasakoti...

Kaltintojas atstato delną.

— Jūsų pozicija tokia, kad niekada nematėte paskutinių šešiolikos aukų, teisingai?

— Matot, reikalas toks...

— Prašom atsakyti „taip“ arba „ne“.

Pažiūriu į teisėją. Šis linkteli.

— Taip, — sakau.

— Ir kad žuvusiuosius mokykloje pamatėte tiktai mirusius arba mirštančius. Teisingai?

— Taip.

— Bet pripažįstate, kad buvojote toje žudynių vietoje?

— Na, taip.

— Taigi, jūs prisiekėte, kad buvote vietoje, kur nužudyta aštuoniolika žmonių, nors ir nematėte, kaip buvo žudoma.

— Aha, — mirksiu akimis, stengdamasis perprasti jo matematiką.

— Ir prisiekėte nematęs nė vienos iš paskutinių šešiolikos aukų, bet, kaip paaiškėja, jos taip pat visos nebegyvos.

Laižydamasis lūpas prokuroras suraukia antakius. Tai aukštesnė prunkščiojimo stadija, jei kartais nežinojot. Tada, nusišypsojęs prisiekusiesiems, pareiškia:

— Nemanote, kad jūsų regėjimas miestui pradeda kelti šiokį tokį nerimą?

Salė sukunkuliuoja juoku.

— Prieštarauju!

— Liaukitės, advokate, — nugesina Brajaną teisėjas ir mosteli, kad atsakyčiau.

— Manęs ten net nebuvo — paskutinių žmogžudysčių vietose, — sakau.

— Ne? Kur jūs buvote?

— Meksikoje.

— Suprantu. Turėjote priežasčių dangintis į Meksiką?

— Ė... Aš kaip ir bėgau, suprantat...

— Jūs bėgote, — prokuroras sučiaupia lūpas. Atsigręžia į prisiekusiuosius, kurių dauguma — universalų savininkai ar panašūs tipeliai; keletas griežtos išvaizdos moteriškių ir pora nervingų vyrukų. Vienas veikėjas, iš pažiūrėjimo aišku, lygina savo kojines ir apatinius. Jie visi iki vieno kopijuoja prokuroro lūpas.

— Kalbėkime be užuolankų: teigiate, kad jūs nekaltas nė dėl vienos žmogžudystės, kad pusės nukentėjusiųjų nė akyse neregėjote. Tiesa?

— Aha.

— Bet jūs pripažįstate pasirodęs pirmosiose žudynėse, ir jus aiškių aiškiausiai atpažino kitų žmogžudysčių vietose. Ar sutinkate, kad trisdešimt vienas žmogus šioje teismo salėje pripažino jus matęs paskutinių žmogžudysčių metu?

— Prieštarauju, — įsikiša Brajanas. — Tai pasenusios žinios, jūsų kilnybe.

— Teisėjau, — sako prokuroras. — Aš tik bandau nustatyti, kaip kaltinamasis suvokia faktus.

— Atmesta, — teisėjas linkteli man. — Atsakykite į klausimą.

— Bet...

— Atsakykite į klausimą „taip“ arba „ne“, — primena prokuroras. — Ar trisdešimt vienas pilietis šioje teismo salėje pripažino jus įtariamuoju?

— Ė, atrodo.

— Taip ar ne!

— Taip.

Mano akys sminga žemyn. Ir kai tik įsisąmoninu, ką veikia mano akys, likusiąją kūno dalį užplūsta pirmoji panikos banga. Karštis perlieja iki pat nosies galiuko. Prokuroras padaro pauzę, suteikdamas mano kūnui laiko išsiduoti per televizorių.

— Taigi, nustačius jūsų dalyvavimą trisdešimt keturių žmogžudysčių scenose, jūs mums teigiate, kad vėliau dėjote į kojas, — jis išsprogina akis į prisiekusiuosius. — Neįsivaizduoju kodėl.

Salė pratrūksta kikenimu.

— Todėl, kad visi įtarinėjo mane, — paaiškinu.

Prokuroras išmeta rankas į šonus.

— Po trisdešimt keturių žmogžudysčių tai nė kiek nestebina! — minutėlę pastovi nuo tylaus žvengimo šokčiojančiais pečiais. Papurto galvą. Nusišluosto antakį. Nubraukia iš akies kampučio ašarą, giliai įkvepia ir svyruodamas žengia porą žingsnių link mano narvo, vis dar kretėdamas iš linksmumo. Bet į mane įsmeigtos akys liepsnoja.

— Šių metų gegužės dvidešimtąją tamsta buvai Meksikoje?

— E... Tai tragedijos diena, vadinasi, ne.

— Bet ką tik šiam teismui sakėte, kad žmogžudysčių metu buvote Meksikoje.

— Aš turėjau minty paskutines žmogžudystes, pats suprantate...

— Aaa, suprantu, aš jau pagavau: į Meksiką vykote dėl kai kurių žmogžudysčių, — dabar jau tokia jūsų istorija?

— Aš tenorėjau pasakyt...

— Leisk man tamstai padėti, — pertraukia jis. — Dabar jūs sakote, kad į Meksiką vykote tam tikrų žmogžudysčių metu — teisingai?

— Na, taip.

— O kur tamsta buvai, kai nebuvai Meksikoje?

— Namie.

— Kurie yra netoli Eimoso Kyterio valdų, ar ne?

— Taip, sere, lyg ir.....

— Kuriose buvo aptikti Bario Gjurio palaikai?

— Prieštarauju, — kišasi mano advokatas.

— Jūsų kilnybe, — aiškina prokuroras, — mes norime įrodyti, kad visos žmogžudystės įvykdytos prieš kaltinamojo pabėgimą.

— Pirmyn. Bet pasistenkite kalbėti esmingai.

Prokuroras vėl atsigręžia į mane.

— Aš tvirtinu štai ką: tamsta, kaip žinoma, esi artimiausias teroristo Jėzaus Navaro bendras. Gyveni ne per toliausiai nuo septyniolikos žmogžudysčių vietų. Visose žmogžudysčių vietose tave atpažino. Pirmą kartą apklausiamas, tamsta pasprukai iš šerifo kabineto. Sulaikytas ir paleistas už užstatą, pabėgai į Meksiką...

Jis lyg niekur nieko vangiai atsišlieja į narvo virbus, nuleidžia ant krūtinės galvą ir išsprogina akis pro kaktą.

— Prisipažink, — ištaria švelniai ir supratingai. — Visus tuos žmones nugalabijai tu.

— Ne.

— Aš teigiu, kad juos nužudęs tu per lavonų krūvas paprasčiausiai pametei skaičių.

— Ne.

— Nepametei skaičiaus?

— Aš jų nežudžiau.

Prokuroras suspaudžia lūpas ir išleidžia orą pro nosį, tarsi po dienos triūso jam būtų užkrautas papildomas darbas.

— Prašom pasakyti visą savo vardą.

— Vernonas Gregoris Litlis.

— Kurioj vietoj konkrečiai buvote Meksikoje?

— Gerere.

— Kas nors tai gali laiduoti?

— Aha, mano bičiulis Pelajus...

— Sunkvežimio vairuotojas iš gyvenvietės pajūryje? — jis nukinknoja prie savo stalo ir paima į dokumentą panašų popierių.

— „Pelajaus“ Garsijos Madero iš kaltinamojo nurodytos gyvenvietės raštiškas parodymas su priesaika, — pristato teismui, švystelėjęs popierių į viršų. Atsargiai jį patiesęs, prokuroras apžvelgia salę, užsitikrindamas kiekvieno dėmesį atskirai.

— Misteris Garsija Maderas tvirtina, kad savo gyvenime tėra sutikęs vos vieną jaunuolį amerikietį — mašinų stabdytoją, su kuriuo susipažino šiaurės Meksikos bare ir kurį savo furgonu nugabeno į pietus. Mašinų stabdytoją, vardu Dantelis Neiloras...

dvidešimt pirmas

Gyvenimas šmėkščioja mano akyse šią lapkričio keturioliktąją, padriki keistokos egzistencijos kadrai, tarsi dviejų savaičių moskito gyvenimas. Paskutinę to amželio akimirką užpildo žinia, kad misteris Naklzas duos parodymus paskutinę mano teismo dieną, per penkias artimiausias dienas. Stebėtojų teigimu, dabar tik jis begali išgelbėti mano kailį. Prisimenu, kada Naklzą mačiau paskutinį sykį. Šių metų gegužės dvidešimtąją.

— Jeigu nieko nevyksta, kol nepamatai, kad vyksta, — kalbėjo Jėzus, — tai ar visa tai jau vyksta, jeigu žinai, kad tikrai įvyks, bet... niekam nesakai?..

— Panašu, kad tu niekam nieko nesakai, kol kas nors to nepamato, — sakau.

— Bybiop, Vermi. Pamiršk tai.

Pašnairavęs į skalpelio randus, jis tik numina priekin. Abejoju, ar jis ištvers dar vieną tokią savaitę kaip praėjusioji. Jėzaus godulys bent trupinėlio galios gyvenime kartkartėm baugina. Jo nepavadinsi išskirtiniu atletu ar proto gumbu. Kas dar baisiau, — nauji prekių ženklai ne Jėzaus nosiai. Teisiesiems licencijuoti prospektai jam nepasiekiami, suprantat? Nesupraskit manęs neteisingai: Jėzui nieko netrūksta. Žinau tai, nes milijonas ilgų akimirkų prabėgo drauge besivaikant vabzdžius, konstruojant lėktuvėlius ir tepant savo šaudykles. Tai susipykstant, tai vėl susitaikant, žinant, kad jis žino mane žinant, kad jis minkštaširdis. Jėzaus žmogiškumu aš įsitikinau tokiais būdais, kuriems pinigų niekas neleis. Tik aš tai žinau.

Tikra picos krosnis klasė šį antradienio rytą, įsiėdęs skardoje prikepusių skreplių tvaikas. Šviesos spinduliai suoluose prismeigę rinktinius dumbliagrybius. Jėzus susikaustęs savo mokykline poza, nutviekstas didžiausio spindulio. Nudūręs akis į suolą, apnuoginęs nugarą, atidengęs savąjį peilį. Greičiausiai į jus taip pat suvarytas peilis, kurį jūsų artimiausieji gali pasukioti kada įsigeidę. Turėtumėt pasisaugoti, kad daugiau niekas nesužinotų, į kurią vietą jis susmeigtas. Jėzus — geriausias pavyzdys, kad turėtumėt imtis velnioniškų atsargumo priemonių.

— Ei, Jėzuski, tau varva iš šiknos, — pareiškia Maksas Lečiuga. Klasės drūtuolis, žinote tokius. Peniukšlis burbulasnukis, atvirai sakant.

— Nesiartinkit prie Jėzuskio šiknos, praeitą naktį ji prarijo dar keturis ugniagesių komandos narius.

Gjurių dvynukės trinasi apie Lečiugą, kursto jį. Po kurio laiko Lečiuga užsėda ant manęs.

— Vermi, kaip šįryt analiniai reikaliukai?

— Paknark į rūrą, Lečiuga.

— Priversk, pederaste.

— Aš ne pedis, storašikni.

Loma Spelc — mergiotė, gyvenanti nuo likusiųjų atsiliekančiame laike. Pagaliau ji pagauna pirmąjį juokelį.

— Gal ir visa gaisrinė tenai pradingo, — sukikena ji. Pateisinama priežastis užkudakuoti kitoms vištelėms. Cha cha cha.

Mokykloje niekados nemoko apie šį gleizojamą žmogiškąjį dumblą, tai mane žudo. Kol švaistai laiką kaldamas, kas Surinamo sostinė, šitie degeneratai skaptuoja savo inicialus tau ant nugaros.

— Dėmesio, mokslo mylėtojai, — su Calvin Klein kreidos dulkių debesėliu įžygiuoja Merionas Naklzas, žvalus ir pasitempęs. Tik jį tepamatysi velvetuotą devyniasdešimties laipsnių karštyje. Tas vyrukas, panašu, be juoko galėtų nešioti odines trumpikes.

— Žvakių nepamiršote atsinešti? — klausia. Staiga suprantu, kad man būtina užsirišti batą. Kaip ir visiems kitiems, išskyrus Daną Gjuri, kuri išsitraukia dėžę paauksuotų aromatingųjų žvakių.

— Ak! Nenuplėšiau kainos!

Sulėtintai apverčia dėžutę. Kainą ji, manding, net žymekliu paryškino. Tokia jau ta mūsų Dana. Paprastai ji nieko nelaukdama raportuoja, kas klasėje vėmė. Profesijos pasirinkimo konsultantai sako, kad iš Danos išeis puiki žurnalistė.

Iš savo kėdės pakyla Lečiuga.

— Manyčiau, sere, kad Jėzus jau panaudojo savo žvakutę.

Žvalgomasis žvingtelėjimas. Naklzas sustingsta.

— Galėtum detalizuoti, Maksai?

— Nesinorėtų kišt nagų prie Jėzaus žvakės, štai ir viskas.

— Kur ji, tavo manymu, buvo?

Maksas pasveria auditorijos potencialą.

— Jo šiknoje.

Klasė detonuoja pro nosį.

— Misteri Naklzai, — prabyla Dana, — mes susirinkome čia semtis žinių, o visa tai neatrodo labai informatyvu.

— Aha, sere, — pritaria Šarlotė Briuster, — mes turime konstitucinę teisę į apsaugą nuo perversiškos seksualinės įtakos.

— O kai kurie žmonės turi teisę būti nepersekiojami, mis Briuster, — paaiškina Naklzas.

— Panele Briuster, sere.

Maksas Lečiuga nutaiso kuo nekalčiausią snukį.

— Po paraliais, žinot, aš tik pajuokavau.

— Paklausk Jėzaus, ar jam tai labai juokinga, — sako Naklzas.

— Ką gi, — trūkteli pečiais Šarlotė, — jei neatlaikai ugnies...

— Šok iš mašinos, — spygteli Lorna Spelc. Nepataikei, Lorna. Kvaiša.

— Kodėl jūs, žmonės, manote, kad jūsų interesus konstitucija gina labiau nei misterio Navaro? — atsidūsta Naklzas.

— Dėl to, kad jis batuaulis, — paaiškina Bju Gjuri. Be komentarų.

— Ačiū tau, Bjurgarda, už aštriaprotišką svarstomos problemos išnarpliojimą. O jūs, panele Briuster, manau, pripažinsite, kad mūsų žymioji konstitucija nesuteikia jums galios pažeisti pagrindines žmogaus teises.

— Jokių teisių mes nepažeidžiame, — įsivažiuoja Šarlotė. — Mes, Žmonės, nutarėme truputėlį pasilinksminti, koks skirtumas kaip, ir mes tam turime teisę. Ir bet kas turi teisę juokais atsikirsti. Arba nekreipti dėmesio. Antraip — jei neatlaikai ugnies...

— Šok iš laužo!

Nepataikei, Lorna. Kvaiša.

— Jooo, sere, — kišasi Lečiuga. — Tai konstituciška.

Naklzas išmatuoja žingsniais klasės plotį.

— Jokiuose valstybės dokumentuose, daktare Lečiuga, nerasi parašyta: „Jei neatlaikai ugnies“, — storai užglaisto kreminiais žodžiais. Taktinė klaida, kai Šarlotė Briuster taip užsivedusi. Pralaimėjimo ji nepakęs, nė per kur. Jos lūpos susitraukia į išangę. Akys sužaižaruoja.

— Man regis, sere, jūs pernelyg gaištate, gindamas Jėzų Navarą. Labai gaištate. Gal mes neturim viso vaizdo...

Naklzas sustoja it įbestas.

— Ką tuo nori pasakyti?

— Spėju, ne per dažniausiai naršote tinklą, ką, sere? — Lečiuga kreiva akimi permeta klasę. — Spėju, dar nesilankėte šitų... berniukų svetainėse.

Virpėdamas iš pykčio Naklzas metasi link Lečiugos. Su trenksmu pašokęs iš suolo, Jėzus išrūksta iš kabineto. Klasės dievaitė Lorė Doner išlekia paskui. Naklzas atsigręžia.

— Lore! Jėzau! — išsiveja juodu į koridorių.

Įsivaizduokit Jėzaus tėtį, senį Rosarijų. Niekados nebūtų atsidūręs tokioj padėty. Žinote kodėl? Todėl, kad jis užaugo dar tenai, už sienos, kur gyvuoja protingas paprotys totaliai patrakti išsyk, vos tik kas nors ima užknisti. Jėzus pasigavo baltašiknių ligą — konservuoti pyktį iki paskutinės. Turiu jį susirasti.

Klasė lyg niekur nieko įsijaučia į sceną, kurioje jie tik nekalti atsitiktinio įvykio liudininkai. Suaugėliškai kraipo galvas. Gjurių dvynės nuryja kiketą. Tada iš savo kėdės pakyla Maksas Lečiuga ir nusliūkina prie kompiuterių palei langą. Vieną po kitos jisai naikina monitorių ekranų užsklandas. Ekranuose iššoka virš medicininio vežimėlio sulinkusio nuogo Jėzaus nuotraukos.

Mokyklos vestibiulyje prisiartinu prie Naklzo. Kompiuterių ekranų jis dar nematė.

— Norite, sere, kad surasčiau Jėzų?

— Ne. Nunešk šiuos užrašus į laboratoriją ir paieškok, gal surasi man žvakę.

Griebiu nuo jo stalo lapelių pluoštą ir šutinu lauk. Jau matau koridoriuje atlapotą Jėzaus spintelę: jo sportinis krepšys dingęs. Naklzas sugrįžta į klasę. Spėju, jis pamato nuotraukas, nes suurzgia:

— Jūs, žmogėdros, dar man drįstate taukšti apie konstituciją?

— Konstitucija, — sako Šarlotė, — yra instrumentas interpretacijoms tam tikru laikotarpiu valdančiai daugumai.

— Ir?

— Mes ir esame ta dauguma. Ir laikas mūsų.

— Bambi-Boy, Bambi-Boy! — užtraukia Maksas Lečiuga.

Lorės Doner skruostais nutipenę rasos lašai be garso krinta ant tako šalia laboratorijos.

— Jis pasiėmė dviratį. Nežinau, kur nuvažiavo.

— Aš žinau, — sakau.

Atrodo, Lorė nenukentėjo. Ji iš tiesų jautrios širdies. Aš vis dar nesumoju, kaip suvaldyti naująjį Jėzų. Lyg būtų persižiūrėjęs televizoriaus, įtikėjęs, kad viskas įmanoma. Lyg pasaulis staiga nei iš šio, nei iš to būtų virtęs Kalifornija.

— Privalau jį surasti, Lore. Pridengsi mane?

— Ką man pasakyti Naklzui?

— Sakyk, kad paslydau ar ką. Kad sugrįšiu į matematiką.

Paėmusi suspaudžia mano piršto galiuką.

— Vernai... Pasakyk Jėzui, kad būdami kartu mes galim viską pakeisti... Pasakyk jam... — Lorė pravirksta.

— Manęs nebėr, — pratariu, ir mano New Jacks atsiplėšia nuo žemės, aš vikriai liuokteliu per mokyklą — čia savajame filme taip. Jau nuskriejęs nuo Lorės apie penkiasdešimt į ardų, susizgrimbu tebelaikąs rankoje žvakę ir Naklzo užrašus. Vis dėlto aš nenoriu sugadinti savosios plazdaskvernio kryžiuočio pasišalinimo scenos. Grūdu nešulį į užpakalinę kišenę ir bėgu toliau.

Saulingas vėjūkštis ir besilydanti derva kutena nosį, kai dviračiu skrieju į Kyterynę. Pagaunu ir vasarinių moteriškų apatinių plazdenimą, palaidų apatinių, baltutėlių medvilnės apatinių su mažytėm skylutėm oro apytakai. Nesakau, kad tikrai pagaunu jų dvelksmą, nesupraskit klaidingai. Tačiau šio putoto ryto detalės išplukdo baltinius į mano sąmonę. Kaip pasakytų Naklzas, sužadinti apatiniai. Skrodžiu šią kvapų miglelę, išsisukinėdamas pažįstamų brūzgynų Kyterynės trasoj. Vėjo šuorų girgždinami skardos lakštai kažkaip ženklina šią dieną kaip išskirtinę, kaip atspirties tašką. Tačiau aš sutrikęs. Užplūdęs jaudulys suartina mane su tais šiknagraužiais mokykloje, besisvaiginančiais kito drama. Kaimyno tragedija šiais laikais didelis daiktas, matyt, dėl to, kad už pinigus jos nenupirksi.

Dirvoje užtinku šviežius pėdsakus. Jėzus jau slėptuvėje. Paskutiniams krūmams traškant aplinkui, prasibraunu į proskyną. Bet Jėzaus čia nėra. Keista, kad neslampinėja čia rūškanas ir nepyškina šautuvu į kokias skardines. Metu dviratį žemėn ir spraudžiuosi ligi slėptuvės angos. Spyna tebekabo. Maniškis raktas — namie, kedų dėžėje, spintoje, bet aš įstengiu kilstelti dureles, kad pro apačią įsižiūrėčiau į šachtos vamzdį. Mano tėčio šaudyklė tebeguli. Jėzaus šautuvas dingęs. Į visas puses žvalgydamas horizontą, seku Jėzaus pėdomis iki atokiausio būstinės krašto. Tada man užtraukia žadą. Ana ten, tolimoj tolumoj, spaudžia Jėzus, nykstantis taškelis. Stačiom užgulęs pedalus, su sportiniu krepšiu, jis skrieja atgal į mokyklą. Klykiu jam įkandin, susigriebiu bebėgąs kaip tas vaikigalis iš „Šeinai, grįžk!“ to seno filmiūkščio. Tačiau Jėzus išnyksta.

Mano organizmo kraujo apytaka paleidžiama iš naujo. Viduriai tai interpretuoja kaip retai pasitaikantį šansą. Ačiū. Smegenys blokuoja kryžminę perspėjimų ugnį, bet tai ne kažin ką keičia. Patikėkit. Susigraibau kišenėje Naklzo fizikos užrašus. Kitokio šikpopierio aš neturiu. Panaudotą nusviedžiu į slaptavietę. Nuojauta kužda, kad sugrįžus į klasę tie užrašai nebus pirminės svarbos dalykas.

Spaudžiantį atgal į mokyklą mane vejasi, o paskui uždengia kadruotų debesų marška, peluota it į vėtytuvą beriami grūdai. Jaučiu ją iš to, kaip vėjas talžo per žandus, grūda į nosį pašluostę, pasirengęs ištraukti, kai tam ateis laikas. Bėdos hormonai savotiški. Žvilgčioju per petį į besitraukiantį, nykstantį saulėtos dienos rėmą. Priešakyje tamsu, o aš vėluoju į matematiką. Tamsu, aš vėlinuosi, o mano gyvenimas rieda link naujo kitoniško pasaulio. Nesu dar perkandęs senojo, o jis štai ir vėlei naujai iškeptas.

Kai parsigaunu atgal, mokykla tvoskia neliestais suvožtiniais, priešpiečių dėžutėm, kurios prigrūstos su meile, juokingai, atsainiai supakuotos, ligi vakaro sutrokšiančios šaltais lašais. Paskęstu tame tvaike, kol įstengiu atsigręžti. Prisiploju prie žemės sporto salės pašonėje ir pro kerokšlius žvelgiu į gličiame ore teliūskuojančią gyvybę. Sunkiai valandai išmušus, sąmonė atšaldo pojūčius. Užslopina ne smegenis, bet tą kūno dalį, kuri įpratusi kažko laukti. Padarius tokią išvadą, pokšteli šūviai. Parduotuvės vežimėlio garsas.

Sporto salės paūksmėje randu užkištą kažkokį medžiagos gabalą. Jėzaus šortai. Tie patys, kuriuos laiko savo spintelėje. Šortų užpakalyje prarėžta skylė, o jos kraštai apvesti rudu žymekliu. „Bambi“, užrašyta virš skylės. Už poros pėdų mėtosi Jėzaus sportinis krepšys. Čiumpu jį. Tuščias, jei neskaitysim įpusėtos šovinių dėžutės. Mano akys nudelbtos, aš nežiūriu į pievelę. Šešiolika kūnų ant žalios vejos jau atidavę savo sielas. Apleistas kūnas gaudžia it pilnas bičių.

— Jis taikė į mane, bet kliudė Lorę... — ant pilvo iš už kampo išsirango Naklzas, su pertrūkiais gaudantis orą. — Jis liepė jo nesekti — dar vienas šautuvas Kyterynėje...

Kažkuris pirštas išdavė Jėzų. Jis pataikė į Lorę, vienintelę kitą draugę, be manęs. Žvilgteliu į pagrindines mokyklos duris ir pastebiu Jėzų, susilenkusį virš susmukusios Lorės, klykiantį, baisų ir vienišą. Dabar aš visados regiu šį nepanašų į save jo veidą. Jėzus supranta, ką turi padaryti. Aš nusisuku, kai mano senų laikų patrakęs bičiulis liežuviu paliečia šautuvo vamzdį. Mano rankos tiesiasi link Naklzo, tačiau šis atšoka. Aš nesuprantu kodėl. Įsmeigiu į jį akis. Naklzo lūpų kampučiai nukąrą, panašėdami į tragišką kaukę, nudryksta seilė. Nuseku mokytojo žvilgsnį ligi sportinio krepšio ir likusių šovinių, kurie vis dar stipriai sugniaužti mano delne.

dvidešimt antras

Leisdamasis laipteliais tarp kėdžių eilių teisme Naklzas atrodo perbalęs ir išpurtęs, plaukai kaltūnuoti. Išvydę jį, pasakytumėt, kad jam šis tas daugiau nei nervinis išsekimas. Kaulėtas ir trapus po tonomis grimo.

— Merionai Naklzai, — kreipiasi prokuroras. — Ar atpažįstate šioje teismo salėje Vernoną Gregorį Litlį?

Įdubusios Naklzo akys ima skvarbyti patalpą. Sustoja prie narvo. Tuomet, lyg su uraganu galynėdamasis, Naklzas pakelia pirštą į mane.

— Pažymėkite protokole, kad liudytojas identifikavo kaltinamąjį. Misteri Naklzai, ar galite patvirtinti, kad šių metų gegužės dvidešimtosios rytą tarp dešimtos ir vienuoliktos valandos buvote kaltinamojo klasės mokytoju?

Naklzo akys plaukioja nieko nefiksuodamos. Išmuštas prakaito, jis susmunka ant liudytojų atitvaro.

— Jūsų kilnybe, aš privalau protestuoti, — sako Brajanas. — Liudytojo būklė ne...

— Ššš, — sušnypščia teisėjas, aštriom akim blizgindamas į Naklzą.

— Aš buvau tenai, — sumurma mano mokytojas. Lūpos dreba, pradeda žliumbti.

— Prie esmės! — raginamai mostelėjęs, sušnypščia prokurorui teisėjas.

— Melionai Naklzai, ar galite patvirtinti, kad kažkuriuo minėtosios valandos momentu jūs kaltinamajam įdavėte savo ranka rašytus užrašus ir išsiuntėte iš klasės su užduotimi?

— Taip, taip, — siaubingai drebėdamas ištirtina tas.

— O kas nutiko vėliau?

Persisvėręs per atitvarą, Naklzas sužiaukčioja:

— Paniekinta Jėzaus meilė... Nė kvapo nelikę visoje žemėje...

— Prašyčiau, jūsų kilnybe! — sušunka Brajanas.

— Paskandino ją visą kūdikių kraujyje...

Prokuroras praradęs laiko nuovoką, išsižiojęs.

— Kas atsitiko? — užklykia jis. — Ką konkrečiai padarė Vernonas Litlis?

— Jis išžudė juos, išžudė visus iki vieno...

Naklzas pratrūksta gokčioti, užstaugia kaip vilkas, ir savo naujojo pasaulio narve atsiliepdamas aš taip pat užstaugiu, paleidžiu ašarų riedulius pro kaulais sukryžiuotas grotas. Mano raudomis gaudžia abu apibendrinimai teisme, ašarų purslai nukeliauja iki kalėjimo kamerų už teismo rūmų ir nesiliauja prisistačiusiam pareigūnui pranešus, kad prisiekusieji pasišalino į viešbutį spręsti mano gyvenimo ar mirties klausimo.

Lapkričio dvidešimt pirmoji, penktadienis — padūmavusi diena, smelkianti nuojauta, kad kiekvienas kietas daiktas lyg vėjelis tave gali perkošti kiaurai. Stebiu, kaip prisiekusiųjų seniūnas užsideda akinius ir pakelia iki nosies popieriaus lapą. Mamelė šiandien nevaliojo pasirodyti, tačiau Pemė su Veine Gjuri bei Džordžete Porkorni užsuko. Veinė susiraukusi ir iš pažiūros kiek smailesnė. Porcelianinės Džordžos akys klaidžioja po salę, ji blaško save kitokiomis mintimis. Trupučiuką virpa. Čia užginta rūkyti. Ir tik pažvelkite į Pemę. Kai sugaunu jos žvilgsnį, Pemė subruzda mostaguoti, kas, regis, turėtų reikšti, jog netrukus kartu kirsime iš širdies. Aš nusuku akis, ir tiek.

— Misteri Formanai, ar žiuri priėmė verdiktą?

— Taip, sere.

Teismo pareigūnas prisiekusiesiems perskaito pirmąjį kaltinimą.

— Kaip jūs nusprendėte: atsakovas kaltas ar nekaltas?

— Nekaltas, — sako prisiekusiųjų seniūnas.

— Antrasis kaltinamojo akto punktas, dėl Hiramo Salasaro iš Lokharto Teksase nužudymo: jūsų nuomone, atsakovas kaltas ar nekaltas?

— Nekaltas.

Mano širdis išlaiko penkis atmestus kaltinimus. Šešis, septynis, devynis, vienuolika. Septyniolika atmestų kaltinimų. Prokuroras patempia lūpą. Mano advokatas išdidžiai pūpso krėsle.

— Aštuonioliktasis kaltinamojo akto punktas dėl Bario Enocho Gjurio iš Martirijaus Teksase pirmojo laipsnio žmogžudystės: jūsų nuomone, teisiamasis kaltas ar nekaltas?

— Nekaltas, — atsako seniūnas.

Pareigūnas perskaito kritusiųjų mano bendraklasių pavardes. Pasaulis užgniaužia kvapą, kai pareigūnas pakelia akis paklausti verdikto.

Prisiekusiųjų seniūno akys sutrūkčioja, paskui sminga žemyn.

— Kaltas.

Jam dar neprasižiojus, aš pajuntu, kaip mano gyvenimo būstinės žinybos pradeda uždarinėti cechus: skuteliais verčia bylas, jusles pakuoja į tvarkingai sužymėtas dėžes, išjunginėja lempas ir aliarmo signalus. Kai mano kūno kiautą veda iš teismo, pajuntu sielos dugne nusėdusi vienišą mažą žmogiuką. Užsikniaubęs ant kortų stalelio po silpna elektros lempute, jis iš plastikinės taros siurbčioja nusivadėjusį alų. Turbūt tai mano sargas, nusprendžiu. Turbūt tai aš pats.

V veiksmas Me ves y sufres

dvidešimt trečias

Gruodžio antrąją mane nuteisė mirties bausme — letalinė injekcija. Kalėdos Mirtininkų Eilutėje, brol. Po teisybei, Brajanas Denehis padarė viską, ką galėjo. Galop man dingojasi, kad vargu bau man bus paskyrę tą tikrąjį Brajaną iš serialo, mat anas savo bylų nepralaimi. Bet mano apeliacinis prašymas tiesą iškas. Apeliacijos svarstomos naujai įvesta skubos tvarka, o tai reiškia, kad dar iki kovo manęs čia gali nelikti nė kvapo. Jie reformavo sistemą, kad nekaltiems žmonėms nereiktų metų metus laukti eilutėje. Negali skųstis. Vienintelė žinia apie mane — nuo bausmės paskelbimo priaugau dvidešimt svarų. Mažumėlę padeda gintis nuo sausio šiurpybės. O šiaip jau, nors metų laikai ir švilpia aplinkui, mano gyvenimas stovi vietoje.

Teilorės akys ryškiai žėri ekrane. Televizija jas uždega, bet slankioja jos keistokai, lyg timpčiojamos už pavadėlio. Vypsnys sustingęs, it iš drebučių formelės ištrauktas. Stebiu, kaip Teilorė beveik-bet-nevisiškai spokso į mane, kol po minutėlės sumetu, kad ji skaito kažką už kameros. Turbūt ten parašyti jos žodžiai. Dar po akimirksnio susivokiu, kad skaito ji apie mane. Nušvitus sąmonei, oda pašiurpsta.

— Paskui, didžiajai dienai išaušus, — aiškina Teilorė, — visi likusieji, tarp jų ir liudininkai, penkios penkiasdešimt penkios susirinks laukiamajame šalia svečių kambario. Paskutinis patiekalas bus patiektas tarp trijų trisdešimt ir ketvirtos po pietų, paskui, maždaug prieš šešias, jam bus leista palįsti po dušu ir persivilkti švariais drabužiais.

Beaistrė mintis pakyla burbulu smegeninėje: paskutiniu mano patiekalu turės pasirūpinti Pemė. „O Dievulėliau, jos baigia išūžti...“

— Išmušus šeštai valandai, — dėsto Teilorė, — nuteistasis iš vienučių korpuso bus pervestas į egzekucijų salę ir diržais pririštas prie vežimėlio. Į nuteistojo ranką sanitarijos inspektorius įleis intraveninį kateterį ir pripildys jį druskos tirpalo. Tuomet į egzekucijų salę bus palydėti liudininkai. Kai viskas bus paruošta, pareigūnas paprašys nuteistojo tarti paskutinį žodį...

Po šių Teilorės žodžių šou vedėjas sukrizena.

— Po paraliais, — sako jis, — per paskutinį žodį padeklamuočiau „Karą ir taiką“!

Teilorė tik nusikvatoja. Tas pats žudantis juokas.

Pastarosiomis savaitėmis iš tikrųjų Teilorės prisižiūrėjau tiek ir tiek. Pirmiausia išvydau ją laidoje Today, paskui su Letermenu ji šnekučiavo apie savo narsą ir mudviejų atseit tarpusavio santykius. Nė nenutuokiau, kad buvome tokie artimi, kol išgirdau jos pasakojimą. Pasirodė Teilorė ir lapkričio mėnesio Penthouse žurnale: nuotraukos tikrai padorios, darytos kalėjime-muziejuje. Tame pačiame, kur saugoma Old Sparky, pirmoji šalies elektros kėdė. Lapkričio Penthouse nuotraukose Teilorė pozuoja su Old Sparky: gundančiai atrodo, jei ne per statu taip sakyti. Vieną turiu pasikabinęs savo celėj, — ne, ne visą kūną, — tik veidelį. Užpakaly matyti ir kėdės kraštelis. Letalinė injekcija pozavimo požiūriu, spėju, taip gerai neatrodytų, — na, Teilorė, patiesta ant vežimėlio ar panašiai.

Kameroje ant staliuko turiu tokį žaislą — valu pervertus, viens į kitą barškinamus metalinius šratus. Greta barškalo — rankšluostis, slepiantis mano meninio projekto įrankius. O taip, tebeslepiu daiktus po skalbiniais. Kai kurie įpročiai — tikras jėgų išbandymas. Toliau, šalia rankšluosčio, patupdytas miniatiūrinis televizoriukas, kurį man paskolino Veinė Gjuri. Ištiesiu ranką ir perjungiu kanalą.

— Tasai Ledezma klista, tai krimanalas, ira daug daugiau paslėpti faksai negu patiekti į teismą.

Tai mano šaunusis advokatėlis, Abdinis, byloja per vietinę televiziją diskutuojančioms poniutėms. Tik pažiūrėkit į senąjį gerąjį Rikošetą, žmogelį autsaiderį. Apsitaisęs, lyg į turkų šokius susiruošęs.

— Vernono Litlio apeliacija svarstoma šiuo metu, ar ne? — klausia laidos vedėja.

— Taip, — patvirtina kita ponia, — bet iš to nieko gero nebus.

— Polisininkai, papizdžiui, niekada neaptikojo tas kitas pistualetas, — tęsia Abdinis.

— Prašom? — tikslinasi diskusijos dalyvė.

— Manau, jis nori pasakyt, kad nebuvo surastas tas antrasis ginklas, — sufleruoja kolegė.

Poniutės galantiškai nusijuokia, o Abdinis tik dėbteli į kamerą.

— Aš jis aptikosiu...

Vėl junginėju kanalus, žiūrėdamas, kas dar. Kitame šou žurnalistas kalbina Lolį.

— O ką jūs atsakytumėte tiems visuomenės sluoksniams, kurie jus kaltina šlamšto platinimu?

— Ha, nesąmonė, — sako Lolis. — Visų pirma, pati laida — ne pelno siekiantis projektas. Visos įplaukos kaipmat sugrįžta valstybei, taigi mokesčių mokėtojų pinigai nukeliauja ne baisiausiems šalies nusikaltėliams išlaikyti. Visų antra, ši laida užtikrina mums fundamentalią mūsų teisę — savo akimis įsitikinti, kad teisingumas — atliekamas.

— Vadinasi, iš esmės siūlote finansuoti šalies baudžiamąją sistemą iš egzekucijų transliavimo teisių pardavimo? Ooo... paskutinės nuteistojo valandos nėra mažumėlę asmeniškos?

— Nė truputėlio. Nepamirškite, kad visose egzekucijose dalyvauja liudininkai, netgi mūsų dienomis. Mes tiesiog plečiame auditoriją, pritraukdami visus, kurie suinteresuoti atsakančiu įstatymo funkcionavimu, — Lolis įremia į klubą ranką. — Ne per seniausiai, Bobai, visos egzekucijos buvo viešos, vykdomos netgi miestų aikštėse. Nusikalstamumas slūgo, publikos pasitenkinimas augo. Istoriškai visuomenei priklausė teisė bausmę prasižengėliui įvykdyti savo rankomis. Elementaru visuomenei sugrąžinti šią teisę.

— Taigi balsavimas internetu?

— Būtent. Ir ne vien tik apie egzekucijas kalbame — kalbam apie supertikrovišką televiziją, kai visuomenė per kabelinę televiziją ar internetą gali veikti kalinių mirtininkų gyvenimą. Publika gali gyventi tarp jų, jei galima taip pasakyti, ir savo galva nuspręsti, kuris nuteistasis vertas bausmės. Taigi kas savaitę žiūrovai iš viso Žemės rutulio galės balsavimu spręsti, kuriam nuteistajam priėjo eilė atiduoti galus. Aktyvi žmonija — tai dar vienas logiškas žingsnis tikrosios demokratijos link.

— Bet kalinių likimą, be abejonės, lemia tam tikri teisminiai procesai?

— Žinoma, ir mes negalim su tuo nesitaikyti. Tačiau naujasis paspartintas apeliacijų svarstymo procesas reiškia, kad paskutinės teisinės kalinių gelbėjimosi priemonės išsibaigia kur kas greičiau, ir štai tuomet visuomenė, sakyčiau, turėtų prikišti nagus prie baigiamųjų įvykių tvarkaraščio, — Lolis prunkšteli į reporterį ir plačiai išskečia rankas. — Tradiciška, kad išskirtinė pažanga pasižymi akinančiu paprastumu, Bobai: nusikaltėliai kainuoja pinigus. Populiarioji televizija daro pinigus. Nusikaltėliai televizijoje populiarūs. Sudėk visa tai į viena, ir — oplia! — problemos kaip nebūta.

Reporteris lukteli, kol užnugaryje nutupia sraigtasparnis, paskui tęsia.

— Ką jūs atsakote tiems, kurie tvirtina, kad šitaip bus pažeidžiamos kalinių teisės?

— Ak, atsiprašau... Kaliniai pagal apibrėžimą gyvena beteisiškai. Kad ir kaip ten būtų, zebrai įkalinimo įstaigose nūdien gali kamuotis metų metus, nežinodami savo likimo, — jums tai neatrodo žiauru? Galop nuteistiesiems užtikrinsime tai, ką įstatymai numato, bet niekados nesuteikia, — praktinę naudą. Be kita ko, lengviau bus prieinamos dvasinės konsultacijos ir muzikos, akompanuosiančios finaliniam įvykiui, pasirinkimas. Paskutinį žodį papildysime ypatingu elementu — nuteistųjų pasirinktais foniniais vaizdais. Patikėkit manim — kaliniai šiuos pokyčius džiaugsmingai sutiks.

Reporteris šypsodamas linkteli Loliui.

— O kaip su raportais, kuriuos intensyviai rengiate senatui?

Išjungiu televizorių. Nedegu noru sulaukti čia kamerų.

Matot, mūsų tualetai atviri. Kaip tik čia tikriausiai daromi pinigai. Internetiniai žiūrovai galės pasirinkti, kurią vienutę stebėti, galės kaitalioti kamerų rakursus ir taip toliau. Svarbiausius dienos veiksmo momentus rodys per televizorių. Paskui visi bendrai balsuos telefonu arba internetu. Balsuos už tą, kuriam eilė užverst kanopas. Kuo kietesnis būsi, kuo daugiau malonumo suteiksi, tuo ilgiau tempsi. Gyvensim kaip tikri aktoriai, ne kitaip, girdėjau sakant vieną seną zebrą.

Prieš gesindamas šviesą dar prisėdu pažaisti su savo metaliniais šratais, paskutiniu metu labai dažnai tai darau. Ela Bušard man atsiuntė eilėraštį, kurį taip pat kartkartėmis permetu akimis, apie ištikimas širdis ir visa kita. Aš žinau, kad turi būti eilėraštis, bet Ela nežino, bent jau kol kas. Šį vakarą prie eilėraščio nagų nekišu, žaidžiu su priežasties ir pasekmės rutuliais, ir tiek. Neilgtrukus prižiūrėtojas Džounsas atneša man į kamerą telefoną. Mobilusis telefonas — vienintelis geras Lolio suorganizuotas dalykas. Telefonas, kabinos su durelėm dušų korpuse ir elektroniniai žiebtuvėliai, — kas, kad užrūkyti neduoda.

Paimu iš Džounsio ragą.

— Klausau?

— Ką gi, — sako mamelė, — neturiu supratimo, kas kalbėjosi su Loliu...

— Veikiau kas su juo nesikalbėjo.

— Tik nepradėk riesti nosies, Vernonai, Dieve. Aš tik sakau, štai ir viskas. Atsibastę šniukštinėjo apie tavo tėvą ir prie mergaičių lindo. Lolis, mano galva, turėtų būt kaip reikiant užsiėmęs: tai tuo, tai anuo. Aš tuo tarpu turiu sukrapštyti pinigų prakeiktam suoliukui, jis su kiekviena diena vis giliau klimpsta...

— Šniukštinėjo?

— Na, pats supranti, klausinėjo, kodėl nebuvo surastas tavo tėčio kūnas ir visa kita. Po to, kai nusikratė Džordžetės, Lolį toks nirtulys pagavo, net Pemė su Veine pastebėjo.

— Veinė dabar jau tavo pusėj, ne?

— Na, jai tiek visko teko patirti. Šerifas visas savo šeimos bėdas ant jos krauna, Veinė ne juokais spaudžiama parodyti, ką sugeba. Tu tiesiog neįsijauti, Vernonai.

— Ne kažin kuo galiu padėti, mam.

— Suprantu, aš tik sakau, štai ir viskas. Jei tik jis sugrįžtų, viskas pasikeistų.

— Nė nesitikėk.

— Ką gi, ant kortos pastatyta meilė, moterys jaučia tokius niuansensus.

— Niuansus, mam.

— Oi, turiu lėkti! Pemė su Veine atvažiavo, o aš dar nebaigiau Pemės kelnių užtrauktuko. Harisas šiandien atidaro internetinę krautuvę, taigi, ypatingos kainos pasiūlymų tiek ir tiek. Pažadėk, kad būsi gerutis...

— Palmyra nešioja kelnes?..

Mamelė padeda ragelį. Iš gretimos vienutės prasisunkia televizinis Teilorės balsas, todėl vėl įninku barškinti ir stebėti šratus. Per daug skausminga būtų dabar užsiimti savo meniniu projektu. Galbūt vėliau.

— Jėzau, Litli! — užklykia zebras iš Eilutės. — Eik tu pist netriukšmavęs!

Jis visai nieko vyrukas, tas zebras. Jie visi neblogi iš tikro. Suplanavo visi drauge padaryti alaus su kauliukais ir kepsniais, kai nukeliaus į dangų. Ar kur kitur. Aš, atvirai pasakius, tebeplanuoju alų čia — žemėje. Šiaip ar taip, į Eilutę aš ne per labiausiai kreipiu dėmesį. Tokie jau tie šratai, jeigu įjunksti juos barškint. Bematant užvaldo. Paleidi porą šratų, ir lygiai tiek jų šokteli kitoj pusėj. Tiktai tas vienas — vidurinis — absorbuoja smūgį.

— Bernemai Litli, tu piziašikni močkrušy, šūdgraužy tu, — spiegia zebras.

— Jėzau Kristau, — paleidžia gerklę Džounsis, — užsikišit ar ne?!

— Džounsai, — užsiveda zebras, — prisiekiu, aš pasidarysiu sau supistą galą, jei jis nenustos barškint tų savo nudrožtų šratų.

— Nuleisk garą, vaikiūkštis turi teisę truputėlį papramogauti, — sako prižiūrėtojas. — Patys žinot, kaip būna, kai tavo apeliacija tebekybo ore.

Iš tikrųjų jis visai nieko, tas Džounsonėlis, nors ir ne proto gumbas. Kartais stabteli prie mano celės pranešti, kad man suteikta malonė. „Litli, tau suteikta malonė“, — praneša jis. Paskui nusikvatoja. Paskutiniu metu mane taip pat ima juokas.

— Džounsi, aš nejuokauju, — baubia zebras. — Tas pisantis barkšt barkšt, barkšt barkšt — kiaurą dieną ir naktį, vaikigaliui temsta protas, suvesk jį nors trumpam su Lasaliu, dėl meilės Dievo.

— Ane?! Lyg tu čia komanduotum! Duok milijoną baksų, ir aš pagalvosiu, — atšauna Džounsas. — Šiaip ar taip, apsieis jis ir be Lasalio. Nereikia jam jokio Lasalio, o dabar užčiaupk kakarinę.

— Litli, — kaukia zebras, — dėjau aš ant tavo prakeiktos apeliacijos, aš tau rotorium praplatinsiu tavo supistą šikną, jei nepaliksi tų šratų ramybėj!

— Ei, — riaumoja Džounsas. — Ką aš jum sakiau?

— Džounsi, vaikiščias visai patrako, jam reikia pas Lasalį, kad padėtų pažvelgt savo Dievui į veidą!

— Ne prakeikto Lasalio jėgoms sutramdyti šitą vaikėzą, — nukerta Džounsas. — O dabar eikit gult, mikliai!

— Aš taip pat turiu prakeiktų pagrindinių supistų žmogaus teisių šitoj supistoj skylėj! — užspiegia zebras.

— Gult, po paraliais! — amteli Džounsis. — Aš pažiūrėsiu, ką galima padaryt.

Aš tučtuojau nurimstu. Kas tas Lasalis? Susitikimo su savo Dievu idėja kaip rakštis įstringa smegeninėj.

Po pusryčių manęs ateina išsivesti iš vienutės sargybinis.

— Joo joo, — plyšoja zebrai, šlepsint pro kameras.

Nusileidžiame laiptais į pastato virškinamąjį traktą, kuris primena žarnyną, — jei ne per stačiai pasakyta, — ir užsibaigia tamsiu, drėgnu tokiu lyg ir koridoriumi, išsišakojančių viso labo tik į tris kameras. Kameros be grotų ir be langų, vien tik su tokiom bankų saugyklų durim su apkaustytom akutėm.

— Jei nebūtum tas, kas esi, niekad čia nebūtum patekęs, — paaiškina mano palydovas. — Tik jum, maniakam žvaigždėm, leidžiama čia nusileist.

— Kurgi mes esam? — klausiu.

— Manyk, kad tai koplyčia.

— Čia yra pastorius?

— Čia yra pastorius Lasalis, — sargybinis stabteli prie galinių durų ir keliais raktais atraka jas.

— Tenai laikote uždarytą pastorių? — nustembu.

— Tenai uždarysiu tave.

Sargybinis spragteli mygtuką prie durų, ir blausi žalsva šviesa įspįsta tarp kameros šešėlių. Celė tuščia, neskaitant dviejų metalinių gultų rėmų, atsilenkiančių nuo abiejų sienų.

— Prisėsk. Lasalis tuojau pasirodys.

Jis žengteli atgal į koridorių ir įbeda akis į laiptų tamsą. Po minutės pasigirsta klingsėjimas ir šlepsenimas, ir išnyra juodaodė žmogysta nudrengta mechaniko kepuriūkšte ir paprastučiais pilkais marškiniais bei kelnėm. Tarsi droviai vypsodama. Toks jausmas, kad tas vypsnys šiek tiek ten užsibuvęs.

— Pabarškink, kai norėsi lauk, — primena Lasaliui sargybinis, rakindamas duris.

Juodasis žmogėnas atsilenkia gultą priešais ir girgžteli ant plikų spyruoklių, tarsi aš būčiau tuščia vieta. Paskui nusismaukia žemyn kepurę, suneria sterblėj rankas ir užmerkia akis, kuo patogiausiai įsitaisęs.

— Tai jūs... ganytojas? — klausiu.

Jis neatsako. Po akimirkos Lasalio šnervės jaukiai sušvokščia, matau, kaip pamakaluoja liežuviu. Po kurio laiko galva nusvyra ant krūtinės. Jis užsnaudžia. Patyrinėju jį šešis dešimtmečius, kol atsibosta patamsis ir drėgmė, tada nušliuožiu nuo gulto ir traukiu barškinti prižiūrėtojui.

Lasalis krusteli už nugaros.

— Jaunas pasišiaušęs atstumtasis, — prabyla jis. — Drąsus vienišius, ne pagal metus subrendęs...

Mano pėdos prisvyla prie grindų.

— Šuoliuoja, kad įšoktų į užmiestinį autobusą.

Atsisukęs išvystu, kaip išsprogsta ir mane nutvieskia gelsva akis.

— Tik vienas autobusas palieka šį kraštą, sūnau... Ir tau nereik sakyti, kur jis veža.

— Atsiprašau? — įsistebeiliju į jo sudribusią figūrą, pastebiu nuo smakro mėmiškai atkarusią lūpą.

— Žinai, kodėl tu čia su manim? — klausia jis.

— Jie nesakė.

Aš vėl prisėdu ant priešinio gulto ir susikūprinu, kad įžiūrėčiau šešėlius po jo kepure. Lasalio akys spindi tamsoj.

— Tik dėl vienos priežasties, vaikeliuk. Nes nesi pasiruošęs mirčiai.

— Lyg ir ne, — sakau.

— Nes visus tuos metus bandei narplioti, kas ir kaip, o benarpliodamas tik dar labiau susipainiojai.

— Iš kur jūs žinot?

— Todėl, kad aš — žmogus.

Lasalis prisigirgždina prie gulto krašto. Susigraibęs marškinių kišenėj, užsideda didžiulius akinius.

— Ką tu manai apie mus, žmones?

— Velniai griebtų, nė pats nebežinau. Visi kaip be galvų tik klykia apie savo teises ir kitokį šūdą, sako „Malonu tave matyt“, nors mieliau tave matytų upėj perrėžtu kaklu. Tiek tai jau aš žinau.

— Kaži ar tai tiesa, vaikeli, — sukrizena Lasalis.

— Kaip? Žmonės meluoja nė nesusimąstydami, kiekvieną savo gyvenimo dieną, maždaug „Pone, aš nubudau su temperatūra“, o paskui visą likusį gyvenimą aiškina, kad tu nemeluotum...

Lasalis papurto galvą.

— Amen. Su tais žmonėm, man rods, tu nebenori turėt nieko bendro, geriau nė nesitrint tarp jų.

— Pataikėt, pastoriau.

— Ką gi, — sako jis, nužvelgdamas celę. — Tavo noras išsipildė.

Nuo tokio smūgio aš net atsilošiu.

— Ko dar pageidautum, sūnau? Galiu kirst, kokį kartą kitą troškai užkišti savo motušę, galiu kirst, svajojai dėt į kojas iš namų.

— Atrodo, taip...

— Bingo, — sako jis, skęsdamas rankas. — Tau vis labiau šypsosi laimė.

— Bet palaukit... čia ne ta logika...

Lasalio akys prismeigia mane, balsas suduslėja.

— Aaa, tai vaikinukas mėgsta logiką. Tu tiesiog apkvaitęs nuo kitų melo ir įpročių, kurių nekenti, nes esi logiškas. Galiu kirst, tu net nepasakytum man, kas tau iš tikrųjų patinka.

— Ė...

— Tai dėl to, kad tu toks kietas vyrukas, pasišiaušęs ir nepriklausomas? Arba, pala, tuoj atspėsiu... Tai turbūt dėl tavo motušės... Galiu kirst, ji iš tos padermės bobų, kur verčia tave jaustis kaltą dėl menkiausio šūdo, turbūt iš tų bobų, kur per gimtadienius dovanoja tuos pačius idiotiškus atvirukus su šuneliais ir garvežiukais...

— Pataikėt.

Lasalis linkteli ir išpučia pro lūpas orą.

— O brol, skystaprotė dziundzė, matyt, ta bobelė. Turbūt pati bukiausia putė, kada šliaužiojusi šia žeme, turbūt tokia išverstrūrė...

— Ei, ei!.. Jūs iš tikro pastorius?

— O brol, ji kažkokia supistą susimyžusi savanaudė...

— Gana, velniai rautų!

Durys subilda, akutė užtemsta.

— Raminkitės, — perspėja prižiūrėtojas.

Susizgrimbu bestovįs ant kojų, tvirtai sugniaužtais kumščiais. Kai vėl pažvelgiu į Lasalį, tas šypsosi.

— Ką, nė trupinėlio meilės, vaikeli?

Prisėdu ant gulto. Velcro lipdukai tirpdo nugarkaulį.

— Pasakysiu tau šį tą veltui: gyvenimas bus saldus, jei mylėsi tuos, kurie tave myli labiau už viską. Ar kada matei, kaip motina tau renka gimtadienio atviruką?

— Ne.

Lasalis nusikvatoja.

— Iki dėl to, kad berniūkščių dienotvarkėse nenumatyta laiko žiūrėti, kaip motušė stovi ir skaito, širdyje pasverdama kiekvieną tų atvirukų žodelį. Turbūt skubėdamas paslėpti atviruką spintoj nė neperskaitai, kad jame parašyta apie saulės spindulius tą dieną, kai atėjai į pasaulį. A, Vernonai Gregori?

Karštis muša man į akis.

— Susišikai, sūnau. Pripažink.

— Bet aš nenorėjau, kad viskas taip susiklostytų...

— Kas nors turėjo susiklostyt, vaike. Bet ne tai, kas susiklostė. Tu dar nepažvelgei savo Dievui į veidą.

Lasalis įkiša ranką į kelnių kišenę ir ištraukia man skudurą akims apsišluostyt. Bet aš nusibraukiu jas rankove. Lasalis ištiesia ranką ir savo raukšlėtu delnu apglėbia manąjį.

— Sūnau, — ištaria jis, — senis Lasalis tau atskleis, kas ir kaip sutvarkyta. Lasalis atvers tau žmonių gyvenimo paslaptį, ir tu stebėsies, kodėl viso to nesupratai anksčiau...

Sulig tais žodžiais koridoriuje išgirstu bruzdėjimą. Žingsniai. Paskui — Lolio balsas.

dvidešimt ketvirtas

— Pirmojo balsavimo esmė, — aiškina Lolis, — nesuteikti publikai didelio pasirinkimo. Iš nuteistųjų turime sudaryti galutinį sąrašėlį, atrinktuosius gerai pareklamuoti, paskui įjungti balsavimo linijas ir išsiaiškinti, kuris praeis.

Su Loliu, atrodo, dar bent trejetas žmogėnų. Prižiūrėtojas nekantriai bilsteli į duris, bet daryti nedaro, lyg tenorėdamas mus užčiaupti.

— Paruoštų iškeliauti turime šimtą keturiolika, — dėsto kitas vyriškis. — Pirmajam balsavimui ketinat pasiūlyti kokius tris tuzinus ar daugiau?

— Ha, nieku gyvu. Aš kalbu apie porą ar trejetą, daugių daugiausia. Išnarstyti auditorijai kalinių charakterius, parodyti interviu, nusikaltimų rekonstrukcijas, aukų artimųjų ašaras. Galop, paskutinę savaitę, užtikrint kandidatams galimybę pasirodyti gyvai per internetą: žūtbūtinė kova dėl prielankumo.

— Aišku, — sako tas antrasis. — Kažkas panašaus į „Didįjį brolį“, ne?

— Būtent. Kaip tik dėl to ir iškišom rėmėjams.

— O kaip mes atrinksime pirmuosius du? — smalsauja trečiasis.

— Turint omeny nusikaltimų sunkumą, iš tikrųjų tai neturi jokios reikšmės. Ne per seniausiai nugirdau idėją, kuri mane sudomino, nors ji ir taikoma televiziniame žaidime ar kur ten. „Paskutinis turi kristi pirmas“, — štai kaip ji skamba. Yra racijos, ne?

— Jėga! — įvertina ketvirtasis.

— Būtent.

Priartėję prie kameros, žingsniai sulėtėja, girdėti, kaip prižiūrėtojas net dzingteli sustingdamas.

— Turi dingsčių čia būti, pareigūne? — klausia Lolis.

Prižiūrėtojas pamindžikuoja vietoj, tuomet durų akutę užgula šešėlis.

— Atrakink šitas duris, — sako Lolis.

Raktas pasisuka, ir Lolis žvilgteli vidun.

— Čia dabar kas? — jis atsisuka į prižiūrėtoją. — Argi jie neturėtų būt laikomi atskirai?

— Ak, žinoma, žinoma, — sumurma prižiūrėtojas, žaisdamas su raktais rankoj. — Čia tik tokia atseit terapija, suprantat? Gavus šiokių tokių patarimų, lengviau stumti dienas Eilutėje.

Lolis susiraukia.

— Šitas vaikinas — žudikas maniakas. Akivaizdu, kad truputėlį per vėlu jam patarinėti. Šiaip ar taip, šitomis kameromis draudžiama naudotis, čia stovės garso aparatūra.

— Kaip tavo mamytei sekas? — klausiu Lolio. Žodžiai it skrepliai atitrūksta nuo lūpų. — Močkrušy.

— Jėzau, vaikine! — užgniaužia kvapą prižiūrėtojui.

Lolis nuslopina impulsą užpliekti man, biznio sėbrai jį atvėsina. Perveriu jį mirtinu žvilgsniu.

— Atsakysi savo supistą subine, nes dangaus maldininkų per maža, kad mane sustabdytų, — išgirstu save šnabždant. Net Lasalis atšoka. Lolis tik parodo dantis.

— Išskirkit juos.

— Klausau, sere, — ištaria prižiūrėtojas. Išsitempęs jis piktai pamoja ranka man ir Lasaliui. Pasistengiu sugauti Lasalio žvilgsnį, bet tas tik iššlepsena, ir tiek.

— Lasali... Tai kokia ta paslaptis? — šnipšteliu pavymui.

— Vėliau, vaikeli, vėliau.

Kai aš einu lauk, Lolis išsišiepia.

— Vis dar tebeieškai siūlo galo, a, Mažasis žmogau? — jis astmatiškai nusižvengia, o kai pasivaro sėbrus toliau, balsas susilieja su aidu. — Taigi, pirmąjį balsavimą paleidžiam vasario keturioliktąją.

— Norit pasakyti, Valentino dieną? — pasitikslina kažkuris.

— Būtent!

Neatspėsit: reklaminis šlamštas pasiekia ir Mirtininkų Eilutę! Likus savaitei iki pirmojo balsavimo, gaunu loterijos laišką su pranešimu, kad aš tikrų tikriausiai išlošiau milijoną dolerių. Taip bent ant voko parašyta. Kad tą milijoną atsiimtum, turbūt reikia pirkti enciklopedijų ar dar kurį galą, o gal tiesiog — atsiimti. Randu ir „Bar-B-Chew klėties“ žetoną, kuris laiduoja man Chik’n’Mix dviem visuose „Klėties“ padaliniuose skersai išilgai šalies. O taip: dabar jie išsiplėtę per visą šalį. Rytoj, spėju, — per visą Žemę.

Kai triūsiu prie savo meninio projekto, išgirstu kamerų eilute link manęs besistumiantį Džounsį. Iš vienučių laidomi juokeliai leidžia spręsti, kurioje jis vietoj. Džounsis neša telefoną. Sustabarėjęs paslepiu savo meninius dalykėlius. Didžioji žinia vis dėlto mane pasiekia Džounsiui nespėjus prisikasti su telefonu. Išgirstu ją per kito zebro televizorių.

— ...amerikiečio palaikai šiandien bus išsiųsti namo. Per susirėmimą žuvo ir keturiasdešimt pabėgėlių, — pasakojama per žinias. — Po pertraukėlės — serijinio žudiko Vernono Litlio liepto galas, paskutinės žinios apie atmestą apeliaciją, be to — apie antį ir žiurkėną, kurie nesileis į šnekas nė su vienu.

Džounsas nežiūrėdamas į mane paduoda telefoną.

— Vernonai, man labai gaila, — sutraška ragelyje mano advokatas. — Aš nerandu žodžių savo savijautai apsakyti.

Aš tiesiog tyliu.

— Daugiau jau nieko nebegalime padaryti.

— O Aukščiausiasis Teismas? — klausiu.

— Tavo atveju, aš bijau, kad paspartintas procesas anuliuoja šią teisę. Apgailestauju...

Kai dedu telefoną ant gulto, kiekviena antklodės raukšlelė mano ausyse girgžda kaip žvyras.

Šįvakar mano vienutėj įtaisys kameras, o iš Eilutės iškraustys visus televizorius ir radijo aparatus. Mums neleista sekti balsavimo, štai kodėl. Kiūtau tylomis tamsiausiame kampe ir varinėju mintis, net su barškalu nežaidžiu. Gavau aštuonis skvilijonus valentininių sveikinimų nuo iškrypėlių iš visutėlės planetos. Kažkas iš pašto skyriaus malonėjo man persiųsti tik Elos Bušard sveikinimą. Palikau ją korespondentų sąraše, neklausinėkit kodėl. Sveikinimo, šiaip ar taip, neatplėšiu. Eilutėje šįvakar neįtikėtinai tylu, iš pagarbos tikriausiai. Juos vadina didžiausiais piktadariais žemėje, bet mano Eilutės bičiuliai apie pagarbą šį tą nutuokia.

Man reikia dar vieno pasimatymo su Lasaliu. Pirmam balsavimui įsibėgėjus, susizgrimbu, kad man vis stovi galvoje Lasalio pasakyti dalykai. Ne dėl to, kad tai būtų buvę kažkas be galo prasminga, — tuomet, kai dar turėjau šansų išgyventi. Bet sėkla, kritusi į mano smegeninę, ėmė dygti. Pažvelgti savo Dievui į veidą. Į tą tarpą, kai nesimaino reklaminėm šiukšlėm, kiti kaliniai varinėja šnekas apie šios savaitės balsavimą, kerta lažybų, kam pirmajam teks iškeliauti. Štai kaip mirtininkai galuojasi, kai nezaunija televizorių ir radijų. Jie nestato nė už vieną iš mūsų Eilutės, bet žinote, koks jausmas būti paskutiniam dantisto laukiamajame. Būtent taip dabar jaučiuosi. Blogiausia, kad iki pat paskutinės balsavimo dienos nežinai, ar tas paskutinis esi tu. Turi būt amžinai pasiruošęs. Kartais man kyla didingų sumanymų, kaip nukvaišti per savo egzekuciją, užsimauti ant ausų kojines ar kokį galą arba tariant paskutinį žodį suskelti ką nors nei į tvorą, nei į mietą. Paskui nulieju vieną kitą ašarėlę. Suprantu, pastarosiom dienom aš tikrai truputėlį per daug ašaroju, — kaip vyras.

Paskutinę balsavimo dieną aš jau nebegaliu ištverti. Už valandos pasaulis sužinos, kam eilė mirti. Įninku kaulyti Džounsio, kad man dar paskirtų laiko su Lasaliu, bet jis manimi nesidomi. Riejasi su kitu prižiūrėtoju, katram iš jų per pirmąsias egzekucijas budėti salėje prie telefono, sujungto tiesiai su kalėjimo viršininku. Kartkartėmis užmeta akį į mane.

— Pasimatymus misteris Lai-dos-ma užraukė, — amteli Džounsis. — Šiaip ar taip, dabar jau tau nebėr dėl ko jaudintis.

Galop aš vėl įninku barškinti šratus, kol likusieji kaliniai taip pat užsiveda zirzti. Tai tik dar labiau pašiaušia Džounsio šerius.

— Kas iš jūsų, šūdausiai, turi milijoną baksų susimokėti už ypatingąsias paslaugas?!

— Varyk iš čia, — užbaubia zebrai.

Aš tik atsidustu. Priplėkusio oro sūkurys sušlamina popierius ant mano staliuko. Drauge atšlamina ir idėją.

— Džounsi, — sakau kišdamas jam savo loterijos laišką, — štai tavasis milijonas.

— Ajoo, žinoma, — atitaria jis.

— Aš rimtai, — pažiūrėk, — iškeliu voką.

— Manai, aš vakar gimęs? — purkšteli Džounsis. — Kiekvieną rytą aš beveik kastuvu turiu nukabinti tą supistą reklaminį mėšlą nuo savo keliuko.

— Nūūū, — prunkšteliu aš. — Pui-kuu... Bet čia — juridiškai patvirtintas įsipareigojimas paklot milijoną žaliųjų. Supranti, jie negalėtų šito rašyti, jeigu tai būtų netiesa, o čia tai parašyta raudonu ant balto.

— Ei, Litli, — sumauroja vienas zebras. — Sakai, tavo laimingasis loterijos laiškas buvo paskutinis?

— Kaip tik taip.

— Ant jo juodai parašyta ar raudonai?

— Raudonai, — kaip ir turi būt.

— Dieve mano, Jėzau aukštybėse!.. Duosiu tau už tą laišką porą šimtų, — siūlo jis.

— Parodyk, — Džounsis pastveria pro grotas laišką. — Čia užrašytas tavo vardas, man iš jo jokios naudos, — pareiškia, kiek patyrinėjęs.

— Pareigūne Džounsai, — prabylu kaip mokytojas, — mano teisinių popierių komplekte yra paskutinė valia ir testamentas — aš galiu jį užrašyti tau, supranti?

— Litli, palauk! — suklinka kitas zebras. — Duodu tris šimtus už tą laišką.

— Dėjau! — klykteli dar vienas. — Imu už penkis!

— Užčiaupkit nasrus! — užriaumoja Džounsis. — Ką, negirdėjot, kad tą laišką jis perleido man?

Jis pasižiūri į laikrodį paskui beda pro grotas į mano šliures:

— Ruoškis.

Kai Džounsio raktų grandinės žvangėjimas nutolsta, Eilutė suvibruoja nuo klegesio.

— Hi, hi, hi, supistas Džounsis, — smaginasi mirtininkai.

— Litli, — sako mano kaimynas. — Pagaliau išmokai suktis.

Pareigūnas Džounsas asmeniškai pats varosi mane ieškot Lasalio, pro kameras laiptais į apačią. Turime užleisti kelią patarnautojui, stumiančiam vežimėlį su krūva televizorių ir radijo aparatų, keliaujančių atgal į vienutes. Tai reiškia — balsavimas pasibaigė. Įkandin prietaisų žygiuoja žmogėnas juoda eilute su egzekucijos popieriais. Jo darbas — perleisti dokumentus vyriausiajam Eilutės prižiūrėtojui, kad pastarasis tuos popierius įteiktų pasmerktajam. Kostiumuotajam lenkiant mus, matau, kaip Džounsis veik nepastebimai kilsteli antakį. Juodašvarkis nežymiai kresteli galvą žygiuodamas tiesiai pro šalį.

— Šian mano berniukai neatiduoda galų, — praneša Džounsas.

Mano viduriai atsileidžia. Aš vėl gyvenu, kol kas. Kai nusileidžiam į požemį, — šįkart į kitą aukštą, — Džounsas kyšteli galvą į niekuo neišsiskiriančią celę, bet ten nieko nėra.

— Lasalio nematei? — šūkteli Eilutės prižiūrėtojui.

— Tupykloj, — paaiškina tas. — Šika.

Džounsis tempiasi mane aukštu žemiau ir įsivaro stačiai į dušų korpusą.

— Nepalauksim, kol jis išlįs? — klausiu.

— Nėr laiko — šian egzekucija, man reikia varyt į apačią. Turi penkias minutes, — apdairiai apsidairęs, Džounsis palieka mane su skardžiu rusvo vandens lašnojimu, stodamas sargybon už durų.

Aš prisiriečiu prie šlapių betoninių grindų ir įsistebeiliju po tualetų kabinų apačia, ieškodamas gyvybės pėdsakų. Dviejų kabinų durys uždarytos, bet ne dėl to, kad jas galėtum užrakinti ar ką. Po vienom durim įžiūriu kalėjimo šliurių porą ir įprastines kalinio kelnes. Antrųjų durų apačioje — lakinių batų pora ir žydros kostiuminės kelnės. Beldžiu į pastarąją būdelę.

— Lasali... Čia Vernas.

— Jėzau... Kuo, manai, galiu tau būt naudingas, tupėdamas šitam supistam kaliūzės Šikinyke?

— Ė... Padėsit pažvelgt mano Dievui į veidą, — ironiškai prunkšteliu. Ironiška, sakyčiau, prunkščiot kalėjimo Šikinyke kažkurio nelaimingo šunsnukio egzekucijos dieną.

— Šūdas, — suniurzgia Lasalis.

Šiandien, žinoma, visi įsitempę. Net ir šios būdelės durys zvimbte zvimbia įtampa, lyg būtume susitikę „Giltinės prekių“ šaldymo skyriuj ar panašiai. Bangos kyla, kad mane prarytų.

— Tikrai nori pamatyt savo Dievą? — niurgzteli Lasalis. — Tada klaupkis, velniai rautų, ant savo supistų kelių.

— Ė... Iš tikrųjų tai čia truputį šlapia, Lasali...

— Tada sugalvok supistą norą Kalėdų Seneliui. Prašyk, ko labiausiai trokšti šitoj prakeiktoj žemėj.

Šiek tiek pamąstau, labiau svarstydamas: drožti lauk ar ne. Po akimirkos kabinoj išgirstu Lasalio drabužių šiugždėjimą. Sušniokščia vanduo. Durys atsidaro. Išlenda kalakutiškas kaklas, kyšantis iš kaklaraiščiu suveržtos apykaklės. Apatinė Lasalio lūpa liurbiškai atsikišusi į priekį.

— Nu? — apsižvalgo aplinkui. — Tu laisvas?

Dairausi į šalis lyg pusgalvis, kol jis pasitaiso kaklaraištį ir galantiškai ištiesia ranką į duris.

— Pareigūne Džounsai, — šūkteli, — turi naujienų dėl vaikigalio malonės prašymo?

Džounsis tik nusižvengia, labai šlykščiai nusižvengia. Lasalis perveria mane akimis.

— Štai tau ir supistas Kalėdų Senelis.

— Nieko sau pastorius, — pratariu ir suku link durų, tačiau Lasalis pastveria mane už rankos ir atsuka į save. Ant jo kaklo iššokusi vamzdžio dydžio vena tvinkčioja lyg ant reprodukcinio organo.

— Tu aklas bukaproti šūdo gabale, — apsipursloja jis, lyg įkaitintu švitriniu popierium tvokstelėdamas į ausį. — Kurgi tas tavo Dievas, apie kurį čia paistai? Sakai, užjaučiamai laužydamas galvą padarysi galą kūdikius marinančiam badui, apsaugosi padorius žmones, kurie degdami klykia ir plūsta kraujais dieną naktį, kiekvieną sekundę?! Nėra čia Dievo. Tai tik supisti žmonės. Tu įsmukai kartu su manim ir kitais štai į šitą žmogiškų troškimų gyvatyną, neišsipildančių ir poreikių formą įgavusių troškimų, geliančių it piktžaizdė.

Toks jausmų proveržis mane pritrenkia.

— Visiems kažko reikia, — išlemenu aš.

— Tai tada nebėk pas mane bliaudamas tik todėl, kad atsidūrei kito žmogaus troškimų kelyje!

— Bet, Lasali...

— Kaip manai, kodėl pasaulis graužia savo paties kojas? Todėl, kad visi geri dalykėliai yra ranka pasiekiami, bet — užsipisk! — tu negali jų pasiekti. Kodėl negali pasiekti? Todėl, kad perspektyvų rinkai naudinga, kad jų nepasiektume.

Tikrai ne Dievas tai sugalvojo. Tai žmonių darbas — gyvulių, kurie susapnavo kažkur tenai esantį Dievą, kad būtų kam nukreipti ugnį, — Lasalis kyšteli man prie veido virpančią lūpą. — Įsidėk į supistą makaulę: žmonių norų trintis suka šį pasaulį. Pasirūpink ta trintimi ir galbūt patenkinsi savo poreikius. Girdėjai posakį „Duok žmonėms tai, ko jie nori“?

— Žinoma, bet... kur tada lieka Dievas?

— Vaikine, tu tikrai nespėjai į traukinį. Išdėstysiu paprasčiau, kad net ir tu, šūdausi, sugebėtum pagaut. Tėvelis Dievas mus užaugino iki kelnių, tada davė leidimą naudoti savo vardą ant dolerių banknotų, paliko ant stalo velniaižin kokius mašinos raktelius ir išnešė iš miesto subinę, — Lasalio akiduobės paplūsta vandeniu. — Nesidairyk į dangų, prašydamas pagalbos. Žiūrėk čionai, į mus — svaičiojančius išgamas.

Jis sugriebia mane už pečių, apsuka aplink ir niukteli link sieninio veidrodžio.

— Tu esi Dievas. Prisiimk atsakomybę. Pasinaudok savo galiomis.

Duryse išdygsta keturi vyrai: du prižiūrėtojai, kapelionas ir juodašvarkis vyrukas.

— Finalo valanda atėjo, — praneša eilutė.

Metu akį į kabiną, kurioje tylutėliai tuštinasi tas kitas nuteistasis, bet ketvertas pražygiuoja pro ją ir sugriebia Lasalį. Jo lūpa vėl liurbiškai atvėpsta, pečiai nusileidžia. Akies krašteliu matau, kaip mane kviečia Džounsis.

— Lasali? Tu – zebras! — klausiu.

— Jau nebeilgai, — švelniai ištaria jis. — Jau nebeilgai, atrodo.

— Litli, čionai, — rikteli Džounsas nuo durų. — Lasalis nugalėjo pirmajame balsavime.

— Bet, Lasali, ar tai ir buvo ta... gyvenimo paslaptis?

Jis purkšteli purtydamas galvą, kai grupelė vedasi jį link durų.

— Turiu galvoj, kokia iš viso to?..

Lasalis pakelia rankas, stabdydamas savo sargus. Tie sustoja.

— Turi galvoj, kaip tai daryti? Nebūk mažvaikis — ieškodamas atsakymų, stebėk gyvūnus. O kalbant apie mus, žmones, — žiūrėk...

Lasalis išsitraukia iš kišenės žiebtuvėlį ir duoda ženklą nutilti. Jis spragteli žiebtuvėlį vieną kartą, tyliai, tada pasuka ausį tualeto kabinų pusėn, kur vis dar pasislėpęs tupi tas antrasis zebras. Po akimirkos būdelėj pasigirsta šiugždesys. Joje spragteli žiebtuvėlis. Įtaigos jėga. Lasalis šypsodamas pasisuka į mane ir, iškėlęs į viršų, spragteli žiebtuvėlį.

— Perprask jų norus, ir jie šoks ką tik nori pagal tavo sumautą dūdelę.

Grupelei sukant į koridorių, Džounsis nustveria mane už parankės. Aš ištrūkstu ir liuokteliu kelis žingsnius įkandin Lasalio, bet Džounsis užlaužia man rankas iš užpakalio. Šito jam reikia. Aš nesipriešinu.

— Ačiū, Lasali, — surinku aš.

— Į sveikatą, Vernonai Dieve, — atsklinda balsas.

— O brol, — prataria Džounsis, parsivaręs mane prie laiptų, — jis tau iš tikro išplovė smegenis.

— Kažkas sakė, kad jisai — ganytojas.

— O taip, žinoma. Klarensas Lasalis, neraliuotasis galvažudys kirvininkas.

Tysau vakare ant gulto, Lasalio egzekucijai gaudžiant iš Eilutės televizorių. Tikiuosi išgirsti Teilorės balsą, bet vienas iš mūsiškių sako, kad Teilorė metė šou, norėdama tapti iškviečiamąja reportere. Kontaktų, mano galva, jai dabar netrūksta. Tik tos vienintelės nepakartojamos istorijos. Kad ir kaip ten būtų, mes spėjame nugvelbti tik paskutinę šou valandą. Lasalis jokių paskutinių žodžių netaria, ir tai atrodo kietai. Paskutine daina pasirenka I Got You under my Skin. Kas per vyrukas!

Per likusią savaitę apsiprantu su lubų vaizdu, toliau triūsiu prie savo meninio projekto po rankšluosčiu, tysodamas ant nugaros. Pramogų aparatai po Lasalio pasirodymo vėl bemat pranyksta, o aš nugrimztu į paskutinių jo šnekų apmąstymus. Visa, ką jis sakė, skambėjo per daug paprastai, lyg iš kokio serialo ar kokio galo, kaip nuvalkiota banalybė, kurią palydėtų čirpiantis smuikas. Net jei ir priverčia susimąstyti — apie savo nelemtą, prašvilptą gyvenimiūkštį. Nėra net tokio darbo, kur būtų reikalingi mano talentai. Tragiškiausia tai, kad prokuroro ar net Brajano Denehio vietoje turėjau būti aš, mano galva, — tai aš sugebu suuosti kas ir kaip apie žmones, aplinkybes ir visa kita. Žinoma, nesu aš nei moksliukas, nei sportininkas, nei dar koks galas, bet talentą aš turiu, be abejo, turiu. Sudėjus visus jų paradaimus prieš mano talentą, daimų suma jėgos sistemoje reikštų, kad jie išplauktų, o aš — ne. Vienas pamokymas vis dėlto: didžioji mano yda — baimė. Pasaulyje, kuriame dera būti nevispročiu, aš neklykiau be proto garsiai, kad stumčiausi į priekį. Velnioniškai drovėjausi vaidinti Dievą.

Stebėk gyvūnus, sakė Lasalis. Duok jiems, ko jie nori, ir stebėk gyvūnus. Davimą aš galiu suprasti, bet pranaktinėju iki pat kovo idų, pratraukiu du, paskui dar tris egzekucinius balsavimus, besistengdamas įminti gyvūnų mįslę. Galop imu stebėti dykus rusvus naktinius drugius, besiplakančius apie mano kameros lempą, susivėlusias nakties atplaišas, pasimetusias ir apdujusias. Aš manau, jie gyvūnai. Naktiniai drugiai, girdėjau, jau taip užprogramuoti — skristi tiesia linija, kurią brėžia mėnulis. Bet šitos, va, prekybcentrių šviesos sujaukia jų navigaciją. Ir še tau: matau, kaip vienas drugeliukas, užstrigęs už lempos tinklelio, pliaukšėdamas dulkina savo sparnus. Paskui — čirkšt! — krinta suktuku ant žemės sumaitotas. Tik lempa zirzia kaip zirzusi. Tiek to nakties šviesulio. Su naktiniais drugiais, brol, randu šį tą bendra.

Fantastiniai padarai pasisėja mano sapnuose, drobiniai spanieliai, išdykaujantys su Jėzumi, užtat dienos šviesoje aš neriuosi iš kailio, kad perkąsčiau Lasalio idėją. Jaučiu, vienintelis man žinomas amžinas gyvūnas yra šunelis Kurtas. Senis Kurtas, kurį iš proto varo kaimynystėje kepamos mėsos kvapsniai, kuris pasikelia savigarbą, lyderiaudamas skalijimo lenktynėse. Kurtas, aišku, lyderiu nebūtų nė iš tolo, jei kiti lenktynininkai sužinotų, koks jis nelaimingas suskis. Jei žinotų, pirštais išbadytų iš miesto. Bet jie nežino.

Pakylu savo guolyje. Kurtas sugeba išsilaikyti, ambrydamas kur kas didesnio šuns balsu.

dvidešimt penktas

— Hmm, o tualetu, Vernonai, tu kasdien naudojiesi?

— Po galais, mam!

— Na, tik tiek, kad šią savaitę tu kovoji su tokiu simpatišku invalidu, kuris, kaip spėjama, nudaigojo savo tėvus. Ir jis visą laiką verkia. Visą laiką.

— Sakai, atrodau kaltas?

— Na, kai tave rodo, tu tik drybsai ir spoksai į lubas, tu toks apatiškas, Vernonai.

— Bet aš nieko nepadariau.

— Nepradėkim iš naujo. Aš tik nenoriu, kad išaušus tai dienai tu būtum... na, supranti, nepasiruošęs... Rytoj kovo dvidešimt aštunta, tai yra vėl bus balsavimas tyruose...

Mirtininkų Eilutė visados nuščiūva, kai skambina mano močia. Televizinis kontinentas, manau, taip pat, — patys suprantat, kaip ji sugeba smaginti žmones.

— Gavote tą dalykėlį, kurį pasiunčiau Pemei? — klausiu.

— Na, taip, ir mes tau labai dėkojame, abi su Peme. Žinai, mes net sakėme...

— Mam, manau, juo pasinaudosite tada, kai... supranti...

— Būtent taip mes ir sakėme...

Lukteliu, kol ji kiek pašniurkščioja ir išsišnypščia nosį. Miglelė aptraukia ir mano akis. Mamelė trumpam atsitraukia nuo ragelio, kad suimtų save į rankas, ir grįžta su atodūsiu.

— Tada galėsime prisiminti, koks tu buvai, vaizduosimės kur lauke minantį pedalus...

— Aišku, — sakau. — Dėl to ir atsiunčiau tą žetoną, galėsit išsikeisti jį bet kurioj užkandinėj, suprantat.

— Ką gi, mes be galo dėkingos, ypač jei pamatytum dabartines Chik’n’Mix kainas. Žetonu pasinaudosime mudvi su Peme, o Veinė susimokės pati...

— Ir, mam, pasakyk bobutei, kad jai nebūtina čia trenktis.

Tylos pauzė linijoje.

— Kaip čia pasakius, Vernonai... Bobutei aš dar nepranešiau apie... na, bėdą. Ji sena ir, šiaip ar taip, tik TV parduotuves težiūri, žinių ji nė nebus mačiusi. Tai, sakau, galėtų būti nedidelė mudviejų paslaptis, sutariam?

— O kai pavasarį nepasirodysiu tvarkyti vejelės?

— Velnias!.. Vernonai, ką tik mergaitės atlėkė, o aš dar nepabaigiau Veinės sijono.

— Veinė nešioja sijoną?

— Paklausyk, mažuli, mes agituojame balsuoti už tave, todėl tu nesijaudink. Kai kurie ištisus metus pralaukia mrrt llt...

Po skambučio aš vėl išsitiesiu ant gulto ir imu laužyti galvą. Poreikiai, brol, žmonių poreikiai. Palmyra, kartą prasitarė mamelė, į valgymą įniko dėl to, kad jos gyvenime tai esą vienintelis dalykas, kuris paklūsta jos valiai. Maistas nepaspruks iš lėkštės ir nestos piestu priešais. Galvoju apie tai ir regiu Leoną, siurbiančią kitų dėmesį it saulės spindulius, senučiuką Doičmaną, besigardžiuojantį kvapsnių slėgtainiais. Į smilksinčią mamelės gyvenimo kempinę svaigiai lašančią užuojautą. Ištižusį sūrį ir Veinę Gjuri. Suteik jiems viską, ko jie trokšta, aš sakau.

Žinau, kad „Klėties“ žetonu pamaloninau Palmyrą, bet aš turėčiau sumąstyt ką nors ypatinga mamelei. Net jeigu po dar vieno šeimos nario mirties jai, ko gero, nebetrūks to, ko jai labiausiai trūksta, — užuojautos. Tik apmaudu, kad tokia kaina. Beje, žinote ką? Prieš iškeliaudamas norėčiau dar patenkinti ir misis Lečiugą. Sunkius laikus jai teko išgyventi, ir aš gailiuosi pasakojęs apie Makso nesąmones. Man regis, dabar čia glaistau kreminį pyragą, ir tiek, visais tais norais ir taip toliau, bet — po paraliais! — juk miršti vieną kartą. Ir, kas keisčiausia, man knieti netgi žurnalistams kaip nors atsilyginti. Galas žino, ko jiems iš tikrųjų trūksta.

O štai ir Teilorė. O, Tei! Dabar ji susidėjusi su visokiais žiniasklaidos veikėjais, — reporteriai, sraigtasparniai ir visa kita, — tad jos norus patenkinti nebus lengva. Iš tikrųjų tai Teilorė geidžia naujo didelio įvykio karjerai padaryti. Gal stačiai koks delikatus skambutis ar koks galas duotų vaisių. Galbūt jisai išpildytų visus kitus, sunkiau patenkinamus norus, delikatus telefono skambutis.

Skinuosi po truputį per poreikininkų sąrašą, kol užšoku ant Veinės Gjuri. Šiuo metu ji, regis, viena rūra šika su Peme, net nesinori gilintis į tai. Veinei trūksta tik vieno dalyko, mano galva, — žudiko maniako jos SPIT’o būriui pasipraktikuoti. Lengvai jos nepaimsi. Bet, kalbant atvirai, su Veine, mano manymu, aš užtrukau tik vengdamas galvoti apie Lolio norą. Žinau, kad dievobaiminga ir gailestinga būtų Lolį uždegti noru, net jeigu jam beveik nieko netrūksta. Žinot, kokiu nors apdriskusiu suvenyru?

Ankstokai šį sekmadienio rytą parsiradę aparatai įpučia dienai gyvybės. Kovo dvidešimt aštuntoji. Egzekucijos diena kažkam. Televizorius technikai šį kartą palieka visam laikui, įdiegę sistemą, išjungsiančią juos per balsavimus. Emocijos lyg vėjas sukyla manyje, kai su pusryčių padėklu atkeliauja popierių pluoštelis. Jo viršuje guli brošiūrėlė apie tai, kaip laikytis prieš kameras, ko nesakyti ir ko nedaryti. Kiekvienas zebras Eilutėje turėjo gauti po tokią brošiūrą, — juk jie visi kalba ir elgiasi ne taip, kaip reikia. Po brošiūrėle paklotas blizgus lapas su keliomis nuteistųjų karikatūromis ir rodyklytėmis, sufleruojančiomis, ką sakyti per paskutinį žodį. Dar kitame blanke pateiktas sąrašėlis muzikos, kurią gali pasirinkti Finaliniam Įvykiui: vieną kūrinį pasirenki groti dar prieš liudininkų pasirodymą salėje, kitą — per patį Įvykį. Grojaraštyje daugiausia gerokai susenusių gabalų. Laikui atėjus, žinau, gailėsiuosi savo pasirinkimo. Turėsiu narsiai pasitikti tą bangą.

Kai viską suvirškinu, įprastinė sekmadienio ramybė įsiviešpatauja Eilutėje. Girdisi kažkokių popierių šnaresys. Po kurio laiko vienas zebras pašaukia mane, tyliai:

— Bernemai... Viskas gerai, vyruti?

Aš atverčiu paskutinį savo popierių šūsnies lapą. Po juo patiestas potvarkis dėl mano egzekucijos, įsigaliosiantis šeštą valandą popiet. Spoksau į jį lyg į servetėlę ar kokį galą. Tada puolu ant kelių, užstaugiu it audros debesis ir pratrūkstu malda.

dvidešimt šeštas

Mano mirties dieną žmonės man draugiškesni. Kaliniai draugiškesni tuo, kad nesirieja tarpusavy, ypač tas, kuriam perleidau savo šratinį barškalą. Visi kiti tylom sutinka tokią baigtį. Atmosfera kibirkščiuojanti, lyg neišsiliejus skubiną, bet nenusisekusią mamelės kepinių dieną, toks jausmas, lyg būčiau kažką pamiršęs, palikęs neišjungtą orkaitę, neužrakinęs durų. Jausmas, kad galėsiu tai padaryti sugrįžęs.

Kai mano manta tvarkingai sudėta ant stalo, o gultas švarutėliai nugremžtas, prisistato keturi bausmės vykdytojai su operatoriumi. Šlepsint pro Eilutės kameras, sėbrai mojuoja pirštais pro grotas ir plyšauja šauniais linkėjimais.

— Ehei, Bernemai!.. Pavaryk, žmogau, myžk tiesiai ant tų moč...

Būkit palaiminti. Mes praeiname vestibiulį, kuriame pranyko Lasalis: mane gabena ne į Hantsvilio padalinį, o į naująjį Veiksmo Kompleksą čia pat, Elyje, pirmame aukšte. Dabar čia visa universalinė parduotuvė, išklota kilimais ir taip toliau, su meno kūriniais ant sienų. Nustoju galimybės paskutinį kartą prasilėkti mašina, bet Komplekse bent jau yra langų. Lauke, atrodo, pilka ir vėsu, spragčioja vos vienas kitas vabaliūkštis. Truputėlį nusiviliu, kad mano mirties vakarą nekyla nei audrų, nei tornadų, bet kita vertus — kas aš sau manau esąs?! Tiesa?

Kaip ir žadėjo, paskutiniu mano patiekalu pasirūpino Pemė. „Rinktinis Chik’n’Mix“: bulvių šiaudeliai, kauliukai, padažas ir pora daržovių mišrainės indelių. Išradinga ta Pemė: kad duonos riekės liktų trapios, prisakė jas sukrušt į garus sugeriantį indelį. Užtat daržovių mišraine turbūt ne Pemė, o mamelė pasirūpino, — daržoves mat valgyti sveika. Lygiai tą patį šios mergužėlės doros šį vakarą, kai aš gulėsiu ant vežimėlio. Taip jos pageidauja — įsivaizduoti mane minantį pedalus, o ne pjaunamą giltinės.

Keturios trisdešimt man leidžia išsituštinti ne bendrajame tualete. Duoda net Newsweek egzempliorių paskaityti ir Marlboro užtraukti. Aš visas nutirpęs, lyg užmarintas ar ką, bet tokius mažmožius dar sugebu vertinti. Anot Newsweek, Martirijaus ekonomikos augimo tempai didžiausi pasaulyje, naujųjų milijonierių jame net daugiau nei Kalifornijoje. Ant viršelio — pulkas Gjurių, kurie mėto banknotus į viršų ir kvatoja. Vis dėlto ne viskas rožėmis klota: žemiau rašoma, kad „Kalifornijos tragedija“ iškėlė Gjuriams bylą už jų statistikos panaudojimą. Tipiškas Martirijus, turiu pasakyti.

Valandą iki egzekucijos gaunu pats paskambinėti telefonu. Pirmiausia bandau užmegzti ryšį su namais, paskui — su Peme. Jokio atsako, matyt, jau apsilenkėm. Mamelei tiek visko teko patirti, Pemei irgi tikriausiai. Būkit palaimintos. Jos neturi atsakiklių, todėl negaliu leptelti „Aš jus myliu“ ar ką panašaus. Be kita ko, tai man įkvepia drąsos kitiems skambučiams.

Suku pirmiausia Loliui — padėti tašką. Jo sekretorė vos nepadeda ragelio, kol nepaaiškinu, kokiu reikalu skambinu. Lolis dalyvauja naujojo Martirijaus parduotuvių pasažo atidaryme. Sekretorė sujungia su jo telefonu. „Didysis žmogau!“ — atsiliepia jis. Aš įvykdau Lolio norą: atskleidžiu vietą, kurioj paslėptas mano ginklas. Atrodo, Lolis taktiškai reaguoja į šį mano mostą.

Tuomet skambinu misis Lečiugai. O brol, kaip ji nustemba, net balsą pabando pakeisti, kad pamanyčiau ne ten pataikęs.

— Dieve mano, — atsidūsta ji.

— Prašau? — atsiliepiu aš.

Jai tiek daug teko patirti, telydi ją palaima. Galop Lečiuga tikriausiai liko patenkinta mano skambučiu. Atsižvelgiant į jos naujienų pomėgį ir dušinės brigados prezidentės postą, misis Lečiuga, be jokios abejonės, mane tiesiog dievina už sužadintą norą. Tam tikra prasme šį vakarą aš jai perleidau norų valdymo centrą.

Tuomet kyla mintis paskambinti Veinei Gjuri, ji vyksta į „Klėtį“ prisidėti prie mamelės su Peme. Suteikiu Veinei tai, ko ji iš tikrųjų trokšta, — iš tikrųjų tai, ko jai iš tikrųjų reikia, kai geriau pagalvoji. Išklausiusi mane, Veinė ne juokais susijaudina ir pažada perduoti mergaitėms karščiausius linkėjimus. Manau, tai galima vadinti meile, kad ir kokia paika ta žmogiškoji meilė būtų.

Galop paskutiniam skambučiui šioj žemėj pasirenku Teilorę Figuerą. Ji pati atsiliepia, ir jos balsas mane kaipmat panardina į kitą laiką ir vietą — į drėgną, sodrią vietelę, jei padoru taip sakyti. Ir tik pamanykit: aš jai suteikiau atokvėpio valandėlę, kurios ji taip laukusi. Teilorė spygteli iš malonumo ir prisako laikytis. Atrodo, ji tą patį pagalvojo.

Kai padedu ragelį, prisistato pora prižiūrėtojų su kapelionu ir nulydi mane į grimo kambarį.

— Tu tik nesijaudink, branguti, — sako grimuotoja, — rausva pudra tau pakels ūpą.

— Nori dantų pastos ar, manai, tau pačiam pavyks? — sukužda kita moteriškaitė.

Prunkšteliu po jos žodžių, ji pasižiūri į mane suglumus. Po kurio laiko, matyt, susigaudo ir taip pat nusijuokia. Ironija ne visiems įkandama, šita jau supratau.

Vėliau pasirodo mergina su segtuvu ir liepia pasirašyti dokumentą, kuriuo atsisakau paskutinio žodžio. Iškeliausiu tyliai, kaip ir Lasalis. Mainais tos merginos paprašau vienos ypatingos paslaugos. Ji susuka prodiuseriui pasitarti, paskui praneša, kad jokių problemų. Prieš Įvykį galėsiu nusivilkti marškinius. Pastorių, pareigūnus ir mane mergina vedasi šviesiu tuneliu į egzekucijų salę. Mano keliai ima linkt nuo silpnumo, kurį sukelia medicininiai kvapai. Pastorius net paima mane už rankos, kai išgirstu koridorium atsklindančią melodiją.

Galvestonai, ak, Galvestonai, aš mirti taip bijau...

Praeiname pro transliacijų skyrių, ir žinote ką, — šiam šou tikriausiai buvo leista naudotis TV orų muzikine tema. Aš nekenčiu tos temos. Užsidengiu ausis, kol pasiekiame tokią kuklią baltą patalpą su stikline siena ir lyg kine išrikiuotom kėdėm anapus jos.

Kol ašarų jai riedančių nenuvaliau...

Aš nusivelku marškinius. Mano oda jau gerokai apgijusi — nuo meninio projekto. Didelėm melsvom raidėm ant mano krūtinės ištatuiruoti žodžiai: „Me ves y sufres“ — „Kentėk išvydęs mane“. Sanitaras man padeda užsikarti ant vežimėlio — tokio lyg ir žmogaus formos, panašios į spragą, kurią palieka per sieną išsimušęs karikatūrinis herojus. Sugaunu Džounsio žvilgsnį iš užpakalinio kambario. Turbūt jis budi prie telefono linijos, jungiančios su kalėjimo viršininku. Kalėjimo viršininkas dabar vienintelis žmogus, galintis visa tai sustabdyti. Kad tai padarytų, jam turi pateikti velnioniškai įtikinamų įrodymų. Išvydęs mane, Džounsis nusisuka, ir tiek. Jis nestoviniuoja prie telefono.

Kai prižiūrėtojai drūtais jaučio odos diržais su metalinėm sagtim pritvirtina mane prie vežimėlio, sanitaras išpampina mano rankos veną ir įšauna mažytę dozelę — anestetikų tikriausiai. Jis sujungia ilgą adatą su vamzdeliu, išsišovusiu pro užpakalinio kambario sieną. Nusuku akis, kai beda adatą į veną. Po akimirkos ramiai pradeda sroventi tirpalas.

Liudininkų plote už stiklo pasirodo tvarkdarė, ir žmonės vorele pradeda judėti į savo vietas. Vienintelis pažįstamas žmogus — išglebėlė misis Spelc. Nepaisant liūdesio bangos, kurią sukelia nerimastingos jos akys, man iš tikrųjų palengvėja, kad misis Spelc — ryškiausia persona tarp liudininkų. Jokių ženklų, kad iškeliavęs pasigesiu bent vienos iš šių žmogystų. Kai šitaip pagalvoju, pasiučiausias dalykas nutinka: į savo vietą paskutinėje eilėje kelią skintis ima graži jauna moteris melsvu kostiumėliu, įkurdama jau atsakiusius mano paslėpsnius. Net prižiūrėtojai atsisuka pasižiūrėti, kaip ta moteris atsisėdusi droviai smaukteli sijono kraštą žemyn. Paskui ji pažvelgia į mane. Ela Bušard. O brol, jos prietaisai atkeliavo! Melsvadėmės akys žadina mane pro stiklą.

Dabar užgroja Sailing, nes jei Likimas paleidžia ugnį, tai jau paleidžia iš dvivamzdžio. Bandau nuryti, tačiau burna sumedėjusi. Į galvą šauna paskutinis pamokymas: nepaisant visų gyvenimo sirenų, TV žaidimų skambučių ir būgnų mušimo, vyrams įgimta mirti tyliai. Aš noriu pasakyt: kas tai per gyvenimas buvo?! Krūva filmų ir apie juos tauškiantys žmonės bei krūva pokalbių šou apie žmones, kurie tauškia apie filmus. Vis dėlto, atrodo, aš pats prisiprašiau. Negatyviu, destruktyviu elgesiu. Pamenu, kaip kartą paskambinau tėčiui, kad paimtų mane iš vienos vietos, bet kai jis atvažiavo, nusiminiau, nes per tą laiką susigyvenau su ta vieta. Lygiai taip pat mane pasiima ir mirtis.

Pajutęs, kaip panyžta ties adata, užmerkiu akis. Balsai salėje prityksta, gyvai jaučiu, kaip išeinu iš savęs ir, pakilęs virš vežimėlio, susilieju su vizija. Žvelgiu į save iš viršaus, bet, užuot panikavęs, užuot kritęs vietoj, išplaukiu iš salės laukan, kur mano pojūčius užpildo nupjautos vejelės kvapas. Tiesiog akyse mane perkelia atgal į Bjulos gatvę. Štai misis Porter būstas, o štai ir mano kiemas. Šiandien, šią akimirką. Siurblys maldininkas sutvinkčioja išvien su mano dvasia, kai juodas mersedesas įslysta į mūsų keliuką. Trūkteli misis Lečiugos užuolaidos. Mamelės šį vakarą nėra namie, ir tai neįprasta. Mieste pietauja su Peme. Matau, kaip iš mašinos lipa Lolis. Tebus pašventintas jis pragare. Te palaimingai bus suknežinti to močkrušio kaulai ir išsikruš pro išliaukojusias ir išpistas akiskyles, te palaimingai jo nasrai mane nugrauš, te mano tulžimi bus įtrėkštas į žemę, kur nepraradęs sąmonės tysos ir nesijudins sumaitotas, o išsidraikę supisti jo organai, apėję kirmėlėm gleivėtom, tepus nuo mano juoko.

Lolį, atrodo, sujaudino noras, kurį jam parūpinau. Antrojo šautuvo mįslė, žinau, jam niekad nedavė ramybės. Pakliuvęs į namus pro virtuvę, Lolis pasileidžia link mano kambario spintos, joje — kaip ir nupasakojau — užtinka kedų dėžę su spynos raktu. Šalia rakto guli ženšenio buteliukas. LSD grūdelių, kuriuos kadų kadais į jį sugrūdau, nė nesimato. Lolis iššiepia dantis ir pasiima buteliuką.

Nesupainiojamas garsas atitraukia mane nuo namų. Tuščiąja eiga gatve atšiaušia Eldorado. Pirmą sykį gyvenime Leoną pasistato mašiną neištaigingame Bjulos gatvės gale. Nei ji, nei Džordžą su Bete neplepa, ir makiažo nesitvarko. Jos netgi nekvėpuoja. Tūno mašinoje po gluosniu ir laukia. Niekas, o, niekas nedrįsta nepaisyt Nensės Lečiugos nurodymų. Kartu su damomis stebiu, kaip Lolis įsiropščia atgal į mašiną ir nušvilpia. Trijulė seka jį per saugų atstumą. Lečiugos užuolaidos truktelėjusios užsiskleidžia. Ji vėl vadovauja brigadai, tebūnie ji palaiminta.

Kaip tik dabar, kai foninė muzikėlė čiulpia paskutinius kažkokio seno gabalo syvus, mamelė su Peme nerimsta dėl savo viščiuko. Dviejų colių aukščio ašarose sumirkytų servetėlių krūva apibarstyta druska ir trupiniais. Širdis sugrunda, kad su jomis esu dvasia, — kaip anais gerais laikais, kai buvimas draugėje prilygo senos geros plokštelės grojimui, plokštelės, kutenančios taip pat, kaip klausantis jos pirmą kartą. Gražiausia, kad Pemė su mamele nesikalba apie rimtus dalykus. Nežinau, ar sąmoningai taip daro, ar tai susiję su genais — lyg niekur nieko pereiti prie patogių bereikšmių ritualų.

— Hm, čia perstatė baldus, — sukudakuoja mamelė.

— Dievulėliau, tikrai, kasa stovėjo ana ten, — atitaria Pemė.

Nuo savęs tik pridursiu, kad viską perstatyt turėjo per penkias sekundes, — kol šitų paukštyčių nebuvo „Klėtyje“. Bet kurgi Veinė? Paprastai ji nepaprastai punktuali, kai pakvimpa viščiukais.

Kaip vėjas nušvilpiu virš mano kojom išvaikščiotos žemės, kertu Kroketo parką Kyterynės kryptimi. Pasiekęs Kyterynės kampą, Lolis jau nebegali susilaikyt nekrizenęs. Risnodamas keliuku nebegali nežvingaut, o prieš akis išnirus slėptuvei Lolis neabejotinai žvengs visa gerkle, nuo arkliškos haliucinogenų dozės pradėjus mišti sąmonei. Paskutinis prognozuojamas Lolio veiksmas — įtaikyti raktą į slėptuvės spyną, atplėšti dureles ir išžvejoti mano tėčio šautuvą. Tą šautuvą man perleido mamelė, — su sąlyga, kad niekados nepasirodysiu su juo namie. Žaibiškai turėjau veikti tėčio dingimo dieną. Mamelė iš tikrųjų sau vietos nerado. Surado ją tik įsigijusi sodo baldų, — supraskite, kaip norit.

Besiartinančio sraigtasparnio grumėjimas rūgštį Lolio kraujyje suaktyvina iki maksimumo. Perspektyvos ima lietis Lolio akyse. Jis — nukvaišęs narkomanas, žudikas maniakas, palaidas mūsų visuomenėje. Lolis atsuka nugarą žemai ties atšlaite spingsinčiai saulei, tetrokšdamas susirasti jį iš kitos pusės prirėmusį prožektorių.

— Mesk ginklą! — amteli balsas. Tai Veinė su savuoju SPIT’o būriu. Ji prisidengia akis nuo dulkių iš po tupiančio sraigtasparnio.

Lolis blaškosi pašėlusiais ratais, sumišęs gniaužo šaudyklę, naikina mamelės pirštų atspaudus ir jos jaudulius amžiams. Kai iš sraigtasparnio su žinių operatoriumi išnyra Teilorė Figuera, Lolis pakelia šautuvą ir užstaugia nežmonišku balsu.

— Ma-myt, — klykia jis, abiem plaštakom čiuopdamas gaiduko. — Mama!

Saugokit Teilorę, o Dievulėliau!

— Ugnis! — užkaukia Veinė būriui.

Aš bybėtinai dievinu Lolio fizionomiją — kaukę, sustingusią laike amžių amžiams, kai švilpiančios kulkos suvarpo vakaro dangų. Lolis šoka ore, kai kūno gabalėliai pabyra it kruša, dar prieš trūkčiojančiam stuomeniui plumptelint į žemę. Leonos Dant Eldorado turi išsukti iš keliuko, kad jį apvažiuotų.

— Tai bent! Bet negi jo reikia ieškoti, na... šūdų krūvoj? — tikslinasi Leoną, išvirsdama iš mašinos dūmų debesyje.

— Nensė, manau, turi galvoj, kad istorija apie šūdą, štai kas yra vertinga, — sukosčioja Betė, kratydama į dulkes pelenus. — Tiesiog šūdas kaip įrodymas, istorijos teisės...

— Brangute, — prabyla Džordžą, — riebus kąsnelis yra riebus kąsnelis, kad ir kur jis būtų — pačiam šūde, ant šūdo ar apie šūdą. O dabar paduok man žibintuvėlį...

— Vaje, — suaimanuoja Betė, braklindamasi per brūzgynus palei mano slaptavietę. — Atrodo, kažkas mus jau aplenkė...

Vizija išsisklaido, sąmonėje vėl sumirguliuoja vežimėlis, o aš susivokiu tebesąs gyvas, iššiepęs sukąstus dantis. Šiokie tokie supisti anestetikai, brol. Matau, kaip prižiūrėtojai susilinksi, kad yra pasirengę. Pirmąkart lauke sutraškėjus griaustiniui, pasisuku per stiklą pamerkti akį Elai. Paskui užsimerkiu. Laukiu, kada mane pasiglemš gelmės, kada vėsą rankoje pakeis ledinis šaltis arba greičiau — kada prasmegsiu spindinčiam akivare su visa kuo aplinkui, įskaitant ir mane, neraliuotą šūdausį.

Burės

Neša jos mane

Neša ten, kur — sako man — jisai turėtų būti

Svajos ir vėjelis neša po truputį

Laisvą tuoj pajusiu būtį...

Ūmai pro langus ir plyšius prasiveržia griaustinio garsas, kalėjimo laiptinėmis ir šachtomis nuvilnija kažin kokio nematomo ženklo įžiebtas tūkstančio balsų, kumščių ir pėdų grumėjimas. Mano akys išsprogsta, kad sužinotų — Dievas ar šėtonas atkilo pasiimti dumblinos mano sielos. Vietoj jų į liudininkų plotą įkuria operatorių gaujos persekiojamas Abdinis. Turbūt visas kalėjimas tai mato gyvai per televizorių. Vienoj Abdinio rankoj — rudas purvinas popieriaus gniutulas, kitoj — susilydžiusi žvakė. Laluodamas, strikinėdamas Abdinis kelia juos į viršų ir kiša prie stiklo. Tai Naklzo užrašai, tie patys, kuriais nusišluosčiau subinę aną lemtingąją dieną.

— Testas patvirtinti! — kriokia Abdinis.

Užpakaliniame kambaryje čirkšteli telefonas. Ištempiu kaklą ir po akimirkos išvystu Džounsį, kuris įtapnoja į kamerą purtydamas galvą. Jis pasilenkia virš vežimėlio, delnais prisidengia lūpas.

— Litli... Tau suteikta malonė.

dvidešimt septintas

Poniutės tyrinėja voką tarsi kūdikio lavonėlį.

— Be abejo, kokia itališka mašina, „Romeo ir Džuljeta“ ar kaip ten, — sako Džordžą.

— Suprantu, — atitaria Betė, — bet kodėl brošiūrą atsiuntė Dorisei?

— Brangioji, ant laiško neparašyta — Dorisei, čia parašyta — Leonai. Tik adresas Dorisės.

— Bet kodėl?

Džordžą papurto galvą.

— Ko gero, Lonė nori mums pranešti, kad perka tą sportinę mašiną.

Betė sudeda lūpas ir kiek pačepsena.

— Aš suprantu, bet kodėl ji tiesiog neužsuka, kaip visuomet, ir net nepaskambina? Gal ji pagaliau išvyko dėtis tų implantų...

Džordžą apjuosia žiedu išpūstą dūmų debesį, ir jis nusklendžia virš centrinio vėdinimo dėžės vidury kilimo.

— Bete, neužknisk, gerai? Velniškai gerai žinai kodėl.

— O Viešpatie, — susiraukia Betė. — Bet juk Leonai jis tik eks-eks-vyrdis, su tragedija ji neturi nieko bendra...

Džordžą išsprogina akis.

— Aš suprantu, suprantu, bet kai kam gali kilti klaustukų dėl santuokos, po kurios vyras ėmė gainiotis vaikinukus. Pripažink: to jau net Melionui Nakbui per daug, ką jau kalbėti apie apsišaukėlį psichiatrą, su kuriuo jis susikukavo. Ir kad mane skradžiai, Bete, tu privertei mane sakyti „aš suprantu“.

— Suprantu.

Džordžą kaukšteli dantimis. Tada jų akys susitinka, ir jiedvi prapliumpa nevaldomu myžjuokiu.

— Mergaitės, štai jisai! — šūkteli iš virtuvės mamelė. — Mano dvipusis!

Mamelė stengiasi nepakelti lūpų kampučių, — ji gedi Lolio, — bet akys ją išduoda. Gedulą mano močia stačiai dievina. Turbūt tai vienas iš jos poreikių. Sena sukta katė.

Išgirdęs koridorium atplyšaujantį Bredą, sėlinu į virtuvę, kurioje ant suoliuko sukrauta laikraščių ir mano agento išrūpintų sutarčių rietuvė. Jos viršūnėje — faksu atsiųstas kitos savaitės Time žurnalo viršelis. „Rudis išvertė duris!“ — skelbia antraštė. Nuotraukoje — Naklzo popieriuose suvynioti mano šūdo džiūvėsiai tyrimų laboratorijoje. Už jų — Abdinis, išdidžiai iškėlęs raštelį, kurį Naklzui ir Gusensui, meilužiams ir internetiniams kompanionams, slaptavietėje paliko Jėzus. „Sakėt kad tai meilė šūsnukei“, — iškeverzota raštelyje jo vaikiška rašysena. Aš nudelbiu akis, dėl Jėzaus. Bet vienas dalykėlis: Jėzus savo rašteliu pats to nenorėdamas išpildė seną didelį Naklzo ir Gusenso norą. Dabar jiems bus prieinami visi vyrukai, kurių tik juodu panorės, — tenai, kalėjime. Net jeigu nuojauta ir kužda, kad ten jiem teks truputį daugiau priiminėti nei tiekti. Bet — po galais! — „Ubagu būdamas, negali rinktis“, kaip pasakytų pats Naklzas.

Tolėliau ant virtuvės suoliuko guli šios dienos laikraščio numeris su antrašte: „Tie patys ekskrementai“. Nuotraukoje – Leoną Kyterynėje su šūdų gabalais rieškučiose. Žemiau — straipsnis apie Teilorę. Jai viskas bus gerai. Gal tik nieko į kelnaites nebesikimš, kaip buvo įpratusi. Kas žino, gal jai implantuos silikoninį šiknaskruostį ar kokį galą?

Mamelė baksnodama nuvaro mane prie norų suolelio, kur sukinėjasi žmogus iš lavoninės.

— Leisk paspausti tau dešinę, sūnau, — prabyla jis. — Tėtis baisiai tavimi didžiuotųsi.

— Dėkoju, — sakau, įkvėpdamas vaiskiai žydro dangaus.

— Šauniai viskas kitu galu apsivertė, sere. Kaip jums pavyko, jei ne paslaptis?

— Meldžiausi klūpomis, sere.

— Smagumėlis, — sako jis, pasisukdamas į mamelę. — Beje, ponia... Manau, kaip tik dabar galime sutvarkyti ankstesniojo draudimo reikalus — akivaizdu, kad palaikai nebus surasti.

— Ką gi, ačiū jums, Takai, — kalba mamelė, braukdama delnu per norų suolelį.

— Misteri Vilmeri! — šūkteli iš prieangio Džordžą. — Pagalvokit, kaip galėtumėt pasirūpinti ta vargše moterėle iš Nakogdočių...

— Su malonumu, ponia Porkorni... O kol kas — likit sveikos, girdit?

Kai jis atgręžia nugarą, mamelė susiraukia ir stebi, kaip keliuku atvairuoja šaldytuvo dėžę. Labai jau rūsčiai žvelgia: ne tik todėl, kad dabar ji dukart našlė, bet dėl to, jog Leoną išmokė ją nerodyti per didelio džiaugsmo dėl naujų pirkinių. Turi dėtis, kad jie nieko nereiškia, štai ko ją išmokė, be to — kvatotis atmetus galvą. Bet manęs neapmulkinsi.

Užsikniaubęs ant suoliuko, siurbiu lipnią mamelės šilumą. Kai prie mūsų prisideda damos, anoj pusėj gatvės prie lango prieina misis Lečiuga. Jos pamojavimas atplaukia iki mūsų, ir aš susizgrimbu, ko trūksta iki pilno kauliukų rinkinio mano gyvenime — Palmyros. Bet — ėhėhei! — juk ne kasdien pasitaiko proga sulošti kinišką biliardą Opros šou.

— Vernai, — sako Betė, — Bredas dega noru parodyti tau savo gimtadienio dovaną.

Pasistengiu mandagiai linktelti, bet akys užkliūva už kažkokių rožinių taškelių gatvės gluosnyne. Tenai Ela su savo lagaminu. Ant palaidos medvilninės suknutės, šiugždančios medumi, ji užsitempusi vilnonį nertinį. Ela išsišiepia, pastebėjusi, kad žiūriu į ją. Sakiau, atsiųsiu jai ratus, bet ji, pasiutėlė, užsispyrė paskutinį kartą prasieiti miestu. Šiaip ar taip, mudu grįšim atgal. Ne taip jau toli iki tos Meksikos.

— Kurtai, nė iš vietosi — su trenksmu pro duris išvirsta misis Porter ir ima kapanotis per vejelę su megztais žaisliukais nutupdytu staliuku. Kai aš patraukiu pasitikti ant keliuko Elos, man už nugaros į prieangį užbilda Bredas.

— Pūf! Čiulpk tu šūdą, močkruša!

— Geriau, kai jis neužtaisytas, — sako Betė. — Bredli Pričardai! Dar pakaišiosi tą daiktą panosėn, ir jis kaipmat keliaus atgal į parduotuvę!

Nekreipdamas į jį dėmesio trinu su Ela lūpas. Paskui abu atsisukam pasižiūrėti, kaip misis Porter rikiuoja savo žaisliukus šalikelėj. Dievaži, ji taisosi sau neraliuotą prekystalį. Vos nuryjame kiketą.

— Ponia, — šaukiu jai per gatvę. — Misis Porter!

Ji pastato galvą, taip delikačiai, ir sumosuoja rankom.

— Visi jau iškeliavo, misis Porter. Viskas vėl po senovei...

Content

Пьер Ди Би Си Vernonas Dievas Litlis