Пиколт Джоди Линн

Iš antro žvilgsnio

Jodi Picoult

IŠ ANTRO ŽVILGSNIO

Iš anglų kalbos vertė

Violeta Karpavičienė

Versta iš: Jodi Picoult SECOND GLANCE

Atria Books, a Division of Simon & Schuster,

Inc., New York, 2003

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys. Vardai, personažai,

vietos ir nutikimai yra arba autorės vaizduotės kūriniai, arba

naudojami kaip meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus

įvykius, vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

ISBN 9786090106877

Copyright © 2003 by Jodi Picoult

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Александр Ермолаев, „depositphotos“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Violeta Karpavičienė, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Redaktorė Rita Markulienė

Korektorė Ramutė Prapiestienė

Viršelio dailininkas Gintaras Znamerovskis

Maketavo (epub) Jurga Morkūnienė

Skiriu Semi, kuri yra ir skaitytoja, ir rašytoja.

Myliu tave beprotiškai.

Apkabinu ir bučiuoju, mama

O kas, jeigu miegojai?

O kas, jeigu miegodamas sapnavai?

O kas, jeigu sapnuodamas nukeliavai į dangų

ir ten nuskynei keistą ir gražią gėlę?

O kas, jeigu pabudęs laikei tą gėlę rankoje?

O! Kas tada?

SAMUELIS TEILORAS KOLRIDŽAS

PIRMA DALIS

2001

Tikroji meilė yra it vaiduoklis, apie kurį visi kalba

ir vos keli matė.

FRANSUA DE LAROŠFUKO, 76-OJI SENTENCIJA

PIRMAS SKYRIUS

Pirmą kartą Rosui Veikmanui nusižudyti pavyko, o antrą ir trečią – ne.

Užmigęs prie vairo, jis nuvažiavo nuo tilto į ežerą – tai buvo antras kartas, – ir pakrantėje jį surado gelbėtojai. Ištraukus jo pusiau paskendusią hondą, visos durelės rastos užrakintos, o langai nuo smūgių priminė voratinklius, bet nebuvo išbyrėję. Pirmiausia niekas nesuprato, kaip jis išlipo iš automobilio, o antra – kaip po avarijos liko be menkiausio įbrėžimo.

Trečią kartą Rosas buvo užpultas Niujorke. Vagis atėmė piniginę, sumušė jį, paleido kulką į nugarą ir paliko nusprendęs, kad jis negyvas. Kulka tik per plauką nesutrupino mentikaulio ir nepradūrė plaučio. Ji stebuklingai sustojo prie kaulo – mažas švino gabalėlis, kurį Rosas dabar naudoja kaip raktų pakabuką.

Pirmas kartas nutiko labai seniai, kai Rosas pateko į elektros audrą. Žaibas, graži mėlyna gyvatė, išvingiavo iš dangaus ir smogė tiesiai į širdį. Gydytojai sakė, kad juridiškai jis buvo miręs septynias minutes. Jų manymu, srovė tiesiogiai nepervėrė Roso, nes penkiasdešimt tūkstančių amperų jo krūtinės ertmėje būtų užvirinusi vandenį ląstelėse ir jis būtų sprogęs. Žaibas smogė šalia, sukurdamas labai stiprią indukuotą srovę jo kūne, sutrikdžiusią jo širdies ritmą. Pasak gydytojų, jam velnioniškai pasisekė.

Jie klydo.

Dabar, tamsoje kopdamas nuožulniu šlapiu O’Donelių namų Osvige stogu, Rosas visai nesisaugojo. Nors buvo rugpjūtis, nuo Ontarijo ežero pūtė šaltas vėjas, ilgi jo plaukai plakėsi jam į akis, o jis tuo metu sukiojosi prie stoglangio. Lietaus lašai krito ant sprando, kol jis tvirtino prie skardos spaustukus, kad nukreiptų lietaus nebijančią filmavimo kamerą į palėpę.

Batai paslydo, išjudindami keletą senų skiedrų. Apačioje, po skėčiu, į jį pašnairavo O’Donelis.

– Būk atsargus! – šūktelėjo vyras. Rosas taip pat išgirdo jo neištartus žodžius: Vaiduoklių mums užtenka.

Bet nieko jam nenutiktų. Jis nepaslystų; jis nenukristų. Todėl jis ir siūlėsi atlikti pačias rizikingiausias užduotis, todėl nuolat rizikavo. Dėl to jis išmėgino šuolius su guma, alpinizmą ir kokainą. Jis pamojavo ponui O’Doneliui, duodamas suprasti, kad girdėjo. Bet lygiai taip, kaip Rosas žinojo, kad po aštuonių valandų patekės saulė ir jam teks praleisti dar vieną įprastą dieną, jis taip pat žinojo, kad negali mirti, nors to troško labiau už viską pasaulyje.

Spenserį Paiką prižadino kūdikis, ir vyras vargais negalais atsisėdo. Nors naktinės lemputės degė kiekviename „Pušų pavėsio“ slaugos namų kambaryje – Spenseris įsivaizdavo, kad tokio galingumo būtų užtekę visam Berlingtonui Vermonto valstijoje apšviesti, – per žingsnį nuo lovos jis nieko nematė. Dėl kataraktos jis jau buvo kone apakęs; nors kartais, atsikėlęs nusišlapinti, praeidamas pro veidrodį matydavo, kad kažkas jį stebi – kažkas, kieno kakta nebuvo dėmėta ir pageltusi; kažkas, kieno oda neplevėsavo ant kaulų. Bet tada Spenserio jaunystės atvaizdas pranykdavo, ir jam belikdavo žiūrėti į savo gyvenimo nuotrupas.

Tačiau jo klausa buvo puiki. Priešingai nei kitiems čia gulintiems apgailėtiniems seniems silpnapročiams, Spenseriui niekada neprireikė klausos aparato. Po šimts, jis girdėjo netgi tai, kas jo nedomino.

Lyg tyčia, vėl pravirko kūdikis.

Spenserio ranka, pasiraususi po antklodę, surado prie lovos iškvietimo mygtuką. Netrukus atėjo naktinė slaugė.

– Pone Paikai, – paklausė ji, – kas nutiko?

– Kūdikis verkia.

Slaugė subruzdo: ėmė taisyti pagalves ir kelti galvūgalį.

– Juk žinote, kad čia nėra kūdikių, pone Paikai. Tai buvo tik sapnas. – Ji patapšnojo per dešinį atsikišimą, kuris kadaise buvo stiprus vyro petys. – Pasistenkite užmigti. Rytoj laukia daug veiklos. Pamenate, susitikimas?

Spenseris pasvarstė, kodėl ji kalba su juo tarsi su vaiku. Ir kodėl jis elgiasi kaip vaikas – atsiduoda jos švelnioms rankoms ir leidžia iki smakro užtraukti antklodę? Spenserio gerklėje įstrigo prisiminimas, kurio jam nesisekė ištraukti iš rūko, bet jis pritvindė akis ašarų.

– Gal atnešti naprokseno? – švelniai paklausė slaugė.

Spenseris papurtė galvą. Pagaliau juk jis buvo mokslininkas. Jokia laboratorija kol kas nesukūrė vaisto, kuris palengvintų jo skausmą.

Kertis Varburtonas buvo mažesnis, nei atrodė per televiziją, bet jam nestigo žavesio, dėl kurio tą valandą, kai rodydavo laidą „Naktys su vaiduokliais“, jos reitingai buvo aukščiausi. Juodus plaukus jis kirpo trumpai, ir jie priminė skunko kailį – su balta sruoga, atsiradusia prieš devynerius metus po to, kai naktį prie lovos kojūgalio pasirodžiusi senelio dvasia nuvedė jį į paranormalių reiškinių tyrimo lauką. Jo žmona Meilina, moteris elfė, kurios aiškiaregystės gebėjimai buvo puikiai žinomi Los Andželo policijai, sėdėjo šalia ir užrašinėjo Kerčio pokalbį su namo šeimininkais.

– Pirmiausia virtuvėje, – sumurmėjo Eva O’Donel, ir jos vyras linktelėjo.

Pensininkų pora įsigijo namą paežerėje, norėdama ten vasaroti, bet per tris gyvenimo mėnesius bent du kartus per savaitę susidurdavo su antgamtiniais reiškiniais.

– Apie dešimtą ryto užrakinau visas duris, įjungiau signalizaciją ir išėjau į paštą. Grįžusi namo, radau signalizaciją įjungtą, bet virtuvėje buvo atidarytos spintelės, išimtos visos košių dėžutės ir suguldytos ant stalo. Pašaukiau Harlaną, manydama, kad jis grįžo namo ir viską suvertė.

– Aš tuo metu buvau „Briedžių klube“, – įsiterpė vyras. – Nebuvau grįžęs namo, niekas nebuvo.

– O antrą nakties mansardoje išgirdome tarsi vargonų muziką. Kai užlipome į viršų, ji nutilo. Atidarę duris, vidury kambario ant grindų radome žaislinį pianiną be baterijų.

– Mes neturime žaislinio pianino, – pridūrė Harlanas. – Ir juo labiau vaiko.

– Įdėjus elementus, jis netgi negrojo tos melodijos. – Eva sudvejojo. – Pone Varburtonai, tikiuosi, suprantate, kad mes ne iš tų žmonių, kurie... tiki tokiais dalykais. Tik... tik jei čia yra ne tai, aš kraustausi iš proto.

– Ponia O’Donel, jūs tikrai nesikraustote iš proto, – Kertis palietė jai ranką su išmokta reikšti užuojauta. – Rytoj ryte galėsime geriau paaiškinti, kas dedasi jūsų namuose.

Jis žvilgtelėjo per petį, norėdamas įsitikinti, kad Rosas filmuoja. Priklausomai nuo to, kas nutiks vėliau, O’Doneliai gali patekti į laidą „Naktys su vaiduokliais“, tuomet ši filmuota medžiaga būtų labai vertinga. Varburtonai kasdien gauna per tris šimtus elektroninių laiškų iš žmonių, manančių, kad jų namuose vaidenasi. Aštuoniasdešimt penki procentai visų tvirtinimų pasirodė esą apgaulės arba pelės po gegnėmis. Kiti – na, Rosas gana ilgai su jais dirba, taigi žino, kad ne viską galima paaiškinti.

– Ar teko matyti vaiduoklių? – paklausė Kertis. – Justi temperatūros svyravimų?

– Vieną akimirką miegamajame būna velnioniškai karšta, kitą – krečia drebulys, – atsakė Harlanas.

– Ar name yra konkrečių vietų, kur jaučiatės nepatogiai?

– Mansardoje, be jokių abejonių. Viršutiniame vonios kambaryje.

Kerčio žvilgsnis perbėgo nuo rankomis rišto rytietiško kilimo iki senovinės vazos ant židinio.

– Turiu jus perspėti, kad surasti vaiduoklį gali būti brangu.

Kadangi Rosas renka Varburtonams informaciją, jis buvo pasiųstas į bibliotekas ir laikraščių archyvus ieškoti nuosavybės dokumentų, tikintis surasti papildomų faktų apie čia galbūt įvykdytą žmogžudystę ar savižudybę. Šie paklausimai nedavė nieko, bet tai Kerčio nesustabdė. Pagaliau juk vaiduoklis gali persekioti žmogų ar tam tikrą vietą. Istorija gali pleventi kaip silpnas kvepalų dvelksmas ar prisiminimas, įspaustas vidinėje akies voko pusėje.

– Nesvarbu, – tarė Eva O’Donel. – Ne pinigai čia svarbiausia.

– Žinoma, ne, – Kertis nusišypsojo ir pliaukštelėjo delnais per kelius. – Tuomet mūsų laukia darbas.

Tai buvo ženklas Rosui. Tyrimo metu jis buvo atsakingas už elektromagnetinių prietaisų, skaitmeninių vaizdo kamerų ir infraraudonųjų spindulių termometrų išdėstymą ir stebėjimą. Jis dirbo už minimalią algą, nepriklausomai nuo lėšų, kurias surinkdavo televizijos laida ir tokie atvejai kaip šis. Prieš devynis mėnesius sužinojęs apie Varburtonus iš „Los Angeles Times“ straipsnio apie Heloviną, jis meldė jų darbo. Priešingai nei Kertis ir Meilina, jis niekada nebuvo matęs dvasios, bet labai norėjo ją pamatyti. Jis tikėjosi, kad jautrumas dvasioms yra užkrečiamas kaip vėjaraupiai, artimai kontaktuojant, ir kaip vėjaraupiai palieka amžiną žymę.

– Manau, patikrinsiu mansardą, – tarė Rosas.

Kurį laiką pastovėjo tarpduryje, laukdamas, kol Eva O’Donel parodys kelią į viršų.

– Jaučiuosi kvailai, – prisipažino ji, nors Rosas nieko neklausė. – Tokio amžiaus sulaukusi, matau Kasparą.

Rosas nusišypsojo.

– Vaiduoklis gali jus sukrėsti ir priversti manyti, kad išsikraustėte iš proto, bet jis jūsų nenuskriaus.

– Nemanau, kad ji mane nuskriaustų.

– Ji?

Eva sudvejojo.

– Harlanas sakė, kad neturėčiau neprašoma teikti jokios informacijos. Tuomet, jei jūs matytumėte tai, ką matome mes, žinotume. – Ji suvirpėjo ir žvilgtelėjo į siaurų laiptų viršų. – Kai buvau septynerių, mirė mano maža sesutė. Kartais pasvarstau, ar dvasia panorėjusi gali tave susirasti?

Rosas nusuko akis.

– Nežinau, – pasakė jis, gailėdamasis, kad negali jai pasiūlyti daugiau – konkretaus atsakymo, asmeninės patirties. Jis įsmeigė akis į dureles laiptų viršuje. – Čia?

Ji linktelėjo ir praleido jį pirma savęs, kad atsklęstų skląstį. Roso lauke pritaisyta vaizdo kamera stebėjo juos per langą kaip kiklopas. Eva stipriai apglėbė save rankomis.

– Būnant čia, mane krečia šaltis.

Rosas patraukė dėžes, kad nebūtų nufilmuoti šešėliai, kurie galėtų ką nors paaiškinti.

– Pasak Kerčio, taip ir galima sužinoti, kur jų ieškoti. Tiesiog eini vadovaudamasis jausmais. – Tada jis pastebėjo, kad kažkas ant grindų sumirksėjo; atsiklaupęs surinko saują monetų. – Šeši centai, – nusišypsojo. – Ironiška.

– Ji kartais taip elgiasi. – Eva traukėsi prie durų, rankomis apglėbusi save. – Palieka mums smulkių.

– Dvasia? – pasisukdamas paklausė Rosas, bet Eva jau buvo nubėgusi laiptais žemyn.

Giliai įkvėpęs, jis uždarė mansardos duris ir išjungė šviesą, paskandindamas kambarėlį tamsoje. Tada pasitraukė į šoną, toliau vaizdo kameros regėjimo lauko, ir įjungė ją nuotolinio valdymo pulteliu. Sutelkęs dėmesį į aplink tvyrančią tamsą, jis leido jai prisišlieti prie krūtinės ir pakinklių taip, kaip jį mokė Kertis Varburtonas. Rosas tiek atvėrė savo jausmus, kad netikėjimo riba suplonėjo ir aplink jį esanti erdvė pražydo. Gal taip ir yra, – pagalvojo jis. – Gal dvasių atėjimas yra tarsi gerklėje užgniaužta rauda.

Kažkur kairėje girdėjosi žingsnių garsas ir neabejotinas ant grindų krentančių monetų žvangesys. Įjungęs žibintuvėlį, Rosas kreipė spindulį, kol apšvietė savo batą ir šalia gulinčias tris monetas.

– Eime? – sušnabždėjo jis į tuštumą. – Ar čia tu?

Komtosuko miestelis Vermonte turėjo aiškias ribas: slėnį iki Šampleino ežero, uolas, juosiančias granito karjerą, kuriame dirbo pusė miestelio gyventojų, ir nematomą ribą, kur kalvotos Vermonto apylinkės dar už žingsnio perėjo į Berlingtoną. Ant parapijos bažnyčios, stovinčios miestelio centre, kabojo 1994 metų „Vermont Life“ žurnalo lentelė. Tais metais Komtosukas buvo pagirtas kaip vaizdingiausias valstijos miestelis. Ir tai buvo tiesa – kai kuriomis dienomis Elio Ročerto akyse medžių lapai virsdavo rubinais, gintarais ir smaragdais, ir jam tekdavo stabtelėti atgauti kvapo.

Vis dėlto, kad ir kaip Komtosuką vertintų turistai, čia buvo Elio namai. Visą gyvenimą. Ir jis net neįsivaizdavo, kad galėtų būti kitaip. Žinoma, būdamas vienas iš dvejų etatinių miestelio policijos pareigūnų, jis suprato, kad tai, ką mato turistai, tėra iliuzija. Elis jau seniai sužinojo, kad galima įdėmiai į ką nors žiūrėti ir nematyti, kas slypi giliau.

Jis važiavo Kapinių keliu, savo įprastiniu patruliavimo maršrutu tokiomis naktimis kaip ši, kai mėnulis apvalus ir geltonas it vanago akis. Nors langai buvo atidaryti, vėjelio nesijautė; trumpi juodi Elio plaukai ant sprando buvo sudrėkę. Netgi Vatsonas, jo šv. Huberto skalikas, šnopavo ant sėdynės šalimais.

Seni antkapiai stovėjo išsirikiavę tarsi pavargę pėstininkai. Kairiame kapinių kampe, po beržu, buvo seniausias Komtosuko antkapis. Ant jo buvo parašyta VINI SPARKS. GIMĖ 1835. MIRĖ 1901. MIRĖ 1911. Pasak legendos, laidojant šią irzlią seną moterį, arkliai atsistojo piestu, ir karstas iškrito iš vežėčių. Jam atsidarius, Vini atsisėdo ir įpykusi išlipo lauk. Po dešimties metų, kai ji mirė antrą kartą, jos ilgai kentęs vyras į karstą sukalė šimtą penkiasdešimt vinių – dėl visa pikta, kad dangtis neatsidarytų.

Eliui nerūpėjo, ar tai buvo tiesa, ar ne. Bet vietiniai paaugliai manė, kad Vini nesugebėjimas likti mirusia yra puiki priežastis atsinešti į kapines alaus ir marihuanos. Aukštaūgis Elis išsirangė iš automobilio. „Eini?“ – paklausė šuns, o šis atsakydamas šleptelėjo ant sėdynės. Kraipydamas galvą, Elis slinko kapinėmis link Vini kapo, kur keturi vaikigaliai, pernelyg apsvaigę, kad išgirstų jo žingsnius, buvo susispietę aplink melsvą liepsną, sklindančią iš skardinės su degia medžiaga.

– Uh! – šūktelėjo Elis.

– Farai!

– Prakeikimas!

Sučežėjo sportbačiai, sužvangėjo vienas į kitą atsimušę buteliai, ir paaugliai paspruko. Elis būtų lengvai juos sučiupęs, bet šį kartą nusprendė paleisti. Jis nukreipė žibintuvėlio šviesą į paskutinįjį, o tada į netvarką. Jie paliko lengvą dūmų debesį ir du neatidarytus „Rolling Rock“ butelius, jie Eliui pravers baigus darbą.

Pasilenkęs jis išrovė kiaulpienę nuo Vini kapo. Tarsi šio judesio išjudintas, Elio atmintyje iškilo žodis: chibaiak... vaiduokliai. Senelės kalba tarsi pipirmėtės degino Eliui liežuvį.

– Nėra tokio dalyko, – ištarė jis garsiai ir grįžo prie automobilio, galvodamas, ką dar jam bus parengusi ši naktis.

Visą dieną miegojusi, Šelbė Veikman pabudo išvargusi. Ji ir vėl sapnavo tą patį sapną, kur Etanas stovi šalia jos oro uoste, o jai pasisukus jau būna dingęs. Išsigandusi ji bėgiojo iš terminalo į terminalą, kol galiausiai išlėkė per duris į gudronuotą aikštę ir rado savo devynmetį, stovintį atskrendančio lėktuvo take.

Tai ją gąsdino, nors Šelbė daug kartų tvirtino sau, kad taip niekada nenutiks, – ji niekada dieną nebus su Etanu oro uoste ir tuo labiau neišleis jo iš akių. Bet labiausiai ją gąsdino sūnaus, stovinčio išskėstomis rankomis ir į saulę pakeltu švelniu veideliu, vaizdas.

– Žemė mamai... Alio?

– Atleisk, – nusišypsojo Šelbė. – Užsisvajojau.

Etanas nuskalavo lėkštę ir įdėjo į indaplovę.

– Nors esi realistė? – Nespėjus jai atsakyti, jis čiupo riedlentę, neatskiriamą savo kūno priedą. – Susitiksime ten?

Ji linktelėjo, žiūrėdama, kaip Etanas išlekia į priekinį kiemą. Kad ir kiek prašytų jo netriukšmauti, – juk ketvirtą nakties daugelis žmonių miega, o ne važinėja riedlente, – Etanas paprastai pamiršta, o Šelbei širdis neleidžia priminti.

Etanui diagnozuota pigmentinė kseroderma (PK), be galo reta genetinė liga, dėl kurios jis yra itin jautrus ultravioletiniams spinduliams. Pasaulyje yra žinoma tik tūkstantis šios ligos atvejų. Jei ja sergi, sergi nuo gimimo iki mirties.

Pirmuosius simptomus Šelbė pastebėjo, kai Etanui buvo šešios savaitės, bet tyrimai ligai diagnozuoti užtruko visus metus. Gydytojai paaiškino, kad ultravioletinė šviesa daro žalą žmogaus DNR. Daugumai žmonių ta žala ištaisoma automatiškai, bet tik ne sergantiems pigmentine kseroderma. Galiausiai pakenkiama ląstelių dalijimuisi, ir išsivysto vėžys. Pasak jų, Etanas gali išgyventi iki paauglystės.

Bet Šelbė įsivaizdavo, kad jei saulės šviesa nužudys jos sūnų, jai tereikia sukurti visišką tamsą. Dienomis ji likdavo namuose. Skaitydavo Etanui knygeles prie žvakės šviesos. Namų langus uždangstė rankšluosčiais ir užuolaidomis, kurias kas vakarą nuplėšdavo iš darbo grįžęs jos vyras.

– Niekas negali būti alergiškas prakeiktai saulei, – sakė jis.

Jiems išsiskyrus, Šelbė jau daug žinojo apie šviesą. Ji žinojo, kad reikia bijoti ne tik buvimo lauke. Dienos šviesos lempos maisto parduotuvėse ir gydytojų kabinetuose skleidžia ultravioletinius spindulius. Apsauginis kremas nuo saulės tapo įprastas kaip rankų kremas ir buvo tepamas tiek namie, tiek lauke. Etanas turėjo dvidešimt dvi kepuraites. Jis dėdavosi jas taip pat kasdieniškai kaip kiti vaikai apatinius.

Ant šiandieninės buvo parašyta „Aš su kvailiais“. Jos snapelis buvo susuktas tvirtai kaip sraigė, – šią formą Etanas sukūrė pakišdamas kraštelį po reguliuojama juostele užpakalyje. Pamačiusi taip laikomas kepuraites, Šelbė pagalvojo apie gulbes, pakišusias galvą po sparnu; ir apie mažas surištas kinių pėdutes.

Ji baigė tvarkyti virtuvę ir su knyga įsitaisė ant įvažos keliuko bortelio. Jos ilgi tamsūs plaukai buvo tvirtai kaip kumštis supinti į kasą, ir ji vis dar buvo suirzusi – po galais, kaip Etanas gali taip lakstyti? Jis užvažiavo ant namuose pagamintos medinės rampos ir atliko šuolį, apsukdamas riedlentę.

– Mama! Mama! Matei? Visai kaip Tonis Hokas.

– Žinau, – sutiko Šelbė.

– Taigi ar nemanai, kad būtų labai smagu, jei...

– Pusvamzdžio ant keliuko nestatysime, Etanai.

– Bet...

– Jėzau. Kaip pasakysi. – Ir jis vėl prapuolė ratukų dundesyje.

Mintyse Šelbė nusišypsojo. Jai patiko elgesys, kuris, atrodė, sėlina į Etano asmenybę tarsi lėlininkas, kišdamas žodžius jam į burną. Jai patiko, kaip jis įsijungė „Vėlaus vakaro pašnekesius su Konanu O’Brajenu“, manydamas, kad jos šalia nėra, ir mėgino suprasti visas užuominas. Tai darė jį... tokį normalų. Jei ne budriai viršuje stebintis mėnulis ir ne išblyškęs Etano veidas, kuriame venos po oda švietė kaip keliai, kuriuos ji žinojo atmintinai, – jei ne šios smulkmenos, Šelbė beveik būtų patikėjusi, kad jos gyvenimas toks pat kaip kitų vienišų motinų.

Etanas atliko staigų posūkį, tada Kasparo didįjį sukinį. Šelbė suvokė, kad kadaise ji neskyrė dvigubo apsisukimo nuo apsisukimo pusračiu. Taip pat kadaise Šelbė į save ir Etaną būtų žiūrėjusi su gailesčiu. Bet ji vargu ar prisiminė, kaip jos gyvenimas atrodė tuomet, kai ant jų tarsi žvejybos tinklas dar nebuvo užmesta ši liga; tiesa ta, kad jos gyvenimą iki Etano vargu ar būtų galima pavadinti gyvenimu.

Jis pradėjo stabdyti ir sustojo prieš ją.

– Aš alkanas.

– Tu ką tik valgei!

Etanas sumirksėjo, tarsi tai būtų kažkoks pasiteisinimas. Šelbė atsiduso.

– Jei nori, eik į vidų ir užkąsk, bet dangus jau rausta.

Etanas pasisuko į saulėtekį, į virš horizonto kabančią leteną.

– Leisk man stebėti iš čia, – maldavo jis. – Tik vieną kartą.

– Etanai...

– Žinau. – Jo balsas prislopo. – Dar tris šuolius su apsisukimu.

– Vieną.

– Du.

Nelaukdamas pritarimo, – ji būtų nusileidusi, ir jie abu tą žinojo, – Etanas vėl nuskriejo visu greičiu. Šelbė atsivertė romaną, ir pasipylė žodžių srautas, tarsi automobiliai krovininiame traukinyje – be individualių charakteristikų. Pervertusi puslapį, ji suprato, kad Etano riedlentė nejuda.

Jis stovėjo atrėmęs ją į koją, tarsi superdidvyris Ernis, pastebėjęs baltumą.

– Mama? – paklausė jis. – Sninga?

Vermonte dažnai snigdavo. Bet ne rugpjūtį. Baltas sūkurys atskriejo prie jos knygos ir įstrigo už nugarėlės; bet tai nebuvo snaigė. Ji pakėlė vainiklapį prie nosies ir pauostė. Rožės.

Šelbei teko girdėti apie keistus oro reiškinius, priverčiančius varles išnykti ir paskui iškristi kartu su lietumi virš jūrų; kartą jai teko matyti skėrių krušą. Bet čia?..

Vainiklapiai krito ir vėlėsi į jųdviejų su Etanu plaukus.

– Keista, – atsiduso jis ir atsisėdo šalia Šelbės stebėti gamtos išdaigos.

– Pensai. – Kertis Varburtonas apvertė monetą, kurią jam padavė Rosas. – Dar kas nors?

Rosas papurtė galvą. Praėjo trys valandos, ir nors lauke siautė audra, sukurdama energijos šaltinį, paranormali veikla geriausiu atveju buvo minimali.

– Akimirką pamaniau, kad ekrane matau rutuliuką, bet paaiškėjo, kad tai gaisro signalizacija mansardos gale.

– Nieko nepajutau, – atsiduso Kertis. – Verčiau būtume ėmęsi to reikalo Bafale.

Rosas įdėjo panaudotą juostelę atgal į dėžutę ir įsikišo į kišenę.

– Žmona Eva minėjo, kad mirė jos sesutė, kai jai buvo septyneri.

Kertis pažvelgė į jį.

– Įdomu.

Abu vyrai nusileido žemyn. Meilina sėdėjo tamsioje svetainėje ant sofos su infraraudonųjų spindulių termometru.

– Ką nors aptikai? – paklausė Kertis.

– Ne. Namo aktyvumas gali būti prilygintas visiškai paralyžiuotam ligoniui.

– Kaip sekasi? – pertraukė Eva O’Donel. Ji stovėjo svetainės tarpduryje, rankomis spausdama chalato apykaklę.

– Galima drąsiai sakyti, kad šiame name gyvenate ne vieni. Po teisybei, – Kertis atkišo Roso jam duotą pensą, – ką tik jį radau.

– Taip... kartais čia mėtosi monetų. Jau pasakojau Rosui.

– Tikrai?

Rosas susiraukęs atsisuko. Bet nespėjus paklausti Kerčio, kodėl apsimeta kvaileliu, jo viršininkas vėl pradėjo kalbėti:

– Dvasios gali būti paslaptingos. Pavyzdžiui, ypač vaiko dvasia.

Rosas pajuto, kaip įsielektrina oras, kai Eva O’Donel šimtu procentų patikėjo Kerčiu.

– Turiu jums pasakyti, – toliau kalbėjo Kertis, – kad čia labai smarkiai kažką jaučiu. Čia yra antgamtinė būtybė – kažkas, ką jūs pažįstate, ir kažkas, kas pažįsta jus. – Kertis palenkė galvą į vieną pusę ir suraukė antakį. – Tai mergaitė... Jaučiu, kad tai mergaitė. Taip pat jaučiu... skaičių septyni. Gal kartais turėjote jaunesnę seserį, kuri pasimirė?

Rosas sustingo. Jį mokė turėti omeny, kad 85 procentai visų tiriamų istorijų yra prasimanymai, kurių autoriai norėjo juos sugaišinti arba patekti į nacionalinę televiziją, arba įrodyti, kad paranormalių reiškinių tyrinėjimas tikrai nėra mokslas. Neįmanoma net suskaičiuoti, kiek kartų rado garsiakalbį, paslėptą dejuojančioje sienoje; žvejybos lyną, apsuktą aplink girgždantį šviestuvą. Bet jis niekada nepagalvojo, kad Varburtonai taip pat gali surengti šou.

– Žinoma, tai kainuotų papildomai, – sakė Kertis, – bet aš neatmesčiau galimybės surengti spiritizmo seansą.

Roso galvoje ėmė tvinkčioti.

– Kerti, gal galėtume pasikalbėti asmeniškai?

Jie apsivilko paltus, išėjo į lauką ir dabar stovėjo po garažo užlaidu, nes smarkiai lijo.

– Geriau jau būtų rimta priežastis, – pasakė Kertis. – Tu mane pertraukei, kai ją kabinau.

– Tu netiki, kad čia yra vaiduoklis. Apie jos seserį žinai tik todėl, kad aš pasakiau.

Kertis prisidegė cigaretę; galiukas švietė tarsi primerkta akis.

– Taigi?

– Taigi... negali meluoti tai moteriai, norėdamas išpešti keletą dolerių ir nufilmuoti jos reakciją.

– Aš tik pasakoju O’Doneliams tai, ką jie nori girdėti. Šie žmonės tiki, kad šiame name gyvena vaiduoklis. Jie nori tikėti, kad šiame name gyvena vaiduoklis. Net jei šį vakarą nesulaukiame veiklos, gal tai reiškia, kad dvasia slapstosi, nes yra lankytojų.

– Tai ne šiaip sau vaiduoklis, – ištarė Rosas drebančiu balsu. – Jai tai buvo kažkas.

– Nelaikiau tavęs tokiu puristu. Maniau, kad per tiek mėnesių susipažinai su nusistovėjusia tvarka.

Rosas nemanė esąs itin patiklus. Gyvenime daug matė ir nuveikė, kad ieškotų to, kas yra tikra, nes dažnai jausdavosi taip, tarsi jis pats būtų netikras.

– Žinau tvarką. Tik nežinojau, kad ji suklastota.

Kertis užgesino cigaretę į žemę.

– Aš nesu apgavikas. Man pasirodė mano senelio dvasia, Rosai. Aš ją nufotografavau stovinčią mano lovos kojūgaly. Pats pasidaryk išvadas. Po velnių, ar prisimeni iš ežero kylančio veido nuotrauką? Gal manai, kad visa tai suklastojau? Juk tuo metu net nebuvau toje valstijoje. – Kertis giliai įkvėpė norėdamas nusiraminti. – Neketinu mulkinti O’Donelių. Aš verslininkas, Rosai, ir pažįstu savo klientus.

Rosas nieko negalėjo atsakyti. Gali būti, kad Kertis pakišo tą monetą, kurią jis rado po trikoju. Galbūt devyni jo gyvenimo mėnesiai praėjo veltui. Jis ne ką geresnis už O’Donelius – mato tik tai, kuo nori tikėti.

Gal Meilina išties aiškiaregė, nes ji išėjo į lauką.

– Kerti? Kas vyksta?

– Rosas neapsisprendžia, kuriuo keliu grįžti namo – I-81 ar Aukštosios Moralės.

Rosas žengė į pliaupiantį lietų ir nuėjo. Tegu jie galvoja, ką nori; jie paskatino Rosą darytį tą patį. Jis nesivargino grįžti pasiimti skaitmeninės kameros ar kuprinės; tuos daiktus galima pakeisti, kitaip nei savitvardą, kurią jau buvo beprarandąs. Automobilyje įjungė šildymą visu pajėgumu, stengdamasis atsikratyti jo nepaliekančio drebulio. Nuvažiavo pusantro kilometro ir tik tada suvokė neįsijungęs žibintų. Pasuko į šalikelę ir sustojęs pradėjo giliai ir godžiai kvėpuoti, stengdamasis priversti širdį vėl plakti.

Rosas žinojo, kaip moksliškai įrašyti paranormalius reiškinius ir interpretuoti rezultatus. Jis buvo nufilmavęs virš kapinių tvyksinčius žaibus; įrašęs balsus tuščiuose rūsiuose; jam teko jausti šaltį tose vietose, kur negalėjo būti jokio skersvėjo. Devynis mėnesius Rosas manė radęs įėjimą į pasaulį, kur gyveno Eimė... O pasirodė, kad tai tik ant sienos nupieštos durys.

Prakeikimas, jo idėjos seko.

Azas Tompsonas pabudo su pilna burna akmenų, mažų ir lygių kaip alyvuogių kauliukai. Jis išspjovė penkiolika į savo susiraukšlėjusį delną ir tik tada įkvėpė, nebijodamas paspringti. Nukabino kojas iš sulankstomos lovos. Tada pamėgino atsikratyti minties, kad užkasus šiuos akmenis į susigulėjusią po jo basomis kojomis žemę iš jų išaugtų juoda blogio tankmė, kaip ta, kuri dengė pilį Baltojo Žmogaus pasakoje apie mergaitę, negalinčią pabusti, kol jos nepabučiuos.

Jam patiko stovyklauti; kiek tik save prisiminė, viena jo koja visuomet buvo gamtoje, o kita – jankių pasaulyje. Azas iškišo galvą per palapinės plyšį į lauką, kur kiti jau buvo susirinkę pusryčių. Jų ženklai – ant kaklo kabinami plakatai ir ant lentų prikalti piketo šūkiai – gulėjo sumesti į krūvą tarsi pilvakalbio lėlės, nekalti ir bedvasiai. „Hau“, – suniurnėjo jis ir nuėjo prie nedidelio laužo, žinodamas, kad jam bus padaryta vietos.

Kiti elgėsi su juo taip, tarsi Abraomas Linkolnas būtų prisikėlęs ir išėjęs iš palapinės – su nusižeminimu ir pagarbia baime, po tiek laiko sužinojus, kad jis yra gyvas. Azas nebuvo toks senas kaip Abraomas, bet nedaug ir jaunesnis. Jam šimtas dveji ar šimtas treji – nelabai seniai liovėsi skaičiuoti. Kadangi mokėjo mirštančią savo žmonių kalbą, buvo gerbiamas kaip mokytojas. Jau vien dėl amžiaus jis buvo genties seniūnas, o tai jau šį tą reikštų, jei federacinė valdžia pripažintų abenakių gentį.

Įsitaisydamas ant sulankstomos kėdės Azas girdėjo, kaip girgžda kiekvienas jo stuburo slankstelis. Pačiupęs prie laužavietės gulinčius žiūronus, jis žvelgė tolyn – į žemę prie Montgomerio kelio ir Ūdrų Upės Perėjos sankirtos šiaurės vakaruose. Ten ant kalvos stovėjo didelis baltas namas, dabar jau rėžiantis akį. Azas žinojo, kad jį nugriaus pirmiausia, – jis žinojo viską apie šį žemės sklypą, pradedant matininko išmatavimais ir baigiant nuosavybės akto registracijos numeriu. Jis žinojo, kuriose vietose žiemą gruntas įšąla anksčiausia ir kur niekada neauga daržovės. Jis žinojo, kurį apleisto namo langą išmušė šėlstantys vaikai, kuri priebučio pusė sugriuvo pirmiau, kurios laiptų lentos išpuvusios.

Jis taip pat žinojo kiekvieną „Redhuko grupės“ automobilių, statomų toje teritorijoje, numerį. Sklido gandai, kad Niutonas Redhukas nori pasistatyti pirmąjį Komtosuko prekybos centrą. Jų laidojimo vietoje.

– Sakau tau, – tarė Storasis Čarlis, – tai El Ninjo.

Vinksas papurtė galvą.

– Nesąmonės. Juk nenormalu, kai lyja rožėmis. Tai tas pat, tarsi laikrodžio rodyklės suktųsi atgal arba vanduo pavirstų krauju.

Storasis Čarlis nusijuokė.

– Vinksai, pradėk vėl žiūrėti Letermano šou. Siaubo filmai tave veikia neigiamai.

Azas apsižvalgė ir pastebėjo aplink pribarstyta gėlių žiedlapių. Jis pavartė burnoje liežuvį, vėl jausdamas akmenų skonį.

– Ką tu manai, Azai? – paklausė Vinksas.

Jo manymu, aiškinti iš dangaus krentančius rožių žiedlapius beprasmiška ir kvaila, nes tai, kas turėjo įvykti, jau pradėta. Jo manymu, rožių žiedlapiai bus pati mažiausia jų bėda. Azas nukreipė žiūronus į iš lėto keliu pukšintį buldozerį ir garsiai tarė:

– Manau, negali kasinėti ir nieko neatkasti.

Štai taip Rosas susipažino su Eime: ant Brodvėjaus ir Šimtas dvyliktosios kampo, Kolumbijos universiteto šešėlyje, jis atsitrenkė į ją tiesiogine prasme, įmesdamas jos knygas į drumzliną balą. Ji buvo medicinos studentė, ruošėsi baigiamajam anatomijos egzaminui ir, pamačius suniokotą savo darbą, jai kone prasidėjo hiperventiliacija. Sėdėdama Niujorko gatvės viduryje, ji buvo gražiausia moteris, kokią Rosui kada nors buvo tekę matyti.

– Aš jums padėsiu, – pažadėjo Rosas, nors nemokėjo atskirti šeivikaulio nuo pirštakaulio. – Tik suteikit man antrą šansą.

Štai taip Rosas pasipiršo Eimei: po metų jis sumokėjo taksi vairuotojui, kad važiuojant vakarieniauti į restoraną pravežtų juos pro Brodvėjaus ir Šimtas dvyliktosios kampą. Kaip buvo nurodyta, vairuotojas stabtelėjo prie šaligatvio krašto, ir Rosas, atidaręs dureles, priklaupė ant vieno kelio ant purvino grindinio. Jis atvožė dėžutę su žiedu ir pažvelgė į jaudinančias jos akis.

– Tekėk už manęs, – ištarė ir prarado pusiausvyrą, o deimantas įkrito pro kanalizacijos groteles.

Eimė iš netikėtumo prasižiojo.

– Pasakyk, – pagaliau išspaudė, – kad tai neįvyko.

Rosas pasižiūrėjo pro juodas groteles gilyn ir į tuščią dėžutę. Ją taip pat įmetė į kanalizaciją. Tada iš kišenės išsitraukė kitą, tikrąjį žiedą.

– Suteik man antrą šansą, – ištarė.

Dabar tuščioje automobilių aikštelėje jis ištroškęs užsivertė butelį. Kartais Rosui norėjosi išsinerti iš odos ir pažiūrėti, kas yra kitoje jos pusėje. Jam norėjosi šokti nuo tilto į betono jūrą. Jam norėjosi šaukti, kol gerklė pradės kraujuoti; bėgti, kol batų padai atplyš. Tokiais kartais kaip šis, kai nesėkmės ritosi tarsi didžiulė banga, jo gyvenimas tapo baigtine tiese, kurios galas dėl kažkokio kosmoso pokšto buvo nepasiekiamas.

Rosas mąstė apie savižudybę taip, kaip kai kurie žmonės sudarinėja pirkinių sąrašus, – metodiškai, kruopščiai apgalvodamas detales. Buvo dienų, kai jis jausdavosi gerai. Tačiau buvo ir kitokių dienų, kai jis domėdavosi, kiek pagal surašymą yra laimingų žmonių ir kiek kenčia skausmą. Buvo dienų, kai atrodė visiškai logiška gerti verdantį vandenį arba uždusti šaldytuve, arba vaikščioti nuogam po sniegą ir galiausiai atsigulti ten miegoti.

Rosas skaitė apie savižudybes ir žavėjosi išradingumu – moterys apsukdavo savo ilgus plaukus aplink kaklą, padarydamos virvę, vyrai į veną susileisdavo majonezo, paaugliai prarydavo petardas. Bet kaskart, susiruošęs patikrinti, kokį svorį išlaikys sija, ar išspaudęs lašelį kraujo su peiliu aštriais ašmenimis, jis pagalvodavo apie netvarką, kurią paliktų po savęs.

Jis nežinojo, ką mirtis jam paruošusi. Bet žinojo, kad tai nebus gyvenimas, ir jam to užteko. Po tos dienos, kai mirė Eimė, jis nejuto nieko. Po tos dienos, kai jis kaip kvailys nusprendė žaisti didvyrį – pirmiausia iš sumaitoto automobilio ištraukęs savo sužadėtinę, o tada grįžęs gelbėti vairuotojo iš kito automobilio kelios akimirkos iki jam užsiliepsnojant. Kai grįžo prie Eimės, ji jau buvo mirusi. Ji mirė viena, o jis tuo tarpu vaidino Supermeną.

Nieko sau didvyris, išgelbėjęs ne tą žmogų.

Jis numetė tuščią butelį ant džipo grindų, įjungė pavarą ir išlėkė iš automobilių aikštelės kaip paauglys. Policininkų netoliese nebuvo – kai reikia, jų niekad nėra, – ir Rosas spaudė, kol vienos juostos abipusio eismo kelyje pasiekė šimto trisdešimt kilometrų per valandą greitį.

Jis sustojo prie geležinkelio tilto, kur lėtai kaip balerinai leidžiantis užkardui sumirksėjo perspėjimo signalas. Išmetė iš galvos visas mintis, išskyrus vieną – judėti pirmyn, kol džipas pralauš užkardą ir tvirtai stos ant bėgių kaip auka.

Traukinys dundėjo. Bėgiai pradėjo dainuoti plieno simfoniją. Rosas pasidavė mirčiai, ir lūpose liko paskutinis žodis prieš smūgį – pagaliau.

Garsas buvo siaubingas, kurtinantis. Bet jis praėjo pro šalį, toldamas pagal Doplerio efektą, kol Rosas, sutelkęs drąsą, atsimerkė.

Iš po automobilio dangčio rūko dūmai, bet variklis tebeveikė. Džipas nelygiai siūbavo, tarsi vienoje padangoje trūktų oro. Ir jis buvo apsuktas į priešingą pusę – į ten, iš kur buvo atvažiavęs.

Niekas nepadeda: su ašaromis akyse Rosas pradėjo važiuoti.

Rodas van Vlitas be pasirašyto kontrakto namo negrįš. Pirma, Niutonas Redhukas paliko jį atsakingą užtikrinti, kad maždaug aštuoni Paikų žemės gabalą sudarantys hektarai priklausys jiems. Antra, kelionė į neaiškioje vietoje esančius globos namus Vermonte truko ilgau nei šešias valandas, ir Rodas neketino greitai čia sugrįžti.

– Pone Paikai, – tarė jis, šypsodamasis senam žmogui, kuris buvo toks bjaurus, kad Rodas savaitę sapnuos košmarus. Po velnių, jei Rodas taip atrodys sulaukęs devyniasdešimt penkerių, tegu kas nors sugirdo jam morfijaus ir palaidoja. Spenserio Paiko plika galva buvo dėmėta kaip kantalupa, rankos susuktos į mazgus, o kūnas sulinkęs į kablelį. – Kaip matote, „Redhuko grupė“ yra pasirengusi deponuoti jums penkiasdešimties tūkstančių dolerių čekį, išrašytą jūsų vardu, kaip ištikimybės ženklą, ieškant nuosavybės teisę patvirtinančių dokumentų.

Senis primerkė drumstą akį.

– Kuriam velniui man pinigai?

– Na, galėtumėte išvažiuoti atostogų. Judu su sesele.

Rodas nusišypsojo moteriai, stovinčiai už Paiko sukryžiuotomis rankomis.

– Negaliu keliauti. Daktaro nurodymai. Kepenys gali... atsisakyti.

Rodas nejaukiai nusišypsojo, galvodamas, kad beveik šimto metų sulaukęs alkoholikas turėtų sėsti į lėktuvą, skrendantį į Fidžį, ir nekreipti dėmesio į pasekmes.

– Na...

– Jau sakėt tai. Jums senatvinė silpnaprotystė?

– Ne, pone. – Rodas atsikrenkštė. – Kaip suprantu, ši žemė kelias kartas priklausė jūsų žmonos šeimai?

– Taip.

– Mes manome, pone Paikai, kad „Redhuko grupė“ gali prisidėti prie Komtosuko augimo, panaudodama jūsų žemę statyboms, pakelsiančioms miestelio ekonomiką.

– Jūs ten norite statyti parduotuves.

– Taip, pone, norime.

– Ar pastatysite riestainių parduotuvę?

Rodas sumirksėjo suglumęs.

– Nemanau, kad ponas Redhukas jau nusprendė.

– Pastatykit. Mėgstu riestainius.

Rodas dar kartą pastūmėjo ant stalo gulintį čekį, šį kartą su kontraktu.

– Nieko negalėsiu pastatyti, pone Paikai, kol neturėsiu jūsų parašo.

Paikas ilgai į jį žiūrėjo, tada ištiesė ranką prie parkerio. Rodas pagaliau atsikvėpė.

– Ar žemė yra jūsų žmonos vardu? Sesilijos Paik?

– Ji priklausė Sisei.

– O šis ieškinys, už kurį kovoja abenakiai... Ar jis teisėtas?

Paiko sąnariai pabalo nuo spaudimo.

– Toje žemėje nėra indėnų kapavietės. – Jis pažvelgė į Rodą. – Jūs man nepatinkat.

– Jaučiu, pone.

– Pasirašysiu tik todėl, kad mieliau atsisakyčiau tos žemės, nei stebėčiau, kaip ji pereina valstybei.

Rodas susuko pasirašytą kontraktą ir pastukseno juo į stalą.

– Na, – vėl pakartojo jis, ir Paikas kilstelėjo vieną antakį. – Mes dirbsime uoliai, tad tikėkimės, kad šis sandoris bus greitai sudarytas.

– Turite galvoje, kol dar nenumiriau, – sausai ištarė Paikas, o apsivilkęs paltu Rodas patraukė pečiais. – Ar nenorite pasilikti pažaisti šaradų? Arba papietauti... Girdėjau, šiandien duos apelsinų drebučių. – Jo juokas buvo tarsi pjūklas Rodo nugaroje. – Pone van Vlitai... ką darysite su namu?

Rodas žinojo, kad ši tema jautri; su „Redhuko grupe“ visada taip, nes prieš statydami modernias komercines patalpas jie paprastai iki pamatų nugriauna senus pastatus.

– Tiesą sakant, jis ne pačios geriausios formos, – atsargiai ištarė Rodas. – Gali tekti... šį tą pagerinti. Padaryti daugiau vietos jūsų picerijai.

– Riestainiams, – susiraukė Paikas. – Taigi jūs jį nugriausit.

– Deja, taip.

– Dar geriau, – tarė senukas. – Per daug vaiduoklių.

Vienintelė Komtosuko degalinė buvo prie miestelio parduotuvės. Automobilių aikštelėje riogsojo du šeštojo dešimtmečio siurbliai, ir Rodui prireikė gerų penkių minučių suvokti, kad juose nėra plyšio kredito kortelei. Jis įkišo siurblio antgalį į kuro baką, išsitraukė mobilųjį telefoną ir nuspaudė užprogramuotą numerį.

– „Angelo karjeras“, – atsiliepė moteriškas balsas.

Rodas atitraukė telefoną nuo ausies. Matyt, neteisingai surinko numerį; jis norėjo susisiekti su kontora ir informuoti Niutoną Redhuką, kad pirmoji kliūtis jau pašalinta. Raukydamasis jis dar kartą suspaudė mygtukus.

– „Angelo karjeras“. Kuo galėčiau padėti?

Rodas papurtė galvą:

– Aš renku 617-569...

– Apsirikot.

Trakšt.

Suglumęs jis įsikišo telefoną į kišenę ir įleido dar vieną galoną į baką.

Ieškodamas piniginės, jis pasuko į parduotuvę sumokėti.

Vidutinio amžiaus rusvaplaukis vyras prie durų šlavė kažką panašaus į rožių žiedlapius. Rodas pakėlė akis į iškabą „Eibo kuras ir bakalėjos prekės“ ir vėl nuleido jas į pardavėją.

– Jūs turbūt Eibas?

– Atspėjot.

– Ar čia yra telefonas automatas?

Eibas parodė į priebučio kampą, kur pasvirusi į turėklus, šalia seno girtuoklio, nerodančio noro pasitraukti, stovėjo telefono būdelė. Rodas surinko numerį, jausdamas į save įsmeigtas pardavėjo akis.

– „Angelo karjeras“, – po sekundės išgirdo jis.

Rodas trenkė ragelį ir įsispoksojo į jį. Eibas brūkštelėjo šluota vieną, du, tris kartus, valydamas taką tarp savęs ir Rodo.

– Kas nors ne taip? – paklausė.

– Kažkas negerai su telefono linijomis.

Rodas ištraukė iš piniginės dvidešimtinę už kurą.

– Matyt. Arba indėnai sako tiesą – jei jie neatgaus žemės, bus prakeiktas visas miestelis.

Rodas tik pavartė akis. Jis jau buvo pusiaukelėje į automobilį, kai prisiminė Spenserio Paiko komentarą apie vaiduoklius. Jis pasisuko paklausti Eibo, bet vyras jau buvo nuėjęs. Jo šluota ilsėjosi atremta į suskilusį priebučio turėklą; sulig kiekvienu vėjelio dvelktelėjimu tvarkinga gėlių žiedlapių krūva sklaidėsi kaip norai.

Netikėtai kitoje kuro siurblių pusėje sustojo automobilis. Vyras rudais plaukais iki pečių ir neramiomis jūros žalumo akimis išlipo ir pasirąžė, net nugarkaulis trakštelėjo.

– Atsiprašau, – tarė jis, – gal žinote kelią į Šelbės Veikman namus?

Rodas papurtė galvą.

– Aš ne vietinis.

Jis nežino, kas privertė jį žvilgtelėti į galinio vaizdo veidrodėlį, įlipus į automobilį. Vyras dar stovėjo ten pat, tarsi nesuprastų, ką daryti toliau. Staiga suskambo Rodo mobilusis telefonas. Pasirausęs krūtinės kišenėlėje, jis atidarė dangtelį.

– Van Vlitas.

– „Angelo karjeras“, – atsiliepė kitame gale moteriškas balsas, tarsi skambinęs būtų jis; tarsi tai ką nors reikštų.

– Ateinu, – sumurmėjo Šelbė, kai barbenimas į priekines duris pasidarė garsesnis. Buvo dar tik vienuolikta ryto. Jei šis mulkis pažadino Etaną... Ji surišo plaukus gumyte į uodegėlę, pasitaisė pižamą ir, atidariusi duris, prisimerkė nuo saulės. Apakinta dienos šviesos, ji ne iš karto jį pažino.

– Šel?

Jau praėjo dveji metai, kai ji paskutinį kartą matė Rosą. Jie vis dar buvo panašūs – tokie pat liemeningi, skvarbaus žvilgsnio, kurį žmonės sunkiai atlaikydavo. Bet Rosas buvo netekęs svorio ir užsiauginęs plaukus. Ir ratilai po akimis – jie buvo netgi tamsesni už jos.

– Pažadinau, – atsiprašė jis. – Galėčiau...

– Užeiti, – užbaigė Šelbė ir apkabino savo mažąjį broliuką.

– Grįžk į lovą, – paragino Rosas, kai praėjo daugiau nei pusvalandis, Šelbei apie jį tupinėjant. – Tu būsi reikalinga Etanui.

– Tai tu būsi reikalingas Etanui, – pataisė Šelbė. – Kai tik jis sužinos, kad esi čia, pamiršk poilsį.

Svečių kambario lovos gale ji padėjo šūsnį rankšluosčių ir apkabino jį.

– Savaime aišku, gali gyventi čia, kiek tik panorėsi.

Jis panardino veidą jos peties linkyje ir užsimerkė. Šelbė kvepėjo jo vaikyste.

Staiga ji atsitraukė.

– O Rosai, – ji sumurmėjo ir, įkišusi ranką po jo baltinių apykakle, ištraukė ilgą grandinėlę, kurią jis slėpė. Jos gale kabojo deimantinis soliteras, krentanti žvaigždė. Šelbė jį sugniaužė.

Rosas metėsi šalin, ir grandinėlė nutrūko. Jis pačiupo Šelbės riešą ir purtė tol, kol žiedas, jos paleistas, saugiai pateko į jo ranką.

– Nepradėk, – ryžtingai perspėjo jis.

– Jau praėjo...

– Nejau manai, kad nežinau, kiek praėjo? Nejau manai, kad nežinau tiksliai? – Rosas nusisuko. Kodėl niekas nekalba apie tai, kad švelnumas gali žeisti taip pat kaip peilis?

Šelbei palietus jo ranką, Rosas nesureagavo. Ji nebespaudė jo. Tik švelniai palietė ir atbula išėjo iš kambario.

Šelbė buvo teisi, jis turėtų pamiegoti, bet taip pat žinojo, kad to nebus. Rosas priprato prie nemigos; per tuos metus ji įsirangydavo kartu su juo po antklode, pripildydama kūną neramių abejonių, ir jis stebėdavo skaitmeninį laikrodžio ekraną, kol skaičiai pateisindavo išlipimą iš lovos.

Jis gulėjo ir spoksojo į lubas. Jis taip tvirtai spaudė žiedą, kad galėjo justi, kaip aštrūs apsodo išsikišimai įsirėžia į odą. Dabar jam reikės virvelės ar odinio dirželio, kad vėl galėtų jį nešioti. Plačiai atsimerkęs, jis sutelkė dėmesį į laikrodį. Stebėjo, kaip vieni skaičiai keičia kitus: 12.04, 12.05, 12.06. Jis skaičiavo rožes ant antklodės. Jis mėgino prisiminti „Valsą šokančios Matildos“ žodžius.

Pašokęs iš miego 5.58, Rosas negalėjo patikėti. Jis sumirksėjo, pasijutęs geriau nei pastaraisiais mėnesiais. Nukabinęs iš lovos kojas, atsistojo, spėliodamas, ar Šelbė turi atliekamą dantų šepetuką.

Nepajutęs ant krūtinės jokio svorio Rosas prisiminė žiedą. Jis apsičiupinėjo ir puolė į paniką. Niekur nebuvo deimanto, kurį spausdamas užmigo, – nei po antklode, nei ant kilimo, nei netgi po lova, kurią Rosas karštligiškai atitraukė. Aš ją pamečiau, – pamanė Rosas, žiūrėdamas į daiktą, kurį laikydamas pabudo: 1932 metų pensą – glotnų kaip paslaptis, vis dar šiltą nuo jo rankos.

ANTRAS SKYRIUS

Kaip aštuonmetė, Lusė Oliver žinojo nemažai. Ji galėjo išvardyti visas valstijų sostines, galėjo paaiškinti, kaip susiformuoja griaustinio debesis, parašyti žodį RITMAS iš pradžių ir iš galo. Ji taip pat žinojo ir nemažai kitų dalykų, daug svarbesnių, kurių mokykloje nemokė. Pavyzdžiui, ji žinojo, kad prieš mėnesį jos prosenelė grįžo iš gydytojo su baltų tablečių buteliuku ir paslėpė jį ortopediniame sportbatyje savo spintoje. Ji žinojo, kad suaugusiems pradėjus kalbėti tyliau turi įtempti ausis. Ji žinojo, kad net ir protingiausias pasaulyje žmogus išsigąstų to, ko jis arba ji nesupranta.

Lusė buvo tvirtai įsitikinusi, kad tai tik laiko klausimas, kol vienas jų ją pačiups.

Kiekvieną naktį jie keisdavo formą. Kartais tai buvo kintantis užuolaidų margumas. Kartais – šalta vietelė ant grindų, kai Lusė basa bėgdavo plačiomis medinėmis lentomis į lovą. O kartais – tiesiog kvapas, kuris versdavo Lusę sapnuoti lapus ir tamsą, ir lavonus.

Šį vakarą ji apsimetė vėžliu. Niekas neįsibrautų per kietą šarvą, ničniekas. Net ir tas daiktas, kuris, jos įsitikinimu, tą akimirką kvėpavo spintoje. Bet net ir plačiai atsimerkusi Lusė matė, kaip keičiasi naktis. Vienose vietose ji labiau išryškėjo; kitose traukėsi atgal... ir galiausiai prieš ją iškilo permatomas moters veidas, toks liūdnas, kad Lusei suskaudo pilvą.

Aš tave surasiu, – ištarė moteris Lusės galvoje.

Ji užgniaužė šauksmą, nes taip pažadintų prosenelę, ir užsitraukė ant galvos antklodę. Jos krūtinė kilnojosi kaip stūmoklis, kvėpavimas tapo ne toks gilus. Jei ši moteris gali ją surasti bet kur, tuomet kur Lusei pasislėpti? Ar iš nedidelio išlinkimo, kurį Lusės kūnas paliktų čiužinyje, mama suprastų, kad ji pagrobta?

Ji tiesė ranką, kol pačiupo telefoną, padėtą ant naktinio stalelio, ir nuspaudė mygtuką, automatiškai jungiantį su motinos laboratorija. Lusė įsivaizdavo nematomą liniją, nutiestą iš šio telefono iki to, kurį tarsi belaidę bambą laikė jos motina, ir buvo taip dėkinga už tokį įsivaizdavimą, kad negalėjo išspausti nė žodžio.

– Ak, Luse, – atsiduso į tylą motina. – Kas dabar nutiko?

– Oras, – sušnibždėjo Lusė, nekęsdama savo balso. Jis nuskambėjo silpnai ir išgąstingai, tarsi pelių krebždesys. – Jis per sunkus.

– Ar pasiėmei inhaliatorių?

Lusė jau buvo pakvėpavusi. Ji buvo ganėtinai didelė, kad žinotų, kaip elgtis paūmėjus astmai. Bet oras ne ta prasme buvo sunkus.

– Jis mane sutraiškys.

Štai, pasidarė dar blogiau. Lusė gulėjo slegiama nakties svorio, gaudydama orą mažais gurkšneliais, kad deguonies kambaryje užtektų ilgiau.

– Brangute, – motinos tonas priminė Lusei šaltus stiklinius buteliukus ir be galo ilgą baltą stalviršį. – Juk žinai, kad oro svoris nekinta, tik jau ne tavo miegamajame. Tai tavo vaizduotė.

– Bet... – Lusė atsuko spintai nugarą, nes jautė, kaip ta moteris ją stebi. – Mama, aš neišsigalvoju.

Stojo tyla, kuri tęsėsi lygiai tiek, kol jos motina prarado kantrybę.

– Luse, nėra nei vaiduoklių, nei dvasių, nei demonų, nei... traiškančių nematomų būtybių. Eik miegoti.

Lusė laikė ragelį, kol ryšys nutrūko. Kai pasigirdo metalinis operatorės balsas, prašantis padėti ragelį, jei ji nori paskambinti dar kartą, ji pakišo telefoną po pagalve. Jos motina buvo teisi; ji protu suvokė, kad kambaryje niekas nesitaiko ją pačiupti, kad siaubūnai nesislepia spintose ar po lovomis ir šaukiančios moterys neatsiranda nei iš šio, nei iš to. Jei oras pasidaro tirštas kaip žirnių sriuba, tam yra logiškas paaiškinimas – fizikos ir chemijos mokslas.

Bet vis dėlto Mereditė Oliver, po kelių valandų grįžusi namo, rado dukrą miegančią vonioje, išklotoje pagalvėmis ir antklodėmis; vonios kambaryje buvo šviesu kaip vidurdienį.

Rosas žiūrėjo, kaip sūnėnas dar kartą nepakluso sunkio jėgai ir pašoko į orą su visa riedlente, tarsi prilipusia jam prie kojų.

– Tai penkiasdešimt–penkiasdešimt, – informavo jį nuo pastangų įraudęs Etanas; jo plaukai prie augimo linijos po išlenktu beisbolo kepuraitės snapeliu buvo drėgni.

Jis apsimetė mėginąs pakelti Etano čiurną.

– Ar tikrai nepririšai kojų meškerės valu?

Etanas išsišiepė ir nulėkė link rampos, tada apsisuko ir atvažiavo atgal.

– Dėde Rosai, – tarė jis, – tavo viešnagė čia yra tikra bomba.

Ant antklodės prie Roso įsitaisiusi Šelbė išrovė žolę.

– Tai geriausias įvertinimas, kokio gali sulaukti.

– Supratau.

Rosas atsigulė, padėjęs galvą ant rankų. Kometa pervėrė jo regos lauką, palikusi sidabrinę uodegą.

– Jis nuostabus, Šel.

Ji pažvelgė į Etaną.

– Žinau.

Etanas su triukšmu nuvažiavo nuo medinės rampos.

– Toks nuostabus, kad galėtų leistis su tavim medžioti vaiduoklių? – šūktelėjo per petį.

– Kas tau sakė, kad eisiu medžioti vaiduoklių?

– Turiu savo šaltinių, – Etanas pasuko lentą, tuo pat metu nuo jos nušokdamas, taigi atrodė, kad ji pati įšoko jam į ranką. – Matai, aš greitas. Ir nepavargstu naktį... ir moku sėdėti taip tyliai, kad net nepatikėtum...

– Neabejoju, – nusijuokė Rosas.

– Rimtai, dėde Rosai. Kodėl tau nepasiėmus manęs kartu?

– Pagalvokim. Tavo motina man gyvam nudirtų odą, be to, aš jau mečiau darbą.

– Metei darbą? – pakartojo žodžius berniukas. – Ar tai reiškia, kad persidirbai?

– Tikriausiai, tam tikra prasme.

Etanas atrodė apstulbęs.

– Tai neapsakomai bjauru.

– Etanai, – Šelbė pakratė galvą perspėdama.

– Dabar tu kaip visi normalūs giminės, – sumurmėjo berniukas.

Rosas žiūrėjo, kaip jis tolsta.

– Ar tai buvo įžeidimas?

Šelbė neatsakė, tik atidžiai nužvelgė Rosą.

– Taigi gerai jautiesi?

– Puikiai. – Jis nusišypsojo jai. – Visiškai.

– Žinai, aš nerimauju, kai neskambini. Šešis mėnesius.

Rosas gūžtelėjo pečiais.

– Daug keliavau su Varburtonais.

– Nežinojau, kad lioveisi tyręs paranormalius reiškinius.

– Ir aš nežinojau, kol nepasakiau. Bet man įgriso nematyti to, ką noriu pamatyti.

– Yra skirtumas, kai paleontologas neranda, ko ieško, ir kai vaiduoklių medžiotojas neranda, ko ieško, – tarė Šelbė. – Juk dinozauro kaulai vis tiek ten guli, net jei tau nepasiseka jų iškasti. Bet vaiduokliai... Jei jų yra, kodėl niekas iki šiol to neįrodė?

– Man teko būti kambaryje, kur temperatūra per kelias sekundes sumažėja dešimtim laipsnių. Man teko įrašyti bažnytinius chorus, giedančius tuščiuose užrakintuose kambariuose. Man teko matyti besisukiojančius čiaupus. Bet neteko išvysti prieš mane pasirodančios dvasios. Po šimts, gal visa tai galima kažkaip paaiškinti. Gal tai Dievas, gal elfai, o gal koks nors technikos genijus, už penkių kilometrų spaudantis nuotolinio valdymo pultelį.

Šelbė nusišypsojo.

– Ar čia tas pats vaikas, kuris iki penkiolikos metų tikėjo Kalėdų Seneliu?

– Buvau dešimties, – pataisė Rosas. – Ir ne tu pastatei spąstus ant stogo ir įrodei.

– Radai skiedrą.

– Su kanopos atspaudu. – Rosas įkišo ranką į kišenę, ieškodamas cigaretės, tada žvilgtelėjo į Etaną ir apsigalvojo. – Turėjau seniai mesti.

– Rūkyti?

– Vaiduoklius medžioti.

– Kodėl nemetei?

Rosas pagalvojo apie Kertį Varburtoną: Pusė šio verslo – sakymas žmonėms to, ką jie nori girdėti. Jis prisiminė dingusį Eimės sužadėtuvių žiedą, išnykusį per naktį, nors jo ieškodamas aukštyn kojomis apvertė kambarį.

– Todėl, kad įvyko tai, ko nesupratau... Pamanau, jei labai pasistengsiu, gal rasiu atsakymą.

– Gal tau reikėjo studijuoti fiziką.

Rosas gūžtelėjo pečiais.

– Mokslas negali visko paaiškinti.

– Nori pasakyti, Dievo?

– Ne taip giliai. Kas verčia praeiti neatsigręžiant pro trisdešimt tūkstančių žmonių, o pažvelgus į trisdešimt tūkstančių pirmąją suprasti, kad niekada neatitrauksi nuo jos akių?

– Meilė gali būti neprotinga, Rosai, bet ji nėra paranormali.

Kas taip sako? – pagalvojo Rosas.

– Ne čia esmė. Juk kartais, kažko nematydamas, gali tą daiktą jausti. Jei nori pasikliauti jausmais vienu atveju, kodėl negali jais pasikliauti kitu? – Stodamasis jis perbraukė ranka per džinsus. – Žinai, man tereikia įeiti į tuos namus... ir norėti klausytis, o žmonės paprasčiausiai kalbėtų. Ne tik pamišėliai, Šel... profesoriai, turintys filosofijos daktarų laipsnius, ir vadovai iš „Fortune 500“ sąrašo. Tarsi kartą pamatęs vaiduoklį įstotum į klubą ir nekantrautum surasti kitą žmogų, kuris nelaikytų tavęs bepročiu, nes pripažinai, kad tai, ką sakė tėvai, yra netiesa.

Rosas norėjo tuo tikėti. Jam teko susipažinti su aiškiaregiais, kurie tvirtino negalį pasisukti neatsitrenkę į dvasią. Pasak jų, vaiduokliai nuolat stengiasi atkreipti dėmesį. Bet dabar jis sudvejojo. Jau pradėjo galvoti, kad numirus viskas tuo ir pasibaigia.

– Net ir filosofijos mokslų daktarai bei vadovai gali būti melagiai. Arba pamišėliai, – tarė Šelbė.

– O ketverių metų vaikai? – Rosas pasisuko į seserį. – O vaikas, kuris vidurnaktį ateina pas mamą ir sako, kad jo kambaryje yra senis, liepęs jiems visiems išeiti iš dirbtuvių, nes jis turi padaryti stalą? Nuėjęs į biblioteką sužinai, kad namas pastatytas ant dailidžių mokyklos, gyvavusios prieš du šimtus metų?

– Taip buvo?

Galiausiai ketverių metų berniukas pradėjo daužyti sau galvą, kad negirdėtų vaiduoklio balso; jis draskė akis, kad jo nematytų.

– Na, vaikai turbūt taip pat gali išsikraustyti iš proto. Esmė ta, kad aš su tuo jau baigiau. – Bet Rosas nesuprato, ką jis mėgina įtikinti – seserį ar save.

Šelbė patapšnojo jam per petį.

– Šiaip ar taip, Rosai, jei kam nors būtų pavykę surasti konkretų vaiduoklio įrodymą, neabejoju, kad tas žmogus būtum tu.

Jis pažvelgė į ją dvejodamas, tada įkišo ranką į kišenę. Ištraukė piniginę ir iš skyrelio išėmė nuotrauką.

– Sakysi, kad tai primena burną ir akis, – ji prisimerkė. – Ir ranką.

– Aš tau nieko nesakiau. Tu pasakei man.

– O kas čia?

– Kertis Varburtonas pavadintų tai ektoplazma. Kai fotografavau, virš ežero nebuvo nieko... nei rūko, nei gyvos dvasios, nieko. Visa tai atsirado negatyve. Filmas ganėtinai jautrus šviesai, šilumai, magnetinei energijai... Šiuos šaltinius dvasios naudoja sudaiktėdamos. – Rosas įkišo nuotrauką atgal į piniginę. – Kita vertus, tai gali būti kažkoks šlamštas, kurio išpylė fotolaboratorijoje.

Jis nepaminėjo, kad fotografuojant oras netikėtai atšalo taip, jog pasišiaušė gyvaplaukiai ant rankų ir kojų. Nepaminėjo, kad likusią dienos dalį rankos drebėjo, o jis negalėjo sutelkti žvilgsnio į vieną tašką.

– Ar fotografuojant nebuvo rūko? – pasitikslino Šelbė.

– Ne.

Ji susiraukė.

– Jei pamatyčiau tokią nuotrauką laikraštyje, pamanyčiau, jog tai klastotė. Bet...

– Bet aš tavo brolis, taigi turi manim patikėti?

Prieš juos triukšmingai sustojo Etanas.

– Miestelyje yra karjeras, kur labai seniai buvo nužudytas vaikinas. Žmonės kalba, kad ten vaidenasi. Galėtume nueiti ir...

– Ne, – vienbalsiai ištarė Rosas ir Šelbė.

– Vajėzau, – sumurmėjo toldamas Etanas.

Rosas nužvelgė horizontą, kur mėlyna naktis jau pradėjo rausti.

– Ar dar ne laikas eiti vidun?

Šelbė linktelėjo ir pradėjo rinkti jų iškylos likučius.

– Kuo dabar užsiimsi?

– Seksiu NSO. – Jis pažvelgė į ją. – Juokauju.

– Galėtum pabūt aukle, kol dirbu. Nors rūpintis Etanu gali būti dar baisiau nei tavo paskutinė tarnyba.

– Vaiduokliai nėra baisūs, – tarė Rosas, o tada prisiminė, kad kalbėti reikia tariamąja nuosaka. – Juk jie tik žmonės. Na, buvo.

Šelbė liovėsi lanksčiusi antklodę.

– Betgi tu nė vieno nematei.

– Ne.

– Net ir norėdamas.

Rosas išspaudė šypseną.

– Klausyk, dešimties tūkstančių dolerių banknoto taip pat nemačiau, nors visada norėjau pamatyti.

Pasitraukti buvo prasminga. Tik reikėjo įtikinti save. Tiesa ta, kad per devynis mėnesius jis nerado, ko ieškojo. Jis nematė šmėklos, nes ten nieko nebuvo.

Bet vėlgi, jis turėjo stulbinamą nuotrauką, deginančią skylę jo užpakalinėje kišenėje; dvasia galėjo susiformuoti, pasisėmusi stiprybės iš šilumos ar šviesos, ar net iš jo fotoaparato elementų, ir būti matoma. Rosui tai atrodė logiška. Pagaliau juk Eimė teikė jam energijos. Be jos, jis pats buvo ne geresnis už vaiduoklį, tarsi šešėlis slystantį per gyvenimą.

– Buldozeris per jį nevažiuos! – sušuko brigadininkas blizgančiu, rausvu kaip slyva veidu. Jis žvelgė į Elį iš kabinos viršuje, sudėjęs rankas ant atsikišusio pilvo.

– Pone Čempinji...

– Vinksas, – Eliui narsiai nusišypsojo ant nugaros gulintis vaikinas. – Visi mane taip vadina.

Iš kažkur atsirado Elio šuo ir padėjo priešakines letenas ant Vinkso krūtinės.

– Žemyn, Vatsonai, – įsakė Elis. – Pone Čempinji, paprašysiu jūsų atsistoti. „Redhuko kompanija“ turi leidimą pagal sutartį darbuotis šioje žemėje.

– Ar jis kalba angliškai? – Vinksas šūktelėjo šalimai stovinčiai piketuotojų grupelei.

– Ar negalite jo suimti? – paklausė Rodas van Vlitas.

– Kol kas jie nepridarė jokių bėdų. Tai civilizuotas nepaklusnumas. – Taip Eliui buvo nurodęs policijos viršininkas Folensbis, kuris nenorėjo kurstyti aistrų, galinčių greitai peraugti į piktus rasinius nesutarimus. Elis žinojo, kad abenakiai nedarys spaudimo, jei patys nebus spaudžiami. Vis dėlto jis nebuvo nusiteikęs spausti. Eliui reikėjo paimti miestelio girtuoklį Abotą Tulą iš degalinės parduotuvės ir patupdyti jį, kol išsiblaivys. Jam reikėjo nupirkti Vatsonui maisto. Nenorėjo gadinti santykių su būriu indėnų, turinčių tiek puikybės, kad užtektų Šampleino ežero įdubai pripildyti.

Jis pasitrynė sprandą. Tokiomis akimirkomis kaip ši galvodavo, kodėl po motinos mirties nepersikėlė į Floridą. Jam buvo trisdešimt šešeri, ir dirbo pernelyg sunkiai. Po velnių, juk dabar galėtų žaisti golfą su tėčiu. Galėtų sėdėti po palme. Šalia jo dantis iššiepė Vatsonas.

– Šioje žemėje yra žmonių palaikų, – pareiškė Vinksas.

– Tai tiesa? – paklausė Elis.

Rodo veidas patamsėjo.

– Nieko nerasta, tik mažas medalionas, keramikos šukių ir 1932 metų pensas.

– Ir strėlės antgalis, – šūktelėjo Azas Tompsonas, nors Elis manė, jog senis buvo per toli, kad girdėtų jų pokalbį. – Nepamirškite strėlės antgalio.

Statybų vadovas užvertė akis.

– Taip, teisingai, rastas strėlės antgalis, kuris nieko neįrodo, išskyrus tai, kad čia kažkoks vaikas žaidė kaubojus ir indėnus.

Prie jų priėjo Azas Tompsonas.

– Mums taip pat nerūpi iečių antgaliai, bet rūpi protėviai. Nejau nematėte Bilduko? Jei kasinėsite jų poilsio vietoje, kad ir ką čia pastatysite, savaime suprantama, ramybės nebus.

Eliui pasidarė įdomu, kaip šis senukas susijęs su žeme. Kiek jam buvo žinoma, Azas atvyko į Komtosuką kažkur iš vakarų. Net jei jis gyvena šiame miestelyje beveik tiek pat, kiek Elis, neatrodo, kad Azas būtų kaip nors susijęs su šia vieta. Matyt, jam statybos nepatiko labiau iš principo nei asmeniškai.

– Tai grasinimas, – Rodas tarė Eliui. – Girdėjot.

Azas nusijuokė.

– Kuo jums grasinau?

– Prakeiksmu. Kažkokiais... burtais.

Senasis indėnas apgaubė delnais pypkę ir uždegė lapus galvutėje.

– Turite tikėti tokiais dalykais, kol jie jūsų nepaveikė. – Jis įtraukė dūmo, ir žodžiai išslydo kartu su jais. – Ar tikite tais dalykais, pone van Vlitai?

– Klausykite, – Elis atsiduso. – Žinau, ką jaučiate šiai statybos kompanijai, Azai. Bet jei jaučiate nuoskaudą, geriausia jums būtų kreiptis į teismą.

– Kai paskutinį kartą teisinė sistema pareiškė žinanti, kas yra geriausia abenakiams, ji taip pasistengė, kad vos mūsų nesunaikino, – atsiliepė Azas. – Ne, detektyve Ročertai, nemanau, kad eisime į jūsų teismus.

– Jo teismus? – prunkštelėjo jau atsistojęs Vinksas, valydamasis džinsus. – Eli, kas tau sakė, kad po gražia mėlyna uniforma tavo oda yra mažiau raudona?

Elis negalvojo, jis šoko prie Vinkso, pačiupo už save žemesnį vyrą už atlapų ir priplojo jį prie buldozerio krašto. Vatsonas kaipmat atsirado už jo, iššiepęs dantis. Elis išgirdo pasitenkinimą teikiantį Vinkso galvos trakštelėjimą, jai atsitrenkus į metalą, ir tik tada nugalėjo protas. Jis juto Azo Tompsono žvilgsnį, juto plaučiuose susikaupusį orą.

Nusisukdamas ir šaukdamas šunį Elis prisiminė, kaip vasarą su motinos giminėmis eidavo žvejoti prie ežero. Rudi basakojai vaikai taip dažnai žaisdavo gaudynių, kad kvadratinio kilometro plote aukšta žolė buvo ištrypta. Eliui buvo dešimt metų, kai suprato, kad ežeras, kurį jis vadino Pitawbagw, žemėlapyje įvardytas kaip Šampleino ežeras.

Linktelėjęs buldozerio vairuotojui, Elis leido pradėti kasti. Sąmoningai nusisukęs nuo indėnų, jis ryžosi išlikti ramus.

Praėjus savaitei po atvykimo į Komtosuką, Rosas vaikštinėjo paežere, nekreipdamas dėmesio į akmenukus, braižančius jo basas pėdas. Vanduo buvo šaltas – pernelyg šaltas rugpjūčiui, bet jam tai buvo nė motais. Buvo malonu dėl įvairovės ką nors jausti, tegu ir nesmagumą.

Šampleino ežeras buvo toks ilgas, kad nuo vieno galo nesimatė kito, nors priešingame krante kaip tolimi kareiviai dunksojo Adirondako kalnai. Eimė buvo gimusi kitame krante, Niujorko valstijos šiaurėje. Jie važiavo į jos tėvų namus tądien, kai griuvo dangus.

Kartą į knygyną Manhatane, kur dirbo Rosas, atėjo rašytojas pakalbėti apie mirties apeigas. Per laidotuves Tibete vienuolis nupjaudavo mėsą nuo lavono kaulų ir susmulkindavo kūną, kad grobuonys galėtų suėsti palaikus. Balyje kūną užkasdavo, kol suplanuos įspūdingą kremavimo ceremoniją. Bet prieš laidojant mirusįjį sukdavo, taškydavo vandeniu ir purtydavo spalvingame bambuko bokšte, kad dvasia nerastų kelio namo.

Rosas tą vakarą dirbo, o tai reiškė, kad jis turėjo sustatyti kėdes klausytojams, ant mažo stalelio sudėti knygas, kurios bus pasirašytos, ir padėti rašytojui butelį vandens ant pakylos. Susirinko gera draugija – mokslininkai sociologai lietėsi tvido alkūnėmis su plaukus pasistačiusiais gotais juodais paltais. Per paskaitą Rosas stovėjo gale, apstulbęs nuo atsisveikinimo būdų gausos.

Eimė įėjo klupinėdama viduryje paskaitos. Ji vis dar buvo su gydytojo drabužiais, ir Rosui pirmiausia toptelėjo, kad jai šalta; ji visada šalo su tais rūbais miegodama kaip su pižama, o dabar, gruodį, bėgiojo miesto gatvėmis.

Paskui jam toptelėjo, kad atsitiko kažkas baisaus.

– Sveika. – Rosas ją sulaikė einančią pro jį link knygų stelažų.

Ji puolė jam į glėbį ir pradėjo raudoti. Keletas klausytojų atsisuko, net ir oratorius išsiblaškęs pakėlė akis.

Rosas paėmė Eimę už rankos ir įsitempė į sodininkystės skyrių, kur nesilankydavo nė vienas niujorkietis. Jis suėmė jos veidą rankomis, o širdis daužėsi: ji serga vėžiu, ji nėščia, ji liovėsi jį mylėjusi.

– Martinas mirė, – ji vos ištarė.

Rosas laikė ją, stengdamasis susieti vardą su žmogum. Pagaliau vargais negalais iškilo istorija – penkiasdešimt trejų Martinas Bairenbaumas buvo chemijos gamyklos gaisro auka. Trečiojo laipsnio nudegimai, apėmę aštuoniasdešimt penkis procentus kūno. Eimei, trečio kurso medicinos studentei, dirbančiai priėmimo skyriuje, teko pasirūpinti, kad jam būtų kaip įmanoma patogiau – išvalyti žaizdas ir paskirti silvadino. Jam paklausus, ar mirs, ji pažvelgė jam į akis ir ištarė taip.

Tai buvo pirmas jos prarastas pacientas, todėl jo veidas įsirėžė jai į atmintį.

– Buvau su juo, nes žinojau, kad niekuo kitu negaliu padėti, – prisipažino Eimė. – Gal toliau kaskart bus lengviau. Bet gal ir ne, Rosai. Gal man nereikėtų studijuoti medicinos. – Staiga pažvelgė į jį. – Kai aš mirsiu, turi būti šalia. Taip, kaip šiandien buvau aš.

– Tu nemirsi...

– Jėzau Kristau, Rosai, ką tik išgyvenau itin liūdną įvykį... Ar negali man šito pažadėti?

– Ne, – atsakė jis kategoriškai. – Aš mirsiu pirmas.

Ji patylėjo, tada negarsiai nusijuokė.

– Ar jau užsisakei bilietą?

– Guei, arba alkani vaiduokliai, – tarė oratorius, – yra nenatūralia mirtimi mirusių kinų sielos. Todėl jos klaidžioja po žemę ir drumsčia gyviesiems ramybę.

Išgirdusi tai, Eimė pakėlė akis.

– Kokio velnio mes to klausomės, Rosai?

– Taip, – jis atsakė. – Jau greitai baigsis.

Vėliau jie niekada nekalbėjo apie Martiną Bairenbaumą. Rosas palydėjo Eimę į laidotuves. Tęsiant rezidentūros studijas, mirė ir daugiau pacientų. Bet jis neprisiminė, kad ji būtų taip sielvartavusi. Galiausiai, kaip ir daugelis gydytojų, ji suprato, kad mirtis tėra paskutinis gyvenimo etapas.

Jis paleido akmenuką į Šampleino ežerą, bet jis nuskendo anksčiau, nei antrasis akmenukas nuslydo vandens paviršiumi. Eimė buvo kremuota. Jos pelenai kažkur kitoje ežero pusėje, jie atiteko jos tėvams. Jis nežinojo, ką jie su jais padarė; po trejų pirmųjų metų liovėsi atsakinėjęs į jų telefono skambučius ir laiškus, nes buvo pernelyg skaudu.

Rosas pakėlė batus ir nuėjo prie automobilio. Atsisėdęs į vairuotojo vietą, prisiminė dar vieną knygyno oratoriaus istoriją. Pagal meksikiečių tikėjimą vieną dieną kiekvienais metais būdavo pakeliama skraistė, ir sielos galėdavo keliauti namo aplankyti paliktų artimųjų.

Kai aš mirsiu, turi būti šalia.

Bet jis nebuvo. O dabar niekaip negalėjo išeiti.

Mereditės Oliver kabinetas Genetikos institute turėjo Vašingtono, K.A., pašto indeksą ir, atidžiai pasižiūrėjęs pro langą, galėjai pamatyti Džefersono memorialą. Tai jai atrodė ironiška, nes čia dirbantys mokslininkai nemanė, kad visi žmonės yra sukurti lygūs, – jų manymu, išlieka tik patys stipriausi.

Prieš ją, nervingai spausdami vienas kitam ranką, sėdėjo ponas ir ponia De la Korijos.

– Gera žinia, – nusišypsojo Mereditė. Dešimt metų atlikdama preimplantancinę genetinę diagnostiką, ji žinojo, kad didesnę įtampą nei apvaisinimas mėgintuvėlyje porai gali sukelti tik testų rezultatų laukimas. – Yra trys gyvybingi embrionai.

Karlosas De la Korija sirgo hemofilija. Bijodami perduoti ligą atžalai, juodu su žmona pasirinko dirbtinio apvaisinimo būdą, – embrionai buvo sukurti iš jų spermos ir kiaušinėlių, o tada Mereditės patikrinti genetiškai. Prieš implantuojant embrioną į motinos gimdą, ji žinos, kad kūdikis neturi hemofilijos geno.

– Kiek berniukų? – paklausė Karlosas.

– Du, – Mereditė pažvelgė jam į akis. Hemofilijos genas yra susijęs su X chromosoma. O tai reiškė, kad De la Korijų šeimai gimęs vyriškos lyties kūdikis negalėtų perduoti tėvo ligos. Taigi jei jiems gimtų tik berniukai, hemofilijos grėsmė jų šeimos ateities kartoms būtų pašalinta.

Karlosas pakėlė žmoną nuo kėdės ir pradėjo su ja suktis mažame Mereditės kabinete. Visiems etikos šalininkams, bijantiems, kur nuves genų modifikacija, reikėtų pamatyti tokias akimirkas. Ant Mereditės stalo buvo dvi nuotraukos – Lusės ir pirmosios pacientės, švytinčios cistine fibroze sergančios moters, kuri rankose laiko kūdikį. Mereditės dėka jis gimė sveikas.

Ponia De la Korija, vis dar neatgaudama kvapo, vėl atsisėdo.

– Mergaitė? – tyliai paklausė ji.

– Tiesą sakant, trečias ištirtas embrionas yra ligos nešėjas. Man labai gaila, – atsakė Mereditė.

Karlosas suspaudė žmonai ranką.

– Tuomet, – tarė jis optimistiškai, – regis, mes turėsime dvynius berniukus.

Dar reikės įveikti daugybę kliūčių, taip pat yra didelė tikimybė, kad embrionai gali žūti, bet Mereditė savo darbą padarė. Toliau kiti Genetikos instituto gydytojai atliks implantaciją. Mereditė išklausė De la Korijų šeimos padėkas, atsisveikino su jais ir peržiūrėjo apsilankymų grafiką. Dar dvi konsultacijos, ir visą popietę galės dirbti laboratorijoje.

Ji užsidėjo skaitymo akinius – laikė juos kišenėje, nes nenorėjo atvirai rodyti, – ir ištraukė pieštuką, prilaikiusį į mazgą surištas garbanas. Jos medaus geltonumo plaukai kaip visuomet netvarkingai krito ant pečių, tarsi Dievas būtų pajuokavęs ir davęs viską kontroliuoti mėgstančiai Mereditei Oliver nepaklusnius plaukus. Ji perbraukė rankomis veidą, patrynė paraudusias akis.

– Šį vakarą, – ištarė garsiai, – neleisiu sau dirbti. Eisiu namo, išsimaudysiu karštoje vonioje ir paskaitysiu Lusei ką nors kita, o ne straipsnį iš „Teriologijos žurnalo“.

Įdomu, ar lengviau įgyvendinti ištarus tai balsu, o ne pagalvojus?

– Daktare Oliver, – pasibeldusi įėjo sekretorė. – De la Korijos pasirašė pareiškimą.

Net nežvilgtelėjusi Mereditė žinojo, kad tai yra leidimas Genetikos institutui atsisakyti jų trečio, moteriškos lyties embriono.

– Jie turėtų palaukti, kol bus atlikta implantacija. Gali būti, kad embrionai neišgyvens ir...

Ji nutilo. Ir tada nebus jokio skirtumo. De la Korijos geriau liks bevaikiai, nei panaudos pakenktą embrioną. Kūdikis nesirgtų hemofilija... Panašu, kad tai būtų visiškai sveika mergaitė, su blizgančiais motinos plaukais ir kaštoninėmis tėvo akimis. Bet ji galėtų perduoti ligą savo vyriškos lyties palikuonims. Atsižvelgdami į tai, tėvai nenori, kad ji gimtų.

Mereditė pasirašė ir įkišo pareiškimą į stalo stalčių.

– Albertsonsai laukia, – tarė sekretorė.

– Duok man minutėlę.

Kai tik durys užsidarė, Mereditė paėmė telefoną ir surinko namų numerį. Ji įsivaizdavo savo dukrą, sėdinčią prie virtuvės stalo, su ant nugaros besiraitančiomis dviem kasytėmis, tarsi žmogaus genomo kopijomis, ir atliekančią namų darbus raštu – besimokančią rašyti U ir V. Ula unrolled uneven umbrellas1. Lusė pakėlė ragelį.

– Alio?

– Sveika, gudruole.

– Mama! Kur tu?

– Jupiteryje. O kur tu?

– Kalamario dykumoje.

Mereditė nusišypsojo.

– Greičiausiai Kalahario.

– Kada grįši namo?

– Greitai.

Stojo trumpa tyla.

– Iki sutemstant?

Mereditė užsimerkė.

– Grįšiu vakarienės, – pažadėjo ji. – Pasakyk senelei Rubei. Ir, kol grįšiu, daugiau nevalgyk „Oreo“ sausainių.

Lusė įkvėpė.

– Iš kur žinai, kad...

– Nes aš mama. Myliu tave. – Mereditė padėjo ragelį ir susuko plaukus ant viršugalvio. Stalčiuje pasirausė gumytės, bet surado tik keletą sąvaržėlių, jos puikiai atliko segtukų vaidmenį. Jos žvilgsnis užkliuvo už De la Korijų pasirašyto pareiškimo. Mereditė intuityviai įkišo jį į apatinį stalčių. Ji laikinai jį pames. Dėl visa pikta.

Tada paspaudė vidaus telefono mygtuką, ir durys netrukus atsivėrė, įleisdamos Albertsonsus. Jie atrodė prislėgti ir išsekę, kaip ir daugelis čia pirmą kartą apsilankančių porų. Mereditė ištiesė ranką ir gyvai tarė:

– Aš daktarė Oliver. Peržiūrėjau jūsų istoriją ir galiu jums padėti.

Azas žinojo, kad prireikus jis ir voverės neišvytų iš „Angelo karjero“, tuo labiau nepajėgtų vytis ginkluoto įsibrovėlio. Savininkai laikė jį apsaugininku geranoriškai arba iš gailesčio, arba todėl, kad jis atsiimdavo tik pusę atlyginimo, nes nelabai turėjo kur jį panaudoti. Laimė, į karjerą buvo galima patekti tik vienu keliu, nors Azas ir į jį nekreipė daug dėmesio. Jis sėdėjo apšviestoje būdelėje karjero kontoroje, kur trys vidaus televizoriai stebėjo skirtingas teritorijos vietas, bet jo žvilgsnis buvo nukreiptas į ketvirtą ekraną, kur buvo rodomos „Red Sox“ varžybos.

– Cha, – prunkštelėjo Azas mušėjui. – Ir už tai tau moka vienuolika milijonų dolerių per metus?

Karjeras buvo viena iš Vermonto granito kasyklų, kur akmenų gyslos įsirėžusios uolose tarsi gilios raukšlės Azo veide. Seniau skyles sprogmenims gręžė rankiniu būdu, tada sprogdino ir smulkino akmenis eksportui. Dabar visas procesas kompiuterizuotas. Dirbdamas vienas naktimis, jis niekada nematė kitos sielos... Kiek jam buvo žinoma, piko valandomis situacija buvo tokia pati. Azas kartais pagalvodavo, ar tik jis nėra vienintelis čia įdarbintas žmogus.

Per trisdešimt darbo karjere metų jis užpildė tik du saugos raportus. Vienas jų buvo susijęs su elektros audra, sukėlusia sprogimą – sprogmenys turėjo būti detonuoti tik kitą dieną. Kitas – su savižudžiu, užlipusiu apsaugine siena ir mėginusiu nušokti nuo uolos ant dantytų akmenų apačioje. Tas kvailys susilaužė abi kojas, pasveiko ir pradėjo internetinį verslą.

Azui patiko dirbti naktį ir patiko dirbti vienam. Tyliai apeidamas teritoriją, jis girdėjo, kaip sprogsta pumpurai, užuodė metų laikų kaitą. Kartais jis atsiguldavo ant nugaros, rankas pasikišęs po galva, ir žiūrėdavo, kaip žvaigždės persirikiuoja į jo gyvenimo žvaigždynus – piktą nusivylimo jautį, nesubalansuotas teisingumo svarstykles, seniai prarastą dvynių meilę.

Jam buvo įdomu, kas dedasi prie Ūdrų Upės Perėjos. Per tą savaitę, kai Rodas van Vlitas sukiojosi teritorijoje, abenakių protestas suaktyvėjo, ir visuomenė atkreipė dėmesį. Į naudą išėjo ir tai, kad miestelio girtuoklis Tulas Abotas, vieną rytą pabudęs ir pamatęs susigarbanojusius savo tiesius plaukus, visą dieną praleido bažnyčioje, priimdamas dozę Jėzaus, ir dėl savo nelaimės kaltindamas vaiduoklius. Gandai Komtosuke sklido kaip rožių žiedlapiai, kritę kaip žiedadulkės ant automobilių prie ledainės „Dairy Twirl“ ir užkišę lauko dušinių kanalizaciją prie miestelio baseino.

Jei Rodas van Vlitas turėtų bent pusę smegenų, statybų įrangą atvežtų naktį, kai indėnai knarkia savo palapinėse toli nuo tos vietos. Gerai, kad „Redhuko grupės“ statytinis buvo kvailys. Atsižvelgiant į nuolatinį drausmės trūkumą abenakių proteste, abi pusės pradėjo lygiosiomis.

Mažas jonvabalis sumirksėjo prieš Azo kairę akį. Tada jis suvokė, kad tai visai ne jonvabalis, o maža mirksinti švieselė tamsiame vieno palydovinio ryšio televizoriaus ekrane, kuriame buvo matoma kasyklos šiaurinė siena ir aktyviausias aikštelės ruožas. Karščio banga nuvilnijo Azo pečiais – jam prireikė laiko atpažinti šį jaudulį. Užsimaukšlinęs ant galvos kepurę, jis pasileido į tą vietą, kur buvo švieselė. Sulig kiekvienu žingsniu metų našta lengvėjo, kol jis vėl tapo tiesus ir stiprus kaip dangų pramušęs ąžuolas, kai jo prireikė.

Rosas nežinojo, ką kaltino labiau: Etaną, pasėjusį šią sėklą jo galvoje, ar save, kad jo paklausė. „Angelo karjere“ vaidenasi, – sakė jo sūnėnas, – visi taip kalba. Jis tyliai ėjo siauru taku, kol pajuto, kaip ant sprando pasistojo plaukai. Taigi čia jis turėtų įsikurti. Kol kas jis dar neišdrįso įjungti žibintuvėlio, – apie tai anksti sužinojo iš Varburtonų. Valdžia paprastai nekreipdavo dėmesio į vaiduoklių medžiotojus, bet įsilaužimas yra įsilaužimas. Jei tyrinėji kapines, išmoksti atvažiuoti išjungęs žibintus, kad prireikus galėtum greitai sprukti. Lygiai taip pat, sėlindamas privačia žeme naktį, darai viską, kas įmanoma, kad neatkreiptum į save dėmesio.

Mintys apie Eimę šią popietę paskatino jį pamėginti paskutinį kartą, nors pasakė Šelbei liovęsis domėtis paranormaliomis nesąmonėmis. Taigi nuo Šampleino ežero jis nukeliavo į Berlingtono nukainotų elektroninių prekių parduotuvę ir įsigijo naują infraraudonųjų spindulių kamerą. Kai Šelbė ant stalo padėjo vakarienę, jis pasakė jai, kad eis į pasimatymą.

– Rimtai? – Šelbė taip linksmai nusišypsojo, kad Rosui suskaudo vien pažvelgus. – Su kuo?

– Ne tavo reikalas.

– Rosai, – atsakė Šelbė, – tau kaip tik šito ir reikia.

Jam nepatiko meluoti seseriai. Nepatiko, kaip ji įlindo per automobilio langą prieš jam išvažiuojant pataisyti jo marškinių apykaklės ir kaip pasakė, kad ras duris atrakintas, kad ir kada sugrįžtų.

Dabar, kai sesuo spėlioja, kas ta išrinktoji, su kuria jis susitinka, Rosas taiso žibintuvėlį ant išsikišusios uolos, kad galėtų pastatyti trikojį vaizdo kamerai.

– Nieko nematysiu, – sumurmėjo Rosas, žvelgdamas pro vaizdo ieškiklį. Jis sudvejojo, tada nusikeikė.

Jis atsistatydinęs.

Jis netiki vaiduokliais, jau nebe.

O jei dabar kaip tik tas kartas, kai kažkas materializuosis? O jei jis pasitrauks neįsitikinęs? Jei Etanas buvo teisus – jei išties kažkas buvo nužudytas karjere, – yra didelė tikimybė, kad nerami dvasia klaidžioja aplink. Neiškeliavusios į dangų ar šiaip priartėjusios dvasios turi nebaigtų reikalų – tai smurtine mirtimi mirę ar nusižudę žmonės, kurie nepaliko jokio laiškelio. Kartais jų dvasios klaidžioja, nenorėdamos palikti mylimųjų.

Rosas žinojo, kad jei jį lydės sėkmė, įjungęs kamerą gali nufilmuoti šviesos blyksnius, gal rutuliuką ar du. Taip pat jis gali užfiksuoti EBR – elektroninio balso reiškinį. Ir jei pavyktų rasti bent kokį įrodymą, kad šiame karjere vyksta kažkas paranormalaus, dar būtų pagrindo tikėti, jog ir Eimė kažkur klaidžioja.

Remdamasis nuojauta, Rosas nukreipė kamerą į tą karjero vietą, kur nuolat sugrįždavo jo akys, nors visai nenutuokė, ar tai išties ta vieta, kur buvo įvykdyta žmogžudystė. Jis įdėjo naują juostą, patikrino elementus ir atsisėdo laukti.

Staiga jį apakino signalinis žiburys.

– Aš galiu paaiškinti, – prabilo jis.

Kad ir ką Rosas ketino pasakyti, žodžiai apmirė jo lūpose, kai pasijuto esąs akis į akį su senuku, vilkinčiu senovinę apsaugininko uniformą; to žmogaus akyse atsispindėjo tiek daug pasaulio, kad Rosas net nesuabejojo matąs vaiduoklį.

– Kas jūs? – sušnibždėjo žmogus Azui. Jis taip vėpsojo, tarsi niekada nebūtų matęs čiabuvių, ir, atvirai kalbant, tai įsiutino Azą.

– Jūs įsibrovėte į svetimą žemę, – pasakė Azas.

– Ar čia buvo jūsų žemė?

Maloningasis Jėzau, o dar kai kas sako, kad indėnai vartoja meskaliną. Žinoma, Azas buvo senas ir apsitaisęs dvidešimt penkerių metų senumo apsaugininko uniforma, bet vis tiek... Vaikinas atrodė visai normalus – gal net turėjo abenakių kraujo: ilgi tamsūs plaukai. To užteko, kad Azas jo pasigailėtų.

– Žinai, ką pasakysiu? Susidėk savo daiktus ir keliauk sau, o aš niekam nesakysiu, kad tave mačiau.

Žmogus linktelėjo ir puolė pirmyn, norėdamas jį paliesti. Išsigandęs Azas pasitraukė atgal ir atkišo policininko lazdą.

– Prašau! Aš tik... aš tik noriu užduoti keletą klausimų.

Kristau, jei reikalai judės tokiu tempu, Azas nematys septintojo padavimo.

– Ar jūs čia gyvenate?

– Ne, ir vigvamo neturiu, jei tai kitas klausimas. – Azas sučiupo jį už rankos. – Išjunkite tą daiktą ir...

– Jūs galite mane paliesti?

– Ir kailį galiu išperti, jei nesiliausite, – pasakė Azas. – Dabar lygiosios tarp „Red Sox“ ir „Yankees“, taigi ilgai netruksiu.

Įsibrovėlis – na, jis prigeso, kitaip nepasakysi. Azui tai teko matyti daugybę kartų, sėdint prie draugo mirties lovos, žmoguje spindėjusi šviesa užgesdavo.

– „Red Sox“, – sumurmėjo žmogus. – Taigi jūs ne vaiduoklis.

– Gal aš ir senas, bet tikrai ne miręs.

– Maniau, kad jūs... – Jis papurtė galvą ir ištiesė ranką. – Aš Rosas Veikmanas.

– Jūs išprotėjęs, štai kas jūs.

– Tikriausiai ir išprotėjęs. – Rosas ranka perbraukė plaukus. – Aš paranormalių reiškinių tyrinėtojas. Na, bent jau buvau.

Azas patraukė pečiais.

– Ką nors radot?

Rosas patylėjo.

– Ar čia yra ką rasti?

– Pats nieko nemačiau. Bent jau čia.

– Bet kitur matėte?

Azas apsimetė neišgirdęs klausimo.

– Čia negalite pasilikti. Privati valda.

Rosas pradėjo pakuoti savo įrangą, bet, atrodė, tai darė neskubėdamas.

– Girdėjau, kad čia labai seniai buvo įvykdyta žmogžudystė.

– Taip kalbama.

– Ką nors apie tai žinote?

Azas pažvelgė į karjero duobę.

– Tai nutiko prieš man įsidarbinant apsaugininku.

– Aišku. – Rosas pakėlė kameros krepšį ir užsikabino ant peties. – Atsiprašau... kad apsipažinau.

– Nieko tokio.

Azas palydėjo jaunuolį. Rosui priėjus prie automobilio, senis uždėjo ranką ant geležinių vartų ir šūktelėjo:

– Pone Veikmanai! Tos dvasios, kurių ieškote, visai netoli.

Jis grįžo į apsaugininko būdelę, palikęs Rosą spėlioti, kas tai buvo – pažadas ar grasinimas.

Per kitas kelias savaites Komtosuko gyventojai pradėjo tikėti tuo, kas neįtikėtina. Motinos pabusdavo su ašarų pilnomis gerklėmis ir negalėdavo pašaukti vaikų. Verslininkai, stebėdami savo atvaizdą lango stikle, neatpažindavo savo veidų. Jauni, neperskiriami, tarsi virve surišti įsimylėjėliai, atvažiavę prie Kyšulio, šnibždėdami aistros įžadus, pajusdavo, kad jų žodžiai virsta burbulais ir kaipmat sprogsta.

Šelbė Veikman aptiko spiečius dievo karvyčių, ropojančių į šiaurinę pusę išeinančiais namo langais. Rodas van Vlitas kompanijos automobiliu nuvažiavo ne daugiau kaip tris šimtus metrų, kai per oro kondicionieriaus angas įsiveržė uogų kvapas ir oras „Tauruso“ viduje tapo šleikštus ir tirštas kaip džemas. Spenseris Paikas, pakišęs ranką po pagalve, rado tris dangaus žydrumo liepsnelės kiaušinius.

Etanas, nors ir žinodamas, kad negalima, pajuto vogčiomis žiūrįs į saulę.

Būriai iš namų pabėgusių kačių ėjo į upę maudytis. Vandens lygis Šampleino ežere kilo ir krito du kartus per dieną, tarsi būtų potvynis. Rožės, išsilaisvinusios iš pinučių, augo laukinėje susiraizgiusioje tankmėje. Per vakarienę nė vienas patiekalas neturėjo įprasto skonio.

Be to, nepaisant vidutinio rugpjūčio klimato, ginčijama žemė prie Ūdrų Upės Perėjos įšalo, taigi kasinėti tapo neįmanoma nei fiziškai, nei filosofiškai.

– Na, ir ką gi pasakysite? – paklausė Vinksas Šypsanti Lapė ir murmėdamas patraukė būgną per kelias pėdas į kairę. Toje vietoje, kur jie sėdėjo, žemė buvo ledinė. O čia augo kiaulpienės.

Naujojoje Anglijoje yra įregistruota įšalo atvejų vasarą. 1794 metais Senasis fermerių almanachas prognozavo speigą birželio mėnesį, tačiau tai buvo tipografinė klaida, kuri netikėtai pasitvirtino išsiveržus Vezuvijui ir į atmosferą patekusioms dulkėms sukėlus miniatiūrinę atominę žiemą. Kas kelerius metus Vermonte pasikartodavo vaivorų šaltis: temperatūra nukrisdavo žemiau nulio ir uogos ant krūmelių nušaldavo. Tačiau kaskart žala būdavo padaryta visam miesteliui, ne tik mažam žemės lopinėliui.

– Ar prisimenate pasakojimus apie Azebaną? – paklausė Vinksas. – Dar iš vaikystės? Aš apie tai galvoju.

– Azebaną? – paklausė Storasis Čarlis. – Apgaviką?

– Aha, – linktelėjo Vinksas. – Prisimenate, kaip jis, norėdamas pajuokauti, kažkam paspendė spąstus ir pats į juos įkliuvo? Kaip nuėjo gesinti laužo, prie kurio miegojo Lapė, ir pajuto, kad dega jo paties uodega?

– Tiesą sakant, ir čia ugnis nepakenktų...

– Ne, Čarli, – tarė iš užpakalio prieidamas Azas. – Vinksas turi galvoje, kad darydamas bloga kitiems pats sulauksi blogo.

Jis stebėjo, kaip draugai vėl susėda ir paima būgnų lazdeles. Taip jie leisdavo laiką, supindami balsus į vieną ilgą stiprų garsą. Jei ne daina, kurią jie dainavo savo vis dar nepamiršta gimtąja kalba, nepasakytum, kad ši vyrų grupelė yra abenakiai. Jie pasimokė iš praėjusio amžiaus, kai jų protėviai tuokėsi su kitos rasės žmonėmis, tikėdamiesi išnykti po baltaodžių pavardėmis ir kaukazietiškais bruožais. Vinksas buvo šviesiaplaukis, Storojo Čarlio oda buvo balta kaip airio.

– Manot, čia yra kažkas daugiau? – paklausė Vinksas. – Juk dedasi keisti dalykai.

Jam nereikėjo aiškinti; be įšalusios žemės, transporto kompanijos savininkui teko naudoti siurblį ekskavatorių išlinkimams ir plyšeliams valyti, nes juos užkišo cikados.

– Miestelyje kalbama, kad jei indėnai neišvarys „Redhuko“ iš šios teritorijos, tą padarys vaiduokliai, – pridūrė Storasis Čarlis.

– Jei mano kapą verstų buldozeris, aš taip pat įsiusčiau. Sugrįžčiau ir pabarškinčiau grandinėmis, – prunkštelėjo Vinksas. – Matai tą valstijos archeologą? Jis kaskart tyliai sukalba „Tėve mūsų“, kai mano, kad niekas negirdi. Net jei vaiduoklių ir nėra, jie vis tiek velniškai jų bijo.

– Nėra? Pernai per patį karštymetį mane aplankė mano proprodėdės dvasia, – pasakė Storasis Čarlis. – Tu taip pat juos matei, tiesa, Azai?

– Yra skirtumas tarp išėjusių dvasių ir tų, kurios negali išeiti, – atsakė Azas. Jis paėmė peilį ir pradėjo smailinti šakelę. – Ten, kur aš gyvenau, buvo mergina, kuriai tėvai uždraudė tekėti už mylimo vaikino. Taigi ji pasikorė ant tolėliau augusio beržo šakos. Jos vaikinas po laidotuvių nuėjo prie to paties medžio ir taip pat pasikorė. Jei indėnas pasikaria, jo dvasia negali patekti į dangų – ji lieka įkalinta kūne. – Jis patikrino ieties antgalį. – Po jų mirties ant kalno naktį užsidegdavo dvi mėlynos švieselės.

Vinksas pasilenkė pirmyn, alkūnes padėjęs ant kelių.

– Ar kas nors buvo prie jų priėjęs?

Senasis indėnas vėl perbraukė šaką peiliu. Už nugaros jis jautė Rodą van Vlitą, visaip besistengiantį apsimesti, kad nesiklauso.

– Niekas, – tarė Azas, – nebuvo toks kvailas, kad mėgintų.

– Etanai?

Įsitaisęs patogiai po naktinėmis užuolaidomis, Etanas sustingo išgirdęs motinos balsą. Jis staigiai metėsi atgal, kad nebūtų prisispaudęs prie šilto lango stiklo, ir įkišo akinius nuo saulės į plyšį tarp lovos ir sienos.

– Labas, – ištarė jai atidarius duris.

Savo erelio akimis ji nužvelgė sujauktą antklodę, kepurę ant Etano galvos ir užtrauktas užuolaidas. Ji priėjo prie jo, prisimerkė ir truktelėjo marškinių rankovę, iš po kurios kyšojo centimetro odos ruoželis virš riešo.

– Išeinu į darbą, – pasakė mama. – Jau turėtum miegoti.

– Nesu pavargęs, – pasiskundė Etanas. Tačiau jam toptelėjo, kad mama gali būti pavargusi. Visą naktį nemiegoti kartu su juo ir dirbti pusę dienos bibliotekoje? – Mama, – jis paklausė, – ar tu pavargusi?

– Nuolat, – atsakė ji ir pabučiavo jį atsisveikindama.

Jis palaukė, kol išgirdo jos žingsnius, aidinčius virtuvės plytelėmis. Motina ir dėdė Rosas apsikeitinėjo žodžiais tarsi kortomis, iki kurios valandos galima leisti Etanui nemiegoti arba kaip elgtis, nutikus nelaimei. Etanas pasirausė prie lovos šono ir surado apgaubiančius akinius nuo saulės. Žemiau ant kaktos užsitraukė kepurę. Tada pakėlė naktines užuolaidas ir kaip kačiukas susirangė ant palangės. Per kelias minutes ant jo kreidos baltumo odos išryškėjo nudegimai, maži taškeliai išbėrė veidą, bet Etanui tai nerūpėjo. Jis susitaikytų netgi su randais, jei to reikėtų įrodyti, kad jis gyveno šiame pasaulyje.

Mokslininkai iš CRREL, Armijos inžinierių korpuso, kurie atvyko į Komtosuką iš Hanoverio, Naujojo Hampšyro, ir visą dieną ėmė dirvos pavyzdžius, naudodami specialius kietą kaip akmuo žemės įšalą įveikiančius grąžtus, su Rodu van Vlitu kalbėjo tik bendromis frazėmis. Jie čia atvyko iš mokslinio smalsumo ir kalbėjo apie atlydžio poveikį transporto priemonių judėjimui... bet nepaaiškino, kaip ir kodėl taip nutiko čia ir dabar.

Vaikinas, atvykęs iš Skoto poliarinių tyrimų instituto, pasakė, kad tai primena amžinąjį įšalą – nuo klimato priklausantį reiškinį, atsirandantį žemės temperatūrai dvejus ar daugiau metų išsilaikius žemiau nulio, bet toks aiškinimas netiko Ūdrų Upės Perėjai. Jis kalbėjo apie akytą, izoliuotą ledą bei poliarinius kauburius ir priminė Rodui, jog kadaise Berlingtonas ir jo apylinkės buvo padengtos ledu.

Danų komanda paskambino pasiteirauti, ar staigus žemės įšalas paveikė chemines atmosferos savybes ir ar Rodas nepanorėtų parduoti žemės tyrinėjimų vardan.

Nepaisant išmintingų paaiškinimų, kuriuos pateikė šie mokslininkai, nė vienas jų negalėjo pakomentuoti, kodėl, įvažiavę į Komtosuką, jie keistai įsigeidė bananų traškučių ir cukrinių žibuoklių, taip pat naminio pudingo plutelės. Jie negalėjo pakomentuoti vienatvės, tarsi varnos nutūpusios ant telefono laidų, tik nurodė, kad tai normalu rajonuose, kur šaltis taip giliai įsismelkia, kad fiziškai negali su niekuo susisiekti.

Jiems grįžus į laboratorijas ir mokslo tvirtoves, išėmus atsivežtus pavyzdžius ir nuvalius gėlių žiedlapius nuo mėgintuvėlių ir šaldymo paketų, šios keistybės buvo pamirštos. Jie jau žinojo, ką Komtosuko gyventojai patyrė tik dabar: pasaulis yra vieta, kur išskirtinius ir kasdienius dalykus skiria labai plona riba; net ir nesvetingoje žmogui aplinkoje gali tarpti pačios įvairiausios esybės.

Komtosuko viešojoje bibliotekoje nebūna daug lankytojų, o tai tikra palaima, atsižvelgiant į pastato dydį. Maži kambarėliai, surikiuoti vienas šalia kito tarsi perlai, labiau tiko kaimo viešbučiui negu literatūros saugyklai. Daugiausiai žmonių susirinkdavo ketvirtadienio rytais, kai kone trisdešimt darželinukų suguldavo ant pilvų dviejuose mažuose vaikų literatūrai skirtuose tarpuose ir laukdavo pasakos. Vaikų bibliotekininkė su atversta knyga bėgiodavo iš vieno kambario į kitą, kad visi vaikai pamatytų.

Knygų lentynos stovėjo įstrižai, vidury kambario, prireikus jos buvo parverčiamos ant šono – kad tik būtų galima sutalpinti didelį kiekį knygų joms nepritaikytoje erdvėje. Informaciją teikianti bibliotekininkė – darbo dienų rytais Šelbė – turėjo žinoti Djuji dešimtainę klasifikaciją ir įvairius kompiuterinės paieškos variklius, taip pat naršyti po biblioteką taip, kad būtų rezultatai. Bet dažniausiai darbo metu Šelbė galėjo daryti, ką panorėjusi, o jai patiko „kramtyti“ žodžius.

Šelbei jie patikdavo taip, kaip epikūrininkams patinka maistas – kiekvieną skiemenį buvo galima padėti ant liežuvio, praryti ir įvertinti. Kartais ji sėdėdavo prie atversto žodyno ir, sulaikiusi kvapą, skaitydavo taip nekantriai, kaip kiti skaito įtampos kupiną knygą. Gegužraibis – margas. Praraja – gilus tarpeklis. Niktalopija – naktinis regumas.

Ji įsivaizduodavo, kaip vieną dieną jai paskambina Mereditė Vijera iš laidos Kas nori būti milijonierium arba radijo laidos vedėjas ir pasiūlo didžiulę pinigų sumą, jei tik ji pasakys keisto žodžio apibrėžimą. „Prolepsė? – pakartotų ji ir, norėdama sukelti įtampą, apsimestų nežinanti. – Išankstinis ligos priepuolis.“

Po ketverių studijų metų koledže ir dar dvejų magistrantūroje ji buvo ganėtinai protinga, kad suprastų vartojanti kalbą taip, kaip pajūrio gyventojai vartoja smėlio maišus: sukurti slopinimo zonai tarp savęs ir likusio pasaulio. Ji taip pat žinojo, kad gali įsiminti kiekvieną žodį žodyne ir vis tiek nesugebėti paaiškinti, kodėl jos gyvenimas pasisuko taip, kaip pasisuko.

Ji jaudinosi dėl Etano, jaudinosi dėl Roso. Tiesą sakant, buvo taip užsiėmusi ją supančio pasaulio rūpesčiais, kad neturėjo kada pagalvoti, jog niekada šalia jos nebuvo žmogaus, kuris pasirūpintų ja.

Biblioteka buvo tuščia, nes nuolatiniai lankytojai šiomis dienomis pernelyg nerimavo, kad išdrįstų išeiti į miestelį, kuris keitėsi jų akivaizdoje. Kai dėl Šelbės, jai pastarųjų dienų keistenybės apsiribojo žiedlapių šlavimu nuo bibliotekos laiptų; ji nesijaudino dėl gresiančios pasaulio pabaigos, visuotinio atšilimo ar šmėklų pasirodymo, – šias temas siūlė pokalbiai miestelio užkandinėje. Moteriai, kurios namai stovėjo ant anomalijų pamato, dėl pastarųjų įvykių nebuvo ko jaudintis.

Kai sugirgždėjusios atsivėrė durys, Šelbė pakėlė akis. Į vidų įėjo nematytas vyras, apsirengęs pernelyg brangiu kostiumu, kad jis būtų pirktas parduotuvėse aštuoniasdešimties kilometrų spinduliu. Tačiau kažkas buvo ne taip: kaklaraištis nusisukęs į kairę, oda beveik tokia pat balta kaip Etano. Jo žvilgsnis nuo keistai nuožulnių grindų kilo sienos išsikišimais ir enciklopedijų rietuvėmis.

– Čia biblioteka?

– Taip. Kuo galiu padėti?

Jo akys suko ratus kaip paukštis ir galiausiai sustojo ties Šelbe.

– Ar galite čia kai ką surasti?

Prognostika, – pagalvojo Šelbė. – Prognozavimo dėsnių ir metodų tytimas.

– Nelygu, ko ieškote.

– Indėnų kapaviečių. Kas joms nutiko praeityje, kai kažkas kažką pastatė toje vietoje? Teisinio precedento. Kažko panašaus.

– Tikriausiai esate vienas statybininkų, – tarė Šelbė. Ji palydėjo jį į bibliotekos gilumą, kur už žemos valgio gaminimo receptų lentynos buvo užkišta mikrokorta. – Prieš metus Svontone vyko ginčas. Gal turėtumėte pasidomėti ten.

– Gal prisimenate, kaip baigėsi?

– Valstybė nupirko tą žemę.

– Nuostabu. Nepakartojama, – jis sunkiai iškvėpė ir atsidrėbė kėdėje. – Ar Svontono žemė irgi buvo užkeikta?

– Atleiskite, ką?

Kurį laiką jis atrodė pernelyg nusivylęs, kad kalbėtų.

– Ką daro tie indėnai... prikelia visus mirusius protėvius, kai jų prireikia? Daro viską, kad tik iš miestelio išvytų mus, Masačusetso gyventojus?

Šelbė įkišo nagą tarp dantų.

– Dėl Dievo, juk mes tik norim pastatyti prekybos centrą. Turiu savininko parašą, tvarkingą ir teisėtą ant balto popieriaus lapo. Jau sumokėjau per penkiasdešimt tūkstančių dolerių. Viską darau teisėtai, o sulaukiu be priežasties krentančios žemiau nulio temperatūros, naktį girdžiu žmonių riksmus. Mano darbininkai bėga iš darbo. Jėzau... šįryt mane kažkas pastūmė, o užpakaly nieko nebuvo! – Jis pažvelgė tiesiai į Šelbę. – Aš nesikraustau iš proto. Nesikraustau.

– Žinoma, ne, – ji sumurmėjo.

Vyras perbraukė ranka veidą.

– Nežinau, ko čia atėjau. Jūs negalite man padėti.

– Negaliu, – pasakė Šelbė. – Bet, manau, pažįstu žmogų, kuris gali.

Rosas išsitiesė Šelbės svetainėje ir pagarsino televizorių tiek, kiek jam atrodė įmanoma, kad neprikeltų sūnėno. Laidai jungė jo vaizdo kamerą su ekranu, kuriame sukosi trumpa karjere nufilmuota medžiaga. Nuotolinio valdymo pultu jis sustabdė vaizdą, atsuko ir pasilenkė pirmyn, kad atidžiai apžiūrėtų. Bet ne, blyksėjimas ekrano kampe tebuvo atspindys – nieko paranormalaus.

Jis išjungė televizorių ir užsimerkęs atsilošė.

– Laiko gaišimas.

– Taip blogai? – įėjo Šelbė ir numetė ant sofos užrašų knygelę.

– Su Etanu viskas gerai.

– Kalbėjau apie tavo pasimatymą. Ar pasakysi, kas ji, o gal tai valstybinė paslaptis?

– Tu jos nepažįsti.

– Kaip galiu būti tikra, kol nepasakei? – Šelbė atsisėdo. – Kam vaizdo kamera?

Rosas pasistengė kuo greičiau pakeisti temą.

– Kaip sekėsi darbe?

– Tiesą sakant, manau, kad šiandien tau suradau darbo.

– Dėkui, bet greičiausiai darbas bibliotekoje man netinka. Per gavėnią atsisakiau dėliojimo abėcėlės tvarka.

– A, dabar ne gavėnia. B, tai nėra darbas bibliotekoje.

– Tu naudoji abėcėlę, – išsišiepęs atkreipė dėmesį Rosas.

Šelbė pasikišo vieną koją po savim.

– Šiandien buvo užsukęs Rodas van Vlitas. Jis dirba statybos kompanijai, įsigijusiai žemės prie Ūdrų Upės Perėjos...

– Kur?

– Nesvarbu. Esmė ta, kad jis išsigandęs, nes, jo manymu, toje žemėje vaidenasi. – Šelbė nusišypsojo triumfuodama. – Spėk, kuo tu čia dėtas.

Jis įsitempė.

– Ar tai susiję su pinigais? Jei nori, kad mokėčiau tau nuomą...

– Liaukis, Rosai. Užsiminiau jam tik todėl, kad maniau, jog apsidžiaugsi. Nuo pat atvažiavimo dienos esi prislėgtas. Jau kelios savaitės, kai beveik neišeini iš namų.

– Tu beveik neišeini iš namų.

– Tai kas kita, ir tu tai žinai.

Rosas pakilo nuo kėdės, ištraukė iš televizoriaus laidus ir pradėjo pakuoti vaizdo kamerą į specialų dėklą.

– Nežinojau, kad turi lūkesčių, – ištarė piktai. – Nežinojau, kad negalima tiesiog atsipūsti.

– Atsipūsti? Ar esi įsitikinęs, kad šito atvažiavai? – Dabar ji stovėjo su juo akis į akį. – O gal ieškojai vietos, kur būtų galima nustoti kvėpavus?

Rosas kurį laiką atlaikė jos žvilgsnį.

– Šel, tai buvo tik vieną kartą, iškart po jos mirties.

Šelbė pačiupo Roso riešus ir nuleido juos žemyn. Jos nykščiai kilo aukštyn po megztinio rankovėmis, apčiuopdami istorijos įkalčius.

– Vieną kartą. Aš ateinu paklausti, ar nori pietums sriubos, sriubos, Rosai, o tu baigi nukraujuoti.

– Ir turėjai leisti, – tarė Rosas, švelniai išsilaisvindamas.

– Eik velniop, – Šelbės akyse sužibo ašaros. – Kai dabar uždarai vonios kambario duris, spėlioju, ar negeri tablečių. Kai išvažiuoji, spėlioju, ar neatsitrenkei į medį. Ar niekada nepagalvojai, kad nesi vienintelis kažką praradęs? Eimė mirė. Žmonės miršta. Tu gyvas ir turi pradėti taip elgtis.

Jo žvilgsnis buvo ledinis.

– Ar jausiesi taip ir po kelerių metų, kai tai nutiks Etanui?

Silpnas garsas privertė juos atsigręžti į duris, bet kiekvieną žodį girdėjęs berniukas jau buvo nubėgęs.

Jis vilkėjo sportinį nertinį, ilgas kelnes ir, žinoma, buvo su beisbolo kepuraite, bet jo veidas ir rankos liko neuždengtos. Kai Etanas pasiekė karjerą – aukščiausią vietą miestelyje, kur uolos įsirėžusios į dangų, – jo pirštai buvo ištinę kaip dešrelės ir tokie raudoni, kad skaudėjo sulig kiekvienu širdies tvinksniu.

Gal pakeliui jį partrenks sunkvežimis. Gal jis sugruzdės ar užsiliepsnos kaip tas vaikinas, matytas Pasaulio Gineso rekordų laidos nuotraukose. Koks skirtumas, jei jis mirtų dabar?

Visas žinias apie Komtosuką jis susirinko iš žemėlapių ir interneto. Žinoma, anksčiau jis buvo išėjęs iš namų, bet dienos šviesoje viskas atrodė kitaip. Jis negalėjo atplėšti akių nuo gatvių, kurios buvo pilnos automobilių, nuo šaligatviais einančios minios žmonių. Jis nė neįtarė, kad paprastai šiame miestelyje būna dukart daugiau veiksmo. Etanui šis saulėtas pasaulis atrodė toks visko pilnas, kad jam užgniaužė kvapą.

Etanas žinojo, kad mirs. Jis lankėsi pas psichologus, gydytojus ir socialinius darbuotojus, kurie turėjo padėti susitaikyti jam su PK paciento prognoze. Jis gali išgyventi iki penkiasdešimties, bet taip pat gali numirti penkiolikos. Tai priklauso nuo žalos, padarytos ląstelėms prieš nustatant diagnozę.

Jo manymu, tai buvo vienas iš kelių dalykų, darančių jį panašų į kitus. Juk anksčiau ar vėliau visi žmonės padeda šaukštą. Tėra vienas skirtumas – norėdamas, kad ta diena ateitų vėliau, o ne anksčiau, jis negalėtų gyventi – taip, kaip nori.

Iki karjero buvo likę keli kvartalai. Etanas žinojo, nes aplink stūksojo vis aukštesnės uolos. Jis neįsivaizdavo, ką darys ten nuėjęs. Gal nusivilks marškinius ir sėdės, kol skausmas pasidarys toks stiprus, kad jis apalps. O gal gulės ant nugaros ir žiūrės į saulę, kol sudegs jo ragenos.

Jis pasuko prie įėjimo į karjerą ir staiga sustojo. Atsirėmęs į apdaužyto automobilio variklio dangtį, sukryžiavęs rankas stovėjo dėdė Rosas.

– Kaip mane suradai?

– Tave suradau? Aš čia pirmas atvažiavau. – Rosas žvilgtelėjo į saulės nudegintus Etano pirštus ir veidą, bet nieko nepasakė, tik padavė Etanui savo marškinius, kurių rankovės apsaugos jo rankas nuo ultravioletinių spindulių. Tada prisimerkęs pažvelgė į dangų. – Pamaniau, kad ant saulės pykstantis vaikas pamėgins stoti su ja akistaton. Tai aukščiausia vieta miestelyje. – Jis pasisuko į Etaną. – Tavo motina kraustosi iš proto.

– Kur ji?

– Namie. Jei tu ten pasirodytum pirmiau. – Atsistojęs jis atidarė duris. – Gal pasikalbėkime viduje?

Po akimirkos Etanas linktelėjo. Jis nėrė į automobilį, nusitraukė beisbolo kepuraitę ir pasikasė galvą.

– Ar tiesa, kad mėginai nusižudyti?

– Taip.

Etanas pajuto, kaip jam suspaudžia gerklę. Jo dėdė, vienintelis vyras, su kuriuo Etanas palaikė ryšius, savaime suprantama, buvo pats kiečiausias. Jis užsiėmė labai rizikingais dalykais – šoko su uždelstu parašiuto išsiskleidimu ir kopė į ledo uolas. Etanas norėjo būti toks kaip jis, jei tik turės galimybę užaugti. Bet jis nesuvokė, kodėl jo labiausiai pasaulyje idealizuojamas žmogus nori ne rizikingai gyventi, o mirti.

– Kodėl taip padarei?

Rosas persisvėrė per Etaną ir smarkiai pastukseno į stiklą. Tada, pirštu spustelėjus mygtuką, langas automatiškai atsidarė; Etanas užuodė pakelėje augančius siauralapius gauromečius.

– Kad patekčiau į anapus, – paaiškino dėdė.

– Dieve mano! – sušuko Šelbė ir nubėgo įvažos keliuku ištraukti Etano iš automobilio. Rosas stebėjo jų artumo akimirką: nelaimės lašas virto palengvėjimo atodūsiu. Jiedu nusvirduliavo namo, Šelbė buvo apglėbusi sūnų, tarsi vaikas būtų jos pačios kūno tąsa.

Rosas atsirėmė į variklio dangtį, dėkodamas Dievui už nuojautą, kur turėtų ieškoti Etano. Baisu ir pagalvoti, kas galėjo nutikti, jei jis būtų grįžęs vienas arba Etanas per ilgai išbūtų lauke.

Jis patraukė link durų ir pamatė priebutyje šalia jo sesers stovintį nepažįstamą vyrą.

– Tai Rodas van Vlitas, – ištarė ji tokiu tonu, kad Rosas suprato, jog jų ginčas toli gražu nebaigtas. – Jis užsuko pasikalbėti su tavim.

Rosas pažvelgė į seserį pačiu niūriausiu žvilgsniu, kokiu tik galėjo tokiomis aplinkybėmis. Vyras buvo žemesnis už Rosą, jo plinkanti galva forma priminė varganą žemės riešutą. Jis vilkėjo prašmatnų kostiumą, iškrakmolytus marškinius ir ryšėjo brangų kaklaraištį.

– Pone Veikmanai, – neryžtingai nusišypsojo jis. – Girdėjau, medžiojate vaiduoklius.

1 Ula išvyniojo nelygius skėčius (čia ir toliau visos pastabos vertėjos).

TREČIAS SKYRIUS

Šį kartą buvo smagu, kad visi žiūri.

Etanas nešė vaizdo kamerą, ji buvo sunki, bet skųstis dėdei jis neketino. Pagaliau juk Rosas tempė visa kita – pradedant miegmaišiais ir baigiant nesveiku maistu (sėdėjimas pasaloje yra sėdėjimas pasaloje, sakė jo dėdė, – net jei žmonės, kuriuos mėgini pagauti, yra mirę). Nuo automobilio jie nuėjo pro būgnininkus ir buldozerį, ir statybininkų brigadą, ir Etanas pastebėjo, kad visi žmonės, pro kuriuos jie praeidavo, trumpam sulaikydavo kvapą ir nusekdavo juos akimis. Vienas senas indėnas taip įdėmiai žiūrėjo į Etaną, kad jis jau manė, jog pakaušyje liks žymė. Bet jis žiūrėjo į Etaną ne todėl, kad šis būtų apsigimėlis, – jam tiesiog buvo įdomus vyras su vaiku, žingsniavę per tą žemę tarsi per savo.

Etanas stabtelėjo, jo dėmesį patraukė smėlį sijojantis koledžo studentas. Vaikinas buvo išsirengęs iki trumpikių, jo pečiai ir nugara buvo rusvos spalvos. Etanas žvilgtelėjo į savo ilgas rankoves ir storas kelnes. Jam prie burnos lipo veido kaukės tinklelis, kurį motina versdavo nešioti einant į lauką, kai dar šviečia saulė.

– Judinkis! – šūktelėjo Rosas per petį, ir Etanas suskubo vytis.

Statybų vadovas ponas van Vlitas atskubėjo vos juos pamatęs. Jis avėjo prašmatniais verslininko batais ir slidinėjo ant ledo, kuris dengė žemę tarsi glajus tortą.

– Pone Veikmanai, – tyliai pasisveikino jis. – Ar pamenate, kaip sakiau, kad tai turi būti daroma... neatkreipiant dėmesio?

– Ar pamenate, kaip sakiau netrukdyti man atlikti tyrimo? – atsakė Rosas, atsukdamas vyrui nugarą. Jis sunkiai lipo seno namo laiptais; viena pakopa pačiame viduryje įlūžo jam pastačius koją. – Būk atsargus, – perspėjo Etaną.

Namas atrodė taip, tarsi būtų verkęs, juodos langinės kabojo nusvirusios nuo vyrių it drėgnų blakstienų kraštelis. Etanas žengtelėjo atgal ir ištiesė kaklą, kad matytų iki pat viršaus. Namas buvo baltas, tiksliau, kadaise buvo. Vietiniai vaikai jau seniai išdaužė beveik visus langus. Gebenė raitėsi į viršų virš durų staktos kaip ilgi užriesti ūsai.

– Etanai!

Išgąsdintas dėdės balso jis užbėgo laiptais į viršų. Prie įėjimo sustingo. Nuo lubų pabiro gipsas, grindų lentas dengė storas purvo sluoksnis. Kadaise tapetais išklijuotos sienos buvo suteptos rankų atspaudais ir grafitais: SARI GERAI ČIULPIA. Apačioje po laiptais buvo laužo likučiai ir apie trisdešimt tuščių alaus butelių.

Nuo sulaužytų laiptų turėklo Etanas pažvelgė į juodą gretimo kambario kiaurymę, tada į lubas. Baugu, pagalvojo. Na ir kas? Jis ištiesė savo liaunus pečius, įsitikinęs, kad jei teisingai dėlios kortas, gali būti išrinktas į „Baimės faktorių“ ar į kitą televizijos realybės šou. Jis taip pat galėtų įtikinti dėdę Rosą pasiimti jį kartu tiriant kiekvieną atvejį. Pagaliau juk Etanas išeidavo tik naktį. Taigi gal ir verta jį pažinti?

Jis buvo drąsesnis už kitus pažįstamus vaikus... nors ir nepažinojo daug vaikų.

Taip su savim kalbėjo Etanas, kol kažkas iš užpakalio palietė jo kaklą, ir jis iš baimės pašoko.

Keriganas Kligas buvo „New York Times“ reporteris, ruošiąs privalomą medžiagą apie vampyrus per Heloviną, rašąs apie cheminę meilės prigimtį per Valentino dieną ir kalbinąs tėvus, kuriems gimė pirmasis miesto tūkstantmečio kūdikis. Kitais žodžiais tariant, jis buvo tinginys. Nesiryžo ar nenorėjo domėtis policijos korupcija ar politine įtampa, o rašė apie tai, kas įdomu žmonėms, nors pačiam Keriganui tai nebuvo labai įdomu. Tačiau jam išties patiko atlikti mokslinius tyrimus. Pavyzdžiui, nuvykti prie Mersės Braun kapo Rod Ailande ir pačiam pamatyti vampyrą. Arba į Džono Hopkinso universitetą, kur mokslininkai tyrė, kiek melatonino lygis susijęs su geismu. Keriganui patiko, kai kas nors primindavo, jog už Manhatano salos taip pat yra pasaulis, kur žmonės vaikšto gatvėmis ir žiūri vienas kitam į akis, užuot apsimetę esą kažkur ar kažkuo.

Šios istorijos sudėtinių dalių nenukonkuruotum: šimtametis indėnas, išgąsdinti miestelio gyventojai, nekilnojamojo turto bei statybų magnatas ir įsivaizduojamas piktas vaiduoklis. Ir visa tai buvo nuosavos žemės pakrašty, ten, kur stovėjo namas. Dar nežinia, kas slepiasi už jo esančiame miške.

Keriganas ėjo šalia Azo Tompsono, kuris pirmas paskambino redaktoriui, ir spėliojo, ką senis daro, kad taip ilgai gyvena. Ar jis valgo reklamuojamą „Dannon“ jogurtą? Medituoja? Leidžiasi B12?

– Žmonės visą laiką atiminėjo mūsų žemę, – tarė Tompsonas. – Tačiau labai liūdna pagalvoti, kad taip gali nutikti net ir po mūsų mirties.

Keriganas peržengė seną batą graužiantį šunį.

– Kaip suprantu, Spenseris Paikas, šios žemės savininkas, jau kuris laikas čia negyvena.

– Dvidešimt metų.

– Kaip manote, ar anksčiau jis žinojo, kad ši žemė yra tariama indėnų kapavietė?

Senis taip ir sustojo vietoje.

– Manau, kad Spenseris Paikas žino kur kas daugiau, nei sako.

Pasidarė įdomu. Keriganas išsižiojo užduoti kito klausimo, bet jo dėmesį patraukė į vidų įeinąs vyras su vaiku.

– Kas jie?

– Sklinda gandai, kad juos pasamdė van Vlitas, – tarė Tompsonas, – norėdamas įsitikinti, kad nėra vaiduoklių. – Jis pasisuko į reporterį. – O kaip atrodo jums?

Keriganas buvo pratęs imti interviu, ne duoti.

– Kad iš viso to galima parašyti nuostabią istoriją, – atsakė jis atsargiai.

– Ar jums kada nors teko pabusti, susapnavus kito žmogaus sapną? Arba įsispirti į batus ir pajusti, kad jie rugpjūtį pilni sniego? Ar kada nors matėte, kad per naktį iš kriauklės angos išlįstų moliūgo žiedai, pone Kligai?

– Ne, nemačiau.

Tompsonas linktelėjo.

– Pabūkite čia, – tarė jis.

Rosui uždėjus ranką ant sūnėno kaklo, berniukas pašoko.

– Etanai, – tarė Rosas, – gerai jautiesi?

Etanui drebėjo kojos.

– Taip, žinoma, gerai. Visiškai gerai.

– Galiu parvežti tave namo. Man nesunku. – Rosas rimtai žvelgė į Etaną. – Galėsi visiems sakyti, kad aš neleidau tau pasilikti.

Atsakydamas Etanas suspaudė ranka suskilusius laiptų turėklus ir pradėjo lipti.

Atsidusęs Rosas nusekė paskui. Gal Etanas ir norėjo būti čia, bet jis tikrai ne. Kai van Vlitas paprašė jo ištirti keletą paranormalių reiškinių Paiko žemėje, jis atsisakė. Tada pamatė, kaip sesuo žiūri į jį ir laukia.

Jis iškėlė keturias sąlygas. Pirma, pats Rosas atsako už tyrimą ir nevykdo niekieno įsakymų, net ir „Redhuko grupės“ vadovo. Antra, tyrimo metu teritorijoje galės lankytis tik Rosas ir jo pagalbininkas – Etanas, dideliam berniuko nustebimui ir džiaugsmui. Trečia, Rosas nenorėjo jokios informacijos apie šios žemės istoriją, kol pats nepaprašys, – antraip jam gali susidaryti užterštas įspūdis. Ketvirta, už paslaugas jis neims pinigų – kitaip nei Varburtonai, kurie kiekvienam klientui padovanotų po vaiduoklį už atitinkamą pinigų sumą.

Savo ruožtu Rosas pažadėjo neskelbti apie šį tyrimą, nes „Redhuko grupės“ vadovybė nenorėjo, kad visas pasaulis sužinotų, jog jie galbūt tiki antgamtinėmis jėgomis.

Taigi dabar jis ruošėsi naktiniam stebėjimui ir jautėsi tarsi grįžęs į tėvų namus. Etanas kaip uolus šunytis laukė jo laiptų viršuje.

– Padėk kamerą, – nurodė Rosas. – Pasivaikščiokim ir pažiūrėkim, ar tu ką nors pajusi.

– Pajusiu? Ką?

Rosas turėjo sustoti ir pagalvoti. Kaip paaiškinti vaikui jausmą, kad smegenys ỹra per siūles, nes kiekvienas kvapas ir vaizdas palieka atspaudą? Kaip apibūdinti jausmą, kai oras tampa sunkus kaip antklodė ir spaudžia šonkaulius?

– Užsimerk, – tarė Rosas, – ir pasakyk, ką matai.

– Bet...

– Daryk, ką sakau.

Iš pradžių Etanas tylėjo.

– Šviesą... sklindančią iš kampų.

– Gerai. – Rosas švelniai apsuko jį ratu, kaip žaidžiant aklą vištą. Tada suėmė Etaną už pečių. – Dabar nežiūrėdamas pasakyk, kur yra laiptai.

– Už manęs, – tarė Etanas, ir jo balse suvirpėjo šeštojo jausmo stebuklas.

– Iš kur žinai?

– Na... ten jaučiu duobę ore.

Rosas apsuko Etaną, tada ganėtinai smarkiai trinktelėjo jam per galvą, kad tas atsimerkė.

– Šaunuolis, Stebuklingasis Berniuk. Tai buvo pirmoji pamoka.

– Kokia antroji pamoka?

– Liautis prašius pamokų.

Rosas perėjo prieškambarį. Šiuose namuose jau seniai neliko baldų ar šeimos relikvijų. Vietą, kur jie stovėjo, rodė išblukę dažai ar nutrintos dėmės ant purvinų grindų. Antrame aukšte buvo trys nedideli miegamieji ir vonios kambarys. Laiptai vedė į mažytę atitvertą tarno nišą.

– Dėde Rosai, kada jie ateis?

– Jei čia yra vaiduoklių, jie jau atėję. – Rosas žvilgtelėjo į vonios kambarį. Ten ant letenos formos kojų stovėjo įskilusi vonia ir senas unitazas su bakeliu viršuje. – Po teisybei, jie jau tikriausiai mus tikrina. Jei jiems patiks tai, ką mato, pamėgins atkreipti mūsų dėmesį šiek tiek vėliau.

Etanui atsukus čiaupą, ištekėjo rudų nuosėdų.

– Ar jiems rūpi, kad esame čia?

– Galbūt. – Rosas pačiupinėjo langą, patikrino sandarumą. – Kai kurie vaiduokliai beviltiškai trokšta, kad juos kas nors pastebėtų. Bet kiti netgi nežino, kad yra mirę. Jie mus pamatys ir stebėsis, kodėl atėjome į jų namus. Žinoma, – šūktelėjo jis garsiai, – jei tik jų čia yra.

Ateik ir pačiupk mane, – pagalvojo Rosas.

Jis nusileido laiptais žemyn, patikrino virtuvę, sandėliuką, rūsį ir svetainę. Mažoje studijoje su dvivėrėmis durimis dar stovėjo krėslas aukštu atlošu, po sudraskyta oda lizdą buvo susisukusi pelių šeimyna. Šiame aukšte ant grindų buvo primėtyta senų laikraščių, o sienos atrodė išteptos solidolu.

– Dėde Rosai? Ar Eimė vaiduoklis?

Jis pajuto, kaip ant sprando atsistojo plaukai, bet tai neturėjo nieko bendro su paranormaliu reiškiniu, tik žmogiškas sukrėtimas.

– Nežinau, Etanai. – Jis nustūmė į šalį atmintyje iškilusį Eimės vaizdą. Ji buvo tarsi iš kito pasaulio vandenyno išplaukusi undinė. – Mirti... mano manymu, yra tas pat, kas važiuoti autobusu. Daugeliui žmonių patinka, ir jie važiuoja, kad ir kur juos vežtų. Tačiau kiti žmonės išlipa prieš paskutinį sustojimą.

– Gal ji išlipo pasimatyti su tavim.

– Gal, – tarė Rosas. Jis nusisuko, ketindamas lipti laiptais, kol nesutriko sūnėno akivaizdoje.

– Kodėl manai, kad čia gyvenantis vaiduoklis išlipo iš autobuso?

– Nežinau.

– O jei...

– Etanai, – pertraukė Rosas. – Šššš. – Jis apsisuko ratu, stengdamasis sugauti minties užuomazgą, sukirbėjusią jo galvoje taip greitai, kad net nespėjo aiškiai susiformuoti. Stengdamasis susikaupti, jis persilenkė per turėklus ir pašnairavo į šiukšles laiptų apačioje ir į tylų graužikų šiugždėjimą. Pažvelgė į širšių lizdą kampe.

Kitos prieškambarį dengiančios organinės liekanos – voratinkliai ir dulkių erkės, samanos ir pelėsiai – buvo tarpstantys aplaidumo ir drėgno oro randai. Rosas žengė į miegamąjį, kurio langas išėjo į užpakalinę valdos dalį. Ten, ant juodų, purvinų medinių lentų, buvo primėtyta keraminių duženų ir saldainių popierėlių. Bet lubos atrodė tokios švarios, tarsi tąryt nuvalytos. Nei vieno voratinklio, nei grybelio, nei vabzdžių. Nors viso namo būklė buvo baisi, čia jau kuris laikas nesiveisė joks gyvas organizmas.

Rosas pasisuko į sūnėną.

– Įsikursime čia.

– Nežinau, kas nutiko, – tarė Lusės stovyklos psichologė, jauna mergina, pati dar visai vaikas. Ji skubiai vedė Mereditę taku iki atsarginių daiktų pašiūrės, kurioje prieš keturiasdešimt penkias minutes užsirakino Lusė. – Vieną akimirką ji žaidė kvadratą, kitą – nubėgo spiegdama.

Mereditė aukštakulniu užsikabino už akmens ir vos nenuvirto į priekį. Ar ji turi Lusės vaistus? Jei ji buvo išsigandusi, taip išsigandusi, kad nesidavė išviliojama iš tamsos, tikriausiai ją bus ištikęs astmos priepuolis.

– Mes iš karto paskambinom į namus, – tarė psichologė. – Jūsų motina pasakė, kad ji nevairuoja.

– Mano senelė, – išsiblaškiusi pataisė Mereditė. Beveik aštuoniasdešimties metų Rubė buvo guvaus proto, bet prie vairo jau nesijautė gerai. Ji paskambino Mereditei į laboratoriją. Skubus reikalas, – pasakė.

Jos priėjo nedidelį medinį namelį miško pakraštyje.

– Luse? – Mereditė paklibino rankeną. – Luse, tuoj pat atidaryk duris!

Ji du kartus trenkė į duris kumščiu. Po trečio smūgio durys pasviro pirmyn ant vyrių, ir Mereditė įšliaužė į vidų.

Pirmiausia ji pajuto tvankumą. Tinklinis guminių kamuolių pridėtas krepšys tarsi didžiulė molekulė užstojo kelią prie Lusės, kuri sunkiai šnopavo už oranžinių saugos kūgelių ir badmintono rakečių bokšto. Jos dukra prie krūtinės spaudė violetinį atlasinį šleifą – seno vasaros miuziklo kostiumo likutį. Ji verkė.

– Imk, – tarė Mereditė, duodama albuterolį, o Lusė klusniai įsikišo jį į burną ir įtraukė. Mereditė jau seniai suprato: kad ir kaip būtų sunku matyti, kaip tavo vaikui trūksta oro, už ją kvėpuoti negali. Jos pirmasis instinktas buvo ištempti Lusę iš suplėkusio sandėliuko dėl astmos, bet kažkas pakuždėjo Mereditei, kad nepadėjus Lusei įveikti baimių būtų lygiai taip pat blogai. Taigi ji apkabino dukterį per pečius.

– Kodėl jis vadinamas kvadratu? – ėmė samprotauti ji, tarsi būtų visiškai normalu čia kalbėtis. – Kodėl ne stačiakampiu ar keturkampiu?

– Nes žaidžiama kvadratinėj aikštėj, – pasigirdo nuo Mereditės peties, kur slėpėsi Lusė. – Štai kodėl.

– A... – ji lėtai linktelėjo. – Tikriausiai kadaise žinojau.

Lusės krūtinė vis dar smarkiai kilnojosi.

– Tai ne dėl žaidimo, – prisipažino ji. – Aš kai ką pamačiau.

– Kai ką?

– Kai ką... kabantį. Medyje. Ant virvės.

– Iš padangos padarytas sūpuokles?

Lusė pakratė galvą.

– Moterį.

Mereditė prisivertė likti rami.

– Ar parodysi?

Jos klupinėdamos išlindo į lauką, praėjo pro Lusės psichologę, menų ir amatų paviljoną, perėjo siaurą tiltelį, nutiestą virš upokšnio žiočių į stadioną. Kita stovyklautojų grupė, vyresnių nei Lusė, žaidė kvadratą.

– Kur? – paklausė Mereditė. Lusė parodė į giraitę kairėje. Tvirtai spausdama dukters ranką, Mereditė nužingsniavo prie medžio kamieno ir pažvelgė į viršų. – Nėra virvės, – ji tyliai ištarė. – Nieko.

– Buvo. – Iš nusivylimo Lusės balsas nuskambėjo piktai. – Ji buvo.

– Luse, aš tikiu, kad kažką matei. Tik manau, kad kažkur tarp tavo tinklainės ir didžiųjų smegenų pusrutulių įvyko klaida. Tai visai neblogas paaiškinimas, nesusijęs su ant medžio kabančia moterim. Gal saulė tave apakino.

– Gal, – pakartojo Lusė, tuo netikėdama.

– Gal tai buvo šaka, kurią sujudino vėjas.

Lusė patraukė pečiais.

Staiga Mereditė nusispyrė aukštakulnius ir padavė Lusei laboratorijos chalatą.

– Palaikyk, – tarė ji ir pradėjo lipti į medį.

Ji neįlipo labai aukštai, nes buvo su sijonu ir pėdkelnėmis, bet jai pavyko pasiekti virš galvos esančią šaką ir atsitūpti ant jos tarsi peraugusiai voverei. Dabar į ją spoksojo visi stadione buvę stovyklautojai, o Lusė netgi vos nusišypsojo.

– Ne, – ištarė garsiai Mereditė, norėdama apsimesti kvaile, kad pietaudami, plaukiodami ar važiuodami autobusu namo stovyklautojai kalbėtų apie į ąžuolą įlipusią išprotėjusią moterį, o ne apie išsigandusį vaiką, kuris pabėgo klykdamas. – Luse, kelias laisvas... ai... ai! – Ir apskaičiuotu kūlvirsčiu, kuriuo didžiuotųsi net cirko „Ringling Brothers“ akrobatai, Mereditė iškrito iš medžio, tūpdama nusileido ir nusirito į šoną, kol pagaliau sustojo už kelių metrų.

Ji buvo purvina, susibraižiusi, iš po beretės išlindusiais plaukais, bet Lusė uždėjo savo rankytes jai ant veido.

– Saulė galėjo mane apakinti, – sušnabždėjo Lusė.

Mereditė apkabino dukrą.

– Mano narsuolė, – ištarė ji žinodama, kad nė viena jų netiki tuo, ką sako.

Elis Ročertas nenorėjo pabusti. Jis puikiai tą jautė, kaip ir sapnuose jį supančius kvepalus – keistą obuolių ir lietaus vandens mišinį; kaip ir atpažintą moters balsą, plaukiantį tarsi niekada gamoje neegzistavusi nata. Jis atsigulė tik prieš porą valandų, atidirbęs dvi pamainas, stengdamasis užkirsti kelią indėnų ir statybininkų muštynėms. Bet telefonas nesiliovė skambėti, taigi pagaliau jis ištiesė ranką iš patalų prieglobsčio ir pačiupo ragelį.

– Ko? – suniurnėjo.

– Ieškau ponios Ročert. Ar ji yra?

– Ne.

– Gal pasakytumėte, kada ji sugrįš?

Niekada, – pagalvojo Elis, jausdamas aštrų skausmą tarp šonkaulių, kuris, praėjus tiek laiko, jį stebino. Jis padėjo ragelį neatsakęs, apsivertė ant pilvo ir pamatė, kaip Vatsonas pasiglemžia pagalvę.

– Dėl Dievo, – sumurmėjo Elis, nustumdamas šuns snukį šalin. Tarp raukšlių sumirksėjo Vatsono akys, ir jis toliau šnopavo ten, kur ir buvo.

– Neturėjau įsileisti tavęs į lovą, – garsiai pasakė Elis, prispaudęs nugarą prie plataus šuns nugarkaulio. Jis išgirdo, kaip Vatsonas pradėjo knarkti, ir suprato, kad jau negalės grįžti į sapną. Nubloškęs antklodę, Elis išlipo iš lovos ir nutapeno į virtuvę, atidarė šaldytuvą ir įsistebeilijo į jo turinį.

Gydytojas uždraudė valgyti raudoną mėsą, kitiems žmonėms tai nekeltų jokių keblumų, bet Eliui, kuriam ji buvo viena iš dviejų maisto grupių (antroji – bulvės), tai atrodė siaubinga. Taigi dabar jo šaldytuve esantys produktai buvo neįdomūs kaip ir keletas vegetarų receptų, kuriuos jis parsisiuntė internetu – du indeliai garstyčių, įtartinai kvepiantis pienas, šešios skardinės alaus – aleliuja, pietų mėsa, kuri prieš savaitę ar tris galbūt buvo kalakutiena, ir sojų varškė – šiuo maistu jis nepasitikėjo, nes jis slydo gerkle kaip gandai.

Vėsus oras pasklido ant trumpikių ir nusileido prie kojų. Elis uždarė šaldytuvo duris, nes vėl suskambo telefonas. Jis atsiliepė virtuvėje:

– Alio.

– Norėjau pasikalbėti su ponia Ročert.

Elis suskaičiavo iki dešimties.

– Ponios Ročert čia nėra. Ponia Ročert išvyko maždaug prieš septynerius su puse metų kartu su vyruku, kuris tuo metu ją dulkino. Ji pasiėmė visus pinigus iš mūsų sąskaitos, mūsų katę ir mano mėgstamą nertinį. Prieš išeidama pro duris ji man paaiškino, kad aš čia niekuo dėtas, nes neskyriau jai pakankamai laiko, tad ji negali manęs įvertinti, nors aš apsigindamas galėčiau pasakyti, kad visą tą laiką dirbau išsijuosęs ir dėjau pinigus į banko sąskaitą, kurią ji iššlavė. Mano paskutinėmis žiniomis ji gyvena Naujojoje Meksikoje, bet tai tik nuogirdos. Taigi, ne, jūs negalite pasikalbėti su ponia Ročert, kad ir kaip to norėtumėte. Tiesą sakant, jei jums pasitaikytų galimybė su ja pasikalbėti, gal perduotumėt jai, kad stovite pirmas eilėje.

Kai baigė, Elis alsavo sunkiai. Tai atsvėrė tylą kitame laido gale.

– O, – galiausiai išgirdo silpną balsą.

– Gal išbraukite šį numerį iš savo sąrašo, – pasiūlė Elis ir metė nešiojamąjį telefoną per kambarį tiesiai į sieną.

Vatsonas rado Elį sėdintį ant grindų, sukišusį rankas į plaukus. Šuo atnešė telefono elementą, padėjo jį Eliui ant kelių ir sustojo šalia. Elis ranka pasitrynė veidą.

– Jei tikiesi užkąsti, Vatsonai, tau nepasisekė. Nebent sojų varškė tiktų prie alaus.

Elis apkabino storą šuns kaklą ir pažiūrėjo į jo liūdnas rudas akis. Tai buvo viena priežasčių, kodėl Elis pasiėmė jį iš Humanitarinės pagalbos draugijos, – pažvelgęs į šį šunį, iš karto žinojai, kad jis niekada nebus laimingas. O tai reiškė, kad Elis daugiau nesuklys.

Dirbdamas Varburtonams, Rosas sužinojo, kad vidurnaktis yra tarp dešimtos ir trečios nakties. Didžioji dalis tuksenimų, bumpsenimų ir vizijų, kurias matė Kertis – arba apsimetė matęs, – įvyko tuo laiku. Iki pusės vienuoliktos Rosas ir Etanas paruošė kambarį apleistame name, ir Rosas liko patenkintas, bet ne jo sūnėnas.

– Kur visi daiktai? – paklausė Etanas. – Na, visa kieta įranga, kokia yra laidoje „Tikrai baisios istorijos“. – Jis nepatikliai nužvelgė vaizdo kamerą.

– Kertis sako, kad einant tirti pirmą kartą nereikia neštis pernelyg daug skambučių ir švilpukų, – atsakė Rosas. – Galiausiai įrankiai blaškys dėmesį ir pasitikėsi tik jais, o ne savimi. Be to, vaiduokliai suardys magnetinį lauką. Jie gali sukelti trumpąjį jungimą, norėdami palikti pėdsaką.

– Vis tiek, – sumurmėjo Etanas. – Be įrankių mes esam nevykėliai kaip Šegis ir Skūbis.

Rosas nusijuokė.

– Abrakadabra, – tarė jis ir pažvelgė į nusiminusį sūnėno veidelį. – Paklausyk. Kai Kertis pajusdavo, kad ten kas nors yra, grįždavo į tą vietą su kietais įrenginiais, kurie patvirtintų jo pojūčius. Ir mes galim taip padaryti. Žinoma, pirmiau turėsim nusipirkti kietus įrenginius.

Kamera buvo nukreipta į vieną miegamojo sienų, užkandžius galima pasiekti ranka, miegmaišiai išvynioti ir atrodė tarsi sintetinė salelė ant purvinų grindų. Vienintelis šviesos šaltinis kambaryje – „Maglite“ žibintuvėlis, padėtas tarp Roso ir Etano ryškiai šviesos salelei užtikrinti. Rosas apšviestoje vietoje padėjo kortų malką ir pradėjo maišyti.

Etanas kalbėjo su dideliu „Bazooka“ kramtomosios gumos burbulu, kurį ką tik išpūtė.

– Turint omenyje, kad laikai Varburtoną mulkiu, dažnai jį cituoji.

– Prikąsk liežuvį. Jis nėra mulkis, jis melagis. Ir nors manau, kad pusę istorijų išgalvoja, savo darbą jis išmano.

– Prikąsk liežuvį, – Etanas atkartojo kaip papūga, tada pačiupo kortas. – Dėde Rosai, ar manai, kad čia esantis vaiduoklis mirė kažkokiu baisiu būdu?

– Kol kas net nežinau, ar apskritai čia yra vaiduoklis. Dalysi?

– Taip. – Berniukas pradėjo dalyti kortas. – Įdomu, ar jis supyks ant mūsų. Jei supainiotų mus su tais, kurie nukirto jam kirviu galvą.

– Kokiu kirviu? – Rosas pakišo ranką po žibintuvėlio spinduliu. – Taigi kiekviena karališkosios šeimos korta yra gerai?

– Negaliu patikėti, kad niekada nežaidei. Taip, reikia gauti kuo daugiau karalių ir damų. Ir tūzų. Bet dar labiau reikia stengtis surinkti tos pačios rūšies kortas iš eilės, tarkim – dviakę, triakę, keturakę, penkiakę ir šešiakę. Pirmiausia reikia kiek nors statyti... Turi pinigų?

– Saldainiukų „Reese’s Pieces“.

– Bus gerai. Vienos rūšies kortos yra aukščiau keturių vienodų, o keturios vienodos – aukščiau pilno namo. Galim pradėti, taigi aš traukiu. – Jis pakėlė akis. – Tai reiškia „išsirink kortą“.

– Dėkui, – sausai ištarė Rosas. – Statau du žirniukus.

– Aš neišsigąsiu, net jei jis mane vysis.

Jei būtų paklaustas tiesmukai, – o to daryti jis van Vlitui neleido, – Rosas būtų pasakęs netikįs, jog Paiko žemėje vaidenasi. Pirma, per visus tuos vaiduoklių medžioklės mėnesius Rosas nematė nieko. Antra, netgi remiantis teorija, būtų neprotinga galvoti, kad žmogaus dvasia galėjo įgauti užtektinai energijos ir sukelti jai priskiriamus reiškinius – nuo žemės įšalo iki rožių žiedlapių lietaus iš debesų. Nors tai mažai įtikima, kiekviena šių aplinkybių galėtų būti paaiškinta natūraliai – po dirvožemiu slenkančia nematoma ledo lytimi ar keistu garavimu.

Bet vėlgi – Rosas yra klydęs ir anksčiau.

Na, ši naktis bus naudinga bent jau Etanui. Rosas išsitiesė, atsirėmė ant alkūnių ir žiūrėjo, kaip sūnėnas rodo puikų kortų derinuką.

– Turiu vienos spalvos.

– Trys vienodos. Valetai.

– Gal tau reikėtų lošti su lengvatomis, – pasiūlė Etanas. Jis išdalijo antrai partijai. – Manau, kad aš sugrįšiu.

– Čia?

– Ne, ne čia... apskritai. Po mirties. – Jis apsižvalgė po kambarį, tada pažvelgė į dėdę ir rėžė: – Supranti, dar nebūsiu užbaigęs visų reikalų.

Rosui teko lankytis namuose kartu su Varburtonais, kur vaikai buvo mirę nuo ligos ar nelaimingo atsitikimo. Motinų veidai buvo kupini vilties, kol jos laukdavo, kad Kertis sugrąžins joms tai, ką jos prarado. Tokiais atvejais juos kviesdavo ne dėl dejonių, smūgių ar keistų apsireiškimų, o todėl, kad jų nebūdavo.

Jis galvojo apie savo seserį ir suglaudė kortas.

– Aš alkanas, – tarė Etanas. Jis pasitraukė į šešėlį ir grabinėdamasis sukėlė didelį trenksmą.

– Neužsigavai? – Rosas nukreipė žibinto spindulį į atsineštą maistą, bet tas kambario kampas buvo tuščias.

Etanas prakalbo jam už nugaros.

– Aš čia, – ištarė jis virpančiu balsu. – Ten buvau ne aš.

Jis prisiplojo dėdei prie nugaros.

– Apsižvalgykim, – sumurmėjo Rosas. Visur buvo tylu, jokių įrodymų, kad kažkas nukrito. – Galėjo būti plyta lauke arba žiurkė. – Jis apkabino Etaną per pečius. – Tai galėjo būti bet kas, Etanai.

– Teisingai.

– Gal susėskim ir šįkart aš pamėginsiu duoti tau į kailį.

Etanas šiek tiek nurimo.

– Tarsi galėtum, – pasakė jis, kaupdamas drąsą atsiplėšti ir atsisėsti į savo vietą.

Rosas išdalijo kortas, bet jo akys tyrė tamsą. Nebuvo nieko neįprasto, kas patrauktų jo dėmesį. Išskyrus vaizdo kameros objektyvo dangtelį, kabantį ant juodos virvelės prie aparato, – jis pradėjo siūbuoti pirmyn ir atgal.

Nors kambaryje nebuvo vėjelio.

Lauke pasigirdo duslus dunkstelėjimas – krentančio medžio ar žmogaus, nušokusio ant visų keturių.

– Girdėjai? – drebančiu balsu sušnabždėjo Etanas.

– Taip. – Rosas priėjo prie išdaužto lango ir pažvelgė į mišką, ribojantį šią žemę. Jo akį patraukė baltas švystelėjimas – elnio uodega, krentanti žvaigždė, liepsnotosios pelėdos akys?

Sušlamėjo lapai ir pasigirdo tolimi žingsniai. Pikta aimana, tarsi kūdikio riksmas.

– Gal eime pasivaikščioti, – sumurmėjo Rosas.

Etanas papurtė galvą.

– Nė už ką. Lieku čia.

– Tai tikriausiai meškėnas.

– O kas, jeigu ne?

Rosas iš lėto nusišypsojo.

– O kas, jeigu... – tarė jis.

Šelbė nebuvo pratusi leisti sūnui užsiimti pavojingais dalykais; vien gyvenimas šiame pasaulyje jam buvo ganėtinai pavojingas. Bet Etanas turėjo devynerių metų berniukui būdingą nuotykių ir kelionės aistrą. Tikėjimas, kad jis yra Roso misijos dalis, gali išeiti į naudą jiems abiem.

Ji įėjo į jo kambarį, pakėlė nuo grindų „Game Boy“ kompiuteriuką ir keletą po lova nukritusių kasečių. Ant sienos kabojo „Red Sox“ varžybų tvarkaraštis, šalia buvo vadovėliai, – Šelbė mokė Etaną namie, – ir haiku, kurį jis parašė pernai, mokydamasis apie Japoniją.

Giliai tamsoje

Aš pabundu, kad paversčiau naktį diena.

Kaip jaučiasi saulė?

Šelbė nugriuvo į jo lovą. Ji pasvarstė, ar Rosas rūpinasi Etano saugumu. Pasvarstė, ar Etanas jos ilgisi, nors truputį.

Ji neramiai žiūrėjo į kompiuterį. Kai anąkart, nusprendusi patikrinti sūnų, ji įsilaužė į jo elektroninį paštą, sužinojo, kad jis įsigijo šešis susirašinėjimo draugus – visi buvo jo amžiaus ir iš skirtingų pasaulio vietų. Iš pradžių Šelbei pasirodė, kad šis užsiėmimas teikia vilčių. Tai, kad Etanas rado būdą bendrauti su kitais vaikais, atrodė sveika ir netgi įkvėpė. Bet pradėjusi skaityti kai kuriuos laiškus Šelbė suprato, kad Etanas vaizduoja save nevisiškai tiksliai. Soniai iš Danijos jis buvo šeštos sustiprintos matematikos klasės privačioje mokykloje auklėtinis. Toniui iš Indianapolio – mažosios lygos fermerių komandos geriausias mušėjas. Markui iš Kolorado – uolus alpinistas, kiekvieną savaitgalį išvykstąs su tėčiu.

Nė viename laiške nebuvo užsiminta apie PK. Nė iš vieno laiško nesuprastum, kad rašo ne paprastas sportiškas normalus amerikietis berniukas iš laimingos šeimos, turintis mamą ir tėtį.

Žodžiu, Etanas apsimetė viskuo, kuo nebuvo.

Atsidususi Šelbė išėjo iš Etano kambario ir pasuko koridoriumi tolyn. Praeidama pro Roso duris, ji sudvejojo. Buvo aštuoneriais metais vyresnė už Rosą; atrodė, kad ji rūpinasi juo visą gyvenimą – kūdikystėje keitė jam vystyklus, po mėginimo nusižudyti sėdėjo šalia ir jaudinosi dėl jo, kai jis nepaskambindavo ištisus mėnesius. Būti mama jai visada gerai sekėsi; prieš daugelį metų mirus tėvams, ji tiesiog perėmė jų pareigas.

Ji tikėjo, kad nuoširdus atsidavimas turi apsauginę galią, tarsi meilė būtų plieninė sija, pro kurią negalėtų praslysti Likimas. Ji taip pat tikėjo, kad tą akimirką, kai budrumas susilpnėja, tą akimirką, kai nustoji taip akylai prižiūrėti, gali viską prarasti.

Taigi ji ir vėl pradėjo galvoti, kada Rosas parveš Etaną namo.

Ji atidarė duris ir taip pat pradėjo tvarkyti. Paklojo Roso lovą. Ant tualetinio stalelio vienoje linijoje išrikiavo jo dantų šepetėlį ir plaukų šepetį. Šampūną, žirklutes ir dantų pastą įkišo į tualetinių reikmenų krepšelį ir užsegė užtrauktuką.

Ant kėdės gulėjo krūva susiglamžiusių jos brolio drabužių. Atsidususi ji paėmė vienus marškinius, išlygino raukšles ir padėjo ant lovos krašto. Susuko į gumulėlį kojinių porą. Sudėjo į krūvelę trumpikes ir marškinėlius, galiausiai ištraukė džinsus. Pradėjus juos lankstyti kareivišku tikslumu, kažkas iškrito iš kišenės. Šelbė pasilenkė paimti tai, kas iškrito – tris 1932 metų pensus, – ir padėjo ant staliuko: Rosas ten juos tikrai pamatys.

Rosas pasisuko ir pamojavo prie lango stovinčiam Etanui, tada atsargiai prisiartino prie tos vietos miške, kur matė šmėstelint kažką balta. Jis paliko Etanui „Maglite“, o tai reiškė, kad užsikabinęs už išsikišusios šaknies Rosas galėjo nerti stačia galva į priekį. Nors ir nematydamas toliau negu per žingsnį, jis girdėjo kažką gyvą ar negyvą krebždant.

Rosą nukrėtė drebulys; lauke buvo šalčiau, nei jis tikėjosi, taigi gailėjosi nepasiėmęs megztinio. Staiga pajuto laukinių rožių kvapą, tarsi eitų per jų lauką, o iš Kerčio žinojo, kad taip vaiduoklis gali pranešti apie savo buvimą. Pasirodyk, – pagalvojo.

Tačiau viltys susidurti su pirmuoju savo gyvenime vaiduokliu žlugo aptikus susigūžusią jauną moterį, mėginančią kasti įšalusią žemę.

Ji vilkėjo gėlėtą suknelę, blyškūs plaukai užkritę ant veido. Tas baltas blykstelėjimas, kurį matė Rosas, buvo jos nėrinių apykaklė. Ji karštligiškai, tikslingai kasė. Ji buvo tokia pat tikra kaip ir žemė po jo kojomis.

Aišku, kad ji negirdėjo, kaip jis prisiartino, antraip būtų supratusi, kad ją užklupo... kažką darant. Rosas neteko žado: ji ne tik nebuvo vaiduoklis, kurio jis tikėjosi, – ji buvo jauna, graži ir nekviesta. Kaip tik šito jis ir nusitvėrė, kad tik ką nors pasakytų.

– Ką čia darote?

Ji lėtai pasisuko, sumirksėjo, tarsi būtų nustebusi, kad atsirado miške.

– Aš... nežinau, – pažvelgusi į rankas ir purvą panagėse, ji susiraukė.

– Ar jus pasiuntė van Vlitas?

– Nepažįstu van Flito...

– Vlito, – susiraukė Rosas. Gal tai tiesiog neįtikėtinas sutapimas, kad pirmąją jo stebėjimo naktį į teritoriją atklydo lunatikė. Netoliese buvo ir daugiau namų, o ir dar keistesnių dalykų buvo nutikę. Gailėjosi privertęs ją gintis. Jis norėjo, kad ji vėl pakeltų į jį akis.

– Ko ieškote? – paklausė, linktelėjęs į jos kasamą duobę.

Moteris paraudo, o tai tarsi uždegė ją iš vidaus. Jai papurčius galvą, jis ir vėl pajuto gėlių kvapą.

– Nė neįsivaizduoju. Kai anąkart vaikščiojau miegodama, atsiradau kaimyno daržinėje ant šieno.

– Su kaimynu ar be jo? – Rosas išgirdo savo balsą, ir moteris pasijuto taip pažeminta, kad jis iš karto panoro atsiimti žodžius. Užuot tai padaręs, jis įsikišo rankas į kišenes, mėgindamas ištaisyti klaidą. – Aš Rosas Veikmanas, – tarė.

Ji vis dar nejaukiai pakėlė akis.

– Turiu eiti.

– Ne, ten, iš kur atvykau, būtų atsakoma: „Sveiki, aš Siuzan.“ Arba: „Labas, mano vardas Hana.“ Arba: „Laba diena, aš Madona.“

– Madona?

Rosas nusišypsojo:

– Nesvarbu.

Jos lūpų kampučiuose atsirado šypsenos šešėlis.

– Aš Lija, – ji tarė.

– Tik Lija?

Ji sudvejojo.

– Bomont. Lija Bomont.

Kiekviena jos kūno dalis buvo pasirengusi sprukti. Žinoma, nakvišai susitikti vidury miško nepažįstamąjį turėjo būtų nesmagu. Šalia Roso ji jautėsi daug labiau sutrikusi nei Rosas šalia jos. Ji linktelėjo, vis dar kaip nesava, ir pradėjo tolti. Rosui kilo nepaaiškinamas noras ją sulaikyti, ir jis galvojo, ką galėtų pasakyti, kad ji liktų čia, tačiau visi žodžiai strigo gerklėje.

Staiga ji atsisuko į jį.

– Ar jūs vaikštote per miegus?

– Ne. Tiesą sakant, aš dirbu. – Rosas tvirtai apvyniojo pokalbio siūlą aplink save tarsi inkarą.

– Čia? Dabar?

– Taip, aš esu paranormalių reiškinių tyrinėtojas. – Jis matė, kad šie žodžiai jai nieko nesako. – Vaiduoklių, – paaiškino. – Aš ieškau vaiduoklių. Po teisybei, išėjau į lauką todėl, kad palaikiau jūsų apykaklę... Kad ir kaip ten būtų, nesate tas, ko tikėjausi.

– Man labai gaila.

– Nereikia.

Ji pakreipė galvą į šoną, apžiūrinėdama jį.

– Ar tikrai manote, kad po mirties žmonės gali sugrįžti? Kaip Haris Hudinis?

– O ar ne visi taip mano? – Ją gaubė liūdesys tarsi budelio gobtuvas; jis slėpė jos švelnius bruožus. – Kas žino? – jis paerzino. – Gal mes ir dabar esam ne vieni.

Bet jo žodžiai privertė Liją staigiai žvilgtelėti atgal.

– Jei jis mane suras...

Kas? – norėjo paklausti Rosas, bet suprato, kad ši moteris bijo ne jo, o kažko kito. Nespėjus jam paklausti, iš namo pasigirdo ausį veriantis klyksmas.

– Dėde Rosai! – klykė Etanas. – Dėde Rosai, sugrįžk!

Rosas pakėlė akis į langą, kuriame jau nebuvo nei žibintuvėlio, nei vaizdo kameros šviesos. Kraujas sustingo jo gyslose, kai pabandė įsivaizduoti, ką Etanas galėjo pamatyti.

– Turiu eiti, – tarė jis Lijai ir, nieko nepaaiškinęs, pasileido bėgti.

Iš „New York Times“

NAKTĮ KRENTANTYS DAIKTAI?

Keriganas Kligas

Komtosukas, Vermontas. Komtosuko, mažo miestelio šiaurės vakarų Vermonte, gyventojai trokšta pasakoti neįtikėtinas istorijas. Tarkim, apie klevų sulą, tekančią sausringais vasaros mėnesiais, apie žiedlapius, krentančius iš lietaus debesų, apie gilų įšalą rugpjūtį ir apie automobilius, kurie staiga pradeda važiuoti tik atgal. Tačiau keisčiausia yra tai, kad šie gandai pasitvirtina, ir šie keisti reiškiniai tėra ledkalnio viršūnė. Įvairių sričių ekspertai iš netoliese esančio Vermonto universiteto nesugebėjo paaiškinti šių įvykių, tačiau gyventojai turi savo versiją, kas yra šio sambrūzdžio kaltininkas: nerami dvasia, kuri nenori būti perkelta.

Prieš kelias savaites Komtosukas buvo kaimiškas Vermonto miestelis. Tada „Redhuko statybų grupė“ sudarė sandorį su senyvu žemvaldžiu ir įsigijo mažą jo žemės ruožą. Netrukus po to abenakių genties indėnai surengė protestą: jie tvirtino, kad ten yra jų protėvių kapavietė. Valstybės finansuojami archeologai nerado jokių žmogaus palaikų, nors, pasak Azo Tompsono, vietinių abenakių vado, tai yra atsitiktinumas: „Nesitikėjau, kad kažkokia miesto nekilnojamojo turto grupė žino, kur palaidoti mano protėviai, bet taip pat nesitikėjau, kad jie apšauks mane melagiu. Kas suteikė jiems teisę perrašyti mano istoriją?“ Protestuotojas Vinksas Šypsanti Lapė priduria: „Pastarųjų dienų įvykiai rodo, kad nepaisant didelio „Redhuko“ noro čia patekti, kažkas nenori iš čia išeiti.“

Jis atkreipia dėmesį į ilgėjantį keistenybių, pradėjusių varginti bendruomenės narius, net ir gyvenančius toli nuo ginčytinos žemės, sąrašą. Eibas Hupinvortas, vietinės universalinės parduotuvės savininkas, įprato šluoti rožių žiedlapius nuo priebučio. „Jie krenta visą naktį tarsi sniegas. Kai ateinu ryte atidaryti parduotuvės, randu jų apie dešimt centimetrų. Per penkis kilometrus nuo čia nėra jokio rožių krūmo.“ Eiva Morgan nuvežė savo dvejų metukų sūnų į Flečerio Alano ligoninę Berlingtone, nes jis vieną rytą pabudęs prabilo portugališkai, – šia kalba šeimoje niekas nekalbėjo, tuo labiau sklandžiai. „Gydytojai taip pat negalėjo paaiškinti, kas nutiko. Jie nuodugniai jį ištyrė, ir tada vieną rytą viskas grįžo į savo vėžes – Koulas ir vėl ėmė tarti mamytė ir pienas.“ Tačiau ne visi gyventojai nusiramino. Rodui van Vlitui, „Redhuko grupės“ projekto vadovui, buvo įteikta peticija su daugiau nei šešiais šimtais parašų. Ponas van Vlitas nesutiko duoti interviu ir atmetė visus tvirtinimus apie paranormalius reiškinius toje žemėje, pavadinęs juos absurdiškais.

Pranešimai leidžia manyti, kad van Vlitas nėra taip įsitikinęs, kaip tvirtina. Pasak šaltinių, „Redhuko grupė“ įgaliojo tyrėją išžvalgyti žemę.

Tačiau miestelio žmonėms nerūpi nei slapti nekilnojamojo turto supirkėjo ketinimai, nei abenakių įniršis. „Viena težinau: mane tai vargina, – sako Hupinvortas, trumpam nustojęs šluoti žiedlapius. – Anksčiau ar vėliau neišlaikysiu.“

Aišku kaip dieną, kad Mereditė niekada nesutiks padoraus vyro. Darbe ji buvo pernelyg protinga, todėl baugino. Pasimatymai su nepažįstamaisiais nedavė jokių rezultatų. Paskutinis buvo su aktorium, su kuriuo jos senelė susipažino parke ir kuris į restoraną atvyko Hamleto kostiumu. Išeiti ar neišeiti, – galvojo Mereditė, – štai kur klausimas. Po to pabėgimo senelė davė jai laidotuvių biuro savininko, veterinaro ir manualinės terapijos gydytojo numerius, bet Mereditė sėkmingai juos pametė.

– Prieš mirtį noriu sulaukti vaikaičio, – kartodavo Rubė pagal grafiką – kas du ar tris mėnesius.

– Vieną jau turi, – primindavo jai Mereditė.

– Vaikaičio, turinčio tėvą, – paaiškindavo Rubė.

Mereditė galiausiai sutiko, kai Rubė pasakė, kad šis laisvalaikiu savanoriškai padeda pagyvenusiems žmonėms. Taigi dabar Mereditė sėdėjo prieš Maiklą Desdžardinsą, įtikinėdama save, kad nėra taip blogai, kaip atrodo.

Jis seilėjosi. Tiek to, galbūt tai susiję su tos dienos apsilankymu pas odontologą, bet apetito Mereditei tai nežadino.

– Taigi, – murmėjo jis, – jūs dirbate laboratorijoje? Ką darote... maitinate peles ir panašiai?

– Atlieku PGD. Preimplantacinę genetinę diagnostiką.

– Aš dirbu maitinimo sferoje.

– O! – Mereditė sudėjo rankas prieš save, stebėdama, kaip jis užtepė sviestu visą duonos riekelę ir susikimšo ją į burną. Kita vertus, duona sugėrė seilių perteklių. – Jūs virėjas?

– Tiesą sakant, taip.

Ji visuomet svajojo, kad koks nors vyras pakviestų ją į savo jaukų butą, kur specialiai jos lauks fantastiškas gurmaniškas maistas.

– Tuomet restorane tikriausiai jaučiatės kaip darbe.

– Tiesą sakant, ši vieta prašmatnesnė nei mano darbas. Ar kada nors lankėtės Pas Vendę Šešioliktojoje gatvėje?

Nuo atsakymo Mereditę išgelbėjo patiekalus atnešęs padavėjas. Maiklas pradėjo pjaustyti kepsnį į mažus centimetro dydžio gabalėlius. Tai jai sukėlė asociaciją su valgymu psichiatrijos ligoninėse.

Ji išlygino servetėlę ir žvilgtelėjo į savo ploną dešrelę, paguldytą ant kukurūzų košės. Paguoda yra ta, – ji tarė sau, – kad bent jau gerai pavalgysiu.

Maiklas parodė peiliu į jos patiekalą ir nusijuokė:

– Atrodo, Didysis Danas2 savo darbą atliko.

Jam nuo smakro nulašėjo seilė.

Atsistosiu ir atsiprašysiu į tualetą, – pagalvojo Mereditė. – O tada negrįšiu.

Bet jei ji taip pasielgtų, senelė Rubė apkaltintų ją tyčia sugadinus dar vieną pasimatymą. Taigi Mereditė pradėjo galvoti, kaip priversti Maiklą išeiti savo noru. Ji paprašys kreidučių ir pradės spalvinti prašmatnią staltiesę. Ji sukurs skulptūrą iš kukurūzų košės. Ji išlaižys lėkštę ir pasisiūlys išlaižyti jo. Ji bendraus tik mimika arba išgalvota kalba.

– Ar galiu užduoti asmenišką klausimą, – paklausė Maiklas. – Ar jums vyksta ovuliacija?

– Atleiskite, ką?

– Tomis dienomis, pažvelgęs į veidrodį, matau tėvelį. – Jis išsiviepė ir bakstelėjo pirštu į kaktą, tarsi šis žodis būtų ten ištatuiruotas.

Tą akimirką Mereditė užsigeidė daugybės dalykų: matyti senelės galvą ant iešmo, turėti kantrybės, lesbietiškų polinkių. Savanoriškai padeda pagyvenusiems žmonėms, – prisiminė ji. Pažvelgė į Maiklo lėkštę.

– Valgysit?

– Kepsnį?

– Ne, kaulą. Norėčiau parnešti namo senelei. – Mereditė pasilenkė arčiau. – Jai jau per septyniasdešimt, praktiškai mirusi, o taip daug pigau, nei ją maitinti.

Maiklas paspringo gurkšniu vandens. Atsigavęs pakėlė ranką ir paprašė padavėjo sąskaitos.

– Jūs jau pavalgėte, tiesa?

Mereditė sulanksčiusi servetėlę padėjo ją ant stalo.

– O taip.

Etanas dabar jau pažino baimės jausmą: iš visų pusių kažkas spaudžia kaktą, nors nieko šalia nėra. Visi plaukai ant sprando paeiliui atsistoja, tarsi domino kauliukai atvirkštine tvarka. Kojos praranda tvirtumą ir taip smarkiai dreba, kad turi atsisėsti arba pargriūti.

– Aš nebijojau, – tvirtino Etanas šimtąjį kartą po to, kai praėjusią naktį pašaukė dėdę. – Tik apėmė labai keistas jausmas. Staiga likau tamsoje.

Rosas sėdėjo šalia jo svetainėje, infraraudonųjų spindulių kamera buvo prijungta prie televizoriaus. Vaizdas buvo nelygus ir tamsus, kraštai sutrūkinėję. Be to, kamera stovėjo ant trikojo, ir visas šis užsiėmimas atrodė nuobodus. Etanas nesuprato, kaip gali būti įdomu tris valandas spoksoti į nufilmuotą sieną. Nors tai, matyt, buvo itin svarbi paranormalaus tyrimo dalis, jis negalėjo liautis žiovavęs.

Dėdė Rosas išmokė jį dar kai ko: kai esi vaiduoklių draugijoje, jie tave išsunkia.

Jo dėdė elgėsi šauniai, ypač kai – na, tiesą sakant, Etanui teko pripažinti, jog išsigando užgesus žibintuvėliui ir išsijungus vaizdo kamerai. Kamera, kaip paaiškėjo, išsijungė pasibaigus juostai. Kai dėl žibintuvėlio – išsieikvojo elementai.

Dabar jo mama susiraukė, žvilgtelėjusi į televizorių.

– Ar aš ką nors praleidau?

– Kol kas ne. – Rosas pasisuko į Etaną. – Žinai, ką manau? Manau, kad jis buvo kambaryje su tavim.

Etanas negalėjo susilaikyti nesuvirpėjęs. Ar gali vaiduoklis įsibrovęs į mašiną atvykti pas tave namo? Ar galima juo užsikrėsti kaip sloga ar tymais? Jis pajuto apglėbiančias mamos rankas ir įsispraudė į glėbį kaip raktas į spyną.

– Aš... aš maniau, kad išėjai į lauką, nes ten kažką pamatei.

– Ne, pasirodė, kad tai buvo žmogus. – Staiga Rosas nuspaudė pauzės mygtuką pultelyje. – Matai?

– Jonvabalius? – paklausė Šelbė.

– Kada paskutinį kartą matei tiek daug jonvabalių, kad atrodo kaip pūga? – Jis atsuko juostelę ir padidino garsą taip, kad vėl girdėtųsi jo ir Etano balsai. – Čia aš išeinu, – pasakojo Rosas. Jo įrašyti žingsniai vis labiau tolo, jam leidžiantis laiptais. – Matai? Tos švieselės pasirodo man išėjus.

Tada kamera išsijungė.

Rosas atlošė pečius, kad net kaulai išsišovė.

– Mano manymu, kad ir kas tai būtų, jis atėjo į kambarį pas Etaną man vaikštant lauke. Įrašytos kibirkštys – energijos formos pasikeitimas. Tai paaiškintų, kodėl užgeso žibintuvėlis. Vaiduokliams reikia energijos materializuotis ir judėti; šis vaiduoklis naudojo „Maglite“. – Jis matė, kad Etanas vėl slopina žiovulį. – Ir, matyt, Etano energiją.

Bet Etanas tame kambaryje buvo vienas ir nieko nematė. O gal matė?

Vonią. Pėdą, kylančią iš burbulų.

Netikėtai atmintyje iškilo vaizdas ir nugrimzdo gilyn, nespėjus jo sulaikyti. Kiekvienas Etano akių vokas dabar jau svėrė po dešimt svarų. Tarsi po vandeniu jis išgirdo motinos balsą:

– Ką pasakysime statybų kompanijai?

Bet dėdės atsakymo Etanas nebegirdėjo. Jis jau sapnavo paplūdimį ir karštą smėlį, kuris kaip aštrus peilis badė jo pėdas ir vertė šokinėti.

Šelbė žinojo, kad kai kurie bibliotekininkai įsivaizduoja žmogaus smegenis kaip mikrokortas – nepaprastai mažus vaizdus ir žodžius ant permatomų lapelių, sudėtų iš eilės, kad žmogui būtų malonu žiūrėti. Bet kaskart pamačiusi tuos miniatiūrinius aplankus ji pagalvodavo, kad kitas taip sukataloguotas žmogaus organas galėtų būti nebent širdis. Ji įsivaizduodavo autopsijas, organo pjaustymą plonais sluoksniais. Viename sluoksnyje būtų parašyta, kaip mylėjai vaiką, kitame – ką jautei tėvams ir broliams bei seserims. Dar vienas, raudonas sluoksnis, atspindėtų aistros akimirkas, ant smeigtuko galvutės apsikabinusius angelus. O laimingiesiems – ploniausiame sluoksnyje knibždėtų atsiminimų apie stiprią meilę, kuri vertė juos nertis iš kailio ir aikčioti, ir tas sluoksnis būtų identiškas sluoksniui, saugomam sielos bičiulio širdyje.

Trokšti – labai norėti.

– Gal jums padėti?

Šelbė kilstelėjo skaitymo akinius ir pažvelgė į raupuotą paveldėjimo bylų teismo tarnautoją.

– Ne, dėkui. Ir miegodama galiu tai padaryti.

Norėdama tai įrodyti, ji ištraukė mikrokortų skaitymo įrenginio stalčių ir mikliai pakeitė skaidres, kad galėtų skaityti kitą testamento puslapį.

Tai Rosas paprašė jos paslaugų, atliekant tyrimą, ir kadangi jis taip retai prašydavo pagalbos, ji sutiko. Jis norėjo, kad ji sužinotų, kiek laiko žemė priklausė Paikų šeimai ir ar ten kada nors nebuvo įsikūrę indėnai. Šelbė nuvažiavo į savivaldybę. Tame pačiame pastate buvo policijos nuovada, apygardos teismas, paveldėjimo bylų teismo skyrius ir miesto įstaigos. Ji sužinojo, kad žemė Paikui priklauso tik nuo ketvirtojo dešimtmečio.

Nebuvo jokio dokumento, kad ten kadaise gyveno indėnai.

Šelbė pati ėmėsi aiškintis, kaip Paikas gavo teisę į šią žemę. Jos nustebimui, tai buvo ne nekilnojamojo turto sandoris, o paveldėjimas. Iš mirusios žmonos.

Šelbė nebuvo sudariusi testamento. Daug turto ji neturėjo, – na, Etanas neliktų driskium, jei išeinant iš teismo pastato ją partrenktų mašina, bet ji nebuvo ir turtinga kaip Ivana Trump. Tačiau priežastis, dėl kurios ji nesivargino nueiti pas advokatą sudaryti testamento, buvo susijusi ne tiek su jos turtu, kiek su turto palikėja. Visi kiti tėvai pasaulyje visą savo turtą palikdavo vaikams. Bet kaip elgtis, jei tikrai žinai, kad pergyvensi sūnų?

Aš, ponia Spenser T. Paik iš Komtosuko, Vermonto, sudarau šį testamentą, kuris panaikins visus mano ankstesnius testamentus ir jų papildymus.

Šelbė susiraukė pamačiusi datą – jis buvo pasirašytas 1931 metais. Parašo raidės buvo trapios kaip voratinklis. Ji ir po testamentu taip pasirašė – ponia Spenser T. Paik – tarsi iki santuokos nebūtų egzistavusi. Šelbei teko įveikti teisinę kalbą, bet ketinimas buvo aiškus: ponia Spenser T. Paik viską paliko vyrui. Beveik.

Šiuo testamentu palieku visą savo daiktinę nuosavybę, taip pat baldus, įrenginius, papuošalus ir automobilius, savo vyrui Spenseriui Paikui. Man priklausantį nekilnojamąjį turtą prie Ūdrų Upės Perėjos ir Montgomerio kelio, Komtosuke, Čitendeno apygardoje, Vermonto valstijoje, palieku savo palikuoniui, gimusiam iš santuokos su Spenseriu Paiku. Kol jam sueis dvidešimt vieni metai, turtą pagal įgaliojimą valdys mano testamento vykdytojas. Jei iki mano mirties Spenseris Paikas ir aš nesusilauksime palikuonių, pagal testamentą palieku aukščiau minėtą nekilnojamąjį turtą savo vyrui Spenseriui Paikui.

Tačiau testamente nebuvo užsiminta, kaip moteris, apie kurią yra tiek mažai informacijos, tapo tos žemės savininke. Nė žodžio, kaip jos ankstyva mirtis paveikė vyrą; ar jis, pažvelgęs į tą žemę, kurį dabar priklausė jam, kada nors pagalvojo, kad mielai ją parduotų, jei tik taip susigrąžintų žmoną.

Šelbė mylėjo žodžius, bet pirmoji būtų pasakiusi, kad jie dažnai nuvilia. Dažniausia reikia tų žodžių, kurie neparašyti.

Ji išėmė mikrokortą iš skaitytuvo, įdėjo į maišelį nuo dulkių, atidavė tarnautojui ir išėjo iš paveldėjimo bylų teismo. Bet vos tik ji spėjo nulipti nuo šaligatvio, į žiedinį įvažiavimą prie savivaldybės pastato cypdamas įlėkė policijos automobilis. Jis sustojo taip arti, kad Šelbė pajuto ištiesusi ranką, tarsi taip galėtų sutrukdyti automobiliui ją partrenkti. Išlipęs policininkas kažką sumurmėjo atsiprašydamas, bet net nepažvelgęs į ją nuskubėjo į policijos nuovadą.

Eidama prie savo automobilio Šelbė virpėjo. Pati sau pažadėjo, kad iki savaitės galo sudarys testamentą.

Elis vėlavo. Jis įlėkė į nuovados vestibiulį ir įkišo galvą į dispečerio kambariuką.

– Jie tavęs ieško, – tarė seržantas.

– Pasakyk, ko nežinau. Kur jie?

– Konferencijų salėje. Su viršininku.

Dūsaudamas Elis paėjėjo koridorium ir rado viršininką Folensbį su dviem paaugliais.

– A, detektyvas Ročertas. Ponaitis Madiganas ir ponaitis Kvinas sako, kad įsakėte jiems prisistatyti pusę vienuoliktos ir parašyti pareiškimus. Deja, jau po vienuoliktos.

– Atsiprašau, viršininke, – panarino galvą Elis, – užtrukau.

Tiesą sakant, jis pramiegojo. Praleidęs beveik bemiegę naktį, prieš aušrą jis trumpam užsnūdo. Sapnavo obuoliais kvepiančią moterį, tą pačią kaip ir anksčiau. Argi reikia stebėtis, kad neišgirdo žadintuvo?

Tada, važiuojant pro Paiko žemę, jį sustabdė dvi mergaitės ant dviračių. Jos pasakė, kad prie Montgomerio kelio vaikšto moteris, ji atrodo pasiklydusi. Pernai senyvo amžiaus Alzhaimeriu serganti moteris išvažiavo automobiliu ir po dviejų dienų buvo rasta mirusi nuo hipotermijos prekybos centro automobilių aikštelėje – taigi dėl šios priežasties Elis sugrįžo į vaikų nurodytą vietą. Bet kad ir ką jos būtų mačiusios, Elis nieko nerado ir vėlavo jau daugiau kaip dvidešimt minučių.

Jis atsisėdo prieš Džimį Madiganą ir Notą Kviną. Jie buvo išsidrėbę kėdėse, apsirengę metalo muzikos gerbėjų marškinėliais, suplėšytais džinsais ir apsiavę juodais batais. Išmesti iš mokyklos, šie vaikėzai buvo visuomenės atskalūnai. Jei savo noru atėjo į policijos nuovadą, jie turėjo būti ganėtinai išsigandę.

– Taigi jūs, berniukai, tvirtinate kažką matę Paiko žemėje.

– Taip, – tarė Džimis. – Prieš tris naktis. Nuėjome ten susilažinę, nes teko girdėti, ką žmonės kalba apie tą vietą. Ir tada pamatėme tą daiktą.

– Daiktą?

Džimis pažvelgė į draugą.

– Mes abu jį pamatėme. Jis buvo aukštesnis nei mudu kartu sudėjus. Ir turėjo iltis...

– Dantis, – pataisė Notas. – Rantytus kaip medžioklinis peilis.

– Ar ta būtybė su jumis kalbėjo?

Berniukai susižvalgė.

– Matot, čia ir yra keisčiausia. Atrodė, jog ji mus nužudys, bet kai atvėrė burną, suklykė kaip kūdikis.

– Suklykė? Verkė?

Notas papurtė galvą.

– Ne, aimanavo. Ai, ai...

– O tada ji pranyko, – pridūrė Džimis. – Kaip dūmai.

– Dūmai, – pakartojo Elis. – Dūmai. Įdomu.

– Biče, žinau, kad mumis netiki, bet mes neprasimanome. Mudu abu su Notu ją matėme. Juk tai turi kai ką reikšti.

– Tikiu, kad matėte. Jei jau kalbame apie tai, ką matome, ar kada nors teko matyti šituos? – Elis iš vidinės kišenės ištraukė sandarų maišelį su sudžiūvusiais grybais.

Noto veidas išbalo.

– Trumai?

– Taip, trumai, – tarė Elis. – Ar juos augini namie, Notai? Vienas Džimio klientų man pasakojo ką kita.

– Kokio velnio, žmogau? Nežinau, apie ką kalbi, – tarė Džimis.

– Nuostabu. – Elis stumtelėjo stalu du popieriaus lapus. – Tuomet neprieštarausite, jei atliksime kratą. Jei nieko nerasime, negalėsiu jūsų apkaltinti laikymu turint tikslą parduoti. – Sukryžiavęs rankas jis pasilenkė į priekį. – Gal Paiko žemėje yra vaiduoklis, o gal ir ne. Bet ieškoti jo apsvaigus nesąžininga.

Šį vakarą Rosas atsigabeno įrangą – ne tik videokamerą, bet ir skaitmeninę, taip pat prietaisą šilumos šaltiniui aptikti, – visa tai buvo užsakyta internetu pasinaudojus Šelbės kredito kortele – šis faktas seseriai dar nebuvo praneštas. Etanas būtų labai apsidžiaugęs prietaisais, bet jis liko namie – matyt, Šelbės geranoriškumas pasiekė ribą. Buvo šiek tiek po vienuoliktos arba pusvalandis iki tos akimirkos, kai vaiduoklis pasirodė Etanui praėjusį kartą. Rosas atsitūpė laukti. Jo noras buvo aiškus ir paprastas – kad jį lydėtų tokia pat sėkmė kaip ir jo sūnėną.

Jis išdėstė savo įrangą proskynoje už namo, iš kur atsivėrė puikus vaizdas į užpakalinį kiemą. Rodui van Vlitui pavyko nugriauti pusę namo. O tai reiškė, kad dvasia pereis kitur, ir reikėjo patikrinti aštuonis hektarus žemės. Tai, kad Rosas paiešką pradėjo toje pačioje vietoje, kur prieš kelias naktis buvo sutikęs Liją Bomont, pasak jo, tebuvo sutapimas.

Kurį laiką Rosas klausėsi svirplių sonatų ir varlių kurkimo. Žvaigždės badė kaklą tarsi maži geluonys, o mėnulis apšvietė juosmenį. Jis nė nenutuokė, kelinta valanda, kai prie namo pasigirdo žingsniai. Žvilgtelėjo į šilumos skaitytuvą, tačiau temperatūra nebuvo tiek nukritusi, kad galėtum manyti, jog pasirodė dvasia. Tačiau po akimirkos, išvydus kažkokią figūrą, širdis pradėjo daužytis.

Apsaugininkas iš karjero nevilkėjo uniformos, bet Rosas iš karto jį atpažino; juk po Komtosuką nevaikštinėja daug šimtamečių vietinių amerikiečių. Jis laikė kažką panašaus į baltą rožę.

– Jūs? – raukydamasis ištarė Azas.

Rosas gūžtelėjo.

– Einu ten, kur veda dvasia.

Indėnas sušnarpštė.

– Taigi šįkart ji atvedė jus dirbti tiems parazitams.

– Dirbu pats sau, – pataisė Rosas. – Jie nemoka man nė skatiko.

Atrodė, kad seniui tai patiko, bet jis ir toliau purkštavo.

– Vėl ieškote vaiduoklių?

– Taip.

– Ką darysite sutikęs?

– Vaiduoklį? Nežinau. Niekada nepasitaikė.

– Manot, kad šie statybininkai yra ką nors numatę?

Rosui prieš akis iškilo van Vlitas.

– Manau, jie norėtų, kad jo atsikratyčiau.

Azas suspaudė lūpas.

– Taip, surinkite juos visus ir pasmeikite ant ieties. Kuo toliau juos nustumsite, tuo lengviau bus patikėti, kad jų niekada nebuvo. Juk, neteisėtai apsigyvenusiųjų manymu, vietiniai nieko nereiškia, ar ne?

Rosas nieko neatsakė. Jis nežinojo, ar senis apskritai tikėjosi atsakymo, ir bijojo, kad vis tiek nepataikytų atsakyti.

– Gyvenate netoliese? – paklausė keisdamas temą.

Azas parodė į vos matomą stovyklavietę kitoje kelio pusėje.

– Kartais naktimis čia užklystu. Seni žmonės nedaug miega, – ištarė jis sausai. – Kam gaišti laiką tam, ką netrukus darysiu amžinai? – Azas pasisuko ir nuėjo, bet proskynos gale atsigręžė. – Jeigu rasite vaiduoklį, jo neatsikratysite. Nesvarbu, ko nori Rodas van Vlitas.

Rosas kilstelėjo petį.

– Tai ganėtinai didelis jeigu.

– Visai ne. Jus visą gyvenimą supa vaiduokliai. Tik jūs nežinote, kad juos matote, – tarė Azas. – Adio, pone Veikmanai.

Jam pranykus už namo fasado, pakilo vėjas. Rosas susigūžė. Kelis kartus nurijo seiles, bet niekaip negalėjo atsikratyti nusivylimo skonio. Jis save tikino, jog taip yra todėl, kad pasirodė Azas, kai Rosas tikėjosi vaiduoklio. Ir kad tai nesusiję su tuo, kad pasirodė Azas, kai Rosas tikėjosi Lijos.

– Man jau gana! – sušuko seselė, išmesdama padėklą su tabletėmis. – Neprivalau taikstytis su tokiu paciento elgesiu!

Spenseris Paikas stebėjo ją iš neįgaliųjų vežimėlio, padėjęs rankas ant kelių. Reikalui esant, jis galėjo apsimesti kretančiu kvaileliu. Priėjus prižiūrėtojai, jis su apsimestiniu susidomėjimu spoksojo į per televizorių rodomą muilo operą.

Prižiūrėtoja buvo stambi moteris dažytais abrikosų spalvos plaukais. Mintyse Spenseris vadino ją seserimi Rečet3.

– Ar yra keblumų, Milisenta?

– Taip, yra, – piktinosi jaunesnė seselė. – Pono Paiko užgauliojimai.

Rečet atsiduso.

– Ką jis šįkart pasakė?

Milisentos apatinė lūpa suvirpėjo.

– Jis pasakė... pasakė, kad esu kvailė.

– Jei tik galėčiau įsiterpti, aš ne taip pasakiau, – Spenseris pasisuko į Rečet. – Aš pasakiau, kad ji kilusi iš silpnapročių šeimos. Ne kvailių. Yra šioks toks skirtumas, nors ir nedidelis.

– Matote? – suirzo Milisenta.

– Aš tik paklausiau, ar ji ne giminė Kartraitams iš Svontono. Visiems žinoma, kad beveik pusė tos giminės užaugo valstybės išlaikomuose beprotnamiuose. – Jis neištarė to, ką labai mandagiai nutylėjo netgi Milisentai Kartrait: atsižvelgiant į tai, kiek kartų sumaišė jį su kitais slaugos namų gyventojais, atrodo, kad genetiškai jai lemta eiti savo giminės pėdomis.

Milisenta išsinėrė iš savo medvilninės liemenės – tokias dėvėjo slaugos namų darbuotojai.

– Išeinu, – paskelbė ji ir paliko poilsio kambarį, baltų klumpių kulnais traiškydama budėjimo metu išbertų tablečių vaivorykštę.

– Pone Paikai, – tarė Rečet, – ji to nenusipelnė.

Spenseris patraukė pečiais. Žmonės niekada nenori pripažinti savo ydų. Jis turėtų tai žinoti.

Daktaro Kalovėjaus kabinete Mereditė jautėsi kaip milžinė – pernelyg didelė mažoms kėdutėms ir staliukui, pernelyg stambi, kad tilptų neskoningai puošniame žaidimų namelyje su medine čiuožykla, pernelyg nerangi, kad suspaustų tarp pirštų kreidutes ir spalvintų. Tačiau Lusė čia tiko tobulai. Kitoje kambario pusėje, kur negalėjo girdėti, ji gulėjo pilvu ant didžiulės kimštos varlės ir rengė vieną Barbės anoreksikių draugių.

– Atskiros vizualinės haliucinacijos yra retas atvejis, – tarė psichiatras. – Greičiau dėl psichinių simptomų pasireiškia girdėjimo haliucinacijos arba jaudulio paveiktas elgesys. – Daktaras Kalovėjus pažvelgė į ramiai žaidžiančią Lusę. – Ar pastebėjote staigių jos elgesio pokyčių?

– Ne.

– Šiurkštumo? Aikštijimosi? – Mereditė papurtė galvą. – Valgymo ar miego pokyčių?

Vargu ar Lusė apskritai valgė: ji buvo tokia liesa, kad Mereditė juokaudavo, jog jos dukra gauna energijos iš šviesos kaip augalas. Kai dėl miego, ji jau seniausiai neišmiegodavo visos nakties.

– Su miegu yra bėdų, – pripažino. – Lusės vaizduotė bėga kartu su ja. Paprastai ji palieka įjungtą šviesą ir taip jaudinasi dėl kažko, esančio jos spintoje ar po lova, kad apskritai užmiega tik apalpusi iš didžiulio nuovargio.

– Gali būti, kad Lusė kenčia nuo nerimo, kuris būdingas visiems aštuonmečiams einant miegoti, – tarė daktaras Kalovėjus. – Bet vėlgi įmanoma, kad ji iš tikrųjų kažką mato spintoje ar po lova.

Mereditė sunkiai nurijo seiles. Jos vaikas negali būti psichiškai nesveikas, negali. Tik jau ne Lusė, kuri mieliau šokuos, nei eis, kuri skaito iliustruotas knygeles savo kimštiems gyvūnams, kuri ką tik išmoko visus dainelės „Panelė Meri Mek“ žodžius. Tolimiausiame Mereditės galvos kampelyje slypėjo tiesa, aiški ir karšta tarsi liepsna: kadaise tu jos nenorėjai, ir čia tavo bausmė.

– Ką man daryti? – paklausė ji.

– Prisiminkite, kad aštuoneri yra Santa Klauso, įsivaizduojamų draugų ir fantazijų amžius. Lusės metų vaikai tik pradeda atskirti fantazijas nuo tikrovės, taigi didelė tikimybė, kad tai, ką ji įsivaizduoja, yra to proceso dalis.

– Bet jei tai nesiliaus?

– Tuomet rekomenduočiau Lusei mažą risperdalio dozę ir siūlyčiau pažiūrėti, ar kas nors pasikeis. Palaukime ir pamatysime.

– Gerai. – Mereditė žiūrėjo, kaip Lusė pina lėlei plaukus. – Gerai.

Rosas nesijautė alkanas, taigi negalėjo suprasti, ko atėjo į miestelio užkandinę, kuri gyvavo tiek pat ilgai kaip ir Komtosukas, tarsi maras keliaudama per stambių, nertiniais pasipuošusių savininkių rankas, tikinčių, jog riebalai yra gurmanų uždaras. Nors neatrodė, kad tai veiktų verslą: Rosui atvykus, visos vietos prie stalų ir baro buvo užimtos. Įsitaisęs prieš veidrodinę sieną laukti, jis išsitraukė pakelį cigarečių.

– Man labai gaila, – tarė padavėja, atsisukusi tą akimirką, kai jis įžiebė žiebtuvėlį, – pas mus nerūkoma.

Atrodė juokinga, kad įstaiga, kurios valgiaraštis tiesiog siūlė ankstyvą infarktą, galėtų būti tokia veidmainiška, bet Rosas įsikišo savo „Merits“ atgal į švarko kišenę.

– Netrukus grįšiu, – pasakė jis padavėjai. – Gal galėtumėte pasaugoti man stalą?

– Pažiūrėsiu, – nusišypsojo ji. – Ar pasaugosite man cigaretę?

Dabar, praėjus penkioms minutėms, jis atsirėmė į konteinerį už pastato ir prisidegė cigaretę, leisdamas dūmams raitytis gerkle kaip klaustuko ženklui. Jis šiek tiek prisimerkė ir pažiūrėjo į švytintį cigaretės galiuką.

Be reikalo nepasiėmė švarko – čia tikrai gerokai vėsiau. Miestelis jau priprato prie tokių temperatūros svyravimų, ir gyventojai pagaliau suprato: užuot bijoję šių anomalijų, jie išsitraukė žieminius batus bei pirštines ir padėjo juos šalia paplūdimio rankšluosčių ir losjonų nuo saulės, nes gali prireikti ir vienų, ir kitų. Roso manymu, Naujosios Anglijos gyventojai buvo žavūs tuo, kad baigę skųstis jie priimdavo savo likimą kaip vaistų dozę – skonis nemalonus, bet galiausiai ištversi ir pasijusi geriau. Rosas prispaudė pečius prie tamsios metalinės konteinerio sienos, vogdamas jame įkalintą šilumą. Palenkęs galvą, numetė pusę cigaretės.

– Net nebaigėte.

Jis apsisuko.

– Lija.

Rosas būtų žinojęs, kad ji stovi už jo, net jei ji būtų neprakalbusi, – ore tvyrojo gėlių kvapas. Ji patrynė nuorūką bateliu, judindama rankų pirštus. Ji ir vėl vilkėjo suknelę su taškeliais, tik šį kartą buvo su karoliukais siuvinėtu megztiniu, tarsi bijotų būti pamatyta su tais pačiais drabužiais ir norėtų atsinaujinti.

– Ieškojau jūsų, – tarė Lija.

Jos žodžiai neatitiko esamos padėties: ji atrodė pasirengusi bėgti. Stovėjo kažkokia bejėgė, uždara, o tai Rosui buvo pažįstama.

– Aš taip pat jūsų ieškojau.

Tik pasakęs tai suvokė, kiek daug tiesos buvo jo žodžiuose. Jis ieškojo Lijos parduotuvių vitrinų atspindžiuose, prie šviesoforo paskui jį sustojusiuose automobiliuose, vaistinės eilėje.

– Ar jau radote savo vaiduoklį?

– Ne savo vaiduoklį, – paaiškino Rosas. – Tiesiog vaiduoklį. – Jis atsistojo šypsodamasis. – Kodėl manęs ieškojote?

Lija kalbėjo paskubomis.

– Nes... aną naktį nespėjau pasakyti, bet aš taip pat ieškau vaiduoklių.

– Rimtai?

Tai buvo negirdėtas entuziastingas atsakymas, jis labai nustebino Rosą. Dauguma paranormaliais reiškiniais tikinčių žmonių pripažindavo tai nenoromis.

– Tikriausiai esu tik savamokslė, palyginti su tuo, ką darote jūs.

– Ką nors radote? – paklausė Rosas.

Ji papurtė galvą.

– Ar kas nors rado?

– Žinoma. Be tų, kurie fotografavo dvasias ar buvo tarpininkais, tyrimus darė Prinstono ir Edinburgo universitetai. Net ir CŽV atliko nejutiminio suvokimo ir telepatijos studijas.

– CŽV?

– Tikrai taip, – tarė Rosas. – Vyriausybė netgi padarė išvadą, kad žmonės gali gauti informaciją nesinaudodami penkiais pojūčiais.

– Tai neįrodo pomirtinio gyvenimo.

– Ne, bet iškelia prielaidą, kad sąmonė yra daugiau nei fiziškumas. Gal vaiduoklio matymas yra kita aiškiaregystės forma. Gal vaiduokliai netgi nėra mirę, gal jie gyvena kažkur praeityje ir... – Roso balsas nutrūko. – Atsiprašau. Tik... daugelis žmonių mano, kad aš užsiimu beprotyste.

– Ir man taip dažnai sako, – vos pastebimai nusišypsojo Lija. – Neatsiprašinėkite. Nebuvau sutikusi mokslininko, kuris nesusijaudintų kalbėdamas apie savo darbą.

Mokslininkas. Ar Rosas kada nors buvo taip pavadintas? Tai sukėlė jam jausmų antplūdį – išdidumą, nuostabą, susižavėjimą. Įsitikinęs, kad bet koks jo veiksmas sugadintų šią akimirką, jis paėmė cigaretę, laikydamasis delsimo taktikos, ir pasiūlė Lijai. Jos ranka pakilo tarsi kolibris, tada staigiai dingo už nugaros. Tačiau ji išbuvo pakelta pakankamai ilgai, kad Rosas pastebėtų siaurą auksinį vestuvinį žiedą.

Tada jo pasaulis subyrėjo dar kartą.

– Jis nesužinos, – tarė Rosas atremdamas jos žvilgsnį.

Lija pažvelgė į jį. Paėmė iš pakelio cigaretę ir leido Rosui ją pridegti. Ji rūkė, tarsi prarydama paslaptį – tai buvo lobis, kurį reikėjo saugoti. Jos akys užsimerkė, smakras pakilo atidengdamas kaklą.

Tą akimirką buvo nesvarbu, kad ji kažkieno kito žmona, kad vis dirsčioja pro petį, kad tos kelios minutės, kurias Rosas su ja praleis, bus pasiskolintos. Tai galėjo būti klaidos pradžia, bet net ši mintis nesulaikė Roso – jis nutarė neleisti jai nueiti.

– Leiskite jums nupirkti puodelį kavos, – pasakė jis.

Ji papurtė galvą.

– Negaliu.

– Niekas nesužinos.

– Visi užsuka į šią užkandinę. Jei jis sužinos, kad buvau su jumis...

– Na ir kas? Tada pasakysite jam tiesą. Esam du draugai, kurie kalbasi apie vaiduoklius.

Neteisingas atsakymas. Lija akivaizdžiai išbalo, ir Rosas vėl kiaurai permatė jos trapumą.

– Aš neturiu draugų, – tyliai ištarė ji.

Neturi draugų. Tau neleidžiama išgerti puodelio kavos ir turi vogčiomis išsėlinti naktį. Rosas net mintyse negalėjo įsivaizduoti tirono, kuris buvo užvaldęs Liją. Koks vyras šiandieniame pasaulyje galėtų taip elgtis? Kokia moteris taip menkai vertintų save, kad leistų taip nutikti?

– O jei užmaučiau ant galvos popierinį maišelį ir visiems sakyčiau, kad sergate raupsais?

Ji per jėgą nusišypsojo.

– Negaliu gerti kavos per popierinį maišelį.

– Paprašysiu šiaudelio. – Lija buvo benusileidžianti, jis tai matė iš jos linguojančių kelių. – Vieną puodelį, – maldavo Rosas.

– Gerai, – sutiko ji. – Vieną puodelį. – Ji giliai įtraukė dūmą, gerklės raumenys susitraukė, o akys buvo įsmeigtos į jį. – Ar mes buvome susitikę?

– Prieš porą naktų.

– Turiu galvoje anksčiau.

Rosas papurtė galvą.

– Ne, nemanau, – ištarė jis, bet jautė, tarsi būtų pažinojęs ją amžinai. Arba norėjo pažinoti ją amžinai. Ar čia yra skirtumas?

Jis norėjo paklausti, kodėl ji bijo savo vyro. Norėjo paklausti, kas ją šiandien atvedė į užkandinę tuo metu, kai čia užsuko Rosas. Bet bijojo, kad jei ką nors pasakys, ji išnyks kaip tarp jų tvyrantys dūmai.

– Ar tikrai manote, kad ten yra vaiduoklis? – paklausė Lija.

– Paiko žemėje? Galbūt. Jei ten yra indėnų kapavietė.

– Indėnų kapavietė? – atrodė, kad ši mintis Liją apstulbino. – Nemanau.

– Ar daug žinote apie šią teritoriją?

– Gyvenu čia visą gyvenimą.

– Ir nebuvo jokių prielaidų manyti, kad kadaise žemė galėjo priklausyti indėnų gyvenvietei?

– Tas, kas jums taip sakė, išsigalvoja.

Rosas pamąstė. Tai buvo įmanoma.

– Bet šis indėnas... nėra jūsų pirmasis vaiduoklis, – tarė Lija.

– Bus, jei pasirodys.

– Ne, turėjau galvoje, kad ne jis privertė jus ieškoti. – Ji panarino galvą, ir plaukai uždengė jai veidą. Sklastymas vienoje vietoje buvo kreivas, tarsi laikant šukas būtų suvirpėjusi ranka. – Mano mama mirė tą dieną, kai gimiau. Tai ją kartais mėginu surasti.

Tada jis suvokė, kad Lijos tikėjimas paranormaliais reiškiniais gimė ne iš plačių pažiūrų, o iš depresijos, kaip ir jo. Ir tai, ką joje atpažino, paprastai kalbant, buvo toks skausmas, kokį jautė pats.

Lija ištiesė dilbį, patraukdama megztinio rankovę ir atidengdama randų tinklą.

– Kartais turiu įsipjauti, – prisipažino ji, – nes esu įsitikinusi, kad nenukraujuosiu.

Daug laiko praėjo nuo tada, kai kas nors jį suprato.

– Mano vaiduoklis, – tarė Rosas sunkiu, neatpažįstamu balsu, – vardu Eimė.

O pradėjęs negalėjo sustoti. Jis kalbėjo apie dalykus, kuriais Eimė jį traukė: paprastus – tokius kaip plati šypsena, ir kitus – tokius kaip šiurkšti vietelė ant alkūnės arba kaip ji negalėjo ištarti žodžio „stalčius“. Jis kalbėjo apie avarijos akimirką ir siaubą, nesileisdamas į detales, kurios vėl būtų draskiusios jo širdį. Jis kalbėjo apie jausmą sužinojus apie klaidas, kurių jau nebegalima ištaisyti. Jis kalbėjo, kol paskaudo gerklę, ir jo širdgėla atgulė po Lijos kojomis tarsi auka.

Jam pabaigus, ji verkė.

– Ar išties tikite, kad įmanoma ką nors labai labai labai mylėti, nors jus skiria visas pasaulis?

Šie žodžiai buvo iš jos išrauti, Rosas žinojo, kad šio klausimo nepaskatino vien jo skausmas.

– Kaip galėčiau netikėti?

Ji pradėjo trauktis.

– Turiu eiti.

Rosas instinktyviai ištiesė ranką, bet Lija greitai ir nevalingai atšlijo, kad taptų nepasiekiama.

– Lija, pasakykite, ką jis jums padarė.

– Jis mane dievina, – sušnibždėjo ji. – Jis myli moterį, kuri iš tikro neegzistuoja.

Kad ir kaip Rosas tikėjosi blogo elgesio įkalčio, jo nebuvo. Argi galima mylėti žmogų taip smarkiai, kad net ir nenorėdamas jį skaudintum?

Lija prisilietė prie jo rankovės, ir ašaros nuo jos pirštų galiukų paliko šalčio lopinėlį.

– Kai rasite Eimę, – ištarė švelniai, – pasakykite, kaip jai pasisekė.

Rosui pakėlus galvą, ji jau ėjo tolyn. Jo viduje knibždėjo klausimai: ką ji galėjo padaryti, kad jaučiasi neverta savo vyro meilės? Ir jei Lija jį mylėjo, kodėl atrodė, kad meilė drasko jai širdį?

Rosas nenorėjo jos liūdinti. Jis tik norėjo, kad ji suprastų, jog yra ne viena.

– Lija, – jis pašaukė, skubėdamas paskui ją, bet ji tik žvilgtelėjo per petį ir paspartino žingsnį. Jos nuorūka rūko ant šaligatvio.

– Ei! – Per užkandinės užpakalines duris iškišo galvą padavėja, su kuria jis kalbėjo anksčiau. – Ar dar reikia stalo?

Rosas nuėjo paskui ją į vidų. Ji palydėjo jį į kabiną, kur stalas dar nebuvo nuvalytas. Slinkdamasis prie sienos, jis, kaip ir buvo žadėjęs, padavė jai cigaretę.

Ji nusijuokė, užsikišo ją už rankovės ir nuvalė stalą.

– Šiandien skrendate solo?

Jis žvilgtelėjo pro langą.

– Taip. Tikriausiai.

Padavėja susižėrė nuo stalo arbatpinigius. Banknotą ir dvidešimt penkių centų monetas įsikišo į kišenę, purkštaudama ant palikto cento.

– Siutina, kad žmonės laiko mane taupykle, – sumurmėjo ji. – Tarsi norėčiau nešioti jį kišenėje labiau nei jie.

– Surinkus šimtą tokių monetų, galima nusipirkti puodelį kavos.

Padavėja pabarškino prijuostę.

– Ir įgyti išvaržą. – Ji pastūmėjo centą link Roso. – Jei bus herbas, pasiimkite jį, kad sektųsi.

Jai pranykus atnešti stalo įrankių ir kavos, Rosas paėmė monetą. Jis išmetė ją į orą, sugavo ir pasuko ant krašto. Ir tik centui nukritus vėl herbu į viršų pastebėjo, kad moneta nukalta 1932 metais.

Tą popietę Rosas mintyse išvardijo, ką žino apie Liją.

Kaskart, kai su juo susidurdavo, ji atrodė be galo drovi. Ją žavėjo antgamtiniai reiškiniai, bet ji bijojo savo pačios šešėlio. Laisvę pajusdavo naktį. Ji buvo ištekėjusi už žmogaus, kurio meilė laikė ją įkalintą.

Ir... ji buvo palūžusi. Puikiai tą slėpė, bet Rosas žinojo iš savo asmeninės patirties, kad net ir susitvardęs niekada nebūsi kaip anksčiau.

Rosas persuko pirmyn juostelę, kurią įrašė prieš keletą naktų, peržiūrėdamas savo pokalbį su Azu Tompsonu. Reikalas tas, kad jį labiau domino Lijos Bomont paslaptis nei vaidenimosi šioje žemėje klausimas.

Jis taip ir neišgėrė su ja puodelio kavos, kuriam ji buvo sutikusi.

Nuotolinio valdymo pulteliu Rosas trynė savo seniai skustą smakrą. Juostoje nebuvo nieko vertingo. Ką jis pasakys Rodui van Vlitui?

Suskambėjo telefonas, prikeldamas jį iš apmąstymų. Jis čiupo ragelį, kol nepabudo Šelbė ir Etanas.

– Alio.

Kitame gale niekas neatsiliepė, bet ryšys buvo. Rosas girdėjo jį, apgaubtą atmosferos trukdžių. Jis prispaudė ragelį prie peties.

– Lija, jūs? – sumurmėjo.

Tai buvo ji, jis galėjo lažintis iš visko, ką turėjo, kad tai buvo ji. Galbūt ji negalėjo su juo susitikti, bet žinojo, kur jį rasti. Ir tokiu būdu jam pranešė.

Rosas nepadėjo ragelio. Užmigo priglaudęs jį prie ausies – tai buvo pirmas tikras miegas po daugelio dienų, – užsnūdo galvodamas, kad anksčiau nesuvokė, koks yra pavargęs.

Prieš tūkstantmečius abenakiai klajojo iš Vermonto šiaurės vakarų į pietryčius, taip pat į vakarinę Masačusetso dalį, Naująjį Hampšyrą ir netgi Kvebeką. Tą teritoriją jie vadino Nd’akina, arba Mūsų Žeme. Jų genties vardas, Abenaki, reiškė Aušros Žmones. Jie vadino save Alnôbak, arba žmonėmis. Tuo metu jų buvo keturiasdešimt tūkstančių.

Jie pasikliovė žemės ūkiu, ir jų kaimai buvo įsikūrę upių salpose. Maisto taip pat prasimanydavo medžiodami ir žuvaudami. Didžiąją metų dalį jų didelės šeimos gyvendavo išsisklaidžiusios grupelėmis, tačiau vasarą susirinkdavo visi. Jie neturėjo centrinės valdžios, o tai reiškė, kad kilus karui abenakiai galėjo palikti savo kaimus, pasidalyti į mažesnius būrius, paskui pasirodyti kažkur toli ir rengti kontratakas. Dažnai per karą jie pasitraukdavo į Kvebeką, taigi daugelis kolonistų Naujojoje Anglijoje laikė juos Kanados indėnais, ir todėl jie turėjo pretekstą užimti žemes Meine, Naujajame Hampšyre ir Vermonte nemokėdami kompensacijos.

2001 metais Vermonte buvo likę apytiksliai 2500 abenakių.

Rosui vis dar buvo paslaptis, ar dalis jų kada nors gyveno Paiko žemėje, nors jis jau buvo išmėginęs šešias skirtingas interneto paieškos sistemas ir beveik visus istorinius Komtosuko viešosios bibliotekos žinynus. Nusivylęs jis padėjo galvą ant stalo. Šelbė priėjo iš užpakalio ir pradėjo masažuoti jam pečius.

– Kaip sekasi?

– Ar tu taip užsidirbi pragyvenimui? – atsiduso Rosas.

– Kaip suprantu, tai reiškia, jog nieko neradai. – Ji prisėdo ant kėdės šalia, prieš tai žvilgtelėjusi į informacijos stalą, norėdama įsitikinti, kad Etanas vis dar žaidžia su savo „Game Boy“. – Vermontas negarsėja tuo, kad preciziškai saugo dokumentus. Didžiuma senų dokumentų pelija ant grindų miesto archyve. Ir netgi tie yra labiau susiję su anglais, apsigyvenusiais toje teritorijoje. Neįsivaizduoju, kad prieš tūkstantį metų vietiniams amerikiečiams būtų reikėję nuosavybės dokumentų.

– Taip, ir žiūrėk, kas iš to išėjo.

– Taigi mesi, ką pradėjęs?

– Ne. – Jis pažvelgė į švytintį ir dūzgiantį ekraną. – Pamėginsiu pasiskaitinėti apie anglus. Pažiūrėsiu, gal jų sąskaitose minimos indėnų gyvenvietės.

– Kaip nori. Parvešiu Etaną namo.

Rosas iš tolo stebėjo seserį, kai ji kalbėjo su pamainos perimti atėjusia bibliotekininke, persimesdama rankinės dirželį per petį ir tuo pat metu glostydama Etano pakaušį, tarsi jos ranką ten kažkas trauktų kaip magnetas.

– Šel! – šūktelėjo jis, kai ji pamojavo jam nuo durų. – Ar teko girdėti apie žmogų pavarde Bomontas?

– Ar tai vienas iš anglų kolonistų?

– Ne. – Rosas pajuto, kad jo rankos juda klaviatūra, tarsi būtų turėjusios savo nuomonę. Jo atidaryta paieškos sistema neturėjo nieko bendro su istoriniais dokumentais. Tai buvo Komtosuko miestelio gyventojų informacija.

Ką tik atėjusi bibliotekininkė pažvelgė į jį per bifokalinius akinius.

– Vermonto universiteto miestelyje yra biologijos biblioteka, pavadinta Bomonto vardu. Kartais mes iš jų skolinamės knygas.

– Labai gaila, Rosai, – tarė Šelbė, purtydama galvą. – Man tai nieko nesako.

Ji išstūmė Etaną per duris, tuo tarpu Rosas parašė kompiuteryje pavardę.

BOMONTAS, ABELIS. 33 Kasltono kelias.

BOMONTAS, C. KK. 2, 358 dėžutė.

BOMONTAS, W. 569 Vakarų Oreno gt.

Jis nesitikėjo rasti Lijos vardą, neatrodė, kad jos vyras būtų iš tų, kurie užtikrintų moterims lygias teises. Surasti Bomontą Kaimo kelyje (KK) buvo neįmanoma, bet kiti du adresai vietiniai. Jis išsiregistravo iš kompiuterio ir susirinko daiktus.

– Pavyko? – šypsodamasi paklausė bibliotekininkė.

Rosas pajuto švilpaująs.

– Galima ir taip sakyti.

Azas be galo nusivylė sužinojęs, kad norėdamas žvejoti niekam nepriklausančiuose vandenyse privalo turėti kažkokį nereikšmingą popiergalį. Kaip laukinius gyvūnus prižiūrintis pareigūnas galėjo jam pasakyti, kad norint sėdėti paežerėje ir gaudyti upėtakius sočiai vakarienei reikia leidimo su antspaudu?

Vis dėlto jis jį turėjo, įsikišęs į marškinių kišenę, jei kartais šeštą ryto sulauktų draugijos. Jis atsilošė, užvėrė blizgę ant kabliuko ir užmetė meškerę į tą vietą, kur vanduo atrodė šiek tiek tamsesnis nei kitur.

Ratuko jis neužfiksavo, kad smulkmė galėtų pasprukti. Meškerės valas buvo neoninis ekvatorius, dalijąs ežerą į dvi dalis. Azas užsimerkė ir laikė meškerę tarp kelių. Senėjimas jam vis dar buvo staigmena; keista, kad neprisimindavo, ką vakar valgė vakarienei, bet galėjo smulkiai papasakoti apie dėmelių žvaigždyną ant pirmo savo sugauto upėtakio nugaros. Jo liežuvis ne visada ištardavo draugo vardą, bet kai kuriuos veidus iš praeities jis žinojo taip, tarsi pats būtų juos iškalęs. Per keletą pastarųjų metų jo nugara sulinko iki tiek, kad Azas klausė savęs, ar prieš mirtį ji sudarys apskritimą, tačiau jo protas buvo toks aštrus, kad kartais, prieš duodamas valią vaizduotei ir nugrimzdamas į miegą, jis jausdavo jo dantytus kraštus.

Azas suniurnėjo, nes valas visiškai nejudėjo. Kantrybės – šito jį išmokė tėvas, o kartu patarė, kuriose seklumose geriausias jaukas ir kaip užmesti meškerę taip tyliai, kad žuvis kabliuko tekštelėjimą išgirstų tik kaip prisiminimą. Bet šiomis dienomis Azas kantrybės neturėjo. Kantrybei reikėjo laiko, o jo laikas ėjo į pabaigą.

Saulė, krauju pasruvusi akis, apšvietė ežero kraštą. Virš žemės staiga iškilo ugnies pliūpsnis. Sprogimai tarsi fejerverkai slydo dangumi iš nakties į dieną.

Žemė sudrebėjo po Azu, kai „Angelo karjere“ nuaidėjo antras sprogimų pliūpsnis, išjudindamas dar daugiau granito, kuris bus iškastas virtuvinių stalviršių ir paminklinių lentų gamybai. Jo meškerės valas pradėjo suktis, nes upėtakis pačiupo blizgę. Azas suskaičiavo iki dviejų, užfiksavo ritės ratuką ir tvirta ranka pradėjo traukti.

Pintinėje spurdėjo žuvis, visomis saulėtekio spalvomis spindėjo žvynai. Dar vienas sprogimas nuvilnijo kitoje ežero pusėje, ir šį kartą Azas pamatė, kaip nustebę ratu šokinėja ešeriai, beviltiškai norėdami pasprukti nuo šio netikėto žemės drebėjimo.

Jis užkabino ant kabliuko kitą blizgę. Kartais nusistovėjusią padėtį reikia šiek tiek supurtyti.

Mereditė susigūžė prie mikroskopo, tyrinėdama vienintelę ką tik mėgintuvėlyje užsimezgusio embriono ląstelę. Atrodė, kad šiam nėra lemta paveldėti cistinę fibrozę, – tai buvo mažas stebuklas, turint galvoje, kad kiti keturi poros mėginimai pradėti sveiką vaiką nepavyko. Ji atsitiesė ir nusišypsojo: šitam pavyks. Šitas išgyvens. O Mereditė turėtų žinoti.

Lusė buvo vienas tų nepalankiomis sąlygomis gimusių kūdikių. Ne dėl genetinės netvarkos, o paprasčiausiai dėl aplinkybių. Prieš aštuonerius metus Mereditė nutraukė blėstančius santykius su savo vadovu, biomedicinos inžinerijos profesoriumi, kuris buvo pernelyg užsiėmęs, kad lydėtų ją į motinos laidotuves Merilande. Jos motinai buvo tik per penkiasdešimt – ją ištiko infarktas, netikėtai ir staiga. Kad ir kaip Mereditė buvo priblokšta, senelė buvo nusiminusi dar labiau, taigi dvidešimt šešerių metų Mereditei teko rūpintis visais su mirtimi susijusiais reikalais. Ji vis dar prisiminė tolimą nuo realybės kelionę į laidojimo namus, kur jos paprašė išrinkti atlaso motinos karstui spalvą, taip pat antkapį iš Vermonto granito antkapių katalogo. Ji prisiminė apeigas prie kapo, kur senelė Rubė stovėjo atsirėmusi į ją, ir nedidelis senutės svoris vertė Mereditę stovėti išsitiesus ir tvirtai.

Ji nusprendė vykti į Bostoną apsiginti disertaciją, o tada grįžti į Silver Springą ir gyventi su senele Rube. Bet keturios bemiegės naktys padarė savo; po kelių valandų kelionės į šiaurę ji nesuvaldė savo „Civiko“.

Mereditė pabudo ligoninėje su sugipsuota kaire koja, mėlynėmis visame kūne ir sesele, kuri nuolat kartojo, kad jos kūdikiui nieko nenutiko. Kūdikiui? – pagalvojo ji, o gal ir garsiai ištarė. – Kokiam kūdikiui? Atsakymai pasipylė tarsi tabletės nuo skausmo, – ultragarsas, turėjęs patikrinti, ar nėra vidinių sužalojimų, parodė aštuonių savaičių nėštumą, drugelio širdies plakimą.

Ji nenorėjo būti vieniša motina. Ji nenorėjo būti motina, ir viskas. Ji tenorėjo susigrąžinti savo motiną. Taigi užsirašė abortui.

Bet pažado netesėjo.

Mereditė išmanė pastojimo mokslą, ji suprato, ką tėvai gali ir ko negali perduoti vaikams. Bet ji negalėjo neklausinėti savęs, ar tai, kas yra neapčiuopiama, gali persiduoti dažnai tai kartojant. Jei ji būtų norėjusi kūdikio nuo pat tos akimirkos, kai sužinojo, – užuot tamsią naktį meldusi persileidimo, – ar Lusė šiandien būtų saugesnė? Dabar ji mylėjo savo dukrą, neįsivaizdavo gyvenimo be jos. Bet jei būtų žiauriai sąžininga su savimi, prisipažintų: prieš aštuonerius metus ji lengvai galėjo priimti kitą sprendimą.

Gyvenime svarbiausia būti tam tikroje vietoje tam tikru laiku.

Ak, Luse, – pagalvojo ji, – jei tik galėčiau pakartoti tai iš naujo. Užuot tiek daug dirbusi, ji koptų su dukra į kalnus. Ji išmokytų ją Rytų dvikovų. Ji prisipažintų, kad nežino visų atsakymų, ir maža to – galbūt niekada jų neras.

Atsidususi Mereditė vėl pasisuko į mikroskopą. Po dviejų dienų šis embrionas bus įsodintas į motinos gimdą. Ji negalėjo nepastebėti ironijos – ji, kuri nenorėjo kūdikio, turi jį ir dažnai yra paskutinė tėvų, norinčių kūdikio labiau už viską ir negalinčių pastoti, viltis. Šis vaikas nesirgs cistine fibroze, bet tai nereiškia, kad jis negali susirgti meningitu. Niekada nežinai, kuo gali susirgti. Uždaręs duris, vis tiek jauti vėjelį per langą.

Nei Kasltono kelio, nei Vakarų Oreno gatvės netoli Paiko žemės nebuvo, bet tai nesutrukdė Rosui braižyti maršrutus degalinėje įsigytame žemėlapyje ir surasti tuos namus. Tačiau Lija Bomont negyveno nei mieguistame karalienės Viktorijos laikų name, kurio statinių tvorą reikėjo būtinai nudažyti, nei rąstų name, kurį saugojo vokiečių aviganis vardu Armagedonas. Įmanoma, kad ji gyveno į sąrašą neįtrauktu adresu, bet jis to paklaus ją pamatęs kitą kartą.

Jei pamatys.

Rosas valgė tik miestelio užkandinėje ir pastarąsias dvi naktis budėjo, bet Lija Bomont nepasirodė. Jis matė vėl sėlinantį Azą Tompsoną, du besiporuojančius meškėnus ir keletą kartų jo vaizdo kamera įamžino nuostabius rutulius – dydžio sulig krepšinio kamuoliu ir perlų baltumo, – šmėkštelėjusius ekrane.

Norėjo parodyti juos Lijai.

Rosas norėjo jos paklausti, ar, jos manymu, motina lauks, kol bus surasta, kad ir kiek metų tai truktų. Jis norėjo jos paklausti, ar ji myli savo vyrą taip, kaip jis mylėjo Eimę. Jis norėjo žinoti, kokie jų skirtumai gali atrodyti nesutaikomi kaip mirtis.

Jis taip pat jaudinosi, kad galbūt jos vyras sužinojo apie jos ir Roso susitikimą užkandinėje ir ją nubaudė. Jis nežinojo, kokia galėtų būti bausmė. Fizinė? Psichologinė? Taip pat įmanoma, kad Lijos – kuri prisipažino pjaustanti rankas, norėdama ką nors pajusti, – dingimo priežastis yra jos sprendimas, kad tikriausias būdas surasti motiną – pačiai pavirsti vaiduokliu.

Rosas pradėjo skaityti nekrologus ir lengviau atsidusdavo neradęs jos pavardės. Pradėjo sudarinėti juokingus sandėrius su savimi: Jei išbūsiu nekvėpavęs tris minutes, ji šiąnakt ateis. Jei pravažiuosiu neužsidegus raudonai, ji bus ten.

Kai kurios naktys Paiko žemėje buvo aktyvesnės nei kitos. Buvo velnioniškų temperatūros svyravimų ir melsvos šviesos blyksnių tarp medžių šakų, ir nuokanos kvapas kartais būdavo toks sunkus, kad galėjai uždusti. Du kartus Rosas girdėjo trūkčiojantį kūdikio verksmą.

Trečią naktį, kai jis sėdėjo proskynos, savo tyrimo centro, pakraštyje ir kai naktis gaubė jį tvirtai kaip tramdomieji marškiniai, iš dangaus nukrito akmuo. Apytiksliai jis buvo sulig valgomąja lėkšte, beveik toks pat plokščias, krito ganėtinai greitai ir trenkėsi jam į blauzdą.

– Velnias! – suspiegė Rosas, pašokdamas ant kojų. Skausmas nuvilnijo koja aukštyn, po keliu iššoko guzas. Apžiūrėjęs artimiausią medį su žibintuvėliu, jis nepamatė nieko. Įlipti nepajėgė. Taigi pačiupęs tą patį akmenį smarkiai tvojo juo per kamieną, kad tas net sudrebėjo.

– Ei! – sušuko. – Kas ten?

Tikėjosi gyvūno – lokių jauniklio arba kokios nors voverės mutantės, bet nieko nebuvo. Jis nulaužė šaką ir pradėjo daužyti ja kitas šakas. Daužė ir daužė – ne todėl, kad tikėjosi ką nors rasti, o todėl, kad tai buvo savotiškas kerštas. Ir kai pavargęs sustojo, išgirdo kažką kasant.

Garsas buvo silpnas, tarsi švilpikas būtų rausęs sode duobutę. Rosas nušlubčiojo iki kito proskynos krašto, o garsas vis stiprėjo. Jo žibintuvėlis apšvietė apie trisdešimt mažų kauburėlių, išsidėsčiusių kaip papuola.

Archeologų ekspertų ir kasinėtojų komandos jau buvo išraususios dalį žemės, tačiau kai temstant Rosas atvažiavo, ta vieta dar buvo neliesta. O dabar prie kiekvienos duobutės gulėjo nedidelė krūvelė grunto, bet kai Rosas pasilenkė ir pamėgino lazda pasirausti giliau, suprato, žemė įšalusi ir snieguota kaip ir anksčiau.

Rosui nebuvo tekę matyti senovinių kapinių, bet jis įsivaizdavo, kad jos turėtų atrodyti panašiai.

Jis išsitraukė iš kišenės skaitmeninę kamerą ir ėmė fotografuoti iš įvairių kampų. Tada palinko prie mažyčio LCD ekrano, kad pamatytų, kaip atrodo nuotraukos. Bet kiekvienoje nuotraukoje žemė buvo lygi, padengta nesuskaldytu ledu. Suglumęs Rosas vėl apšvietė žibintuvėliu tą patį žemės lopinėlį. Ten nesimatė jokių žemės kauburėlių, nors prieš kelias minutes jų buvo daugybė.

– Žinau, ką mačiau. – Rosas trypė po mažą plotelį, bet žemė nepasidavė, įšalas buvo tvirtas.

Ar jis visa tai įsivaizdavo? Jis pasilenkė ir atraitojo kelnių kišką – ne, dabar guzas buvo dar didesnis ir ryškaus violetinio atspalvio. Akmuo tikrai nukrito. Jis girdėjo kasimo garsą. Matė žemių krūveles.

Dar viena priežastis, kodėl čia trūksta Lijos: jei ji būtų atėjusi šią naktį ir visa tai pamačiusi, Rosui nereikėtų laikyti savęs pamišėliu.

Tą savaitę sulėtėjo Vinuskio upės srovė, taigi žuvys plaukė ratais ir sutrikusios būdavo išplaunamos į krantą. Šeimos, turinčios palydovines televizijos antenas, matė programas norvegų kalba, aktorių lūpos judėdavo ne kartu su tariamais žodžiais kaip senuose „Godzilos“ filmuose. Komtosuko IGA parduotuvėje visi keturi elektroniniai kasos aparatai, naujai nupirkti iš pramoninio katalogo ir ką tik atvežti, pradėjo neteisingai skaičiuoti – vynuogių kekė galėjo kainuoti keturiasdešimt penkis dolerius, kantalupų kilogramas – vieną centą, o pelėkautai ir meškerės buvo nemokami. Žmonės, išdrįsę prabilti apie šiuos dalykus, pamiršdavo mintį sakinio viduryje ir ant liežuvio pajusdavo saldų cukraus arba kartų cikorijos skonį, priklausomai nuo to, ką ketino pasakyti.

Pas dermatologą lankytis buvo bjauru.

Šie vizitai ne tik primindavo Etanui, kad jis yra nenormalus, bet ir reiškė, kad jis turėjo nemiegoti visą dieną, nes gydytojas dirbo tuomet, kai Etanas paprastai miegodavo. Kad ir kokia procedūra būdavo atliekama Etanui, jis patirdavo didesnį malonumą matydamas savo motinos šypsnį, skylantį tarsi kietai virtas kiaušinis; ji beviltiškai stengdavosi žvelgti į jį taip, tarsi jis būtų visiškai normalus.

Šiandien jam nuo veido pašalino tris priešvėžinius augliukus. Gydytojas, paėmęs vatos tamponą, pamirkė jį skysto azoto puodelyje, tada prispaudė Etanui prie kaktos ir nosies. Graužė taip, kad iš akių tryško ašaros, o dabar niežėjo.

Jo motina sustojo įvažos keliuke. Dėdė Rosas buvo išvykęs – mašinos nesimatė. Etanas galėjo pats atsisegti saugos diržą, bet palaukė, kol motina priėjo prie keleivio pusės ir atsegė.

– Gerai jautiesi? – paklausė ji tyliai, ir jis linktelėjęs išlipo iš mašinos. Einant link priebučio, jis paėmė ją už rankos, – jau keli mėnesiai nebuvo taip daręs, nes kai turi mažiau laiko nei kiti, privalai greičiau suaugti.

Miegamajame jis lengvai išsinėrė iš drabužių. Per galvą užsitempė pižamą ir pažvelgė į veidrodį. Pūslės dar nebuvo iškilusios, – jos atsiras rytoj. Bet jo veidas jau atrodė tarsi gaublys, keičiantis žemynų kontūrus tose vietose, kur skystu azotu buvo prideginti augliai.

Nespėjęs suvokti, ką daro, jis pakėlė kumštį ir sudaužė veidrodį. Per ranką tekėjo kraujas, bet galvoje kirbėjo viena mintis – daugiau nereikės žiūrėti į save.

– Etanai? – Motinos balsas. – Etanai! – Ji jau stovėjo už jo, vyniodama kumštį į nuo lovos nutrauktą paklodę. – Kas nutiko?

– Atsiprašau, – pirmyn ir atgal lingavo Etanas. – Atsiprašau.

– Dabar tu daraisi prielankus...

– Koks?

– Na, tiesiog malonus. Visada toks būni po to, kai kas nors įvyksta.

Etanas ištraukė ranką.

– Tuomet kodėl taip nesakai? – sušuko jis. – Beje, kodėl visada vartoji kvailus žodžius, kurių niekas nesupranta? Kodėl man niekas niekada neišrėžia tiesos?

Jo motina žiūrėjo į jį.

– Ką nori išgirsti, Etanai?

Jis raudojo, ir nosis tekėjo.

– Kad esu pabaisa. – Jis pakėlė praskėstus pirštus prie veido, tepliodamas smakrą ir skruostus krauju. – Pažvelk į mane, mama. Pažvelk į mane.

Motina per prievartą nusišypsojo.

– Etanai, branguti, tu pavargęs. Jau seniai turėjai miegoti. – Jos balsas tapo raminantis, šilto medaus tirštumo. Jis apgaubė Etanui pečius; jam teko kovoti, kad nepasiduotų. Jis pajuto, kaip motina paėmė jį už rankos ir nuvedė į vonią nuplauti žaizdų.

– Manau, kad siūti neprireiks, – tarė ji, apvyniodama ranką marle. Tada nuvedė jį atgal į miegamąjį. Etanas įlipo į lovą ir įsispoksojo į rėmus ant sienos, kur anksčiau buvo veidrodis.

– Pamiegojęs pasijusi daug geriau, – tarė motina, bet Etanas nesuprato, su kuo ji kalba – su juo ar su savim. – Kai pabusi, padarysim ką nors nuostabaus – gal išsitrauksime teleskopą ir pamėginsime surasti Venerą... arba peržiūrėsime visas „Žvaigždžių karų“ vaizdajuostes... Juk jau seniai nori tą padaryti, tiesa? – Kalbėdama ji tupinėjo ant grindų ir rinko veidrodžio duženas. Jam buvo įdomu, ar ji žino, kad verkia.

Nors ir labai pavargęs, Etanas neužmigo. Ranka tvinkčiojo, veidas taip pat. Jis palaukė, kol nutilo motinos žingsniai apačioje, tada išlipo iš lovos ir ištiesė ranką po rašomuoju stalu, kur motina buvo nepastebėjusi trikampės veidrodžio šukės.

Etanas pakėlė ją prie veido. Matėsi tik maža jo dalelė – nosies galiukas, vienas antakis, strazdana. Šitaip buvo įmanoma tikėti, kad sudėjęs atvaizdus gautum eilinį berniuką. Šitaip buvo įmanoma būti visiškai kitokiam.

Elis pabudo išsigandęs ir atsisėdo gaudydamas orą. Kambarys kvepėjo obuoliais – kvapas buvo toks stiprus, kad jis žvilgtelėjo, ar šalia lovos nėra sidro spaustuvo. Patrynė akis, bet negalėjo atsikratyti vaizdo, kad ir į kurią pusę pasisuktų: jis vėl matė tą moterį.

Jis žinojo jos balsą, nors niekada negirdėjo jos kalbant. Jis žinojo, kad po jos kairiąja ausimi yra randas, o iš burnos sklinda vanilės ir nelaimės kvapas.

Jo motina tikėjo sapnų galia. Kai Elis buvo vaikas, ji pasakojo jam apie senelį, šventą žmogų, kuris numatė savo mirtį. Jis nuėjo miegoti ir susapnavo sniegu padengtą kalną, kurio viršūnėje tupėjo vanagas. Vanagas įkišo snapą į pusnį ir už kaklo ištraukė gyvatę – traukė ir nesiliovė traukęs, – galiausiai išniro prie roplio pritvirtintas tuščias vėžlio kiautas. Purtomas jis barškėjo kaip mirtis. Praėjus trims mėnesiams, neįprasta pūga įkalino Elio senelį ir tris kitus vyrus per apeigas ant šventojo kalno. Po kelių dienų vyrus rado sušalusius. Jų kūnai apskritai galėjo būti nesurasti, jei ne vanago kranksėjimas, vedęs paieškos būrį vis arčiau ir arčiau.

– Kai nemiegame, – sakydavo Elio motina, – matome, ką turime matyti. Kai miegame, matome, kas yra iš tikrųjų.

Jis svarstė, ar jo motina kada nors susapnavo, kad ištekės už baltaodžio arba kad ją lėtai nužudys diabetas. Jis svarstė, ar ji žinojo, jog jos vienturtis sūnus mieliau nusipjaus ranką, nei priims indėnų tikėjimą, kad sapnai yra daugiau nei neuronų šaudymas.

Moteris, lankanti jį tamsoje, turėjo jūros stikliuko spalvos akis – stikliuko, kurį Elis rado Rod Ailando paplūdimyje ir laikė vonioje ant palangės.

Jis užsitraukė paklodes iki smakro ir vėl įsitaisė ant pagalvių. Tikriausiai jis lytiškai susijaudinęs. Sapnuoja gražuoles, nes negauna fizinės meilės.

Tačiau vėl užsnūsdamas pripažino, kad jei čia būtų tas atvejis, sapnuotų ją su bikiniu arba dar geriau – nuogą saunoje. O ne su visais drabužiais, tupinčią ant grindų ir su ašaromis renkančią iš pažiūros neįmanomą dėlionę.

Mereditei bėgant į Lusės kambarį, nuskambėjo klyksmas, aštrus ir isteriškas. Ne, ne, ne, – galvojo ji. Juk viskas buvo taip normalu.

Senelė jau buvo ten, braukdama Lusės drėgnus plaukus nuo kaktos ir murmėdama, kad viskas gerai.

– Ji nesiliauja, – sunerimusi kalbėjo senelė Rubė. – Tarsi manęs nė negirdėtų.

Mereditė paplekšnojo delnais dukteriai per skruostus ir pasilenkė arčiau.

– Luse, paklausyk. Viskas gerai. Tavęs niekas nenuskriaus. Supranti?

Tarsi pakėlus šydą, Lusės žvilgsnis tapo aštresnis, ir ji nutilo. Suvokusi, kur yra ir kas nutiko, ji susirietė kaip embrionas ir pasislinko į lovos galvūgalį.

– Nejau jos nematai? – sušnibždėjo Lusė. – Ji ten.

Ji parodė į vietą tarp Mereditės ir Rubės, kur nieko nebuvo. Tada pasislėpė po antklode.

– Ji nori, kad padėčiau ieškoti.

– Ko? – paklausė Mereditė.

Bet Lusė užsisklendė savyje ir neatsakė. Mereditei skaudėjo krūtinę, tarsi širdis būtų akmuo.

– Močiute, – ištarė Mereditė nesavu balsu, – ar gali su ja pabūti?

Nelaukdama atsakymo, ji grįžo į savo miegamąjį. Paėmė telefoną ir vizitinę kortelę, kurią buvo įkišusi į naktinio staliuko stalčių. Sulaukė reikiamos pypsėjimų serijos. Tada nusiuntė daktarui Kalovėjui žinutę – pasidavė.

Kai vienuoliktą vakaro Rosas atvažiavo į Paiko žemę, Lija jau laukė.

– Vėluoju? – paklausė jis atsainiai, tarsi būtų tikėjęsis ją pamatyti. Išdėliodamas prietaisus, stebėjo ją akies krašteliu. Ji buvo kažkokia kitokia – kupina trapaus ryžto, kuriuo Rosas nenorėjo rizikuoti, primindamas jai jų išsiskyrimo detales. Taigi jis verčiau parodė jai vietą, kur prieš porą naktų buvo kauburėliai. Jis leido jai apžiūrėti savo naują elektromagnetinio lauko matuoklį, kurį tądien buvo gavęs paštu. Jei ji norėtų kartu su juo medžioti vaiduoklius, jis jai leistų. Tokia buvo pradžia, o tai jau geriau nei nieko.

Ji švelniai perbraukė ranka per vaizdo kamerą, stovinčią ant trikojo ir nukreiptą į tolį.

– Mano tėvas turi kamerą, – ji pasakė, – tik jo šiek tiek didesnė. Griozdiškesnė.

– Ši skaitmeninė, – Rosas pažvelgė į proskyną. Iš tos vietos jis jau gavo stiprių pojūčių. – Jei atsisėsime ir palauksime, gal pasiseks.

– Ar aš... galiu pasilikti?

– Maniau, kad todėl ir atėjai.

Lija neatsakė, bet įsitaisė šalia jo ant įšalusios žemės. Jos baimė įsispraudė tarp jų tarsi palydovė. Rosas svarstė, dėl ko ji nuogąstauja – kad pamatys vaiduoklį ar kad vyras gali ateiti jos ieškoti?

– Gerai jautiesi? – paklausė.

Ji linktelėjo. Neskaitant mažo žibintuvėlio, jie sėdėjo visiškoje tamsoje. Lija buvo rankomis apglėbusi kelius, sijonas siekė kulkšnis. Ji žvilgtelėjo į elektromagnetinio lauko matuoklį ir jo nejudančią adatėlę.

– Taigi šis kompasas, – paklausė ji, – įsijungia pasirodžius vaiduokliui?

– Techniškai jis įsijungia, kai vaiduoklis materializuojasi. Būsenų kaita suardo elektromagnetinį lauką.

Ji susiraukė.

– Nesuprantu.

– Jei dvasia yra nematoma ir staiga įgauna pavidalą arba atvirkščiai – išgirstame traškėjimą.

Jie pasinėrė į bendrą tylą, kupiną klausimų, kurių nė vienas nenorėjo užduoti pirmas. Kažkurią akimirką Rosas liovėsi sekęs paranormalią veiklą ir pradėjo klausyti Lijos kvėpavimo tarpuose tarp savo. Jis aiškiai pajuto atstumą tarp savo ir jos peties. Jei truktelėtų pečiais, ją paliestų. Po šimts, jei jis giliai įkvėptų.

Beveik prieš dešimtmetį Rosas juto kažką panašaus – tokį stiprų fizinį suvokimą, kuris, atrodė, reikalauja viso jo dėmesio, trumpos maldos, kad nutiktų tai, kas nuo jo nepriklauso – žemės drebėjimas, cunamis, – kuris panaikintų plyšį tarp jų. Jis taip ilgai ieškojo moters vaiduoklio, kad buvo neramu žavėtis moterimi, sėdinčia greta jo. Bet Lija buvo ištekėjusi, ir jis iš tikrųjų norėjo Eimės.

O jei keistas širdies spurdėjimas, kurį jis jautė šalia Lijos, nebuvo poreikis išgelbėti ją, o galimybė, kad ji gali išgelbėti jį? O jei Komtosuke jis turėtų rasti ne vaiduoklį... bet šią moterį?

Eimės nėra. Lija čia.

Nenaudėlė į galvą užklydusi mintis Rosą taip smarkiai nuliūdino, kad jis pajuto einąs priešinga kryptimi, sprunkąs iš geltono žibintuvėlio rato ir kuo toliau nuo Lijos.

– Ar kas nutiko? – ji paklausė, užgniaužusi kvapą.

Ne, – pagalvojo Rosas, – dėkui Dievui. Jis atsistojo ir pradėjo vaikščioti aplink proskyną.

– Ką nors jauti?

– Ne, – atsakė Rosas. Taip.

Ji atsistojo ir pasitraukė į šešėlį.

– Aš jaučiu, – sumurmėjo Lija. – Tarsi viskas darosi... aiškiau. Sunkiau.

Jai praeinant, Rosas pajuto vėjelį. Lengvas sijono kraštas brūkštelėjo jam per ranką, ir, nespėjęs susilaikyti, jis jį pačiupo, tačiau medžiaga praslydo tarp pirštų kaip vėjas.

Jo širdis netilpo krūtinėje ir mušė neritmiškai. Rosą, kuris neleido savo meilei numirti kartu su mylimąja, staiga suglumino toks kasdieniškas dalykas kaip duobutė ant moters kelio.

Jis save įtikinėjo sukūręs pasaulį su Eime; ji pažinojo jį geriau nei kas nors kitas gyvenime. Bet tiesa buvo ta, kad Eimė dabar nepažintų Roso. Sielvartas jį pakeitė – pradedant balso tembru ir baigiant jo klaidžiojimu žmonių pilnomis gatvėmis. Eimė suprato, kas darė Rosą laimingą.

Bet Lija, atrodo, suprato, kas jį sugniuždė.

Netikėtai pasigirdo aiškus kūdikio verksmas.

– Girdėjai? – sušnabždėjo Lija, ištiesė ranką ir palietė Rosui riešą.

Jis girdėjo. Bet suprato, kad Lijos dėmesys jau nebuvo nukreiptas į tolimą garsą. Ji paėmė žibintuvėlį ir apšvietė juo Roso randus.

– Ak... – ištarė Lija, o žibintuvėlis tekštelėjo ant žemės ir paliko juos abu tamsoje.

Nors ir nematydamas Lijos, Rosas žinojo, kad ji po rankovėmis čiupinėja savo senas žaizdas.

– Kodėl man nepasakei?

– Neklausei. – Rosas įkišo ranką į kišenę ir užsidegė cigaretę, sugrąžindamas Lijos veidą iš šešėlio.

– Kada? – paprastai paklausė ji.

– Senokai. Kai maniau, kad nėra dėl ko gyventi šiame pasaulyje. – Jis atrėmė jos žvilgsnį, tada paėmė degančią cigaretę ir prispaudė prie vidinės rankos pusės, skatindamas jo gailėtis. – Ir dabar dar taip manau.

Jo nustebimui, Lija nemėgino jam trukdyti. Palaukė, kol jis numetė nuorūką, kol ant rankos atsirado pikta ir pūslėta nudegimo žymė.

– Šią naktį ne vaiduoklio ieškoti atėjau, – prisipažino Lija. – Atėjau todėl, kad būdama su tavim nesėdžiu namie ir nespėlioju, ko griebtis – peilio, tablečių ar nuodų. – Kai ji prispaudė lūpas jam prie ausies, jam pastiro visi gyvaplaukiai ant rankų. – Rosai, – sušnibždėjo ji, – papasakok man, kas yra anapus.

Rosas kartą jau buvo taip jautęsis – apsvaigęs, kenčiantis ir pratrūkstantis kiekviena savo ląstele. Vėliau, jam pabudus, trys gydytojai pasakė, kad į jį trenkė žaibas. Jis pakėlė ranką prie Lijos smakro. Jei matai mane aiškiai, – pamanė jis, – tuomet turiu būti tikras.

Už kelių metrų pradėjo traškėti elektromagnetinių laukų matuoklis. Iš pradžių statinis laukas kito palengvėle, bet galiausiai garsas taip sustiprėjo, kad netgi ištinusios Roso smegenys galėjo jį interpretuoti. Rosas niekada nebuvo pajutęs tokio stipraus atsako – artėjo kažkas reikšminga. Ir tai buvo visiškai suvokiama: dvasia materializavosi naudodama tarp Roso ir Lijos įsižiebusią energiją.

Rosas metėsi prie matuoklio ir prisimerkęs stengėsi įžvelgti rodmenis.

– Šviesos! – šūktelėjo jis Lijai.

Bet netrukus jo batas palietė žibintuvėlį. Matuoklio skleidžiamas garsas silpnėjo, traškesys rimo. Tai buvo pats reikšmingiausias kada nors jo matytas dvasios buvimo įrodymas, nors Rosui tą akimirką nebūtų rūpėję, net jei vaiduoklis būtų priėjęs prie jo ir prisistatęs. Jam reikėjo surasti Liją ir pamatyti jos veido išraišką.

Rosas įjungė žibintuvėlį ir pašvietė ratu, bet jos jau nebuvo.

Tai ne pirmas kartas, kai Rosas matė paranormalių reiškinių tyrimo metu pabėgantį žmogų. Tačiau Lijos baimė nebuvo susijusi su vaiduoklių atvykimu. Ją baugino tas pats kaip ir Rosą, nuo ko jis net ir dabar drebėjo: žinojimas, kad antrą kartą gyvenime jis nori žmogaus, kurio negali turėti.

2 Didysis skalikas, kuriam pavadinimą sugalvojo grafas de Buffonas.

3 Sesuo Rečet – knygos ir filmo „Skrydis virš gegutės lizdo“ herojė.

KETVIRTAS SKYRIUS

Komtosuko gyventojai pradėjo taikytis prie pasaulio, kuriuo jau negalėjo pasitikėti. Kuprinėse ir rankinėse jie nešiojosi skėčius apsiginti nuo raudono kaip kraujas lietaus, kuris išdžiūvęs palikdavo raudonų dulkių sluoksnį. Laikrodžiams mušant vidurdienį, dužo porceliano indai, kad ir kaip atsargiai būtų supakuoti. Motinos žadino vaikus, kad jie pamatytų vidurnaktį pražystančias rožes.

Po kurio laiko pradėjo irti kelnių palankai, o knygų puslapiuose šokinėti žodžiai. Vanduo neužvirdavo. Miestelio žmonės pabusdavo nežinodami savo praeities – išėję nusipirkti rytinio laikraščio, užkliūdavo už savo prisiminimų, kurie tarsi tvarsčiai buvo išsivynioję ant šaligatvio. Moterys, atidariusios džiovyklas, rasdavo baltus skalbinius pavirtusius plunksnomis. Šaldymo kamerose gedo mėsa. Mėlyna spalva atrodė visiškai kitaip.

Kai kurie visa tai priskyrė globaliam atšilimui arba asmeninei nesėkmei. Bet kai Eibas Hupinvortas, įėjęs į degalinės parduotuvę, pamatė visas prekes išdėliotas ant lentynų atvirkščia tvarka ir apverstas, jis balsu pasvarstė, ar tik su tuo nebus susijęs indėnų vaiduoklis iš Ūdrų Upės Perėjos. Trys tuo metu ten buvę klientai papasakojo apie tai kaimynams, ir dar neatėjus vakarui Komtosuko gyventojai jau spėliojo, ar tik nebūtų geriau palikti tą žemę ramybėje.

Iš dalies Rodas van Vlitas nenorėjo girdėti to, ką pasakys Rosas Veikmanas. Jei čia būtų vaiduoklis – kad ir kaip juokingai tai atrodo, – ką Rodas turėtų daryti? Namas buvo nugriautas, darbininkų brigados krovė nuolaužas į konteinerius. „Redhuko grupė“ ketino statyti, kad ir kiek vietinių gyventojų parašų ir peticijų sugultų ant jo stalo. Gal Rodui reikėtų pakviesti šventiką piktosioms dvasioms iš riestainių parduotuvės, kuri galiausiai bus čia pastatyta, išvaryti, o gal ir nereikėtų. Svarbiausia, kad vaiduoklis buvo diskutuotinas, o statybos ne.

Ir vis dėlto Rodas tikrai norėjo žinoti, ar jis varo dvasią. Ar tai, kad jo maistas pjuvenų skonio ir kas vakarą dingsta dantų šepetėlis, yra kaip nors susiję su jo dabartiniu užsiėmimu?

– Šie daiktai... – Rodas bakstelėjo pirštu į televizoriaus ekraną, kur nelygų naktinį miško vaizdą ženklino mėlynos linijos ir plaukiojantys šviesos kamuoliukai. – Ar tai vaiduoklis?

Viduje jis nusiramino. Kad ir ko tikėjosi, čia ne tai. Kelios kibirkštys ir burbuliukai negali nieko nuskriausti. Jie tikrai neatsisakys potencialaus verslo.

Rosas Veikmanas šarlatanas, aišku ir paprasta. Jis pamatė galimybę atkreipti į save dėmesį ir iš karto prisišliejo prie Rodo.

– Tai nėra pati dvasia, – paaiškino Veikmanas. – Tai dvasios poveikis įrengimams. Toje žemėje man geso žibintuvėliai, teko įrašyti tokius kaip šie trukdžius ir stebėti ryškius magnetinio lauko matuoklio rodmenis.

– Tauškalai, – tarė Rodas. – Nieko konkretaus.

– Jei kas nors nepaiso įvertinimo, tai nereiškia, kad jo nėra, – patraukė pečiais Veikmanas. – Pagalvokite apie skirtumą tarp žemės kainos ir tikrosios vertės.

– Bet žemės vertę galima išmatuoti. Tai kaina, kurią žmonės pasiruošę sumokėti, kad ją įsigytų.

– Vaiduoklį taip pat galima išmatuoti pagal tai, kuo žmonės pasirengę tikėti.

Staiga triukšmingai atsidarė statybinio vagonėlio durys. Pasisukęs van Vlitas pamatė, kaip prie jo artinasi trys įtūžę ekskavatorininkai, o jų mašinos stovi tarsi miegantys dinozaurai.

Vienas jų, vadeiva, bakstelėjo van Vlitui į krūtinę.

– Mes išeiname.

– Negalite išeiti. Jūs nepabaigėte darbo.

– Velniop darbą. – Jis nusiėmė šalmą ir metė jį į van Vlitą tarsi pirštinę. – Jos išvarys mus iš proto.

– Kas?

– Musės. – Į priekį išėjo kitas darbininkas, kalbantis ryškiu prancūzų kanadiečių akcentu. – Jos skrenda į ausis ir šnibžda. – Rankomis jis apsuko nedidelius ratus prie ausų. – Cė-cė. Cė-cė.

– O kai pasiruoši jas priploti, – pridūrė pirmasis darbininkas, – ten nieko nėra.

Trečias darbininkas, kuris vis dar tylėjo, persižegnojo.

Rosas kostelėjo, ir van Vlitas pažvelgė į jį.

– Esu įsitikinęs, kad čia nieko nėra, – atsakė jiems. – Vėjo pokštas. O gal virusas.

– Tuomet jis keistai užkrečiamas, nes ten, priekyje, sėdintys abenakiai taip pat girdėjo. O senasis paraidžiui ištarė mūsų girdėtą žodį. C-H-I-J-I-S. Jų kalba tai reiškia kūdikį.

– Žinoma, jis taip kalbės! – sušuko van Vlitas. – Jis nori, kad išeitumėte. Jis nori, kad išsigąstumėte ir padarytumėte tai, ką padarėte: paliktumėte savo sunkvežimius ir mestumėte darbą.

Vyrai susižvalgė.

– Mes nebijome. Bet kol neatsikratysi vaiduoklio, gali susirasti kitą brigadą. – Jie linktelėjo atsisveikindami ir pasuko iš statybų aikštelės.

– Ką jūs sakėte? – paklausė Rosas.

Van Vlitas pakėlė telefono ragelį.

– Turiu rasti kitą statybininkų brigadą, – tarė jis. – Dabar tam neturiu laiko.

Rosas gūžtelėjo pečiais.

– Jei manęs reikės, žinote, kur rasti, – ir tai pasakęs išėjo.

Rodas surinko numerį ir išklausė įrašytą žinutę. Jo akys nukrypo į televizoriaus ekraną kabinete, kur pasirodė blyksėjimai. Veikmanas netyčia paliko juostelę. Arba, – stebėdamas vieną šviesos ruožą pagalvojo Rodas, – gal ir tyčia.

Kraujas tėškėsi jai į veidą.

Vos spėjo Mereditė išeiti iš pastato, skystis aptaškė jai plaukus ir nutekėjo skruostu bei kaklu.

– Kiek kūdikių šiandien nužudei? – sušuko protestuotojas.

Ji nusišluostė akis. Tai buvo ne tikras kraujas, o „Kool-Aid“ ar kažkas panašaus, sprendžiant iš saldaus kvapo. Į jos darbdavį nusitaikydavo ne taip dažnai kaip į tame rajone esančią abortų kliniką, bet protestuota taip pat – Mereditės darbas buvo susijęs su sprendimu, kurie embrionai gyvens, o kurie virs pelenais, ir teisės gyventi šalininkai negalėjo su tuo susitaikyti.

– Susisiekite su manim, kai būsite nevaisingi, – sumurmėjo Mereditė piketuotojų grupelei ir greičiau nuėjo prie automobilio.

Tuo ji norėjo pasakyti – bet neleido sau apie tai net pagalvoti, kol nepasijuto saugi prie savo automobilio vairo, įjungusi oro kondicionierių visu pajėgumu, – kad apie tuos protestuotojus ji žino daugiau, nei kuris nors jų gali žinoti apie ją. Prieš devynerius metus ji praėjo pro juos, išsirikiavusius su tokiais pat veidais kaip ir šiandien, tarsi teisingumas tebuvo tik Helovino kaukė. Ji visai dienai atšaukė konsultacijas, nes net jei ir jaustųsi neblogai ir galėtų po pietų dirbti, nemanė pajėgsianti sėdėti už stalo ir kalbėtis su žmonėmis apie jų vaikus, tik jau ne po to, kai atsisakė savojo.

Mereditė prisiminė, kad klinika atsidavė plienu ir burnos skalavimo skysčiu. O laukiamajame sėdėjo tokios jaunos mergaitės, kad jų išsipūtę pilvai atrodė neįmanomi. Ji užsirišo du pirmuosius raištelius chalato nugaroje, o tada nusprendė negalinti to daryti.

O jei nėštumas nėra didžiulė klaida, kaip ji manė? O jei laikas nėra blogas, o kaip tik siaubingai tinkamas – žadinantis skambutis ar žinutė? Na ir kas, kad jos kūdikis neturės tėvo. Mereditės tėvas išėjo, kai jai buvo ketveri. Tada tėvai išsiskyrė, ir augdama matė jį ne daugiau kartų, nei ant rankos yra pirštų. Bet ji buvo gyvas įrodymas, kad gali puikiai sektis turint tik motiną, jei ji yra tinkama. Jei Mereditė negali prikelti Luksės, ji bent jau turi galimybę parodyti jai, ko iš jos išmoko. Ji sukurs saugų prieglobstį savo dukrai, ji mylės ją.

Kai ji, vėl apsirengusi ir atsiėmusi pinigus, išėjo iš klinikos, vienas protestuotojų supylė ant jos dirbtinio kraujo kibirą. Tai buvo paskutinis šiaudas: Mereditė čiupo vyrą už atlapų ir sušuko jam į veidą, kad ji nepasidarė aborto. Ir raudodama susmuko nepažįstamojo glėbyje.

Jie pavaišino ją sausainiais ir karštu šokoladu iš termoso. Leido jai atsisėsti ant antklodžių krūvos. Ją apipylęs vyras pasiūlė sausus savo marškinius. Visą tą popietę Mereditė buvo didvyrė.

Praėjus beveik dešimtmečiui, Mereditė įvertino piketuotojus savo užpakalinio vaizdo veidrodėlyje. Ji gailėjosi neturinti drąsos prieiti prie jų ir paklausti, ar jiems teko kada nors priimti sprendimą, pakeitusį jų ateitį. Ji gailėjosi, kad negali nusivesti jų į laboratoriją, kur laukia daug sveikų embrionų. Ji gailėjosi negalinti jiems paaiškinti, kad kai kurių gyvenimų neverta gyventi. Ir spręsti tai yra ne žiauru, o žmogiška.

Tada Mereditė išstūmė automobilį iš stovėjimo vietos ir triukšmingai nukreipė į namų pusę, kur ras ant sofos gulinčią dukrą, apsvaigusią ir apatišką nuo neuroleptikų. Ji pavojingai nardė tarp mašinų, nes buvo piko valanda. Ji kirto kelią prieš sunkvežimius. Ji spaudė greičio pedalą iki šimto kilometrų per valandą ten, kur buvo galima važiuoti penkiasdešimt, tarsi pramuštgalviškumas galėtų ją įtikinti, kad po tiek metų ji vis dar turi daryti viską, kad išgelbėtų Lusę.

Rosas sėdėjo priėmimo skyriuje, akylai stebėdamas randuotus ir sergančius veidus, pasirodžiusius automatinėse duryse. Įsitikinęs, kad tai ne Lija, jis kaskart nusiramindavo. Rosas sėdėjo čia jau dvi dienas – užtektinai, kad susidraugautų su ligoninės personalu ir įsitikintų, jog pacientė Lija Bomont arba neatpažintoji šioje ligoninėje nesilankė. Šito jis bijojo labiausiai – minties, kad ji gali susižaloti pati arba būti sužeista vyro, Rosui nespėjus su ja pasikalbėti.

Jis norėjo jai pasakyti, kad neprisimena Eimės akių formos. Gal iš pradžių neatrodė, kad ji turėtų tai išgirsti. Tačiau aštuonerius metus Rosas galėjo tai įsivaizduoti, tarsi Eimė būtų šalia – šiek tiek praviras ovalo formos akis, šviesiai rudas centre, ir blakstienas, metančias šešėlį ant skruostų jai miegant. Nuo tos nakties, kai Lija priglaudė lūpas jam prie skruosto ir pašnabždėjo į ausį, jis negalėjo įsivaizduoti Eimės veido, nesusiliejančio su Lijos.

Jis keitė drabužius tris kartus per dieną, bet vis tiek kvepėjo rožėmis.

Jis norėjo ją pabučiuoti.

Jis norėjo, ir baigta.

Rosas žinojo, kad čia laimingos pabaigos nebus. Jis neišardys Lijos santuokos, nevers jos rinktis. Bet jam reikėjo žinoti, kad jai nieko nenutiko. Jam reikėjo tikėti, kad šią akimirką ji nesėdi kažkur Komtosuke su peiliu prie riešo.

Staiga prie seselių posto pribėgo moteris, paskui save tarsi žaislą tempdama vaiką.

– Aš ieškau paciento, – ištarė ji įsakmiai. – Roso Veikmano.

Rosas krūptelėjo, išgirdęs Šelbės balsą. Jis pašaukė ją vardu.

Etanas atsisuko pirmas, tada jo motina.

– Rosai!

Baimės iškreiptu veidu, ji puolė link Roso. Iš paskos ėjo Etanas, įsuktas į dieninę aprangą – apmuturiuotas nuo galvos iki kojų, kad tik saulė nepaliestų jo odos. Tos veido dalys, kurias Rosas galėjo matyti, buvo dėmėtos ir paraudusios.

Šelbė nužvelgė Rosą nuo veido iki rankų. Jo riešų.

– Kas nutiko? Ar seniai čia esi? Dėl Dievo, Rosai, kodėl man nepaskambinai?

Tada ant dilbio ji pastebėjo cigaretės žymę, kurią jis pasidarė būdamas su Lija. Dabar ji buvo pūslėta ir šlapiavo, ir Šelbė neprisivertė jos paliesti. Galbūt žaizda jai priminė Etaną.

– Šel, man viskas gerai.

– Tu ligoninėje.

– Žinau. Aš kai ko ieškau. Maniau, ji gali būti sužeista.

– Tu taip pat sužeistas.

– Tai smulkmena. Nelaimingas atsitikimas.

Ji juo netikėjo, tiek buvo aišku. Bet paklausė:

– Tu sveikas? Tikrai?

– Visiškai.

– Puiku, – atsakė Šelbė ir iš visų jėgų šėrė jam per veidą.

Stebėdama atgal atlinkstančią Roso galvą ir ant jo odos kylančią rankos žymę, Šelbė patyrė patį didžiausią pasitenkinimą per keturiasdešimt aštuonias valandas – apytiksliai tiek jos brolis buvo dingęs. Ji skambino visur, ieškodama jį mačiusių žmonių. Tačiau jį pažinojo tik keli Komtosuko gyventojai, dar mažiau galėjo atpažinti iš išvaizdos. Ji paskambino į policijos nuovadą ir buvo sujungta su detektyvu Ročertu, o šis pasakė, kad pranešimą apie dingusį žmogų galima paduoti tik praėjus dviem paroms nuo dingimo. Taigi ji išvedė Etaną iš namų dienos šviesoje ir lėtai važinėjo po miestelį, taip pat klausinėjo žmonių užkandinėje ir netgi išsireikalavo susitikimo su Rodu van Vlitu, mat jis paskutinis matė Rosą vakar dešimtą ryto.

– Dievaži, Šel, – ištarė Rosas, kęsdamas veriantį skausmą. – Ir tave malonu matyti.

– Šunsnuki, – prisimerkė Šelbė. – Ar bent numanai, kur aš buvau? Po visų įprastų vietų – tai yra tų, kur ieškočiau brolio, pradingusio be pėdsakų ir tokio nemandagaus, kad nepaliko man raštelio, kur jis eina ir kada sugrįš?

– Mes buvome po greitkeliu, – įsiterpė Etanas. – Ten gulėjo negyvas kiras. Siaubas.

Šelbė buvo įraudusi vien nuo minties apie kratymą – pasitenkinimą teikiančios minties papurtyti brolį taip smarkiai, kad jis tą pajustų.

– Taip, teisingai. Po greitkeliu. Jei kartais būtum nusprendęs ten nušokti nuo tilto.

– Jau anksčiau sakiau, – ištarė jis pavargęs. – Aš nesižudysiu.

Ji pačiupo jo ranką netoli nudegimo vietos.

– Tuomet kas čia?

– Labai neveiksmingas būdas nusižudyti?

Dabar jau riedėjo ašaros, ir tai darė ją dar piktesnę.

– Džiaugiuosi, kad tau linksma, – tarė Šelbė. – Matyt, esu kvaiša, nes manau, kad žmonės, kuriuos myliu, yra man įsipareigoję – bent jau pranešti, kad neguli negyvi kur nors griovyje. – Ji sudavė sau per kaktą. – Džiaugiuosi, kad nesižudai, Rosai, nes tau puikiai sekasi žudyti mane.

– Žinai, – tarė Etanas, truktelėdamas Roso rankovę. – Viena kiro akis buvo iškirsta.

– Liaukis dėl manęs jaudinusis. Gerai? Niekada to neprašiau, – pasakė Rosas.

– Ne nuo manęs priklauso.

– Tuomet kodėl nesijaudini dėl žmogaus, kuriam išties to reikia?

– Tu nepriklausai tai kategorijai?

– Mažiau nei tu, – atšovė Rosas. – Dėl Dievo, Šel, gyveni kaip naktinis gyvūnas. Užsisklendei nuo visų, išskyrus Etaną. Jokia draugė neateina pas tave išgerti kavos, bent jau man esant. Tu nebuvai pasimatyme... Kristau, per pastaruosius dešimt metų popiežius turėjo daugiau mylimųjų nei tu. Tau keturiasdešimt dveji, o elgiesi kaip šešiasdešimties. Tau puikiai sekasi save žudyti pačiai, man to daryti nereikia.

Ji nesiruošė palūžti, tik jau ne vidury priėmimo skyriaus, tik jau ne Roso akivaizdoje ir tuo labiau ne Etano. Stengdamasi susivaldyti, ji tik suspaudė ant kelių padėtus kumščius.

– Baigei? – paklausė griežtai.

Rosas paėmė seserį už rankos ir palaukė, kol ji pakėlė į jį akis.

– Šelbe, aš nenusižudysiu. Pažadu.

– Jau esi žadėjęs anksčiau, Rosai, – sušnabždėjo ji. – Bet pasirodė, kad melavai.

Šelbė žinojo, kad po Eimės mirties jos brolis neatsigauna. Matė, kaip jis nustojo miegojęs, kaip drabužiai kabojo ant jo kaip ant pakabo. Matė jį besikalbantį su kažkuo nesančiu. Taigi ji pasakė jam psichiatro pavardę ir liepė susitarti dėl vizito. Tą vakarą užkandinėje jis pasakė, kad konsultacija praėjo gerai, netgi jai padėkojo. Kai po kelių dienų Šelbė rado Rosą paplūdusį krauju, prieš nualpdamas jis be garso ištarė atsiprašau.

Pasirodė, kad jis taip ir neapsilankė pas psichiatrą.

– Pasakyk, – paklausė ji, – kodėl dabar turėčiau tavim tikėti?

Rosas pažvelgė į tolį, ir jo akys sustojo prie plakato, raginančio žmones tapti organų donorais. Jis pradėjo pasakoti jai istoriją apie ką tik dingusią moterį. Išsigandusi... gležna... graži... smalsi: Rosas rinko būdvardį vieną po kito, statydamas trapų kortų namelį, kuris galėjo sugriūti kiekvieną akimirką; ir staiga ši Lija Bomont tarsi atsistojo tarp jų, virpanti ir nepasitikinti savim.

Vienas žodis užkliuvo Šelbės galvoje.

– Ištekėjusi? – pakartojo ji.

– Ji jo bijo.

– Rosai...

Jis papurtė galvą.

– Nėra taip, – pasakė jis. Šelbė žinojo, kad jis meluoja, ji tik nebuvo įsitikinusi, kad ir Rosas tą supranta. – Aš jaudinuosi dėl jos. Ji neturi kur eiti. Nori pasprukti, bet neranda kelio. Manau... Manau, kad ji gali mėginti nusižudyti.

Kaip jums tai patinka?– pagalvojo ji, bet prieš ką nors pasakydama atkreipė dėmesį į brolio veidą. Jo išraiška jai buvo labai pažįstama – ir ji taip žvelgė tūkstančius kartų, kai tik pakeldavo akis į viršų ir pamatydavo saulę arba kai žiūrėdavo į iškankintą miegančio Etano veidelį. Tokį Roso veidą ji matė po mėginimo nusižudyti. Kartais, susidūrus su realybės siena, nėra būdo jai apeiti. Jis ją įsimylėjo, – pagalvojo Šelbė, – ir tai nieko nepakeis.

Jos balsas švelniai jį sūpavo.

– Rosai, negali jų visų išgelbėti.

Jis atsilošė atgal, tarsi Šelbė vėl būtų jam pliaukštelėjusi.

– Tik kartą, – ištarė jis tyliai. – Būtų smagu, jei pavyktų.

Svirduliuodamas jis išbėgo iš ligoninės ir kuo toliau nuo savo prisiminimų.

Kai tik jo dėdė išbėgo per stumdomąsias stiklines duris, saulė prarijo jį tarsi ugnimi alsuojantis drakonas. Etanas spyrė į savo kėdės dugną, ir kadangi kėdės buvo sujungtos, sudrebėjo visa eilė. Motina sėdėjo šalia, veidą užsidengusi delnais kaip ir tada, kai jie žiūrėjo „Penktadienį, 13-ąją“ ir ji negalėjo matyti, kaip kažką kapoja į gabalus.

– Kas nutiko dėdei Rosui? – paklausė Etanas. – Jei tos moters nėra ligoninėje, tai gerai, ar ne?

Motina sumirksėjo.

– Klauseisi.

– Žinoma, juk buvau per pusmetrį.

Jo motina atsiduso, ir Etanas žinojo, kad dabar mintyse ji skaičiuoja: jo chronologinius metus daugina iš emocinių metų ir dalija iš vaiko nekaltumo standartinio skaičiaus.

– Kartą jis mėgino išgelbėti kai kam gyvybę ir prarado jam labai svarbų žmogų. – Ji stipriau suspaudė jo ranką. – Dėdė Rosas pateko į autoavariją su moterim, kurią ketino vesti. Rosas buvo sužeistas lengviausiai, taigi jis išnešė Eimę iš automobilio ir paguldė šalikelėje. Bet kitame automobilyje, kuris į juos trenkėsi, liko įkalintas vairuotojas. Rosas paliko Eimę ir nuėjo pažiūrėti, kaip jaučiasi tas žmogus.

– Ir ji mirė, – ištarė Etanas, suradęs savo galvoje gerai paslėptą paskutinę dėlionės detalę.

– Aha. Iš išorės Eimė neatrodė sunkiai sužeista, todėl dėdė Rosas pamanė, kad galima ją trumpam palikti, bet viduje, jos organai... Jie smarkiai kraujavo. Ją nuvežė į ligoninę, bet gydytojai nieko negalėjo padaryti.

– Kaip ir man, – paprastai pasakė Etanas. Motina nusuko veidą.

Jis kiek pasiūbavo kojas, vėl išjudindamas kėdžių eilę.

– Mama, ar Eimė būtų pasveikusi, jei dėdė Rosas būtų likęs su ja?

– Ne, brangusis.

– Ar jis tai žino?

– Manau, taip.

Etanas trumpai pagalvojo.

– Bet jis nekaltas dėl jos mirties.

Jo motina įsistebeilijo į jį – retkarčiais ji taip darydavo, – tarsi turėtų laikyti egzaminą iš jo bruožų.

– Kartais tai nieko nereiškia, – pasakė ji.

Lusė daug miegojo. Kartais ji sapnuodavo, kad miega, ir matydavo save lovoje. Kartais sapnuodavo, kad ją vejasi, bet jos kojos nepajėgė bėgti pakankamai greitai. Kartą ji įsivaizdavo, kad ją prarijo milžinas ir ji, susirietusi jo krūminio danties kiaurymėje, miega, miega ir miega.

Ji vis dar šaukė per miegus, bet gerklė buvo pernelyg pavargusi, kad šauksmas girdėtųsi.

Retsykiais kažkoks balsas tarsi peilis perskrosdavo tylą. Motina maldaudavo jos atsikelti ir užvalgyti. Arba senelė Rubė pasakydavo, kad Lusė dabar daug geriau atrodo, nejau niekas nemato jos pražydusių skruostų? Ji girdėjo jas per atstumą. Buvo įkritusi į šulinį ir plūduriavo ant nugaros, žiūrėdama į saulę.

Jos vokų vidinėje pusėje buvo atspausti veidai: motinos, senelės Rubės ir moters, kuri ateidavo. Tos, kuri kabojo ant šakos, kuri stovėjo prie jos lovos krašto, o dabar sėdėjo su ja ant sofos taip arti, kad Lusės kojos šalo.

Lusė suprato, kad ši moteris turėjo dingti. Bet pradėjus vartoti vaistus ji tapo dar aiškesnė nei kada nors anksčiau – savo melsva oda ir akių kampučiuose tarsi miego nuotrupomis išlikusiu liūdesiu. Ji jau nebuvo tokia baugi Lusei. Po teisybei, atrodė, kad ji žino. Ji suprato, ką reiškia stovėti prieš žmones, kuriuos mylėjai, nors jie ir negali tavęs matyti.

Kiek Elis prisimena, tai buvo pirmas kartas, kai jį iškvietė dėl atvirkštinio vandalizmo kaltinimo. Bet Rodas van Vlitas paskambino dispečeriui ir pasiskundė, kad sugriautas namas kažkokiu būdu atstatomas. Per naktį vėl iškilo pirmo aukšto karkasas. Aišku, jis pasakė, kad tai abenakių darbas. Jis norėjo, kad Komtosuko policija sučiuptų juos nusikaltimo vietoje.

Elis žvilgtelėjo į Vatsoną, kuris, matyt, tikėjo, kad gausiai naudojami šuns seilėse esantys chemikalai gali ištirpdyti stiklą keleivio pusėje. Jie jau buvo aplankę abenakių stovyklavietę. Išskyrus Azą Tompsoną, visi kietai miegojo. Tačiau po kelių akimirkų, kai jiedu su Vatsonu įžengė į Paiko žemę, jis iškart suprato van Vlito rūpestį: už laikinai pastatytos apsauginės tvoros į viršų vėl kilo nugriautas namas.

Vatsonas prie jo suunkštė ir pasitraukė atgal.

– Bailys, – sumurmėjo Elis ir paspaudė vielinę tvorą žemyn, kad galėtų ją peržengti.

Namo atstatymas priminė jam sutrupėjusius kaulus – atraminiai strypai ir stogo sijos dėliojosi ne visai teisingai, bet, nepaisant to, galėjo išlaikyti svorį. Tačiau dar įdomiau buvo tai, kad stovėjo jau ne tik namo karkasas. Pirmo aukšto sienos buvo ištinkuotos kaip pakliuvo. Ir kai kuriose vietose jau švietė apkalos lentos. Statybininkų brigadai būtų prireikę kelių savaičių tokiam darbui atlikti, negali būti, kad tai nutiko per naktį.

Elis atsargiai žengė per nuolaužas ir stiklo duženas, o Vatsonas, sukaupęs visą drąsą, sekė iš paskos. Priekinių laiptų dar nebuvo, taigi jam teko įeiti per durų angą. Elis pašvietė aplink žibintuvėliu, vertindamas padėtį. Viduje kai kur buvo nenuglaistyta, ir tarpduriai nebuvo stačiakampio formos, bet visas statinys atrodė tvirtas ir stovėjo. Jis užuodė šviežių dažų kvapą.

– Jei čia indėnų darbas, – tyliai Vatsonui ištarė Elis, – suvalgysiu savo kepurę. O geriau pagalvojus, ji bus skanesnė už daugelį produktų mūsų šaldytuve.

Jis atsargiai sėlino į kiekvieną kambarį, abejodamas, ar suskilusios grindys jį išlaikys. Paliestas laiptų turėklas nukrito ant žemės. Pakopos judėjo jam po kojomis. Pasilenkęs Elis pamatė, kad jos netgi nepritvirtintos.

Antras seno Paiko namo aukštas buvo mažiau įrengtas. Viena siena atsivėrė į naktį; stogas buvo žvaigždžių antklodė. Tik du kambariai atrodė pabaigti – didelis miegamasis koridoriaus gale ir vonios kambarys šalia jo. Eliui po kojomis traškėjo gabalėliai tinko ir stiklo, ir jis pažvelgė į Vatsoną, susirūpinęs dėl šuns saugumo.

Elio dėmesį patraukė tekančio vandens garsas, ir jis pasuko į vonios kambarį. Elis prisiminė praėjusios nakties sapną. Vėl jo moteris. Šį kartą ji atidarė duris. Ji buvo su baltu chalatu, plaukus apsukusi mėlynu rankšluosčiu, tarsi ką tik išėjusi iš dušo. Ji žiūrėjo į jį taip, tarsi jis žinotų visus atsakymus.

Vatsonas atsigulė ant pilvo ir pradėjo unkšti. Paskui jis pakreipė uodegą ir nudūmė laiptais žemyn, išjudindamas nepritvirtintas lentas.

– Nieko sau K-9 padalinys, – sumurmėjo Elis, pamažu slinkdamas į vonios kambarį.

Vandens tekėjimas tapo garsesnis, nors pašvietęs žibintuvėliu jis nepamatė nei santechnikos įrangos, nei vamzdžių. Kai akyse išvydo spindulio atšvaitą, Elis prisimerkė ir, priėjęs arčiau, pamatė ant sienos pakabintą veidrodį. Tikras stebuklas, kad toks trapus daiktas atlaikė griovimo kamuolio smūgius, o jo batų paduose buvo pilna stiklo duženų. Paviršius buvo aprasojęs, ir jis švelniai palietė jį rodomuoju pirštu, tikėdamasis nuvalyti lopinėlį... bet nieko nenutiko. Jei nežinotų, pagalvotų, kad veidrodis aprasojo iš vidaus.

Eliui prikišus žibintuvėlį, kad pamatytų, kaip veidrodis pritvirtintas prie sienos, rūkas praskaidrėjo, suformuodamas dvi rankas, kurios atsispaudė iš užpakalinės veidrodžio pusės. Elis tuoj pat išsitraukė ginklą ir nukreipė – kur? Į sieną? Į veidrodį? Kaip įveikti priešą, kurio nematai?

Jis pajuto, kaip daužosi širdis. Rankos kitoje veidrodžio pusėje paspaudė smarkiau. Tada iš dešinės į kairę, atbulai, pirštas ant rasoto paviršiaus užrašė žodį. P-A-D-Ė-K.

– Po velnių, – įkvėpė oro Elis. Staiga veidrodis jo akivaizdoje buvo nušluostytas, ir jis išvydo savo paniką. Atbulas išslinko iš vonios ir netvirtais laiptais nuskubėjo žemyn pas Vatsoną. Šuniui lipant ant kulnų, Elis iššoko per durų angą. Vos tik spėjus įveikti statinį juosiančią laikiną tvorą, namas nušvito taip ryškiai it kalėdinė eglutė, kad Elis atsisuko, pritrenktas keisto vidury miško stovinčio švyturio grožio.

Visa tai pastate, kuriame dvidešimt metų nebuvo elektros.

Rosas užuodė mirties kvapą. Jis tvyrojo koridoriuose, slėpėsi amoniako, lovos skalbinių ir kreidos tablečių kvape. Jis žvelgė į jį iš už kampo. Rosas svarstė, ar slaugos namų gyventojai, įėję pro šias duris, kada nors pažvelgia atgal, žinodami, kad iš čia neišeis.

Šiandien jis čia atėjo ketindamas pasinerti į tyrinėjimus ir tikėdamasis, kad tai padės negalvoti apie Liją. Jis nematė jos visą savaitę, negavo jokios žinutės. Užtat sulaukė begalinio srauto Rodo van Vlito skambučių. Ar Rosas žinojo, kad Paiko namas pats atsistato? O policininkas padarė pareiškimą, kad namo viduje užsidegė šviesos, nors ten netgi nėra elektros laidų.

Rosas tvirtai tikėjo, kad aplinkybių negalima sukurti jėga. Gali būti prisisegęs saugos diržą ir vis tiek sudaužyti automobilį. Gali mestis po atvažiuojančiu traukiniu, bet kažkokiu būdu likti gyvas. Gali ilgus metus ieškoti vaiduoklio, o jam prisėlinus būti pernelyg įsimylėjęs moterį ir neatkeipti į jį dėmesio. Taigi jis sąmoningai nusprendė liautis laukęs Lijos. Ji pasirodys tada, kai jis mažiausiai jos tikėsis.

Jis atvažiavo į slaugos namus iš anksto nepranešęs, nes nežinojo, ar Spenseris Paikas sutiks jį priimti. Dabar, sėdėdamas prieš senuką, Rosas pajuto jam gailestį. Vienintelės gyvos buvo Paiko akys, energingai tarsi vėliava plazdantis mėlis. Visa kita buvo sudūlėję ir susukta, tarsi medžio, priversto augti pernelyg mažoje erdvėje, šaknys.

– Velniop cinamoną ir razinas, – tarė Spenseris Paikas.

– Atleiskite, ką?

– Tai netikę riestainio priedai. Jei manęs paklausite, nors niekas neklausė, riestainis neturėtų būti saldus. Jis kaip sumuštinis, dėl Dievo meilės. Argi kas nors ant kumpio ir sūrio tepa marmeladą? – Jis pasilenkė pirmyn. – Jūs dirbate van Vlitui, galite jam tai perduoti.

– Oficialiai aš nedirbu „Redhuko grupei“, – tarė Rosas.

– Jūs iš draudimo?

– Ne.

– Advokatas?

– Ne.

– Jums priklauso riestaininių tinklas?

– Ne.

Paikas patraukė pečiais.

– Du iš trijų. Ką norite sužinoti?

– Kaip suprantu, žemė priklausė jūsų žmonai... ją paveldėjote, jai mirus, nes neturėjote vaikų.

– Netiesa.

Rosas pakėlė akis nuo bloknoto.

– Taip parašyta jos testamente.

– Vis tiek netiesa. Mudu su Sise turėjome kūdikį, bet jis gimė negyvas.

– Užjaučiu.

Paikas patrynė rankas, padėtas ant kelius dengiančios antklodės.

– Tai buvo labai labai seniai.

– Pone Paikai, aš atėjau paklausti: ar žinote tos žemės istoriją prieš jai pereinant jums?

– Žemė priklausė mano žmonos šeimai. Pereidavo iš motinos dukrai per kelias kartas.

– Ar kada nors žemė priklausė abenakiams?

Paikas lėtai pasisuko.

– Kam?

– Vietiniams amerikiečiams, protestuojantiems prieš statybas toje žemėje.

– Žinau, kas jie yra! – Paiko veidas išraudo kaip burokas, jis užsikosėjo. Priėjo seselė, piktai pažvelgė į Rosą ir ėmė tyliai kažką kalbėti Spenseriui Paikui, kol jo kvėpavimas išsilygino. – Jie negali įrodyti, kad ten jų kapavietė, tiesa?

– Tam tikros... aplinkybės, – atsargiai ištarė Rosas, – leidžia manyti, kad toje nuosavybėje vaidenasi.

– Žinoma, vaidenasi. Bet ne indėnai. Ten mirė mano žmona, – pasakė Paikas, sunkiai ir neaiškiai tardamas žodžius.

Negyvas kūdikis, nesavalaikė Sisės Paik mirtis, neramios dvasios galimybė – visa tai sukosi Roso mintyse.

– Gimdydama?

Paikas papurtė galvą.

– Ją nužudė. Abenakis.

Per pietų pertrauką Šelbė iš bibliotekos penkias minutes keliaudavo į degalinės parduotuvę, kur paprastai nusipirkdavo sumuštinį. Bet šiomis dienomis dėl „New York Times“ parduotuvėlė buvo apgulta reporterių, besistengiančių parašyti savo istoriją apie neišsprendžiamą žemės ginčą. Ji žvilgtelėjo į Eibą Hupinvortą – šis mirktelėjo jai nuo priebučio, šluodamas nesibaigiančius rožių žiedlapius, – ir staigiai pasuko į kitą pusę.

Net nespėjusi suvokti, kur eina, ji pajuto žengianti į savivaldybės pastatą. Lotė, miestelio archyvarė, sėdėjo prie stalo su knyga apie dietą.

– Nesuprantu, – tarė ji, pakeldama akis. – Čia parašyta vienuolika vienetų, tarsi būčiau besotė.

Lotė, kurios svoris visą laiką, kol Šelbė gyvena Komtosuke, gerokai viršijo šimtą dešimt kilogramų, užvertė knygą ir paėmė saliero stiebą.

– Šelbe, ar žinai, kas išrado daržoves? Velnias. – Ji atsikando. – Neturėčiau pradėti laikytis dietos, kai esu prastos nuotaikos.

– Reporteriai neduoda ramybės?

– Jie šniukštinėja čia dievai žino ko. Galiausiai šįryt padauginau Paiko nuosavybės akto kopijas, kad daugiau manęs netrukdytų. – Ji papurtė galvą. – Įsivaizduoju, tau dar blogiau.

Šelbė gūžtelėjo pečiais.

– Mes išjungiame telefoną.

– Norėčiau, kad jie dingtų iš čia. Norėčiau, kad viskas dingtų. Mirtė Kluni pasakojo, kaip Volės Lafler papūga nei iš šio, nei iš to pradėjo dainuoti Editos Piaf balades. O kavinukas mūsų įstaigoje? Jis nieko kito neverda, tik limonadą. – Netikėtai ji nusišypsojo Šelbei. – Juk atėjai čia ne klausytis senos storulės dejonių. Kuo galėčiau padėti?

Po dešimties minučių, apsimetusi, kad ieško informacijos bibliotekos klientui, Šelbė sėdėjo šios įstaigos rūsyje tarp dėžių su miestelio dokumentais. Jie buvo surišti gumine juostele pagal metus, bet sudėti ne iš eilės – krūvos pageltusių kortelių, kuriose surašytos Komtosuko gyventojų gimimo ir mirties datos, pradedant 1877 metais iki šių laikų.

Rosas neprašė jos pagalbos. Galbūt todėl ji ir buvo čia – po jų susidūrimo ligoninėje jis iš kailio nėrėsi norėdamas jos išvengti, bet labai mandagiai, o tai žeidė tarsi peilis: ant stalo paliktas raštelis, kad grįš tarp 4-os ir 5-os ryto, pakelis pieno šaldytuve vietoje to, kurį jis išgėrė. Tarp jų neįvykę pokalbiai palindo po kilimu, taigi buvo neįmanoma vaikščioti po namus nebijant užkliūti. Šelbė gailėjosi neturinti drąsos pasisodinti savo mažąjį broliuką ir pasakyti: Nejau nematai, kad darau tai iš meilės? Tačiau bijojo, kad jis gali atsakyti jai tą patį.

Ji tenorėjo progos potvyniui sukelti, kuris atplukdytų jį atgal pas ją. Bet kadangi nežinojo, kaip pasakyti Rosui, kad gailisi juo abejojusi, ji įteiks jam šią informaciją, ir galbūt tokio atsiprašymo pakaks.

Dėžė su mirties liudijimais nuo 1930 metų išgyveno šeštojo dešimtmečio pabaigos potvynį, taigi daugelį liudijimų vanduo buvo taip išblukinęs, kad Šelbė negalėjo įskaityti mirusiųjų vardų, ką jau kalbėti apie ką kita. Dėžės dugne buvo senasis „Miestelio metraštis“, išleistas kartu su 1966 metų kalendoriumi. „Komtosukas, – perskaitė ji, – kilęs iš abenakių žodžio kộdtộzik, arba „tai, kas paslėpta“, turint galvoje, be jokių abejonių, granito klodus „Angelo karjero“ gelmėse.“

Be jokių abejonių, – pagalvojo Šelbė.

Ji pasirausė šiek tiek giliau ir atrado šūsnį 1932 metų mirties liudijimų. Jie neatrodė labai dėmėti, tačiau guminė juostelė buvo tokia netvirta, kad trūko jos rankose. Kortelės pabiro jai ant kelių, atsiduodamos siera ir džiovintomis gėlėmis. Šelbė pradėjo greitai jas peržiūrinėti. BERTELMAN, ADA. MONRO, ROLINA. KVINSI, OLIVIJA.

Dvi kortelės buvo sulipusios, Šelbė pastebėjo tai beveik tuo pat metu, kai suprato, kad jos pažymėtos PAIK. Pirmoji – mirties liudijimas bevardžiam trisdešimt septynių savaičių negyvam gimusiam naujagimiui. Apytikslis mirties laikas – 11.32. Kitoje pusėje buvo priklijuotas kitas mirties liudijimas – ponios Spenser Paik. Mirties laikas – 11.32.

Šelbę nukrėtė šiurpas, nors rūsyje buvo šilta. Tai buvo susiję ne tik su tuo, kad ši moteris, ši ponia Spenser Paik, mirė aštuoniolikos metų ir neturėjo progos palaikyti savo kūdikio. Tai buvo susiję ne tik su tuo, kad šis kūdikis taip ir neįkvėpė gurkšnio oro. Tai buvo susiję su medžiaga, tiek daug metų laikiusia šias korteles kartu. Šelbė nebuvo ekspertė, bet tai galėjo būti tik kraujas.

Rubė Veber nenorėjo pripažinti, bet ji ėjo senyn. Ji visiems sakė esanti septyniasdešimt septynerių, nors iš tikrųjų buvo aštuoniasdešimt trejų. Jos klubai judėjo kaip surūdiję vyriai, akys aptemdavo, kai ji mažiausiai to tikėjosi. O blogiausia buvo tai, kad kartais ji užmigdavo sakinio viduryje, linguodama kaip... sena ponia. Ji manė, kad vieną dieną užmigs ir pamirš pabusti.

Tačiau tik tada, kai bus pasirūpinta Luse. Rubė žinojo, kad vaistai padeda jos provaikaitei, bet kokia kaina? Lusės košmarai, sėlindami koridoriumi, įsikūrė Rubės miegamajame. Kad ir kur ar kada Rubė užsnūsdavo, ji dar kartą išgyvendavo jos gyvenimą sugriovusį telefono skambutį.

Jis pasigirdo lietingą pirmadienį prieš aštuonerius metus. Ji pakėlė ragelį, manydama, jog skambina iš vaistinės pranešti, kad atvežė jos vaistus nuo artrito; arba jos dukra Luksė skambina iš parduotuvės pranešti, kad kelias minutes vėluos. Bet balsas kitame laido gale buvo vaiduoklio.

Ji vis dar sėdėjo, laikydama telefono ragelį ir drebėdama, kai su produktais įėjo Luksė.

– Nepatikėtum, kiek užtrukau prie kasos, – pasakė Luksė. – Pamanytum, žmonės kaupia atsargas į slėptuves. – Tada ji atidžiau pažvelgė į Rubės veidą. – Mama? Kas nutiko?

Rubė ištiesė ranką ir palietė Luksės odą, lygią ir šiltą kaip akmuo. Kaip pasakyti žmogui, kad nesi tas, kuo tave laiko?

Dabar Rubė pajuto ant pečių rankas, kurios švelniai ją purtė.

– Senele. Senele.

Rubė negalėjo atsiliepti, nes vis dar galvojo apie Luksę: ji parkrito susigriebusi už krūtinės, kai Rubė pasakė, kas paskambino, kas Luksė yra iš tikrųjų ir kas nėra Rubė. Ji vis dar matė vaškinį ir ramų Luksės veidą per priimamojo duris, kai gydytojas išėjo pasakyti, kad infarktas buvo mirtinas. Kokia kvaila buvo Rubė. Visus tuos metus ji saugojo Luksės širdį, prisiminus praeitį, grąžinti ją atrodė kvaila ir neatsakinga.

Motinos mirties dieną Mereditė buvo paskutinio kurso studentė Bostone. Ji atvyko paklaikusi į ligoninę, reikalaudama stebuklo. Rubė beveik patikėjo, kad ji jo sulauks, – taip buvo įniršusi. Įsivaizduokite: Luksė numeta ją ant apžiūros stalo dengiančią paklodę ir atsisėda. Juk tokių stebuklų yra buvę praeityje. Rubė pati matė.

Rubė niekada nepasakojo Mereditei, ką ji pasakė Luksei prieš tai, kai atsisakė jos širdis. Tačiau dabar... kenčiant Lusei... na, galbūt Mereditė supras, kaip meilė vaikui gali priversti moterį išprotėti.

– Meri, – staiga ištarė Rubė, norėdama jai viską papasakoti. – Ar prisimeni, kaip mirė tavo mama?

– Ak, senele, – atsiduso Mereditė. – Ar tu tai sapnavai?

Jos vėsi ranka palietė Rubės skruostą: to užteko, kad Rubė suprastų negalinti padaryti tos pačios klaidos du kartus. Ji nusprendė visiems laikams pamiršti praeitį, tol, kol ji pati išdžius ir išnyks. Dabar gyvenimas priklausė jai. Spenseris Paikas daugiau neskambino, ir kai dėl jos, tegu jis keliauja į pragarą.

Šuo jį nervino. Jis gulėjo per gerą metrą nuo Roso bato, didelė susmukusios odos krūva, tik tamsios akys įsmigo į Rosą, vos jam įėjus į detektyvo kabinetą, ir nuo to laiko net nemirktelėjo.

– Pone Veikmanai, – tarė detektyvas Ročertas. – Akimirką įsivaizduokite save mano kailyje. Kažkoks vaikinas, paranormalių reiškinių tyrinėtojas, užeina iš gatvės ir liepia man atnaujinti septyniasdešimties metų senumo neišspręstą žmogžudystės bylą. Iš ko turėčiau paimti pareiškimus – iš vaiduoklio? Ir netgi jei išaiškinčiau nusikaltėlį, tikriausiai jis arba miręs, arba perkopęs devyniasdešimt metų. Joks Vermonto prokuroras nesiims šios bylos.

Rosas žvilgtelėjo į šunį, šis iššiepė dantis. Detektyvas spragtelėjo pirštais, ir šuo susmuko ant grindų kaip maišas.

– Manyčiau, kad atsižvelgiant į nuosavybės ginčą ši byla gali būti labiau savalaikė, nei jūs manote. Tesakau, kad yra didžiulis skirtumas tarp gimdymo metu mirusios moters ir nužudytos moters. Gal Spenseris Paikas kenčia nuo senatvinės silpnaprotystės, gal 1932 metais miestelio mirties liudijimai nebuvo tikslūs. Bet vėlgi, gal čia slypi paaiškinimas, kodėl abenakiai mano turį teisę į šią žemę.

Elis pasilenkė į priekį, tamsios jo akys staiga tapo rūsčios.

– Tyčia atėjote pas mane, nes žinote, kad esu pusiau abenakis, tiesa? Manote, atnaujinsiu šią bylą, nes esu jiems tiek skolingas?

Rosas papurtė galvą, nustebintas tokio protrūkio.

– Atėjau pas jus, nes esate vienintelis dirbantis detektyvas, – pasakė jis.

Tai nutildė Ročertą, bet tik trumpam.

– Pone Veikmanai, manau, kad mudu dirbame skirtingai. Jūsų darbas remiasi nuojautomis, mano yra pagrįstas tvirtais įrodymais.

Rosas seniai išmoko nemėginti pakeisti skeptikų. Tiesą sakant, daugybė žmonių tiki vaiduokliais, ir turėdamas paranormalios patirties įstoji į jų gretas. Cinikai yra būtini, jie apriboja apgaulių skaičių. Rosas nemėgintų įtikinėti Elio Ročerto, kad dvasios egzistuoja, bet taip pat jis neketino stovėti ir leisti šiam žmogui šmeižti jo tyrimo.

– Tiesą sakant, mano darbas artimesnis jūsiškiam, nei jūs įsivaizduojate. Argi sąsaja su nusikaltimo vieta nesiremia supratimu, kad žmonės paskui save visuomet palieka dalelę savęs?

– Teismo ekspertizė gali atkurti pirštų atspaudus. Bet jie negali atkurti... – Jo balsas nutrūko, ir Rosas stebėjo, kaip raukosi giliai susimąstęs Ročertas. Po kiek laiko jis vėl prakalbo: – Net jei ši žmogžudystė būtų išaiškinta praėjus septyniasdešimčiai metų, tai nieko nepakeistų. Paiko žmona vis tiek mirusi. Jis vis dar yra teisėtas žemės savininkas. Ir vis dar turi teisę ją parduoti.

– Dar neaišku, – tarė Rosas.

– Kodėl?

– Nelygu, kas tą naktį įvykdė žmogžudystę.

Elio visiškai nestebino, kad Komtosuko policijos skyrius išsaugojo tokią seną neišaiškintos žmogžudystės tyrimo bylą. Tai nebuvo susiję su ypatingu darbštumu registruoti nebaigtus darbus, greičiau su visišku negebėjimu saugoti dokumentus. Tiesą sakant, niekam neatėjo į galvą išvalyti archyvo spintą. Nubraukęs iš plaukų voratinklį, jis ištraukė didžiulę kartoninę dėžę iš bet kaip sumestos krūvos.

Viršininkui Folensbiui nerūpėjo, ką Elis veikia, kai nėra iškvietimų. Eidamas prie stalo, jis tvirtino sau, kad tai, ką jis dabar daro, niekaip nesusiję su prieš keletą naktų Paiko žemėje patirtais išgyvenimais. Taip pat nesusiję ir su ramybės neduodančia abejone, kad moteris jo pasikartojančiuose sapnuose apsilanko ne šiaip sau. Jis peržiūrės bylą, nes ji nebuvo išaiškinta, o šiandieninė nusikaltimo vietos tyrimo technika galbūt atsakys į klausimus, pateiktus ir neatsakytus 1932 metais.

Vatsonas pakėlė akis, kai Elis įėjo į kabinetą, ir nusprendė, kad dėl jo neverta atsistoti. Jis visiškai abejingai stebėjo, kaip Elis ant nuvalyto stalo ištuštino dėžės turinį. Gelsvas aplankas, pluoštas nusikaltimo vietos nuotraukų, popierinis priešpiečių maišelis, cigarų dėžutė ir kilpa.

Elis iš stalčiaus išsiėmė gumines pirštines ir pakėlė virvę. Ji niekuo neišsiskyrė, priminė pramoninį špagatą, kurio galima buvo rasti ir dabar. Kad ir kas tada būtų tyręs šią bylą, jam užteko proto palikti mazgą užmegztą, po tiek metų jis vis dar buvo nepajudintas.

Jis paėmė keletą nusikaltimo vietos nuotraukų. Vienoje nufotografuota jauna moteris, gulinti su kilpa ant kaklo. Jos krūtinės ir kaklo oda buvo nudraskyta, bet tai ne virvės, o ilgos nagų žymės, – ji mėgino išsilaisvinti. Kitoje nuotraukoje matėsi panašaus į pašiūrę pastato prieangis. Elis labiau prisimerkė: stoge įžvelgė siją. Remiantis balute, kurią, jo manymu, sudarė ant grindų ištekėję kūno skysčiai, tikriausiai čia kabojo kūnas. Nufotografuotos basos, mėlynėmis nusėtos aukos kojos.

Rudame popieriniame maišelyje buvo dėmėti naktiniai marškiniai ir moteriški bateliai. Mažas odinis krepšelis, pririštas ant nutraukto žaliaminės odos dirželio, ir tuopos pypkė riesta galvute gulėjo cigarų dėžutėje. Elis paėmė pypkę ir ją apvertė. Jo senelis buvo tokią išdrožęs. Jis pauostė ir pajuto švelnų tabako kvapą, primenantį jam vaikystę.

Padėjęs ją į šalį, Elis atvertė policijos tyrimo raportą.

BYLOS NUMERIS: 32-01

TYRIMO PAREIGŪNAS: detektyvas F. Olivetis

AUKOS VARDAS: Sesilija Paik (arba ponia Spenser Paik)

GIMIMO DATA: 1913-11-09

AMŽIUS: 18 metų

ADRESAS: Ūdrų Upės Perėja, Komtosukas, Vermontas

ĮVYKIO LAIKAS/DATA: 24–9 val., 1932 m. rugsėjo 19 d.

ĮVYKIO VIETA: Paiko žemė, Ūdrų Upės Perėja, Komtosukas, Vermontas

ĮVYKIS:

1932 m. rugsėjo 19-ą, 09.28, profesorius Spenseris Paikas (gimęs 1906-05-13) paskambino į Komtosuko policijos skyrių ir pranešė apie savo žmonos, Sesilijos „Sisės“ Paik, nužudymą. Profesorius Paikas pranešė, kad žmonos mirtis įvyko jų namuose tarp vidurnakčio ir devintos ryto. Detektyvas Djulis Vigsas ir aš pagal iškvietimą nuvykome į Paiko valdas tirti įvykio.

Atvykus mus pasitiko profesorius Paikas. Galima buvo pastebėti, kad jis pametęs galvą. Jis nuvedė mus prie ledainės, kur buvo rastas jo žmonos kūnas. Auka gulėjo ant nugaros prieš ledainę. Patikrinau aukos pulsą, bet neapčiuopiau. Palietus kūnas buvo šaltas. Tada iškviečiau koronerį.

Auka vilkėjo gėlėtą suknelę ir avėjo batus. Virvės kilpa buvo užnerta ant kaklo. Ant aukos krūtinės ir kaklo matėsi gilūs kruvini įbrėžimai. Apatinė kojų dalis nusėta mėlynėmis. Priebučio stogas buvo suręstas naudojant dideles atramines sijas. Pradinis apžiūrėjimas leidžia manyti, kad auka buvo pakarta ant vienos iš sijų. Buvo nufotografuotas kūnas ir nusikaltimo vieta.

Teritorijoje buvo ieškota įkalčių. Po priebučiu, kairiau kūno, rastas odinis krepšelis, pririštas ant žaliaminės odos dirželio. Apžiūrėjus pastebėta, kad dirželis nutrauktas. Maišelyje rasta kažkokių žolelių. Po priebučiu gulėjo tuopos pypkė su riesta galvute. Pastebėta, kad jokių priemonių, kurių padedama auka pati būtų pasiekusi siją, nusikaltimo vietoje nerasta.

Profesorius Paikas pranešė, kad vedė Sesiliją 1931 metais. Jis patvirtino dirbąs antropologijos dėstytoju Vermonto universitete. Jis pareiškė, kad ponia Paik buvo devynis mėnesius nėščia ir rugsėjo 18-os vakarą pradėjo gimdyti. Pasak profesoriaus Paiko, jų tarnaitė pagelbėjo žmonai, ir ji vienuoliktą vakaro pagimdė negyvą moteriškos lyties kūdikį. Jis tvirtino, kad po gimdymo ponia Paik buvo apimta depresijos ir išsekusi. Pasak profesoriaus Paiko, žmona nuėjo miegoti prieš vidurnaktį. Turimomis žiniomis, tai buvo paskutinis kartas, kai ponia Paik buvo matyta gyva.

Profesorius Paikas pasakojo, kad žmonai nuėjus miegoti jis kabinete šiek tiek išgėrė. Pagal jo paskaičiavimus, išlenkė šešias taureles škotiško viskio su ledu. Jis pasakojo užmigęs savo krėsle kabinete ir pabudęs apytiksliai devintą ryto. Turimomis žiniomis, profesorius Paikas tada, nuėjęs pažiūrėti, kaip laikosi žmona, rado tuščią jos miegamąjį ir išdaužtą langą. Profesorius Paikas teigė, kad prieš rasdamas žmoną, kabančią ant sijos ledainės priebutyje, jis apieškojo visą namą. Profesorius Paikas sakė panaudojęs peilį virvei, laikiusiai jo žmoną ant sijos, nupjauti.

Profesoriui Paikui buvo parodytas rastas maišelis ir pypkė. Jis atpažino, kad jie priklausė abenakiui vardu Pilkasis Vilkas. Jis tvirtino turėjęs jėga išvyti Pilkąjį Vilką iš savo namų rugsėjo aštuonioliktosios vidurdienį.

Pasak profesoriaus Paiko, jam buvo tekę matyti Pilkąjį Vilką žmonos draugijoje prie jos priekabiaujantį. Profesorius Paikas teigė žinąs, kad tas žmogus yra klajoklis, ką tik paleistas iš kalėjimo, atlikęs bausmę už žmogžudystę Berlingtone. Profesorius Paikas tvirtino stojęs akistaton su Pilkuoju Vilku ir pareikalavęs, kad jis paliktų jų namus. Turimomis žiniomis, Pilkąjį Vilką teko išmesti iš valdų.

Profesorius Paikas taip pat negalėjo paaiškinti, kur buvo jų tarnaitė, kurios, pabudęs devintą ryto, nerado. Tačiau jos daiktai dar buvo jų namuose. Jos kambaryje nebuvo jokių grumtynių žymių. Pasak profesoriaus Paiko, jų keturiolikos metų tarnaitei nebūtų užtekę jėgos pakenkti jo žmonai. Jis teigė, kad iš prigimties silpna tarnaitė galėjo pabėgti, radusi kabančią jo žmoną, ir jis tuo nesistebėtų.

Koroneris, daktaras J. E. Diubua, atvyko dešimtą ryto ir apžiūrėjo aukos kūną. Pagal jo pradines išvadas, mirties priežastis – uždusimas dėl pakorimo.

Elis pervertė dar kelis puslapius. Ten buvo namo ir įvairių Sisės Paik miegamojo daiktų aprašymai. Įsilaužimo ir muštynių žymės. Koronerio išvados. Komplektas atspaudų, paimtų po aukos mirties. Vienas pokalbis su Paiku, kitas su Pilkuoju Vilku, kuris savo noru atėjo į nuovadą apklausai. Vyrų, tą naktį patvirtinusių Pilkojo Vilko alibi, pareiškimai. Orderis Pilkojo Vilko suėmimui, išduotas teisėjo diena vėliau ir niekada neįvykdytas, nes Pilkasis Vilkas paprasčiausiai dingo.

Elis pažvelgė į virvę, naktinius marškinius ir pypkę. Mažiausia, ką jis galėtų padaryti, – nusiųsti juos DNR analizei ir sužinoti, ar Pilkasis Vilkas paliko savo veiksmų pėdsakus.

Elis išsiblaškęs paglostė Vatsonui galvą. Gali būti, kad Pilkasis Vilkas išvyko iš miestelio, nes žinojo, kad jį vėl nuteis dėl nužudymo. Bet taip pat gali būti, kad Pilkasis Vilkas niekada nebuvo surastas, nes visą tą laiką buvo Ūdrų Upės Perėjos valdose, po žeme – Spenserio Paiko dėka.

O tai ironiškai reikštų, kad ten iš tiesų yra indėnų kapavietė.

Stebėdamas, kaip amalas jungia žvaigždes, tarsi atlikdamas užduotį, kur reikia sujungti taškus, Rosas galvojo, kaip mirė pirmą kartą. Jis nedaug ką galėjo prisiminti, išskyrus akimirką, kai pažvelgęs į skilusį dangų ir pamatęs savo galimybę jis plačiai išskėtė rankas ją sveikindamas. Geriau pagalvojęs, jis prisimintų svylančių plaukų kvapą, galūnių sustingimą, elektros srovei perbėgus kūnu. Norėtų papasakoti apie tai, kaip perėjo į kitą pusę, apie ryškią baltą šviesą, bet jei šie dalykai jam ir nutiko, jis nieko apie juos nežinojo.

Dangus ir vėl plyšo, dantyta įplėša buvo matoma kelias akimirkas, blykstelėjus žaibui. Šį kartą jį sekė griaustinio dundesys. Ant kaktos Rosas pajuto pirmą lašą.

Paranormalių reiškinių tyrinėjimas lauke turėjo tam tikras taisykles, nulemtas temperatūros ir oro sąlygomų. Juk nesinori fotografuoti vaiduoklių, kurie, kaip vėliau paaiškėtų, tebūtų sušalęs burnos kvapas; dėl šios priežasties bet kokia kaina reikėjo vengti lietaus ir krentančio sniego. Retsykiais Rosas begėdiškai nepaisydavo šių taisyklių, nes elektros audros sukurdavo didelę atmosferos energiją ir dvasios galėjo materializuotis daug lengviau nei paprastai.

Kartą po audros su žaibais Varburtonai buvo iškviesti į Konektikuto valstiją, nes savivaldybės sunkvežimis partrenkė per greitkelį bėgančią moterį. Nors nelaimę matė šeši liudininkai, o ant sunkvežimio buferio buvo likęs didelis įlenkimas, partrenkta moteris paprasčiausiai išnyko. Kerčio manymu, dėl ore susikaupusios energijos dvasia atrodė tokia vientisa, kad net galėjo palikti žymę.

Rosas lūkuriavo mažoje proskynoje nuo vakarienės, tikėdamasis, kad diskusijos su Spenseriu Paiku ir Eliu Ročertu padės jam perprasti, kas vaidenasi šioje žemėje, bet lietus ketino sujaukti jo planus. Jis išpurtė švarką ir apvyniojo juo vaizdo kamerą, siekdamas ją apsaugoti. Balta žaibo kreivė išdidžiai iššoko iš dangaus ir palietė šlapią žemę už kelių pėdų, priversdama ją šnypšti.

Jis visai nenorėjo iš čia išeiti; dar tik aštunta valanda, ir jis ganėtinai sunkiai įsėlino į šią vietą. Jam teko eiti per mišką, nes priešais valdas stovėjo žiniasklaidos automobiliai. Po to, kai „New York Times“ išspausdino istoriją apie Komtosuko žemę, reporteriai čia dauginosi kaip tarakonai, ir išvengti jų Rosui darėsi vis sunkiau. Susidėti daiktus ir iš čia išeiti reiškė tempti visus prietaisus atgal tuo pačiu keliu, kuriuo atėjo, tik šįkart per liūtį.

Rosas persimetė kameros krepšį per petį ir įkišo žibintuvėlį į šortų kišenę, tada palenkė galvą ir pradėjo žingsniuoti gilyn į mišką. Sušalusi, dabar šlapia žemė slydo jam iš po kojų. Atsitrenkęs į žmogų, kuris taip įnirtingai skubėjo į mišką, kaip kad jis skubėjo iš jo, Rosas tyliai nusikeikė. Jis negali išsiduoti, kas esąs. Pasakys, kad jis taip pat reporteris; kas žinos, juk jis nešasi kamerą.

Pakėlęs veidą ir žiodamasis atsiprašyti, jis suprato spoksąs į Liją.

Pastaruoju metu Elis pastebėjo, kad tam tikras šuns ėdalas kvepia mėsa. Nors mėsos ten nebuvo, – jis žinojo, nes skaitė sudėtį ant dėžutės, – ėdalas buvo apdirbtas taip, kad tereikėjo artyn prikišti veidą kaip arkliui prie pašaro ir galėjai įsivaizduoti muštinius ir žlėgtainius, pjausnius ir ant ugnies keptus mėsainius. Vatsonas jautėsi laimingas ir ėdė taip godžiai, kad net ausys krito į dubenėlį. Gal Elis turėtų paskambinti į „Blue Seal“ ir sužinoti, kokį padažą jie naudoja. Gal jis tiktų ant jo prakeiktos sojų varškės.

Suskambėjo telefonas, jis ištiesė ranką.

– Eli, – pasigirdo moteriškas balsas. – Ką veiki namie šeštadienio vakarą?

Jis nusišypsojo.

– Ką veiki darbe, Frenki?

Frenki Martin buvo DNR tyrėja ir sena draugė. Jie susipažino susigiminiavusių valstijų teismo ekspertizės konferencijoje, kur ji įveikė jį, žaidžiant „Quarters“. Dabar ji gyveno Meine, ir nors Elis daugybę kartų žadėjo ją aplankyti, tą padarė tik prieš dvi dienas, asmeniškai atveždamas jai Paik nužudymo įkalčius. Kitos išeities jis neturėjo, rimtai – juk jo viršininkas niekada nesutiktų leisti mokesčių mokėtojų pinigų DNR tyrimams, kurie nieko neduos, o Frenki sutiko juos atlikti kaip asmeninę paslaugą.

– Aš sėdžiu darbe todėl, kad mano vadinamieji draugai laiko mane prirakinę prie laboratorijos, – tarė ji. – Kaip greitai mes pamirštame.

Elis atsisėdo.

– Turi man gerų žinių?

– Priklauso nuo tavo apibrėžimo. Man pavyko paimti ant pypkės buvusių seilių DNR. Taip pat ant virvės buvusių odos ląstelių DNR. Pasirodo, tai dviejų individų mišinys. Pirmasis pavyzdys, paimtas nuo kilpos, priklausė moteriai – manau, tavo aukai. Antrasis – paimtas nuo virvės galo, priklausė vyrui.

– Valio.

– Ne visai taip, – pataisė Frenki. – DNR priklausė kitam vaikinui, ne tam, kurio seilių buvo likę ant pypkės.

Elio mintys pradėjo suktis: tarkim, pypkė buvo Pilkojo Vilko, ir jei Pilkasis Vilkas pakorė Sisę Paik, argi ne jo DNR turėtų būti ant virvės? O jei ne, ar to užtenka jam reabilituoti? Ir jei ant virvės buvo ne jo DNR... tuomet kieno? Bylą tyrusio policininko? Spenserio Paiko?

– Eli, Eli, – jo mintis pertraukė Frenki balsas. – Girdžiu, kaip kuri naują planą.

– Atleisk, – jis pakratė galvą, norėdamas išvaikyti mintis. – Kaip dėl vaistų krepšelio?

– Ko?

– Mažo odinio daikčiuko.

– A, to, – tarė Frenki. – Vis gaunu neteisingus rezultatus. Manau, kad atliekant tyrimą kažkas nepavyksta.

– Iš kur žinai, kad rezultatai neteisingi, jei dar neturi atsakymų?

– Jie tiesiog keisti.

Elis susiraukė.

– Keisti, tarsi tai būtų ateivių DNR... ar keisti, tarsi negalėtum gauti rezultatų dėl šio įvykio senumo?

– Keisti, – tiesiog palik mane ramybėje, kad galėčiau parengti išvadas.

– Kada? – pareikalavo Elis.

– Dviem minutėm vėliau, nei būtum gavęs, jei būtum nevertęs su tavim kalbėti.

– Dėkui, Frenki.

– Nedėkok, – ji tarė. – Kai baigsiu, galbūt nenorėsi dėkoti.

Etanas įkišo galvą į vonios kambarį, kur jo motina maudėsi putų vonioje.

– Įeik, – tarė ji, ir jis įsėlino į vidų, stropiai žiūrėdamas į plytelių grindis. Ją nuo kaklo iki kojų pirštų dengė putos, bet vis tiek. Tai buvo jo motina... ir to žodžio derinys su žodžiu nuoga atrodė keistas.

– Etanai, – nusijuokė ji, – aš atrodau visiškai padoriai.

Jis surizikavo žvilgtelėti: tai buvo tiesa. Jos veidas buvo vienintelė iš putų kyšanti kūno dalis.

– Negalėjau atidaryti, – tarė Etanas, pakišdamas jai riešutų sviesto stiklainį.

– A, – motina jį paėmė, pasuko ir grąžino. Stiklainio šonai dabar buvo muilini. – Ką sugalvojai?

– Darau skruzdes ant rąsto. Kai žiūrėsim filmą. – Jie išsinuomojo kažką nevykusio ir pramoginio. Etanas vylėsi, kad pavyks įtikinti motiną pažiūrėti „Kietą riešutėlį 2“, kurį rodė viena kabelinių televizijų. Jis žvilgtelėjo į lietaus ruožus ant stiklo. – Užkniso, kad negalim išeiti į lauką.

– Etanai.

– Vis tiek užkniso, nors ir neturėčiau taip sakyti.

Suskambėjus durų skambučiui, jie abu pašoko. Ir ne tik todėl, kad kažkas neturėtų užeiti pusę dešimtos šeštadienio vakarą. O todėl, kad čia niekas neužsukdavo, niekada. Etanas matė, kaip motinos veidas pabąla lyg ją supantys putų burbuliukai.

– Kažkas nutiko Rosui, – sušnabždėjo ji ir pašoko vonioje į viršų.

Etanas nusisuko anksčiau, nei galėjo pamatyti... ją. Ji įsisupo į chalatą, plaukus apvyniojo mėlynu rankšluosčiu ir nuskubėjo laiptais žemyn.

Jis galėjo eiti iš paskos. Salieras ir razinos laukė ant stalo. Bet Etano mintys sustingo ties viena motinos kūno dalimi, į kurią žvilgtelėjo prieš nusisukdamas – į iš putų kylančią pėdą.

Jis nežinojo kodėl, bet ją išvydęs... prisiminė naktį, kai su dėde medžiojo vaiduoklius.

Net ir labiausiai nežabotoje vaizduotėje Elis niekada nebendradarbiavo su paranormalių reiškinių tyrėju. Jo manymu, įkalčius turėjai laikyti rankoje, o ne galvoje. Bet Frenki skambutis šį vakarą viską pakeitė. Tariamo žudiko DNR nebuvo ant virvės – bet buvo kažkieno kito DNR. Nė viena šių aplinkybių, atskirai paėmus, nei smerkė, nei teisino... bet, viską kartu sudėjus, galėjo būti įvairiai. Eliui reikėjo pasikalbėti su žmogumi, galinčiu užpildyti istorines tuštumas. Tas žmogus buvo Rosas Veikmanas.

Jis stovėjo priebutyje, lietui barbenant į metalinį stogą virš galvos, ir antrą kartą nuspaudė durų skambutį. Veikmanas jam paliko telefono numerį ir adresą, „dėl visa pikta, – pasakė jis Eliui, – jei apsigalvosite dėl bylos atnaujinimo“. Elio aštri akis jau pastebėjo į sieną atremtą riedlentę, o šalia jos – porą geltonų guminių batų. Tai nustebino Elį – jis turėjo gerus instinktus, ir Rosas Veikmanas jam neatrodė šeimos žmogus. Jis žinojo, kad kažkas yra namie, ant įvažos keliuko stovėjo automobilis, per apšviestą viršutinį langą Elis matė judantį siluetą. Jis smarkiai pabarškino į duris.

– Sveiki!

Pasigirdo metodiškas atrakinamų spynų spragsėjimas. Per šoninį langelį šmėkštelėjo mėlyna spalva, kilpinės medžiagos rankovė. Durys atsidarė, ir į jį kreipėsi baimingas balsas:

– Kuo galėčiau padėti?

Bet Elis negalėjo atsakyti. Jis nieko negalėjo daryti, tik žiūrėti be žado į moterį iš savo sapnų.

Etanas įmerkė ranką į putas ir švelniai jas pūtė. Panašų kvapą užuodė šviesoms užgesus vaiduoklių name. Jis pakilo iš vietos ir išjungė šviesą, paskandindamas vonios kambarį tamsoje. Dabar, aplink pasklidus gėlių kvapui ir tvyrant drėgmei, buvo taip pat kaip tą naktį.

Jo dėdė paklausė, ar jis nieko nematė, ir Etanas atsakė, kad nieko, – jis slėpėsi. Bet kartą vogčiomis jis žvilgtelėjo, ir ten kažkas buvo. Kažkas judėjo tamsoje. Iš pradžių jis pagalvojo, kad grįžta dėdė, bet buvo ne taip. Etanas pajuto, kaip įsitempia, matydamas prieš save ploną kaip žvejybos valas profilį. Veidas, o gal ne veidas, jis negalėjo suprasti nei tada, nei dabar.

Etanas neabejojo tik dėl vieno dalyko, tai buvo tarsi peilis, mestas į taikinį: tada pasklido gėlių kvapas ir iškart dingo. Kad ir kas tai buvo, jis nusekė dėdę Rosą į lauką, o ne atvirkščiai.

Tvykstelėjęs žaibas panaikino magiją.

– Sugrįžai, – tarė Rosas, nepastebėjęs, kad Lijos akys raudonos ir jautrios, kad ji purto galvą. Ji sugrįžo pas jį, ir dėl šio mažo stebuklo jis padarys viską, kad ją sulaikytų. Tą akimirką buvo įsitikinęs, kad galėtų stoti prieš šimtą reporterių. Jis galėtų imtis jos vyro. Jis galėtų sustabdyti griaustinį, jei tik to reikėtų.

– Atėjau atsisveikinti, – atsakė Lija.

Rosas priėmė žodžius kaip smūgį. Jis negalėjo sau paaiškinti, kodėl taip jautėsi šalia šios moters, kodėl jos akivaizdoje jo oda zvimbė, o pirštų galiukai šalo. Šiek tiek tikėjo, kad ir Lija taip jaučiasi. Daugelį metų jis ieško atsakymo į Eimės mirtį ir ką tik sužinojo, jog ne taip formulavo klausimą.

Prieš pačiupdamas ką nors kita, privalai paleisti.

– Ne. – Lietus draikė Roso plaukus ir tekėjo jo veidu. Jis nežinojo, kaip paaiškinti Lijai, kad išsiskyrimas yra bendras sprendimas, kad žmogus negali tavęs palikti, jei tu nenori jo paleisti. Taigi vietoje to jis ištiesė į ją rankas.

Rosas laikė jos veidą savo rankose ir bučiavo. Ant jos liežuvio jis pajuto abejonę, o gomuryje skausmą. Jis juos prarijo ir gėrė toliau. Kai bus suvartota, ji neturės kitos išeities, kaip tik pamatyti, kad viduje jis yra tuščias ir kad ji gurkšnelis po gurkšnelio jį pripildo.

Audra čaižė smarkiau, po kojomis skraidė mėlynos kibirkštys, daužėsi griaustinis. Lija ištrūko iš jo glėbio, jos akys buvo plačios ir drėgnos.

– Palauk, – pasakė Rosas, bet ji pasisuko ir pasileido per mišką.

Jis vijosi ją tarsi medžiotojas, akimis sekdamas jos baltos apykaklės blyksnius. Ji bėgo per slidžią, snieguotą proskyną, kur Rosas atliko didumą savo tyrimo, lėkė tarp žemių kauburėlių, dar kartą iškilusių iš niekur. Ji pranyko tarp medžių.

Rosui anksčiau neteko būti šioje žemės vietoje arba bent jau jis neprisiminė. Plaučiai buvo pernelyg suspausti, kiekvienas įkvėpimas skausmingas, bet jis nesiliovė bėgęs. Lija pasuko siauru takeliu, apaugusiu jaunomis pušaitėmis ir sušalusiais stagarais. Erškėčiai kibo prie batų raištelių, draskė blauzdas, o tada stebuklingai pasitraukė. Po jo kojomis žemė atitirpo ir pasirodė lopinėlis išmindžiotų baltų rožių.

Lija taip pat į jas žvilgtelėjo, bet nesustojo. Ir Rosas, neatitraukdamas nuo jos akių, pamatė, kaip jos kojos kiaurai perėjo per du antkapius, kuriuos po akimirkos jis užkabino batu ir išsitiesė veidu žemyn purve.

Uždusęs ir apsvaigęs, jis vargais negalais atsiklaupė. Prireikė dar vieno žaibo blykstelėjimo, kad jis galėtų perskaityti ant antkapių parašytus vardus. LILI PAIK, RUGSĖJO 19, 1932. O ant didesnio: SESILIJA BOMONT PAIK, LAPKRIČIO 9, 1913 – RUGSĖJO 19, 1932.

Rosas pažvelgė į viršų ir pamatė, kad Lija taip pat žiūri į kapus. Iš lėto ji ištiesė ranką, norėdama paliesti mažesnį antkapį, ir jos ranka perėjo kiaurai. Ji apstulbusi pažvelgė į Rosą.

Sisė Paik. Sesilija. Lija.

Rosui pasakojo apie vaiduoklius, kurie nežino, kad yra vaiduokliai. Jam teko sutikti paranormalių reiškinių tyrėjų, kuriems dvasios buvo įkandusios, smogusios, pliaukštelėjusios ir įspyrusios. Jis visada manė, kad jo pirmasis pamatytas vaiduoklis bus permatomas, pasakų šmėkla, bet esant užtektinai energijos vaiduokliai galėjo atrodyti kaip tikri žmonės.

Rosas, kurį kankino nemiga, pamatęs Liją, miegojo kaip kūdikis. Jos akivaizdoje jis virpėdavo. Tai buvo fizinis potraukis pačia gaivališkiausia prasme: tai, ką jis juto, buvo jo šilumą vagianti dvasia.

– Rosai, – tarė Lija, ir jis išgirdo tą žodį galvoje, neištartą. – Rosai. – Virš antkapio, savo antkapio, ji ištiesė ranką.

Net ir siekdamas jos, jis suprato, kad tai suteiks jam skausmo. Nuo Lijos pirštų jis pajuto šiurpą, kylantį ranka aukštyn. Jos bruožai tapo permatomi. Rosas nusišluostė lietų nuo akių ir prisivertė žiūrėti, kad šį kartą tiksliai žinotų, kada bus paliktas.

ANTRA DALIS

1932

Yra du būdai būti apgautam.

Pirmas – tikėti tuo, kas yra netiesa.

Antras – atsisakyti tikėti tuo, kas yra tiesa.

SORENAS KIRKEGORAS

PENKTAS SKYRIUS

1932 m. Liepos 4-oji

Tekantis vanduo apsivalo.

Neatrodo, kad genetinės plazmos srautas apsivalytų.

H. F. Perkinsas,

Pamokos iš Vermonto eugeninės studijos:

pirmoji metinė ataskaita, 1927

Kitą dieną po mano mėginimo nusižudyti Spenseris sako, kad vyksime į šventę Berlingtone. Jis tai sako, vėl rišdamas mano riešą, kurį taip stipriai persipjoviau, kad akimirką galėjau pasakyti, kur tiksliai skauda.

– Ten bus būrėjų, Sise, – sako jis. – Ugnies valgytojų ir istorinių vaidinimų. Pardavinės visokius niekučius. – Jis užriša tvarstį, o tada paaiškina, kodėl mes vyksim į miestą, į Liepos 4-osios šventę. – Ten mūsų lauks tavo tėvas, – sako Spenseris.

Nors lauke taip karšta, kad linksta kiaulpienių ir plaukuotųjų rudbekijų stiebeliai, jis padeda man apsivilkti baltą palaidinukę ilgomis rankovėmis, nes jos paslėps tvarsčius.

– Niekam nereikia žinoti, kad tai nutiko, – tyliai ištaria jis, o aš įsistebeiliju į rausvą jo plaukų sklastymą, kol jo spindesys priverčia mane nusigręžti. – Tu vaikščiojai per miegus. Nežinojai, ką darai.

Veidas, kurį rodai pasauliui, Spenseriui yra daug svarbesnis už tą, kuris slypi po juo. Tikslas pateisina priemones. Pagaliau juk apie tai kalba Čarlzas Darvinas ir, mano manymu, Spenseris melstųsi ponui Darvinui, jei tik nebijotų, kad davatkos parapijos bažnyčioje palaikys jį pagoniu. Ilgi Spenserio pirštai suima mano skruostą.

– Nagi, Sise, – jis įtikinėja. – Nenuvilk manęs.

Apie tai net nepagalvočiau. Nutaisau šypseną.

– Gerai, – atsakau.

O iš tikrųjų noriu pasakyti: Nevadink manęs Sise. Tai bailės vardas, išsipildančios pranašystės, ir žiūrėk, kur tai mane nuvedė. O iš tikrųjų noriu pasakyti: Mama pavadino mane Sesilija, tai gražus vardas – skiemenų upė. Kartą, apsisukus galvai nuo gervuogių vyno, kurio paragavau per vakarienę fakultete, pasakiau savo vyrui, kad noriu, jog mane vadintų Lija.

– Lėja? – nesupratęs manęs ir purtydamas galvą ištarė jis. – Betgi jos Džeikobas nenorėjo.

Jis padeda man atsistoti, nes mano nėštumas yra būklė, su kuria Spenseris gali susitaikyti. Mes nekalbame apie kitą bėdą. Spenserio darbas, kuris atitinka proto higieną, neleidžia mums pripažinti, kad aš turiu kažką bendro su žmonėmis, uždarytais Voterberio valstybinėje ligoninėje.

Negaliu paaiškinti žmogui, tokiam kaip Spenseris, ką reiškia žvelgti į veidrodį ir neatpažinti veido. Kad pasitaiko dienų, kai pabudus man labai sunku užsidėti kaukę ir žengti per gyvenimą kaip kitiems. Aš sėdžiu šalia jo nagais draskydama delną, nes jei pradės bėgti kraujas, tuomet žinosiu, kad esu tikra.

Galvoju, koks būtų jausmas atsistūmus nuo kranto su plaustu į atvirą vandenyną ir užmigus šviečiant kaitriai saulei: prakaituoti, nudegti ir nepabusti. Norite tikėkite, norite ne – tas vaizdas sukelia palengvėjimą tarsi šaltas užklotas. Jei mirsiu, norėčiau pasirinkti, kur arba kada.

Kai tiek metų esi laikoma nesvarbia, lengva patikėti, kad pasauliui būtų geriau be tavęs. Spenseris sako, kad dėl to kalta mano padėtis, chemikalai mano kūne ir neproporcingai išbrinkusios smegenys, bet aš žinau geriau. Aš niekada nepritikau šiame miestelyje, šioje santuokoje ir šioje odoje. Aš esu vaikas, kurį paskutinį išrinko žaisti gaudynes, aš esu mergaitė, kuri juokėsi, nors nesuprato pokšto, aš esu atsieta tavo dalis, ir nors apsimeti, kad ji neegzistuoja, deja, tai viskas, kas aš esu visą laiką.

Ir dar. Aš nešioju kūdikį, kuris neprašė nieko panašaus. Ir jei gyvybės sau atėmimas reiškia, kad atimsiu gyvybę ir jam, vadinasi, būsiu du kartus nužudžiusi tą, kurį galėjau mylėti.

Spenseris protingas, jis naudoja savo tiesą kaip kozirį. Jis mane erzina ir flirtuoja, taigi išvykus iš namų ir pasukus link miesto pajuntu, kad nekantrauju patekti į šią šventę. Ore užuodžiu fejerverkų ugnį, girdžiu tingią parado pompastiką. Mano kūdikis vartosi kaip sidabrinė žuvis Šampleino ežere, ir nieko nepagalvojusi uždedu rankas ant pilvo. Spenseris tai mato ir šypsodamasis uždengia mano pirštus savaisiais. Visą kelią iki Ūdrų Upės Perėjos galvoju apie būrėją: ar savo krištoliniame rutulyje ji ras mano motinos veidą, o gal tik prarają, kurią matau mėgindama atlikti jos darbą.

* * *

– Koks daiktas brangiausias pasaulyje?

– Žmogaus genai.

– Kaip žmogaus genai gali tapti nemirtingi?

– Tik įamžinti vaikuose.

– Kokia yra žmogaus eugeninė pareiga civilizacijai?

– Pasirūpinti, kad gerosios jo savybės būtų perduotos ateities kartoms, jei tik jų daugiau nei blogųjų. Jei, apskritai paėmus, jis turi netobulų genetinių savybių perviršį, jos turėtų būti pašalintos, leidžiant genetinei plazmai mirti kartu su individu.

Amerikos eugenikos draugija,

Eugenikos katekizmas, 1926

Nuo karščio gatvės prisirpsta tarsi vaisiai, šaligatvis kenčia po mano batais. Vyrai vasariniais kostiumais ir moterys dailiomis drobinėmis suknelėmis laikosi už rankų. Gatvės prekeiviai pardavinėja citrininius ledus ir raudonus, baltus bei mėlynus vėjo malūnėlius. Visų šypsenos atrodo pernelyg plačios.

– Girdėjau, šįryt vyko parodomosios bokso varžybos, – sako Spenseris. – Airis iš Niujorko įveikė kareivį iš forto. – Jis skiria man kelią į didelės minios kraštą ir tiesia kaklą per visų galvas link Kalvos, kur dabar gyvena mano tėvas, mudviem su Spenseriu persikėlus į namus, kur aš užaugau. – Hariui nebūdinga vėluoti, – murma Spenseris. – Ar matai jį?

Bet Spenseris beveik visa galva aukštesnis už mane ir su akiniais. Stengiuosi pamatyti tai, ką mato jis, bet pastebiu prie mėšlo krūvos klūpintį basą berniuką, bandantį surinkti saują centų, iškritusių iš kažkieno piniginės. Jis priklauso pasauliui, kurio aš nepažįstu – žmonėms, gyvenantiems Šiaurinės pusės daugiabučiuose, už dviejų šimtų jardų ir visai kitame pasaulyje.

– Brangioji, – ištaria mano tėvas mums už nugaros. Jis pabučiuoja mane į skruostą. – Atsiprašau, Spenseri, – sako jis spausdamas ranką. – Žiūrėjau bokso varžybas. Išties nuostabios. Jei įsigilintum į kai kurių imigrantų fiziologiją...

Mokslas man – užsienio kalba, bet su ja aš užaugau. Mano tėvas Haris Bomontas yra Vermonto universiteto biologijos profesorius. Spenseris, antropologijos profesorius, pritaria daugeliui jo įsitikinimų apie Mendelio genetiką. Jie yra kito profesoriaus, Henrio Perkinso, daugiau ar mažiau supažindinusio Vermontą su eugenika – mokslu, tiriančiu žmogaus gerinimą per genetinį tobulėjimą, mokiniai. Kadaise profesorius Perkinsas vadovavo eugeninei Vermonto studijai – privačiai finansuojamam Vermonto šeimų tyrimui. Dabar jis kartu su mano tėvu ir Spenseriu savanoriškai dirba didelius tikslus keliančioje Vermonto komisijoje kaimo gyvenimui tirti. Jau daugelį metų jų Žmogiškojo faktoriaus tyrimo komitetas atlieka Pagrindinės šeimos tyrimą: suranda degeneruojančias Vermonto šeimas, kad įsitikintų, ar miesto socialinė ir ekonominė sėkmė priklauso nuo joje gyvenančių žmonių rūšies. Taigi jų kilmės diagramos prieinamos visiems socialiniams darbuotojams ir lygtinai nuteistuosius prižiūrintiems inspektoriams, kad palengvintų darbą. Turint galvoje tai ir naują sterilizacijos įstatymą, Vermontas prisijungia prie kitų valstijų, kurios jau yra pavyzdžiai šaliai.

Tai progresyvių reformų judėjimas, labai jaudinantis. Spenseris visuomet pabrėžia, kad judėjimo tikslas – ne perkelti Vermontą pirmyn, o sugrąžinti jį atgal – į kaimišką peizažą, kurį žmonės įsivaizduoja tardami žodį Vermontas: žalias miestelis, balta bažnyčia ir kalva, išmarginta rudens spalvomis. Mano tėvas ir Spenseris vieni pirmųjų suprato, kad šis paveiksliukas išbluks, kai stiprią jankių padermę pakeis silpnesnės jos atmainos. Taigi Pagrindinės šeimos tyrimas pasiuntė duomenų rinkėjus į atrinktus miestelius sužinoti, ar socialinis ir ekonominis statusas yra susijęs su šeimų kūrimo kokybe. Niekas per daug nenustebo, kai nykstančiuose miesteliuose buvo aptikta daug šeimų, kurių nariai nuolat patekdavo į valstybines psichiatrijos ligonines, pataisos mokyklas ir kalėjimus. Recesyviniai genai, tarkim, silpnaprotiškumas ir polinkis nusikalsti, be abejo, būdavo perduodami atžaloms – visa tai atsispindėjo kilmės diagramose, kurias mano tėvas dažnai išvyniodavo ant mūsų pietų stalo. Nusitaikius į šiuos gyventojus ir sutrukdžius jiems daugintis, Vermontas atgautų savo gražųjį įvaizdį.

– Ideali Vermonto šeima, – Spenseris nuolat kartoja, kad tai jos ieško jo duomenų rinkėjai, – yra žmonės kaip mes.

Ištekėjusi stengiausi atlikti savo vaidmenį. Priklausau Pagalbos vaikams draugijos valdybai, esu „Amerikos revoliucijos dukterų“ narė ir Moterų komiteto sekretorė bažnyčioje. Bet šios moterys trumpai kirptais plaukais, su petukais ir kojinėmis su siūle kalba tuos pačius žodžius, pateikia tuos pačius pasiūlymus, kartais netgi jų bruožai susilieja. Aš prie jų nepriklausau.

Kartais klausiu savęs, kas būtų nutikę, jei užuot ištekėjusi už Spenserio būčiau išvykusi į koledžą ir įstojusi į eugenikos projektą kaip duomenų rinkėja, – taip padarė Frensis Konklin ir Harieta Ebot. Ar būčiau laimingesnė? Šios moterys priklauso judėjimui, kuris stumtelės Vermontą į ateitį. Jų darbas nėra beprasmis.

Pasak Spenserio, vienoms moterims lemta pakeisti pasaulį, o kitoms – jį išlaikyti. Bet yra dar kitų moterų, kurios paprasčiausiai nenori jame būti, nes mes žinome, kad nors ir kiek stengsimės, vis tiek jame patogiai nepritapsime.

Tėvas apkabina mane per pečius.

– Kaip jaučiasi mano vaikaitis? – paklausia, tarsi mes žinotume kūdikio lytį.

– Stiprus kaip jautis, – atsako Spenseris. – Visą dieną spardo Sisę.

Visi nušvinta. Niekas neužsimena apie mano motiną, nors jos vardas sklando virš mūsų. Ar aš taip pat prieš gimdama buvau stipri kaip jautis? Ar čia ir buvo visa bėda?

Prakaitas teka man tarp krūtų ir nugara žemyn. Po skrybėle niežti galvą. Tolumoje ežere girdžiu prikimusį išplaukti pasiruošusių baržų gausmą.

– Ponia, – išgirstu balsą kairėje. – Gerai jaučiatės?

Tai jaunas vyriškis, vilkintis kostiumą, į kurio atlapą įvertas raudonas gvazdikas. Plaukai tvarkingai sušukuoti į šoną, tamsiai rudi it melasa. Jo ranka padėta man ant alkūnės.

– Atrodote šiek tiek sunykusi, – nusišypso jis. – Gražesnė už viską, ką šiandien teko matyti, bet greitai silpstanti.

Nespėjus man atsakyti, įsiterpia Spenseris:

– Ar turite ką pasakyti mano žmonai?

Žmogus patraukia pečiais.

– Turiu ką pasakyti visai miniai. – Lipdamas ant nedidelio paaukštinimo, jis man mirkteli.

– Gal kitais metasi tu galėsi susiremti su airiu bokso varžybose, – sako mano tėvas Spenseriui.

– Būtinai, jei jis ir toliau flirtuos su Sise.

Tada Spenserio balsą nustelbia žmogaus, apie kurį jis kalba, įsakmus baritonas.

– Ponios ir ponai, – paskelbia oratorius. – „Šampleino legenda“.

Minia susiburia žiūrėti istorinio vaidinimo. Skambant indėnų akordams, išdidžiai vaikšto keturi grėsmingi irokėzai. Jie pusiau apsirengę, tarsi laukiniai, su plačiais ženklais ant veidų ir krūtinių. Kartu su algonkinų kariais atvykęs Šampleinas vienu šūviu patiesia visus priešus.

– Tamsioji laukinės jėgos era, – deklamuoja oratorius, – tą valandą baigėsi. Galingasis Šampleinas perplaukė ežerą... ir iš didelio chaoso padarė didelę tvarką.

Aktoriams lenkiantis, pasigirsta plojimai, ir žmonės pradeda skirstytis.

– Ką darysim toliau? – klausia Spenseris. – Dar vyksta parodomosios beisbolo ir motorinių valčių varžybos. O gal eime į parodą?

Pro susipynusias žmonių rankas matau kitą scenos pusę, iš kur į mane žiūri vyras. Jis tamsiaodis, kaip vaidinimui pasamdyti indėnai, ir jo akys juodos kaip spąstai. Jis nesišypso ir mandagiai neapsimeta, kad nespokso. O aš negaliu nusisukti, net ir Spenseriui palietus man petį. Nežinau, kas labiau mane žavi: jausmas, kad šis žmogus gali mane įskaudinti, ar kad negali.

– Sise?

– Į parodą, – pasakau, tikėdamasi, kad tai tinkamas atsakymas.

Kai vėl pasisuku į priešingą scenos pusę, jo jau nėra.

* * *

LAISVĖ IR VIENYBĖ.

Vermonto valstijos devizas

Senas sklypas Šelburno gatvėje buvo paverstas pasirodymų arena. Sėdime centrinėje tribūnoje ir žiūrime Bertės Brigs „Fantastiškas šokančias kates“, aš vėdinuosi programėle. Pakeliu plaukus nuo drėgno kaklo ir mėginu pakišti juos po skrybėle. Mane trikdo prakaito dėmės pažastyse.

Spenseriui taip pat turi būti karšta. Nors su indišku medvilniniu kostiumu jis kaip visada atrodo šaltakraujis ir ramus. Juodu su mano tėvu žiūri į čigonus, atėjusius parduoti savo prekių – pintinių, miniatiūrinių sniegbačių ir tonizuojančių vaistažolių gėrimų. Vasarą jie gyvena ant upės ir ežero krantų, daugelis jų žiemoja Kanadoje. Žinoma, tai ne tikri čigonai, tik indėnai, bet jie vadinami čigonais, nes klajoja, jų tamsi oda ir didžiulės šeimos, kurių nariai, kaip įprasta, gyvena kalėjimuose ir prieglaudose.

– Išmaelitai prisikėlė, – sumurmėjo Spenseris.

Šiuos čigonus profesorius Perkinsas tyrė savo studijoje – kartu su psichikos ligomis ir ištvirkavimu paženklintų šeimų klanu, gyvenančiu vargingose plūduriuojančiose lūšnose ir pramintu piratais. Skirtumas tarp šių šeimų ir, tarkim, mūsiškės tėra tik genetinis. Klajokliui tėvui gimsta klajoklis sūnus. Ištvirkusi motina perduoda šį bruožą savo dukrai.

– Brandone atliktos dar trys operacijos, – sako mano tėvas. – Ir dvi kalėjime.

Spenseris nusišypso.

– Nuostabu.

– Juk mes šito ir tikėjomės. Įsivaizduoju, visi pacientai taps savanoriais, kai supras, kad paprastas gydymas leis jiems gyventi taip, kaip jie nori.

Viena Bertės Brigs rainų kačių pradeda eiti lynu. Jos letenos dreba, bent jau man atrodo, kad dreba, – mano regėjimas tai pranyksta, tai vėl atsiranda. Žiūriu į savo kelius, giliai kvėpuoju ir stengiuosi neapalpti.

Maža man ant kelių iš centrinės tribūnos šono kyštelėta rankutė gali būti purvina arba tiesiog tamsi. Ji numeta suglamžytą popieriaus skiautelę, išmargintą mėnuliu ir žvaigždėmis. NEMOKAMAS BŪRIMAS – PONIA SOLIAT. Kai pakeliu akis, raštelį palikęs berniukas jau dingęs minioje.

– Einu paieškoti moterų tualeto, – sakau atsistodama.

– Eisiu kartu, – pareiškia Spenseris.

– Ir pati sugebu nueiti. – Galiausiai jis leidžia man eiti vienai, bet tik palydėjęs nuo tribūnos laiptų ir nukreipęs reikiama kryptimi.

Kai žinau, kad jau nesu stebima, pasuku į priešingą pusę. Vogčiomis išsitraukiu iš rankinės cigaretę – Spenseris mano, kad moterys neturėtų rūkyti, – ir neriu į ponios Soliat palapinę. Ji maža ir tamsi, ant užuolaidų prisiūtos geltonos medžiaginės žvaigždės. Būrėja užsidėjusi sidabrinį turbaną ir kiekvienoje ausyje turi po tris sidabrinius auskarus. Prie stalo šnopuoja vilkšunis, jo liežuvis rožinis tarsi žaizda.

– Taigi sėskis, – sako ji, tarsi būtų laukusi.

Ji neturi nei arbatos lapelių, nei krištolinio kamuolio. Ji neima mano delno.

– Nebijok, – galiausiai ištaria žemu vyrišku balsu, kai aš jau ketinu atsistoti ir išeiti.

– Nebijau, – užspaudžiu cigaretę ir šiek tiek pakeliu smakrą, kad parodyčiau jai savo drąsą.

Ji papurto galvą ir įsmeigia žvilgsnį į manyje esantį kūdikį.

– Dėl to.

Mano motina mirė gimdydama. Ir aš to paties tikiuosi. Tada nepažinsiu savo kūdikio... bet yra galimybė, kad pažinsiu savo motiną.

– Taip ir bus, – atsakė būrėja, tarsi būčiau kalbėjusi balsu. – Tai, ko nežinai, paaiškės. Bet tai sudrums kitus vandenis.

Ji kalba mįslėmis, – pasakytų Spenseris. Žinoma, Spenseris niekada nepasielgtų taip nemoksliškai ir neapsilankytų pas būrėją. Ji man pasako kitų dalykų, kurie gali tikti bet kam: kad aš gausiu pinigų, kad mane aplankys nepažįstamasis. Galiausiai noriu ištraukti iš piniginės dolerį, bet pajuntu jos pirštus, spaudžiančius man riešą. Stengiuosi ištrūkti, bet ji spaudžia gana smarkiai, pajuntu pulso tvinkčiojimą.

– Esi atsakinga už mirtį, – pasako ji ir mane paleidžia.

Išsigandusi, klupinėdama einu į karštą saulę. Taip, ji teisi; nuo pat tos akimirkos, kai gimiau ir to proceso metu nužudžiau savo motiną.

Aš vingiuoju, negalvodama kur, braunuosi per veidus, neturinčius bruožų. Patekusi į jaunų vaikinų, universiteto studentų, būrį, judantį link įėjimo į krištolinius rūmus, mėginu irtis prieš srovę. Bet jų energija nubloškia mane pirmyn, ir netrukus pasijuntu veidrodžių salėje.

Spenseris man pasakojo apie nuostabų labirintą, kurio statyba kainavo 20 000 dolerių. Iš už aukštų pertvarų pasigirdo ne ten pasukusių koledžo studentų klyksmas. Oras tirštas kaip kremas. Niekaip negaliu pabėgti nuo savęs, kur tik pasisuku, matau save.

Jaučiu alinantį karštį ant sprando. Atsiremiu į vieną veidrodžių, glostydama ranka atsikišusį pilvą, kur įsikūręs kūdikis. Paliečiu savo skruostą, žandikaulį. Ar ir likusiam pasauliui atrodau tokia išsigandusi?

Vedžiodama ranką stiklo briaunomis, seku savo atspindį nuo vieno veidrodžio prie kito ir dar prie kito... ir tada mano veidas pavirsta dar kažkuo. Juodos akys, dar juodesni plaukai, šypsotis pamiršusi burna. Mus skiria tik keli centimetrai, beveik galime paliesti vienas kitą. Aš ir žmogus, stebėjęs mane per vaidinimą. Atrodo, nė vienas nekvėpuojame.

Ak, tas karštis. Tai paskutinis dalykas, kurį prisimenu prieš tai, kai viskas aplink aptemsta.

* * *

Kiekvienos normalios poros patriotinė pareiga yra turėti pakankamą skaičių vaikų, kad būtų tinkamai palaikoma gera sena Vermonto padermė.

Vermonto komisija kaimo gyvenimui tirti,

Žmogiškojo faktoriaus tyrimo komitetas, „Vermonto žmonės“,

Kaimiškasis Vermontas: programa ateičiai, 1931

– Nusiramink, Sise.

Ilgu tuneliu atplaukia Spenserio balsas. Susikaupusi pradedu ieškoti orientyrų: Veidrodžių salės, centrinės tribūnos, prekiautojo sūriais riešutais. Bet vietoj jų matau antikinį dubenį, ąsotį ant savo naktinio stalelio ir paauksuotą mūsų lovos kojūgalį. Iš vėsaus audeklo gabalėlio, uždėto ant kaktos, laša į plaukus, ant pagalvės.

Jis laiko mano ranką. Tai verčia mane prisiminti vaikystę, kai įsikibdavau tėvo rankos eidama per Bažnyčios gatvę. Už Spenserio ištekėjau būdama septyniolikos, jis yra kitas suaugęs vyras, rūpinęsis mano saugumu. Gulint ant šono su dideliu virš šlaunų išsipūtusiu pilvu man topteli, kad aš niekada neturėjau galimybės suaugti.

– Geriau jautiesi? – klausia Spenseris ir taip švelniai nusišypso, kad manyje kažkas nutrūksta.

Aš jį myliu. Jo plaukų kvapą ir akinius laikančią nosies kuprelę, ilgus plonus raumenis, kurių nesitikėtum pamatyti po jo išlygintais marškiniais ir švarkais. Dievinu žvilgsnį, kuriuo Spenseris kartais žiūri į mane, tarsi meilė būtų dydis, kurio jis negali moksliškai išmatuoti, nes ji pernelyg greitai auga. Tačiau aš norėčiau, kad mudu būtume susipažinę judrioje Niujorko gatvėje arba kaimyno priebutyje Ajovoje, arba netgi transatlantinio skrydžio metu – bet kokiomis aplinkybėmis, kad tik mano santykiai su Spenseriu būtų atskirti nuo jo santykių su mano tėvu.

Jis uždeda ranką man ant pilvo, ir aš užsimerkiu. Neįmanoma negalvoti apie Spenserio Žmogiškojo faktoriaus tyrimo komitetą, kuris skatina atidžiai rinktis partnerį. Bet mane pasirinko todėl, kad esu Hario Bomonto dukra, o ne todėl, kad aš esu aš.

Man įdomu, kaip Spenseris jaučiasi priėmęs tokį kompetentingą sprendimą ir vis tiek neišvengęs trūkumų.

– Kaip aš čia patekau? – užduodu daug klausimų iš karto.

– Nualpai parodoje.

– Karštis...

– Ilsėkis, Sise.

Aš jaučiuosi puikiai. Noriu išrėkti šiuos žodžius, nors tai netiesa. Vaikystėje kartais užlipdavau ant šio namo stogo, atsistodavau išskėtusi rankas ir šaukdavau, kol mane išgirsdavo visas Komtosukas. Ir visai ne todėl, kad turėjau pasakyti kažką svarbaus, greičiau todėl, kad tėvas prašė netriukšmauti.

Matau šį bruožą tarsi juodą garbaną savo kraujyje, tekantį mano sistema ir iškylantį tada, kai mažiausiai tikiuosi. Tarkim, dabar, kai Spenseris aplink mane tūpčioja. Rūkymas. Šią popietę būrėjos palapinėje. Arba praėjusią naktį, kai persipjoviau venas.

Kartais klausiu savęs, ar nepaveldėjau to iš motinos.

– Atsiųsiu tau Rubę, – Spenseris pabučiuoja mane į pakaušį. – Viskas bus gerai.

Jei Spenseris taip sako, turi būti tiesa.

Rubė lūkuriuoja prie durų, laukdama, kol bus pakviesta. Mūsų tarnaitei keturiolika, pagal amžių beveik tiktų man į drauges, tačiau mes esame skirtingose lygose. Ir ne tik todėl, kad ji yra prancūzų kanadietė, – aš esu daug už ją vyresnė, ir ne tik chronologiškai. Kai Rubė mano, kad niekas nemato, ji šoka tarp baltų paklodžių, kurias kabina ant virvės, – ji daro piruetus, šoka lindihopą ir net šiek tiek čarlstono. O aš niekada nepamirštu, kad kas nors visada gali stebėti.

Ji atėjo, nešina į rudą popierių suvyniotu paketu.

– Ponia Paik, – sako ji, – žiūrėkite, ką šįryt gavome paštu.

Ji padeda paketą šalia ir nesėkmingai mėgina nekreipti dėmesio į mano sutvarstytą riešą. Aišku, kad Rubė žino, kas nutiko. Ji laikė Spenseriui dubenį su šiltu vandeniu, kai jis valė žaizdą ir tvirtai aprišo, kad sugytų. Ji taip pat priklauso šiam tylos sąmokslui.

Rubė atriša špagatą ir išvynioja dėžę. Viduje yra užsakymas iš „Sears Roebuck“ – aulinukų pora, tokių pat, kokius Spenseris nutraukė man nuo kojų. Šitie vienu dydžiu didesni, taigi galbūt nespaus taip smarkiai, kaip dabar, nėštumui einant į pabaigą, spaudžia visi batai. Žvilgtelėjau per lovos kraštą į Rubės batus.

– Tu nešioji maždaug šešto dydžio, ar ne?

– Taip, ponia.

– Pasiimk juos. Nemanau, kad mano koja vėl sumažės.

Rubė laiko mano senuosius batus tarsi lobį.

– Sesuo visuomet atiduodavo man panešiotus.

– Turi seserį?

Kaip galėjau metus gyventi su šia mergaite ir nežinoti?

– Jau ne. Difterija.

Rubė išima iš dėžės kitus daiktus. Maži megztinukai, kojinaitės ir miniatiūriniai įvairių baltos spalvos atspalvių marškinėliai pasipila ant lovos paklodžių – tarsi liliputų dovana. Šie drabužėliai atrodo per maži netgi lėlei, ką jau kalbėti apie kūdikį.

– O, – įkvepia Rubė, nykščiu ir smiliumi imdama nėriniuotą kepuraitę. – Ar gyvenime esate mačiusi ką nors gražesnio?

Rubė šio kūdikio nori labiau nei aš. Nesakau, kad manęs nedžiugina jo atėjimas, – tik kad niekas, atrodo, nesupranta, kad šio gimdymo aš neatlaikysiu. Spenseris mane išmokė, šis defektas yra mano genuose. Jei man iki tol nepavyks nusižudyti, mirsiu tą dieną, kai gims kūdikis.

Spenseris man rodė daugybę akušerinių tekstų, kad tik pakeistų mano įsitikinimą; jis privertė mane pasikalbėti su geriausiais gydytojais. Aš linkteliu, šypsausi, kartais net klausausi. Ir tuo tarpu planuoju savižudybę. Bet pajutusi kūdikio kojytę, bėgančią šonkaulių linkiu, tarsi jis instinktyviai žinotų, kur yra mano širdis, aš suvokiu, kad esu prarasta.

– O ne, ponia Paik, – sako Rubė, iki tol nežinojau, kad pradėjau verkti. – Gal pakviesti profesorių?

– Ne, – paklodės kraštu nusišluostau akis. – Ne, man viskas gerai. Tik esu pavargusi. Tikrai.

Praėjusią naktį galvojau, kad pakankamai giliai įsipjovus galbūt pavyktų per kraują, kaulus ir čiulpus pamatyti vietą, kur visą laiką skauda. Tvarstydamas riešą Spenseris pasakė, kad turiu galvoti apie kūdikį. Pagaliau juk tik du mėnesiai liko iki gimdymo. Jis nesupranta, kad aš ir galvojau apie savo sūnų. Mėginau išlaisvinti jį nuo naštos, su kuria vaikštau visą gyvenimą: žinojimo, kad jis yra mano mirties priežastis.

Žinau, kad mano veiksmai nelogiški, kad savęs žalojimas kelia pavojų ir kūdikiui. Bet kažkokiu būdu, kai lieku tik aš, tamsa, naktis ir ašmenys, protas nėra svarbus. Daug kartų mėginau tai papasakoti Spenseriui.

– Bet aš tave myliu, – sako, tarsi to užtektų sulaikyti mane čia.

Dabar, kai su manim Rubė, ieškau žodžių paaiškinti tai, kas neįmanoma.

– Ar teko kada nors pereiti per sausakimšą žmonių kambarį ir pasijusti tokiai vienišai, kad net sunku žengti kitą žingsnį?

Ji sudvejoja, tada lėtai linkteli. Pakėlusi galvą, žvelgiu į ją ir svarstau, gal ji nėra tokia jauna, kaip maniau.

– Ponia Paik, – nedrąsiai sušnabžda Rubė. – Gal galėtume apsimesti seserimis.

Rubė, tarnaitė, ir aš, vieno gerbiamiausių Berlingtono piliečių žmona.

– Gal, – atsakau.

* * *

PAVELDĖJIMO PRINCIPAI: prof. H. F. Perkinsas.

Paskaitų kursas su seminarais ir pratybomis, apimančiomis elementarius embriologijos principus, fizinę paveldėjimo bazę, dauginimosi eksperimentų principus ir eugeniką, praktinį paveldėjimo pritaikymą žmonijai. Naudota literatūra: Niumano Skaitiniai apie evoliuciją, genetiką ir eugeniką.

Vermonto universiteto biuletenis, 1923–1924

Jau seniai žaviuosi Hariu Hudiniu. Perskaičiau visas biografijas, parašytas po jo mirties 1926 metais, turiu laikraščių iškarpų apie jo nuostabius žygdarbius albumą. Ir ne tik dėl akivaizdžių priežasčių – kaip ir jam, man pažįstami ryšiai, kurie sieja, ir grandinės, kurios laiko prirakinusios prie tam tikros vietos, arba, kaip ir jis, kartais noriu pranykti. Bet kur kas labiau mane intriguoja Hudinio aistra dvasių pasauliui.

Ar minėjau, kad Hudinis taip pat neteko motinos?

Knyga, kurią dabar skaitau, pasakoja apie ilgą karą tarp Hudinio ir Bostono mediumės Mardžeri. Per spiritizmo seansus jos balsas girdėdavosi iš skirtingų kambario vietų, skambėdavo dvasios skambutis ir per stalą skriedavo megafonas, o tuo tarpu kiti asmenys laikydavo mediumės rankas. Hudinis, įsitikinęs, kad ji apgavikė, įrengė sukčiavimui kelią užkertantį kambarį ir pakvietė mediumę vadovauti spiritizmo seansui iš ten. Bet per seansą prie mediumės kojų buvo rasta sulinkusi liniuotė – Mardžeri ir Hudinis kaltino vienas kitą ją ten pakišus. Galiausiai Hudinis mirė ją sukompromitavęs ir prisiekė, kad jei dvasia kada nors sugrįš iš ano pasaulio, tai bus jis.

Nors per Heloviną buvo organizuojami spiritizmo seansai, jau penkeri metai jis negrįžta.

Štai ką aš galvoju apie poną Hudinį: jei jis nebūtų taip troškęs susisiekti su mirusia motina, nebūtų taip karštai kovojęs su Mardžeri. Jis pasmerkė dvasių pasaulį, nes bijojo, kad iš tos erdvės negalės ištrūkti.

Kvailai jaučiuosi, slapstydamasi miegamojo spintoje. Ieškodama privatumo, atsitempiau seną kortų stalelį, kuris dabar prispaustas man prie pilvo. Prisilietimas prie stalelio yra dar kai kas, apie ką man teko skaityti: tai būdas susisiekti su dvasiomis. Čia turėtų sėdėti daugiau žmonių, susikibusių rankomis, betgi aš negalėjau papasakoti Spenseriui, ką sumaniau, ir nežinau, ką apie tai būtų pagalvojusi Rubė. Suknelių šilkas liečia mano pečius. Prispaudžiu delnus prie stalelio ir užsimerkiu.

– Mama? – sušnibždu.

Netikėtai ranka paliečia mano šoną. Aš pašoku ir tik tada suvokiu, kad piršteliai yra vidinėje mano odos pusėje – tai kūdikis, kuris iš visų jėgų stengiasi atsistumti.

– Ša! Mes bandome pasikalbėti su tavo močiute.

Jei ją surasiu, jei atidarysiu duris... tuomet gal net po mirties sugebėsiu rasti kelią atgal.

Giliai įkvepiu ir mėginu susikaupti. Visą energiją sutelkiu į tą stalelį.

– Mama, jei girdi mane, duok ženklą.

Stalelis po mano rankomis nė nesujuda. Bet aš išgirstu girgždesį. Atsimerkusi spėju pamatyti, kaip sukasi spintos rankena. Įsiskverbia labai ryški šviesa, jos ruožas vis platėja, ir galiausiai pamatau moters siluetą.

– Ponia Paik, – klausia Rubė, – ką, po galais, čia darote?

Mano širdis daužosi taip stipriai, kad atsakymas užtrunka. Apsimesdama, kad sėdėti spintoje yra visiškai normalu, sakau:

– Ko prireikė, Rube?

– Jūsų pietūs su profesorium... Pavėluosite, jei nepasiskubinsite.

Mano pietūs... pamiršau. Mudu su Spenseriu turime nusistovėjusį vasaros pasimatymą, iškylą trečiadieniais universiteto teritorijoje po jo rytinės paskaitos būsimiems magistrams. Mes sėdime po ąžuolais ir kalbamės apie svarbius dalykus: Spenserio tyrimą, jo gabiausius studentus, vardą sūnui.

Rubė jau sukrovė į pintinę vynuogių, šaltos mėsos, bandelių su sezamo sėklomis ir makaronų salotų.

– Dėkui, – pasakau ir paskutinį kartą žvilgteliu į spintos vidų, prieš uždarydama duris.

Šiandien Spenseris į darbą išėjo pėsčiomis – beveik penkis kilometrus iki universiteto – ir paliko man automobilį. „Packard Twin 6“ su dvylikos cilindrų varikliu yra jo pasididžiavimas ir džiaugsmas. Jis turi savižudybės duris, pramintas taip todėl, kad jos atsidaro atbulai ir gali išplėšti tave iš automobilio, jei važiuojant nebus užstumta sklendė.

Aš apie tai pagalvojau.

Spenserio paskaita vyksta mažoje auditorijoje, atsiduodančioje sėmenų aliejumi ir filosofija. Priekyje stovi Spenseris, nusivilkęs švarką ir gindamasis nuo karščio pasiraitojęs marškinių rankoves. Ekrane už jo demonstruojamos kaukolių skaidrės.

– Atkreipkite dėmesį į skirtumą tarp ilgagalvio ir trumpagalvio negrido kaukolės, – sako Spenseris. – Atsikišęs žandikaulis, plokščia nosis, panašumai į beždžionę... Tai išsigimusios rasės bruožai.

Ranka pakyla.

– Ar jie labai primityvūs? – klausia studentas.

– Ganėtinai, – aiškina Spenseris. – Galvokite apie juos kaip apie vaikus. Kaip vaikai, jie žavėsis ryškiomis spalvomis. Kaip vaikai, jie sugebės susidraugauti. – Jis žvilgteli į ant sienos kabantį laikrodį, ir jo akys nuslysta manimi, trumpai nušvisdamos. – Kitą savaitę kalbėsime apie žmonijos klasifikaciją į penkias skirtingas rases, – pažada jis, studentams renkantis knygas ir skirstantis. Šypsodamasis Spenseris eina taku link manęs.

– Kam turėčiau būti dėkingas už tokią garbę?

– Šiandien trečiadienis, – primenu. – Mūsų pietūs. – Vaizdingai ištraukiu pintinę, kurią slėpiau už nugaros.

Tarp Spenserio antakių susiformuoja mažytė V.

– Po šimts, Sise, Haris Perkinsas nori susitikti su manim šią popietę. Neturiu laiko pietauti.

– Suprantu, – sakau Spenseriui.

– Šaunuolė.

– Spenseri! – pašaukiu jį. – Ar man palaukti?

Bet jis manęs negirdi arba nenori girdėti. Atsidususi padedu iškylos pintinę ir einu į auditorijos priekį. Batų kulnai taukši tarsi dantys, priėjus artyn baltame ekrane išryškėja mano kolbos pavidalo siluetas. Iškeliu ranką ir padarau šešėlinę lėlę, vilką. Tada pasiunčiu jį žemyn, jis sminga išilgai atsikišusio ilgagalvio pavyzdžio antakio.

– Ponia Paik?

Užklupta apsisuku aplink ir pamatau mane stebinčią Abigailę Elkot. Didžiaakė trečią dešimtį baigianti Abigailė yra socialinė darbuotoja, dabar dirbanti Socialinio aprūpinimo skyriuje. Į darbą ji atėjo tamsiai mėlynu sijonu ir klostuota balta palaidinuke. Pastaruoju metu ji susitikinėja su Spenseriu aptarti VES dokumentų, kuriuos naudoja savo tyrimams. Jos darbas – įvertinti, kurios išsigimstančios šeimos keičiasi ir kurios turės naudos iš naujo sterilizacijos įstatymo.

– Labas, Abigaile, – sakau kiek galėdama ramiau, turėdama galvoje, kad ji vyresnė už mane ir turi tikrą išsilavinimą, o ne poros metų privačiame pensione.

– Ar profesorius čia? – Ji žvilgteli į rankinį laikrodį. – Šiandien turėtume važiuoti į Voterberį.

Taigi nesu vienintelis žmogus, kurį Spenseris nuvylė. Man įdomu, ką jie planuoja daryti valstijos psichiatrijos ligoninėje. Įsivaizduoju ją, einančią šalia mano vyro ir traukančią iš ore plevenančio mokslinio pokalbio gijas žodžių puokštei, kurią galėtų jam įteikti ir kuriai vien dėl temos Spenseris negalėtų atsispirti. Čia aš visuomet buvau pašalinė – nežinau tiek daug apie eugeniką kaip mano tėvas ar vyras. Įdomu, koks būtų jausmas sėdėti su jais prie vakarienės stalo, sakyti ką nors aktualaus ir matyti, kad jie žiūri į mane kaip į svarbų, o ne kaip į dėmesio nevertą žmogų?

Manyje sukyla švelnus maištas. Jaučiuosi vėl dešimties, lipanti ant stogo pašūkauti geriesiems Komtosuko žmonėms.

– Ar jis jums nesakė?

– Ko nesakė?

– Apie susitikimą su profesoriumi Perkinsu? – Ši dalis nėra melas. – Spenseris ruošėsi pasiųsti jums raštelį... bet kai jis būna labai užimtas, suprantate...

– Ponia Paik, – pertraukia Abigailė. – Kokį raštelį?

– Apie tai, kad į Voterberį vietoje jo važiuosiu aš.

Abigailė įsistebeilija į mane, bet ji pernelyg mandagi, kad pasakytų, ką galvoja: aš niekada nesimokiau socialinio darbo ir gimti eugenikos mokslininkų šeimoje dar nereiškia, kad automatiškai tapsiu mokslininke. Jos akys stabteli ant mano atsikišusio pilvo.

– Spenseris buvo įsitikinęs, kad tai saugu, – priduriu.

To užtenka šiam sandėriui užbaigti: Abigailė greičiau nusipjautų ranką, nei suabejotų Spenserio sprendimu. Tvirtai sučiaupusi lūpas, ji mane įvertina ir linkteli.

– Tuomet važiuojam, – sako.

* * *

Vermontui reikia psichiatrinio tyrimo, kuris surastų kiekvieną protiškai atsilikusį žmogų mūsų valstijoje, ir sąlygų išsamiai psichiatrinei visų išlaikytinių ir linkusių nusikalsti apžiūrai.

Asa R. Griford, „Prezidento pranešimas“,

Vermonto Pagalbos vaikams draugijos

antras metinis pranešimas, 1921

Vermonto valstybinė psichiatrijos ligoninė buvo pastatyta Voterberyje 1890 metais, siekiant sumažinti pacientų antplūdį Bratleboro prieglaudoje. Kai man buvo trylika, direktorius, daktaras Stenlis, kartą atvyko pas mus į namus vakarienės po to, kai davė parodymus, palaikančius 1927 metų Sterilizacijos įstatymą, kuris nebuvo priimtas. Pamenu prakaito dėmes ant jo apykaklės, tai, kad nevalgė briuselinių kopūstų ir, kalbėdamas su manim, stovėjo pernelyg arti.

– Manytum, kad didžiausią ligonių Voterberyje skaičių sudaro Hantingtono chorėja serganti šeima, nes ši protinė liga paveldima, – sako Abigailė, eidama gatve nuo pastatyto automobilio. Dabar, kai nusprendė išmokyti mane visko, ką praleidau iki šio susitikimo, ji pasidarė šneki – beveik draugiška. – Bet ne, pasirodo, čia taip pat yra daug piratų ir čigonų.

Mes pasiekėme priekines A pastato duris, naujas palatas, kur laikoma daug moteriškos lyties pacienčių. Abigailė pasisuko į mane spindinčiomis akimis.

– Koks jausmas pabusti šalia vyro, kuris turi tokią... tokią vaizduotę? – ji paklausia, ir tada jos veidas tampa raudonas kaip šio pastato plyta.

Prisiminimas: aš esu Eugenikos tyrimo biure Bažnyčios gatvėje, kur atėjau pasakyti Spenseriui, kad turėsime kūdikį. Atidariusi duris į jo kabinetą, randu jį su Abigaile, besijuokiančius iš kažko, ką Spenseris pasakė. Ji sėdi ant jo stalo krašto, padėjusi ranką jam ant dilbio. „Sise!“ – sušunka jis ir šypsosi, o aš nežinau kodėl – dėl mano atvykimo ar dėl jos buvimo ten.

Staiga ligoninės durys atsidaro. Mes įsiurbiamos į vidų, nes pragaras yra vakuumas. Seselės, dėvinčios baltas kepures, sulankstytas tarsi japoniškos popierinės gervės, juda lėtai, – matyt, nežino nei kad prie administracijos stalo rauda pacientė, nei kad kita nuoga pralekia koridoriumi, o jos šlapi plaukai plaikstosi jai iš paskos. Nešvari mergaitė, nedaug vyresnė už Rubę, sėdi ant suolo su marškiniais, kurių rankovės pritvirtintos prie medinių lentjuosčių jai už nugaros. Po suolu balutė, manau, šlapimo.

– Panele Elkot! – prieina daktaras Stenlis švarutėlaičiu baltu švarku. Man įdomu, kaip jis gali išlikti švarus tokioje aplinkoje. Jis pasisuka į mane, pernelyg arti, kad būtų jauku.

– Nemanau, kad turėjau malonumo...

– Turėjote, – sakau ištiesdama ranką. – Sesilija Bomont Paik.

– Sisė? Sisė! Tu tikrai išstypai į viršų. – Jis žvilgteli į mano išsipūtusi pilvą. – Ir į plotį, turėčiau pridurti. Matyt, reikia sveikinti.

– Dėkui.

– Ponia Paik šiandien pavaduoja profesorių, – paaiškina Abigailė.

Daktaras Stenlis puikiai paslepia nuostabą.

– Puiku. Jei eisite paskui mane, kabinete turėsime daugiau privatumo. – Jis eina koridorium tolyn, palikęs mus sekti jam iš paskos. Abigailė tuoj pat puola įkandin. O mane tarsi įaugina į grindis tuščias ant suolo sėdinčios moters žvilgsnis.

– Ponia Paik! – griežtai paragina Abigailė, ir aš prisiverčiu nusisukti.

Daktaras Stenlis, matydamas galimybę padaryti Spenseriui įspūdį per mane, pasirenka ilgąjį kelią. Vietomis koridoriai taip prigrūsti pacienčių, kad mums tenka eiti vorele.

– Įstatymų leidžiamasis organas ką tik patvirtino naujo pastato itin neramioms pacientėms statybą. Matote, kaip ankštai mes gyvename.

– Kiek turite pacienčių? – klausia Abigailė.

– Devynis šimtus devyniasdešimt septynias, – sako Stenlis, tada pastebi seselę, laiptais į viršų vedančią piktų akių merginą, ir iš paskos su lagaminėliu einantį sanitarą. – Devynis šimtus devyniasdešimt aštuonias.

Daktaras parodo į didelio saulėto kambario, taip pat sausakimšo, duris.

– Tikiu gamybiniu darbu. Tingios rankos augina tingius protus. – Prie stalų sėdi moterys ir iš nendrių pina pintines arba renka skalbinių segtukus. Jos pakelia akis į mane ir mato turtingą ponią su madingais nėščiosios drabužiais. Jos nesupranta, kad aš esu viena jų.

– Mes pardavinėjame savo gaminius, – išdidžiai sako Stenlis. – Pelną naudojame pacienčių pramogoms.

Ar ant dugno priklijuojamas ženklas? Nenoriai padaryta žmogaus, negalinčio pritapti tikrajame pasaulyje.

Direktorius veda mus koridorium tolyn prie uždarytų durų.

– Deja, ne visos mūsų pacientės linkusios bendradarbiauti, – sako daktaras Stenlis. Jis pažvelgia į mane. – Nežinau, ar jūsų padėties moteris turėtų...

– Man viskas gerai. – Norėdama tai įrodyti, pati atidarau duris.

Geriau jau būčiau neatidariusi.

Du stambūs vyrai stovi priešinguose vonios su vandeniu galuose, rankomis spausdami nuogos moters pečius. Prieš jai panyrant, matau jos mėlynas lūpas ir tarsi ant virkščios išdžiūvęs vaisius susiraukšlėjusias krūtis. Jai virš galvos nenutrūkstama srove iš čiaupo bėga vanduo. Šalia jos, ant stalo, veidu žemyn guli kita moteris, jos viršutinę kūno dalį dengia paklodė. Per vamzdelį, įvestą į išeinamąją angą, seselė supila jai didelį balioną vandens.

– Hidroterapija ir gaubtinės žarnos plovimas padeda susitvarkyti su nepaklusniomis pacientėmis, – sako Stenlis. – Bet atsivedžiau jus, norėdamas parodyti ką kita. Ponios, didžiuodamasis pristatau jums pirmąją pacientę, kuriai jos pačios noru mūsų įstaigoje buvo atlikta sterilizacija. Ji čia. – Jis veda mus į kambario galą. – Salpingektomija buvo atlikta, jai atvykus į ligoninę su žarnyno sutrikimais. Ji kilusi iš vienos iš dešimties per apklausą tirtų šeimų, turinčių ilgą depresijos ir trikdančio elgesio istoriją. Mudu su daktaru Kastleriu padėjome reikiamus parašus.

Mes sustojome prie kito stalo, čia sėdi gydytojas, vilkintis tokį pat baltą kaip daktaro Stenlio švarką. Ant stalo drebėdama guli moteris.

– Dabar ji sveika, – entuziastingai sako psichiatras. – Šis nervinimasis, – jis neaiškiai mosteli ranka, – su procedūra nesusijęs. – Gydytojas pacientę vynioja į šaltą šlapią paklodę, darydamas iš jos mumiją, jai barška dantys. – Drėgnos paklodės nuramina sunkias pacientes, – sako daktaras Stenlis.

– Ką ji padarė? – girdžiu save klausiant.

– Mėgino nusižudyti. Trečią kartą.

Dabar matau, kad iš po drėgnos paklodės išsišovę subintuoti riešai. Jei ne Dievo malonė, būčiau padariusi tą patį. Jei mano tėvas nebūtų Haris Bomontas, jei mano vyras nebūtų Spenseris Paikas, ar aš gulėčiau ant to stalo?

– Aš... atsiprašau.

Pro daktarą Stenlį išsiveržiu iš kambario ir išbėgu į ligoninės koridorių. Skubu pro sausakimšą bendrą kambarį ir pro mergaitę, pririštą prie suolo, ir, aklai pasukusi už kampo, atsitrenkiu į pacientę. Ji nedidelė, tamsi, plaukai supinti į dvi riebaluotas kasas. Jos rankos apdraskytos nuo pečių iki riešų.

– Jie ir tavo kūdikį atims, – sako ji.

Mano rankos globėjiškai apkabina pilvą. Jai mėginant mane paliesti, aš nusisuku ir kiek įkabindama bėgu šiuo labirintu link išėjimo iš ligoninės. Atplėšusi duris, įkvepiu tiek oro, kiek telpa į plaučius, ir atsisėdu ant akmeninių laiptų. Po kelių akimirkų patraukiu palaidinukės rankovę ir atrišu tvarstį, kurį Spenseris užvyniojo ant riešo. Įpjovimas vis dar atrodo piktas, prasižiojęs tarsi burna odoje.

Šiaip ar taip, Spenseris sako tiesą – kai kurioms moterims lemta būti socialinėmis darbuotojomis, o aš tokia nesu. Man lemta būti jo vaikų motina, bet aš ir to nesugebu.

Tokią mane po penkiolikos minučių randa Abigailė. Negaliu pažvelgti jai į akis, esu sutrikusi dėl savo elgesio. Ji atsisėda šalia manęs. Matau, kad pastebi randą, bet nekomentuoja.

– Kai pirmą kartą čia stebėjau gydymą, – prisipažįsta Abigailė, – grįžau į darbą ir įteikiau išėjimo iš darbo pareiškimą, pasakiusi viršininkui, jog esu pernelyg gailestinga, kad siekčiau karjeros socialinės rūpybos srityje. Žinote, ką jis man pasakė? Kad kaip tik todėl ir turiu tą daryti. Tuomet sulig kiekviena diena bus vis mažiau kenčiančių žmonių.

Jei sakysime taip, čia yra prasmės. Juk tokia yra socialinės rūpybos esmė – daryk šiandien, ką gali padaryti, kad rytoj galėtum pakeisti pasaulį. Bet man vis tiek įdomu, ar kas nors paklausė pacientės, prieš ją pririšant, kodėl ji nenori gyventi. Man įdomu, ar tai kaip nors nesusiję su tuo, kad ji daugiau negali turėti vaikų.

O labiausiai man įdomu, kodėl Abigailė ir daktaras Stenlis skatino tos pacientės sterilizaciją, bet neleido jai nusižudyti. Bet kuris šių veiksmų sutrukdytų jai perduoti genus savo atžalai. Taigi kodėl jai neleidžiama pasirinkti?

– Jūs neišėjote iš darbo, – tarsteliu.

Abigailė papurto galvą.

– Ir jūs neišeisite, – ištaria ji gana maloniai, traukdama žemyn mano rankovę. – Rytoj aštuntą ryto. Susitinkam prie įstaigos Bažnyčios gatvėje.

* * *

– Kodėl reikia sterilizuoti?

– Siekiant išvalyti rasę nuo galinčiųjų perduoti blogus genus, nuo kurių patys kenčia. Sumažinti tam tikros labdaros formos poreikį. Sumažinti mokesčius. Padėti palengvinti vargą ir kančias. Padaryti tai, ką padarytų gamta natūraliomis sąlygomis, tik žmoniškiau. Sterilizacija yra ne baudžiamoji, o griežtai apsauginė priemonė.

Amerikos eugenikos draugija,

Eugenikos katekizmas, 1926

Kai grįžtu namo, saulė jau gana žemai danguje, kad pašviestų man į akis ir pamalonintų Ūdrų Upės Perėjoje išsirikiavusias plaukuotąsias rudbekijas su paauksuotomis karūnomis. Taip nekantriai laukiu rytojaus, kad vos tvardausi.

Pastatau automobilį ir lipu priebučio laiptais. Skubant prie durų, mano batas nuspiria kažkokį mažą ir lengvą daiktą. Žvilgtelėjusi žemyn, pamatau pintinėlę, ne didesnę kaip kumštis. Kitaip nei šiandien matytų pacienčių gaminių, šios šonai yra sudėtingai užlenkti, pynimas lygus ir tvirtas.

Įkišu ją į suknelės kišenę ir įeinu į namą.

– Sise, tu? – kaip magnetas mane pritraukia Spenserio balsas. Randu jį kabineto tarpduryje su popietine taure viskio. – Parskubėjau iš universiteto atsiprašyti savo žavios žmonos, kad nuvyliau ją per pietų pertrauką, o ji išvykusi ir mane palikusi.

– Tik laikinai, – sakau, bučiuodama jį į skruostą.

– Iš kur tokia puiki nuotaika?

Tolumoje matau tarsi baldą stovinčią ir besiklausančią Rubę, nors ji neturėtų to daryti.

– Iš Pagalbos vaikams draugijos, – meluoju. – Buvau susirinkime.

Rubės žvilgsnis nuslysta į šoną. Būčiau jai pasakiusi, jei būčiau vykusi į susirinkimą; visada pasakau. Visuomet perspėju ją, ką darysiu ir kur būsiu, jei kartais Spenseris norėtų žinoti.

– Geros žinios? – klausia jis.

– Padėtis gerėja, – sakau.

Rubė nuseka paskui mane į miegamąjį ir pradeda nugaroje atseginėti suknelę, nes aš jau nepasiekiu.

– Žinau, ką galvoji, – sakau.

Bet ji tyli ir traukia per galvą suknelę, paduodama man patogų medvilninį sarafaną, kurį turėčiau apsivilkti vakarienei. Ji suriša jį laisvai ir kabina mano puošniąją suknelę į spintą. Iš kišenės iškrenta pintinėlė.

Aš ją pakeliu ir įkišu į naktinio stalelio stalčių. Matau, kad Rubei taip pat smalsu, bet deduosi nepastebinti. Neprivalau jai aiškintis – nei dėl pintinėlės, nei dėl to, kur buvau. O pati esu pernelyg susijaudinusi dėl rytojaus, kad galvočiau, kas gali nutikti, kai Spenseris supras, ką aš šiandien padariau.

Tada pastebiu, kad Rubė avi mano panešiotus batus. Ji įžengia į sieninę spintą pakabinti mano suknelės – po mano rytinio spiritizmo seanso spinta sutvarkyta, – tada prieina prie lovos. Pakiša ranką po pagalve – grąžina man pono Hudinio biografiją, kurią buvo dėl manęs paslėpusi.

Tai jos būdas pasakyti man, kad mano paslapties Spenseriui neišduos. Mūsų akys susitinka.

– Ačiū, – sumurmu.

– Ar jūs tuo tikite, ponia Paik? – karštai sušnabžda Rubė. – Ar manote, kad galima sugrįžti iš anapus?

Suspaudžiu jos ranką ir linkteliu. Juk aš esu gyvas įrodymas.

* * *

Tirdami valstijai ir miesteliams kainuojančių šeimų genealoginius medžius, suradome nemažą skaičių šeimų, kurios turi prancūzų ir indėnų protėvių, kartais netgi susimaišiusių su juodaodžiais.

H. F. Perkinsas, Projektas # 1, VES archyvas,

„Projektai – seni“, 1926

Oksberis yra mažas miestelis ant Šampleino ežero krantų, kuris, siekiant apsaugoti nekaltuosius, Abigailės Elkot ataskaitose buvo perkrikštytas į Flitvilį.

– Atsekti šios šeimos genealoginę kilmę, – pasakoja Abigailė mums einant link čigonų stovyklos, – yra toks pat sunkus darbas, kaip ir atsekti upėje gyvenančių varlių giminystės liniją.

Po to, kai duomenų rinkėjai atrinko šeimas, kurios bus tiriamos, buvo patikrinti Voterberio, valstijos kalėjimo, Vermonto amatų mokyklos ir valstijos mokyklos atsilikusiems Brandone dokumentai, siekiant sužinoti, kur buvo apgyvendinti vienos ar kitos šeimos nariai. Pokalbiai su mokytojais, šventikais, kaimynais ir net su tolimais giminaičiais, kuriems pavyko pakilti aukščiau nusikalstamo giminės elgesio, papildė šeimos nelaimių istoriją, aprašytą baigiamojoje ataskaitoje.

Abigailė leido man pasiskaityti savo apsilankymų šiame rajone pastabas: Delakurų šeima yra prancūzų kanadiečių ir indėnų kraujo mišinys, kilusi iš pirmos eilės pusbrolių, susituokusių Romos katalikų bažnyčioje ir susilaukusių septyniolikos vaikų, iš kurių dešimt buvo silpnapročiai, o trys, pasak Abigailės, neturėjo „seksualinio padorumo“. Vėlesnės kartos gimdė alkoholikus, nusikaltėlius ir skurdžius. Kelios šeimos gyveno kartu mažoje lūšnoje. Per pastaruosius šešerius metus giminės iš Hinsbergo išvyko į Kornavalį, Berlingtoną, Veibridžą ir Platsbergą, bet vasarą grįždavo į Flitvilį, kur pardavinėdavo per žiemą padarytus gaminius ir žvejodavo pragyvenimui. Šios grupės pagrindinis defektas – silpnaprotystė, bet taip pat nebuvo galima nepastebėti jų artimo ryšio su nusikalstamumu, priklausomybe ir klajoklių įpročiais.

Abigailės ataskaitose Delakurai vadinami Mutonais, – ji paaiškino, kad tai jos pudelio vardas. Socialiniai darbuotojai laikosi politikos saugoti tiriamųjų žmonių tapatybę nuo visuomenės.

– Nepatikėtumėte, kaip lengva gauti informaciją, – sako Abigailė. – Nuvažiuokite į bet kurį miestelį ir pradėkite klausinėti. Kiekviename jų yra šeima, apie kurią sakoma: A, tie.

Man atrodo, kad jei visi šiuos žmones pažįsta, slapyvardžiai nereikalingi.

Einant prie ežero, prisimenu, ko mane mokė tėvas, – kuo arčiau vandens žmonės gyvena, tuo mažiau jiems sekasi. „Pažvelk į upės žiurkes, – sakydavo jis, – o tada pažvelk į mane.“ Jo namai stovi aukštai ant Berlingtono kalvos, kaip įmanoma toliau nuo ežero.

Abigailei einant artyn, lengva suprasti, kad ji čia jau lankėsi. Ją apspinta basi vaikai ir kiša rankutes į jos sijono kišenes, ieškodami ledinukų. Paauglys berniukas, drožinėdamas medinį irklą, jai droviai nusišypso.

– Ar jie žino? – klausiu tyliai. – Turiu galvoje, kodėl mes čia?

Ji šypsosi, kaip ir pridera.

– Jie žino, kad domiuosi jų gyvenimu. Žmonės, kurie atrodo taip kaip aš, paprastai nesidomi. Todėl jie ir kalba.

Mes stabtelim prie vienos lūšnos, ir Abigailė pabarškina į atraminį stulpą, užuot tinkamai pasibeldusi.

– Džina mūsų laukia, – sako ji, ir tikrai duris atstojanti skraistė pakyla. Maža moteris, nedaug vyresnė už Abigailę, dvejodama mosteli mums įeiti ir pakviečia atsisėsti prie nuvalyto stalo.

Šiuose namuose tėra vienas kambarys. Prie durų stovi kibiras šviežio vandens, ant spintelės nesaugiai sukrauta stirta nešvarių lėkščių ir puodelių. Vis dėlto toks jausmas, kad namai specialiai sutvarkyti dėl mūsų, ir Abigailė pasižymi tai savo bloknote.

– Džina, – sako ji šypsodamasi, tačiau šypsena nepasiekia jos akių. – Labai malonu su jumis susipažinti. Čia ponia Paik.

Džinos akys nepakyla aukščiau mano pilvo.

– Pirmasis?

– Taip.

– Aš taip pat turiu vaiką, – energingai ištaria Džina. – Berniuką.

– Taip, – atsiliepia Abigailė. – Jūsų teta Luiza daug pasakojo apie Normaną.

– Oho, – atsako Džina, linktelėdama galvą. – Jis buvo jos mylimiausias. Ji visuomet pasiimdavo jį kartu eidama ieškoti augalų į mišką – kadagių, juodųjų eglių ir kraujalakių. – Per Abigailės petį matau žodžius, kuriuos ji rašo į bloknotą. Trumpi plaukai, sijonas susegtas žiogeliais. Kojinės atraitotos žemiau kelių. Atrodo išsiblaškiusi.

– Džinos sūnus yra Brandono mokykloje atsilikusiems, – paaiškina Abigailė. – Džina, Luisa sakė, kad gavote iš jo laišką.

Atrodo, kad bent jau tai ją nudžiugina. Jai nuskubėjus ieškoti laiško, Abigailė pasilenkia arčiau.

– Valdžia prisidėjo prie berniuko paėmimo. Atvykusios socialinės darbuotojos rado jį valgantį žalią mėsą. Žalią mėsą!

Netrukus Džina grįžta, išdidžiai laikydama laišką.

– Kiek dabar Normanui metų? – klausia Abigailė.

– Ateinantį spalį bus dešimt.

– Paskaitykite, ką jis rašo.

Džina svyruoja, bet tik akimirką. Ji užsikirsdama pradeda skaityti berniuko painią rašyseną, nuolat save pataisydama. Beraščiai, – pasižymi Abigailė, – mama ir sūnus. O Džinai sako:

– Na, jis rašo kaip mokslininkas!

Džinos žvilgsnis sušvelnėja, ji mano, kad Abigailė jos draugė.

– Ponia Elkot, jūs dirbate valdžiai... Gal galėtumėte paklausti, kada Normaną grąžins namo?

Staiga aš suprantu, kodėl moteris taip troško į namus pasikviesti nepažįstamąją. Ji nori iš Abigailės išgauti kuo daugiau informacijos, kaip ir Abigailė iš jos.

– Jums leidus, – sakau, – įkvėpsiu šiek tiek oro.

Aš einu tolyn, leisdama batams klimpti į minkštą purvą. Berniukai žaidžia skuduriniu kamuoliu, ir jį gaudydamos jų kaulėtos rankos stačiu kampu kyla į mėlyną dangų. Norėdama padėti Abigailei turėčiau klausinėti. Turėčiau kaip įmanoma daugiau sužinoti apie šią šeimą.

Prie įėjimo į palapinę sėdi sena moteris su pypke burnoje, jos rankos juda virš krūvos nendrių, kurios pamažėle įgauna ilgakaklės pintinės formą. Pradedu prie jos artintis su šypsena veide, kol ji pakelia galvą. Nors ji netaria nė žodžio ir nesujuda nė vienas raumuo, žvilgsnio akyse užtenka, kad pakeisčiau kryptį. Patraukiu link vyro, kuris stovi nugara į mane ir žvejoja. Jis užmeta meškerę ir vynioja valą taip vienodai ir gracingai, tarsi atlikdamas įmantrų šokį. Jis mūvi petnešomis prilaikomas kelnes, o juodi plaukai siekia pusiau nugaros, ir aš pasigailiu nusikirpusi trumpai pagal madą.

Parodyk susidomėjimą tuo, ką jie daro, – pirmoji Abigailės taisyklė.

– Sveiki, – prieinu prie pat vandens, bet jis vis tiek neatsisuka. – Matau, žvejojate.

Nuostabu, Lija, – galvoju. – O dabar gal pasakysi jam, kad jis čigonas?

Jis pasisuka ir nuo žaliai juodo kamščio nukabina trisdešimties centimetrų žuvį. Pamatau, kad čia tas pats vyras, kuris stebėjo mane per Nepriklausomybės dienos šventę. Jo akys išsiplečia ir bėgioja mano veidu, tarsi nieko panašaus į mane nebūtų mačiusios. Gal jis ir nematė. Gal čigonai maišosi tarp mūsų taip pat nedažnai kaip ir mes tarp jų.

Sutrikusi pažvelgiu į pintinę prie jo kojų. Ji pilna spurdančių žuvų: mažais nasrais ešerių, kuriuos atpažįstu, ir didelių smailiomis nosimis dėmėtų žuvų, kurių neatpažįstu.

– Sveiki, – sakau dar kartą, pasiryžusi jį nuraminti. – Aš Sisė Paik, – ištiesiu ranką.

Kurį laiką jis žiūri į ją. Tada čiumpa tarsi skęsdamas.

– N’wibgwigid Môlsem, – sumurma.

Neraštingas, – pasižymėtų Abigailė. Tačiau man topteli, kad aš taip neparašyčiau.

– Mano vardas Pilkasis Vilkas, – išverčia.

– Jūs kalbate angliškai!

– Geriau nei jūs alnôbak, – sako jis.

Jis nepaleidžia mano rankos. Švelniai pasitraukiu, sukosėju ir pradedu mandagų pokalbį.

– Jūs čia gyvenate?

– Aš visur gyvenu.

– Neabejoju, kad turite namą.

– Turiu palapinę. – Jis atlaiko mano žvilgsnį kaip ir Veidrodžių salėje. – Man daug nereikia.

Kad ir kokį civilizuotą pokalbį buvau suplanavusi, jis dingsta man iš galvos.

– Mačiau jus, – girdžiu save sakančią. – Liepos 4-ąją. Jūs mane sekėte.

– O šiandien? – klausia jis. – Jūs sekate mane?

– O ne. Net nežinojau, kad jūs... Aš atvykau su Abigaile Elkot.

Ir tada jis nuliūsta. Nusisukęs nuo manęs, pradeda pakuotis žvejybos reikmenis.

– Ar atvykote išvežti daugiau mūsų berniukų į amatų mokyklą? O gal pasakyti, kad nukeliausim į pragarą, nes meldžiamės kitoje bažnyčioje? O gal sužinoti, kas pasigėrė miestelyje ir užmigo Bažnyčios gatvėje?

Jo komentarai atima man žadą. Visą gyvenimą girdėjau apie čigonus, bet jie tebuvo vardai genealoginiame medyje, o ne gaudantys žuvį žmonės, kurių oda yra tokia pat šilta kaip ir mano.

– Jūs manęs net nepažįstate.

Šešėlis šmėkšteli jo veide.

– Jūs teisi, – jis sutinka. – Nepažįstu.

– Gal aš nesu tokia kaip Abigailė.

Mes stovime arti vienas kito.

– O gal aš nesu tik čigonas, – atsako.

Žodžiai pastatė sieną tarp mudviejų, ir aš nesugalvoju lengvo būdo jai sugriauti, nebent tik ardant po vieną plytą. Taigi rodau į ežerą.

– Kaip jūs jį vadinate?

– Ežeru.

– Ne, – pakartoju. – Klausiu, kaip jūs jį vadinate?

Jis atsargiai pažvelgia į mane.

– Pitawbagw.

– Pitawbagw. – Parodau į saulę. – O ją?

– Kisos.

Pasilenkusi paimu saują purvo.

– Ki, – Pilkasis Vilkas ištiesia ranką ir padeda man atsistoti. Jis švelniai paliečia mano pilvą. – Chijis. Kūdikis.

– Ponia Paik!

Iš tolumos ant kranto girdžiu mane šaukiančią Abigailę.

– Atrodo, jūsų mašina išvyksta, – sako Pilkasis Vilkas.

– Taip, – prisidengusi akis nuo saulės ieškau Abigailės, bet nematau.

– Geriau eikite. Juk nenorėtumėte čia įstrigti nakčiai.

– Ne, – sutinku ir tada suvokiu, ką pasakiau. Raustančiais skruostais atlaikau jo žvilgsnį. – Kaip pasakyti „aš sugrįšiu“?

Tai iššūkis, ir jis jį priima.

– N’pedgiji.

– Tuomet n’pedgiji.

Jis pratrūksta juoku.

– Ką tik pasakėte, kad pabezdėsite.

Jei tai įmanoma, nuraustu dar labiau.

– Dėkui už kalbos pamokėlę, pone Vilke.

– Wli nanawalmezi, Lija.

– Ką tai reiškia?

Jis iš lėto nusišypso.

– Pasirūpinkite savim.

Kaip įstengdama skubu į kalvą, varginama kūdikio svorio. Chijis. Pakeliui į namus klausau, kaip Abigailė pasakoja man istorijas apie antros eilės pusbrolius, nužudžiusius kitus per muštynes bare, apie nesuvaldomą venerinės ligos protrūkį Delakurų giminėje.

– Ką nors sužinojote? – pagaliau klausia, kai jau neturi, ką pasakyti.

Kaip kalbėti jų kalba. Ir galbūt kaip klausytis.

– Nieko, kas jums būtų įdomu, – atsakau ir iki pat namų nepratariu nė žodžio.

* * *

Džonas Delakuras, arba Pilkasis Vilkas, turi itin blogą reputaciją, net ir savo klane. Praeityje garsėjo besaikiu girtavimu, lytiniais nusikaltimais, klajojimais ir kitokiu nusikalstamumu, taip pat keletą kartų yra keitęs vardą. 1913 metais jis buvo suimtas už tai, kad trenkė žmogui per galvą plyta. 1914 metais jis buvo apkaltintas žmogžudyste ir nusiųstas į kalėjimą. Keletas giminių paminėjo jo nesantuokinius vaikus. Džonas yra visiškas melagis, mėgstantis išsisukinėti. Dėl šios priežasties neįmanoma išpešti iš jo tiesos.

Iš Abigailės Elkot,

Socialinės rūpybos skyriaus darbuotojos, bylų

Man grįžus namo, Rubė laukia prie durų labai iškalbingomis akimis, o Spenseris stovi per žingsnį už jos.

– Po velnių, ką įsivaizduoji daranti? – suriaumoja jis, užtrenkdamas paskui mane duris. Jis čiumpa mane už žastų taip stipriai, kad neabejoju, jog liks mėlynės.

– Galiu paaiškinti...

– Paaiškink štai ką, Sise. Paaiškink, kodėl man paskambino sekretorė ir pasakė, kad buvai atvykusi į biurą susitikti su Abigaile Elkot. Paaiškink, kaip mano žmona, septynis mėnesius nešiojanti mano pirmagimį sūnų, gali būti tokia kvaila, kad lankytųsi valstijos psichiatrijos ligoninėje, kur ją galėjo sunkai sužeisti. Ir, dėl Dievo, bastytis po kažkokią čigonų stovyklą...

– Tai nėra kažkokia čigonų stovykla, Spenseri, ir aš jaučiuosi puikiai. – Stengiuosi nuo jo ištrūkti, bet jis manęs nepaleidžia. – Norėjau sužinoti, kas tave ir mano tėvą taip pakerėjo. Argi tai nuodėmė?

– Tu negali to...

– Spenseri, aš nėščia, ne silpnaprotė.

– Argi? – Spenseris pratrūksta. – Jėzau Kristau, Sise, kaip gali manyti, kad pasitikėsiu tavo sprendimu, kai vieną naktį mėgini nusižudyti, o kitą dieną išvyksti į beprotnamį...

– Taip nesąžininga, – sakau ir jaučiu dilgsinčias akis.

– Nesąžininga? Pamėgink įsivaizduoti, kaip jaučiausi, sėdėdamas čia ir galvodamas, kad mano žmoną galėjo sužeisti arba, neduok Dieve, užmušti koks nors pamišėlis. Abigailė apmokyta šiam darbui; tu ne. Taigi sėdėsi namie, velniai rautų, kol pasakysiu kitaip!

– Negali taip su manim elgtis.

– Negaliu? – Spenseris taip smarkiai čiumpa mane už riešų, kad aš šūkteliu. Jis tempia mane laiptais aukštyn. Vienintelis iš lauko pusės užsirakinantis kambarys šiame name yra mūsų miegamasis, ir Spenseris įtempia mane ten. – Darau tai dėl tavo gerovės.

– Kieno gerovės? – metu iššūkį.

Spenseris išbąla, tarsi būčiau jam pliaukštelėjusi.

– Kartais, Sise, – sušnibžda jis, – aš tavęs nepažįstu.

Mano vyras energingai išeina iš miegamojo. Manyje tvirčiau susirango kūdikis.

– Atsiprašau, – šnibždu, bet tesulaukiu vieno atsako – rakinamos spynos garso.

* * *

– Kas svarbiau – paveldimumas ar aplinka?

– Jie abu vienodai svarbūs. Šis klausimas yra beveik tolygus klausimui „Kas svarbiau – sėkla ar dirva?“

Amerikos eugenikos draugija,

Eugenikos katekizmas, 1926

Vidurnaktį spynoje pasisuka raktas. Net ir iš čia užuodžiu, kad Spenseris atsiduoda alkoholiu. Jis įlipa į lovą ir prisispaudžia priekiu prie mano nugaros.

– Dieve, kaip aš tave myliu, – sako jis, ir žodžiai tarsi garas nusėda ant mano odos.

Per medaus mėnesį mudu su Spenseriu buvom nuvažiavę prie Niagaros krioklio. Vieną naktį stovyklavome palapinėje ir mylėjomės po naktiniu dangumi. Vanduo pulsavo tarsi mano kraujas, ir kai jis įėjo į mane, galėčiau prisiekti, kad žvaigždės susijungė, sudarydamos mūsų inicialus.

Dabar Spenseris pakelia mano naktinius marškinius ir įsitaiso man tarp šlaunų. Abu verkiam ir dedamės, kad to nedarom. Įėjęs į mane, Spenseris prispaudžia savo šlapią veidą man prie nugaros, ir aš įsivaizduoju, kad jo bruožai, tarsi etiketė, tarsi tam tikra mirties kaukė visada eis atsilikusi vienu žingsniu paskui mane.

Jis užmiega, apkabinęs mane per juosmenį, plaštakomis neliesdamas, tarsi aš jau netilpčiau jo glėbyje.

* * *

Mano manymu, galime užtikrintai sakyti, kad šešiasdešimt dviejose tirtose šeimose (...) „kraujas parodė“, taigi yra visos priežastys tikėti, kad jis „parodys“ ir būsimose kartose.

H. F. Perkinsas, Pamokos iš Vermonto eugeninės studijos:

pirmoji metinė ataskaita, 1927

Iš audros debesų lyja krauju. Vidurnaktį pražysta rožės. Vanduo neužverda, žodžiai slysta iš knygos puslapių. Dangus ne tos spalvos. Ir man einant keistu pasauliu po kojoms šąla žemė.

– Sise. Sise!

Rankos man ant pečių. Kvėpavimas į kaklą.

– Spenseri, tu? – sakau, o mano balsas smėlėtas ir apsnūdęs.

Po truputį atpažįstu pelėdas, liudininkes medžiuose, purvą ant kulnų ir naktinių marškinių krašto ir vasaros nakties bruzdėjimą. Aš esu miške, už mūsų namo, ir nė neįsivaizduoju, kaip čia patekau.

– Vaikščiojai per miegus, – paaiškina Spenseris.

Taip, vaikščiojau per miegus, taip ir buvo. Bet ta vieta, kurią aplankiau... jaučiu, tarsi pirštais dar liesčiau jos kraštą. Spenseris mane apkabina, ir ant odos pajuntu jo atodūsį.

– Sise, aš tik noriu, kad būtum laiminga.

Man gerklėje įstringa rauda.

– Žinau.

Bet aš esu nevykėlė, kuri turi viską – gerus namus, sveiką nėštumą, vyrą kaip Spenseris, – ir vis tiek jaučiasi taip, tarsi kažko trūktų.

– Myliu tave, – sako mano vyras. – Nieko nesu mylėjęs, tik tave.

– Aš tave taip pat myliu, – sakau jam. Kaip norėčiau, kad tai būtų taip lengva.

– Grįžkime į lovą, – pasiūlo Spenseris, – ir pamirškime visa tai.

Taip, kaip pamirštame viską. Jei garsiai nepripažįsti, kad nutiko kažkas baisaus, kas pasakys, kad nutiko?

Bet elgiuosi kaip įpratusi. Taigi linkteliu ir grįžtu paskui Spenserį į namą. Nuolat atsisuku per petį; negaliu atsikratyti minties, kad čia turiu ką nors rasti. Kai užlipame į priebutį, jis palaiko man duris ir tarsi ištrina tai, kas nutiko.

Ir tik vonios kambaryje, plaudama purvą nuo kojų, suprantu, kad kažką spaudžiu kairėje rankoje. Atveriu kumštį tarsi gėlę: minkšti, elastingi medaus spalvos mokasinai – mažesnių už juos nebuvau mačiusi.

ŠEŠTAS SKYRIUS

1932 m. rugpjūčio 21-oji

Iš Trečiojo tarptautinio eugenikos kongreso ekspozicijos:

ŠI ŠVIESA ŽYBTELI KAS 31 SEKUNDĘ.

Kas trisdešimt vieną sekundę valstijos mokesčių mokėtojai mokėjo 100 dolerių psichiškai nesveikų, atsilikusių, sergančių epilepsija, aklų ir kurčių žmonių išlaikymui valstybinėse įstaigose. Tik per 1927 metus.

Vidurnaktį pilvo apačioje pajuntu spazmus. Jie mane pažadina; priverčia žvilgtelėti per čiužinio vandenyną į Spenserį, kuris miega, tarsi viešbučio lova jam būtų patogi. Stengiuosi ignoruoti dantis, valgančius mane iš vidaus.

Bet tada kažkas plyšta, ir aš esu pernelyg apstulbusi, kad šaukčiau. Žiūriu į kraują, besisunkiantį per mano naktinių marškinių priekį, ir iltį, pjaunančią tarsi peilis. Per mano odoje padaryta skylę išlenda žvynuotas snukis, tada letena su nagais, roplio pilvas, uodega. Pagaliau man tarp kojų susiriečia aligatorius, jis žiūri ir šypsosi.

– Ponia Paik...

Tai balsas kažkieno, kas atėjo pažiūrėti, kaip būsiu praryta. Aligatoriaus nasrai suspaudžia mano šlaunį.

– Ponia Paik... Lija!

Ir mano slaptas vardas priverčia aligatorių pranykti. Sumirksėjusi matau Rubę, stovinčią prieš mane tik su naktiniais marškiniais. Mes esame „Plaza“ viešbučio vestibiulyje. Jos akys liūdnos kaip kanjonas.

– Turite grįžti į lovą.

Aš ir vėl vaikščiojau per miegus. O Rubė mane saugojo, tam ji ir buvo paimta į šią kelionę. Ji veda mane į mūsų numerį, atidaro duris ir nusuka akis nuo Spenserio, ramiai miegančio lovoje.

– Niekas gerai nepailsi naktį, miegodamas ne namuose, – šnibžda Rubė, drąsiai išgalvodama pasiteisinimus. Ji atverčia paklodes ir padeda man įsitaisyti, tarsi būtų už mane vyresnė.

Sunkai ryju seiles ir pratinu akis prie tamsos. Laikau kojas parietusi po savim, jei kartais po paklodėmis dar plaukiotų aligatorius.

* * *

Iš Trečiojo tarptautinio eugenikos kongreso programos:

I. Įvadas ir pasveikinimas: dr. H. F. Perkinsas, Amerikos eugenikos draugijos prezidentas

II. „Biologinė imigrantų atranka“: prof. Japas van Tisedijkas

III. „Vakarų civilizacijos griuvimo prevencija“: dr. Rolandas Osterbrandas

IV. „Senųjų amerikiečių išnykimas: žmonių rasės gerinimo tyrimas“: dr. Spenseris A. Paikas

Trečiasis tarptautinis eugenikos kongresas susirinko Niujorke, Gamtos istorijos muziejuje, o aš buvau pakviesta neplanuotai. Net ir mano tėvui dalyvaujant ir Spenseriui darant pranešimą, tikriausiai man būtų buvę leista likti namie ir pačiai savim pasirūpinti, jei nebūčiau prieš kelias savaites prie savo odos priglaudusi ašmenų ir patekusi į bėdą su Abigaile Elkot.

Mes sėdime netoli auditorijos, kambaryje, kurį svarbūs konferencijos asmenys pavertė asmeniniu poilsio kambariu. Spenseris ruošiasi pranešimui, mano tėvas skaito programos užrašus. Rubė, tyli kaip vaiduoklis, sėdi kampe ir megzdama judina lūpas.

Tik mes čia likę, kiti išėjo daryti pranešimo arba įsiliejo į klausytojų gretas. Kol kas susipažinom su Mičigano sterilizacijos programos pionieriumi ir Kubos fiziologu, kuris palaimino mane gimtąja kalba, sakydamas, kad talentingų moterų, tokių kaip aš, užduotis yra išgelbėti pasaulį gimdant daugiau vaikų. Niujorko gydytojas, atsiduodantis česnakais, visą valandą ginčijosi su Spenseriu dėl metinių išlaidų, skirtų dviejų protiškai atsilikusių šeimų palikuonių išlaikymui (2 mln. dolerių), ir vienkartinės tėvų sterilizacijos sąnaudų (150 dolerių).

Aš lupu apelsiną ir žiūriu pro langą, kaip akmeniniais laiptais į muziejų skuba lankytojai. Vėjas nupučia vyrui skrybėlę ir ji nuskrieja į elgetos rankas. Pradedanti vaikščioti mergytė atsisėda ant laiptų pakopos, įveikusi tris ketvirtadalius kelio iki viršaus, ir pradeda taip smarkiai spardytis, kad pasirodo rausvos kaip rožės žiedlapis kelnaitės. O mano tėvas ir vyras ginčijasi, ką tiksliai Spenseris turėtų paminėti savo pranešime.

– Nežinau, Hari, – sako Spenseris, vaikščiodamas aplink ilgą diagramą, kaip skaliko liežuvis patiestą ant grindų. – Mes jau pernai pasitraukėm nuo genealogijos.

Spenserio batas perbraukia per genealoginės diagramos kraštą. Tai ilgas genetinis aštuonkojis, šeimos medis su rankomis ir kojomis, susiraizgiusioms ir susikryžiavusiomis kaip daugelis išsigimstančių šeimų. Joje pažymėti simboliai, kurių reikšmės parašytos šone. Juodas skritulys žymi išprotėjusius. Tuščias skritulys – protiškai atsilikusius. Juodi kvadratai skirti tiems, kurie buvo išsiųsti į pataisos mokyklą, balti – padariusiems lytinius nusikaltimus. Ši diagrama marga kaip leopardas.

Profesorius Paikas nusprendė neskelbti genealoginių diagramų kaip pagrindinės Vermonto eugenikos judėjimo varomosios jėgos, kai jis, Spenseris, ir mano tėvas vakarieniaudami pastebėjo, kad trijų įtakingų už radikalius pasikeitimus balsuojančių įstatymų leidybos organo narių diagramos atsitiktinai parodė, jog jie kilę iš vienos labiausiai degeneravusių šeimų valstijoje. Net ir leitenantas gubernatorius per santuoką buvo susijęs su skandalinga šeima. Taigi vietoj to jie sutiko ieškoti geriausio būdo, kaip skatinti senojo Vermonto gyventojus gimdyti, ir sukūrė Komitetą neįgaliesiems, kuris turėtų atlikti nešvarų darbą ir palaikyti įstatymą, neleidžiantį šiems žmonėms tuoktis ir gimdyti. Taip bet koks ginčas dėl sterilizacijos įstatymo nebūtų asmeniškai siejamas su jais trimis.

Tąkart vakarienei buvo vėžlių sriuba, nuo kurios man pasidarė bloga, taigi turėjau palikti stalą.

– Spenseri, mes padarėme, ką turėjome padaryti, kad gautume reikiamą visuomenės paramą sterilizacijos įstatymui priimti. Bet tai jau padaryta. Metas grįžti prie esminių dalykų. – Mano tėvas prieina prie manęs, paima skiltelę apelsino ir įsikiša į burną. Jis pajudina pirštus Spenseriui priešais veidą. – Užuodi? Tu jo jau nematai, bet žinai, kad buvo. Jei nenori, diagramų gali neminėti, Spenseri. Po šimts, gali jas sudeginti, jei nuo to pasijusi geriau. Bet visi tame kambaryje prisimena mūsų prieš penkerius metus atliktą darbą tiriant tas šeimas. Visi žinos, ko tu nepasakai. – Tada jis išeina iš kambario.

Spenseris žiūri į diagramą.

– Ką tu manai? – klausia jis, ir aš vos nenukrentu nuo kėdės.

– Ką aš manau?

Esu taip apstulbusi, kad buvo paklausta mano nuomonės, jog nerandu žodžių jai išreikšti. Aš galvoju apie čigonę, kurios sūnų atėmė socialinės rūpybos darbuotojai. Apie Pilkąjį Vilką, manantį, kad atvykau sugriauti jo gyvenimo tik todėl, kad mano oda kitos spalvos.

Susikurta reputacija eina pirma žmogaus.

– Manau, kad žala jau padaryta, – atsakau. Per atidarytas duris išgirstu Spenserio vardą ir plojimų pliūpsnį.

Kartą, kai buvau maža mergaitė, tėvas nusivežė mane į tokį pat, tik mažesnį eugenikos šalininkų susirinkimą San Fransiske, kur aš išgyvenau nedidelį žemės drebėjimą. Mums buvo liepta stovėti tarpduryje, kol jis pasibaigs, ir aš mėginau susitaikyti su faktu, kad kažkas tvirto, kaip žemė po mano kojomis, visai nėra saugu.

Kai vienu metu ploja penki šimtai žmonių, atrodo, kad žemė aplink tave skyla į mažus gabalėlius. Spenseris susuka genealoginę diagramą, pasikiša ją po pažastimi ir, aidint šiam griaustiniui, įeina į auditoriją.

– Ponios ir ponai, – pradeda jis, ir man jau nereikia klausytis, ir taip žinau, ką pasakys.

Aš atsistoju ir išeinu iš kambario, skubėdama laiptais žemyn į vieną parodų salę. Vaikai ir jų auklės atrodo mažyčiai, palyginti su didžiuliu atkurtu brontozauru. Jo galva tokia maža, kad aš vos įžiūriu akiduobę. Manau, kad jo smegenys buvo ne didesnės už mano kumštį. Protas priklausė kitapus salės stovinčiam tiranozaurui su grėsmingais nasrais ir dantų tvora.

Tačiau abu šie gyvūnai – vadinamasis menkesnis žolėdis ir plėšrusis mėsėdis – išnyko dėl klimato kaitos, arba bent jau Spenseris man taip sakė. Galų gale buvo visai nesvarbu, kuris jų protingesnis, stipresnis, geresnis ar efektyviau dauginasi. Viršų paėmė blogas oras – nekontroliuojamos aplinkybės.

Pasigirsta tolimas murmesys, ir aš suvokiu, kad jis sklinda iš viršaus, auditorijai plojant Spenseriui už kažkokius jo ištartus žodžius.

Aš pasisuku į Rubę, kuri, žinoma, visą tą laiką buvo vos už kelių žingsnių.

– Eime pasivaikščioti, – pasiūlau.

* * *

Rozabele – atsakyk – pasakyk – melskis, atsakyk – žiūrėk – pasakyk – atsakyk, atsakyk – pasakyk.

Hario Hudinio ir jo žmonos sugalvotas slaptažodis,

paremtas senu vodevilio aiškiaregystės numeriu, jo,

kaip dvasios, sugrįžimui po mirties įrodyti

Niujorkas vasarą nesiskiria nuo pragaro. Prakaito kvapas, susimaišęs su prekeivių agurkų statinių sūrymu, šimtų žmonių, kiaurai žvelgiančių per tave, spūstis, laikraščius pardavinėjantys berniukai, parduodantys tragediją už penkis centus, taksi dūmai, kylantys tarsi šmėklos, – tai požeminis pasaulis, ir kiekvienas jame esantis gali parodyti, kur rasti pabėgimo liuką. Tiesą sakant, tai su motina po stogine gyvenanti maža mergaitė, kuri, susukusi mano dolerio banknotą kaip cigaretę ir užsikišusi už dešinės ausies, nuveda mane ir Rubę prie rusvo namo už trijų kvartalų. Virš skambučio išgraviruota lentelė: HEDA BART, SPIRITISTĖ.

Duris atidariusi moteris dar mažesnė už Rubę, ant pečių krentančiais baltais ilgais plaukais.

– Ponios, – sako Heda Bart, amžiaus mediumė. – Kuo galėčiau padėti?

Jei ji išties aiškiaregė, tuomet turėtų žinoti. Jau ketinu leistis laiptais žemyn, bet jaučiu, kaip Rubė stumia mane iš užpakalio.

– Galime eiti iki galo, – šnibžda ji.

Ponia Heda buvo aprašyta laikraščiuose. Ji ginčijosi su Hudiniu, ji iškvietė mero Volterio mirusį prodėdę. Šansų, kad aš vėl čia ateisiu su ja susitikti, praktiškai nėra.

– Tikėjomės spiritizmo seanso su jūsų pagalba, – sakau.

– Bet jūs neužsirašiusios.

– Ne, – pakeliu smakrą, kaip matydavau darant savo tėvą, norėdama, kad ji pajustų, jog tai jos neapsižiūrėjimas, ne mano. Žinoma, ji pasitraukia ir mus įleidžia.

Ji veda mus aukštyn trumpais laiptais ir ištiesia ranką atidaryti duris. Svarstau, ar aš vienintelė pastebiu, kad jos pirštai nepaliečia rankenos, bet rutulio formos rankena pasisuka pati.

Tamsoje mūsų laukia šešiakampis stalelis.

– Dar yra užmokesčio klausimėlis, – sako Heda.

– Pinigai, – sakau, – nesvarbu.

Taigi Heda liepia mums atsisėsti ir susiimti už rankų. Ji atidžiai apžiūri mano ir Rubės veidus.

– Jūs abi patyrėte netektį, – pareiškia ji.

Kartą skaičiau spiritizmą kritikuojantį straipsnį. Paryžietis mokslininkas išdalijo horoskopus praeiviams. Devyniasdešimt keturi procentai juos gavusių manė, kad jie yra tikslūs. Po teisybei, visi žmonės gavo tą patį vieno Prancūzijoje liūdniausiai išgarsėjusių žudikų maniakų horoskopą.

Mes tikime tuo, kuo norime tikėti, girdime tai, ką norime girdėti. Tai, ką man pasakė Heda Bart, galėjo atspėti bet kas; ko daugiau mudvi su Rube atėjome?

Bet staiga stalelis pradeda trūkčioti ir siūbuoti, atsistoja ant dviejų kojų, tarsi eržilas, pakeldamas pasturgalį. Hedos akys susitraukia, o burna išsižioja. Žvilgteliu į Rubę, nežinodama, ką daryti, ir ar tai yra normalu.

– Ma poule.

Balsas aukštesnis nei Hedos, šiek tiek švepluojantis. Mano širdis daužosi prie gomurio, kūdikis spardosi norėdamas išsilaisvinti.

– Simona? – ištaria Rubė be kvapo. Atpažįstu, kur esu girdėjusi šią moduliaciją anksčiau – tai Rubės prancūzų kanadiečių akcentas, kuris išlenda, kai ji būna neatsargi arba pavargusi, arba ir viena, ir kita.

– Mieloji, pasakyk draugei, kad nėra ko bijoti. Mes visi jos laukiame.

– Tai mano sesuo, – susijaudinusi sako Rubė. – Simona. Ji vienintelė vadino mane ma poule. Mano vištytė.

Ta, kuri mirė nuo difterijos. Bet jos žinutės esmė dingo vertime. Laukimas gali reikšti daug ką. Ar jie rūpinasi mano motina? O gal laukia manęs?

Staiga kūdikis manyje nurimsta. Mano rankos nusvyra prie šonų; rūpesčiai pranyksta neišsakyti. Matyt, taip žmonės jaučiasi akimirką prieš automobiliui rėžiantis į medį. Tai balta šviesa, apie kurią tiek daug girdime; tai ateinanti ramybė.

Taip jautėsi mano motina.

Aš turiu daugybę klausimų: ar kada nors pamatysiu savo sūnų, o gal per daug prašau? Ar jis mane prisimins? Ar skaudės? Ar žinosiu, kada tai nutiks? Bet dabar užtenka turėti patvirtinimą, kad mano nuojauta buvo teisinga.

Ponia Heda bunda iš transo būsenos. Seilės nuteka jai iš kairio burnos kampučio, tarsi ištikus komai. Padedu dešimties dolerių banknotą ant stalo – pasakysiu Spenseriui, kad pamečiau.

– Sugrįžk, – sako ji, ir aš suprantu, kad ji galvoje turi anapusinį pasaulį.

* * *

Visapusis eugeninis tyrimas turi: pirma, surasti valstijoje reikalavimų neatitinkančius žmones; antra, sužinoti, kodėl jie egzistuoja.

Ištrauka iš 1925 m. spalio 8 d. H. H. Laughlino,

Eugenikos archyvo direktoriaus, laiško Harietai Ebot

Daktaro Kreigo kabinetas yra Parko aveniu, ir aš, segiodamasi palaidinę, žiūriu į gatvę, kuri dedasi tuo, kuo nėra. Tie medžiai jau nieko neapkvailins; čia vis tiek miesto centras, kur žolę įveikė šaligatviai. Akušeris nusivalo rankas į rankšluostį, po apžiūros vengdamas akių kontakto su manimi, kaip ir aš su juo.

– Ponia Paik, – sako jis kimiu balsu, – kai apsirengsite, prašom ateiti pas mus į kabinetą.

Grįžusi į muziejų, kur Spenseris vis dar džiaugėsi kolegų liaupsėmis, nesakiau, kur mudvi su Rube buvome. Netgi nesinervinau, kai jis pasakė susitaręs su geriausiu didelės rizikos nėštumų gydytoju šiaurės rytuose. Tai labai paprasta: man nebuvo leista priimti sprendimo. Žinau, kas nutiks, taigi nėra prasmės priešintis.

Vaikystėje tėvas buvo pakvietęs vakarienės koronerį. Pamenu, su kokia palaima jis pjovė viščiuko krūtinėlę, norėdamas pailiustruoti, kaip skęstama. Baimė, jis sakė, rodydamas peiliu tarp šonkaulių, ateina tada, kai pajunti, kad sprogs plaučiai. Bet žiopteli, panyri po vandeniu ir įkvepi. Paskui aplanko ramybė.

Jau trečią kartą panyru po vandeniu. Aš gulėsiu ant nugaros ant smėlėto dugno ir žiūrėsiu į saulėlydį per kilometro gylio jūrą.

– Ponia Paik, – sako seselė, įkišdama per duris galvą. – Jie laukia.

– Žinoma, – pasisukusi atvirai šypsausi, tą šypseną išsitraukiau iš rankovės.

Ji veda mane koridoriumi.

– Jūs švytite.

Gal švytėjimas nėštumo metu ateina ne iš motinystės džiaugsmo. Gal mes visos galvojame, kad mirsime.

Daktaro Kreigo kabinetas tamsus, išmuštas plokštėmis, vyriškas; nesenstanti kajutė greitaeigiame burlaivyje, aptemdyta cigaro dūmų.

– Vakar Gomesas neleido pasiekti rezultato, – sako Kreigas. – Tarp Kairiarankio, Ruto ir Gerigo šiais metais praktiškai viskas.

Spenseris, kuriam nepatinka beisbolas, mane nustebina.

– Mano manymu, „Atletika“ vėl neblogai atrodo.

– Praėjusį sezoną Gerigas baigė turėdamas 184 taškus. Neįtikėtina, kad.... A, ponia Paik. Sėskitės ten, – jis parodo į kėdę šalia mano vyro.

Spenseris paima mane už rankos ir abu viltingai pasisukame, kaip pas direktorių iškviesti mokinukai.

– Gera žinia, – praneša Kreigas. – Jūsų nėštumas normalus kaip ir visi, kuriuos man teko matyti.

Spenseris šalia manęs nusiramina.

– Matai, Sise?

– Visiškai suprantu jūsų rūpestį, atsižvelgiant į jūsų motinos gimdymo patirtį. Bet remiantis jos medicininiais dokumentais, kuriuos jūsų vyras man atsiuntė, jos nėštumo komplikacijos buvo susijusios su jos lieknu kūnu ir kūdikio dydžiu. Gal jūs ir atrodote smulki, bet jūsų klubai yra sukurti gimdyti. Laimė, jūs, matyt, atsigimėte į tėvą.

Galvoju apie aukštą, liekną ir siaurą tėvo kūną, nė kiek nepanašų į manąjį. Bet aš jam nusišypsau.

– Jūs ne tik pagimdysite šį kūdikį saugiai ir be jokių atsitikimų, – toliau kalba daktaras Kreigas, – bet ir, tikiuosi, atvešite jį supažindinti su manimi.

Įdomu, kiek Spenseris jam sumokėjo, kad sumeluotų.

Atsistojame ir pradedame rankų paspaudimo ritualą. Spenseris padeda man nulipti tris laiptatakius.

– Kreigas laikomas ekspertu, – sako jis. – Kiekvienas, pabrėžiu, kiekvienas žino jo pavardę. Jei tik ištari žodį kūdikis, kas nors pamini Kreigą. Taigi tikrai jo diagnozė man teiktų paguodos.

Jis įsodina man greitą bučinį. Jo ranka nuslysta mano storu liemeniu, kita ranka atidaro duris, kad mus ir vėl galėtų praryti miestas. Saulė šviečia per ryškiai, ničnieko nematau. Turiu pakelti ranką ir prisidengti akis, turiu leisti Spenseriui nuvesti mane ten, kur einu.

* * *

Mes žinome, kas yra silpnaprotystė, ir pradėjome įtarinėti visus žmones, kurie nesugeba prisitaikyti prie aplinkos ir negyvena pagal visuomenės papročius arba specialiai dedasi silpnapročiais.

Henris Godaras, Protinis atsilikimas:

jo priežastys ir pasekmės, 1914

Galiausiai noriu tai padaryti pažįstamoje vietoje. Galvoju apie tai ilgoje kelionėje traukiniu namo. Jaučiuosi beveik apsvaigusi nuo to, kas nutiks.

– Taip ir žinojau, – Spenseris sako mano tėvui mūsų privačiame vagone. – Žinojau, kad ši kelionė jai išeis į naudą.

Namus pasiekiame beveik vidurnaktį. Išlipus iš „Packardo“, mums kurkia varlės, ir nuo ledainės priebučio mane stebi geltonos pabėgusios katės akys. Spenseriui atidarius namų duris, atrodo, tarsi būtų nuimta plomba.

– Rube, galėsi išpakuoti ryte, – paliepia Spenseris, mums kopiant laiptais į antrą aukštą. – Širdele, tu taip pat. Jau turėtum būti lovoje.

– Noriu išsimaudyti vonioje, – sakau jam. – Keletą minučių atsipalaiduoti viena.

Tai išgirdusi, Rubė lėtai atsisuka. Jos lūpos jau suformavusios klausimą. Aš neleidžiu jai paklausti.

– Girdėjai, ką sakė profesorius, – sakau trumpai. Po bičiulystės savaičių šie trumpi aštrūs žodžiai yra ginklas nuvaryti ją šalin. Ji skuba laiptais į tarnų patalpas, nuleidusi galvą ir mėgindama suprasti, kas tarp mudviejų nutiko.

Kambaryje iš spintos išimu sulankstytus naktinius marškinius ir chalatą. Laukiu prie vonios kambario durų, kol pasirodo Spenseris.

– Aš prileidau vonią, – sako jis ir liūdnai nusišypso žvelgdamas į mano pilvą. – Ar tu įsitikinusi, kad įlipusi įstengsi ir išlipti?

Pasiryžtu įsiminti jo šypsenos ramumą, jo pečių linkį. Visos priežastys, kodėl įsimylėjau Spenserį, sustoja gerklėje, taigi negaliu ištarti nė žodžio.

– Nesirūpink dėl manęs, – galiausiai atsakau, galvoje turėdama – niekada.

Namas rimsta tarsi užmingantis storas žmogus: iš pradžių jaučiami lengvi trūkčiojimai sienose ir grindyse, lubos atsidūsta, galiausiai oras ima smarkiai banguoti, o tada viskas nutyla. Vonios kambaryje tiršta garų; nusilupu drabužius ir leidžiu miglai apgaubti savo kūną. Širdis daužosi taip greitai, kad neabejoju, jog pamatysiu ją po oda, – bet pažiūrėjusi išvydau apgaravusį veidrodį. Užuot jį nušluosčiusi, prispaudžiu prie stiklo delnus, palikdama žymę. Vienu pirštu iškeverzoju žodį: P...A...D...Ė...K... Įsivaizduoju, kas nutiks, kai mane ras sustingusią ir baltą kaip marmurinė statula. Galvoju, kaip visi kalbės apie mane pačius gražiausius žodžius, kaip žvelgs į mane tik su gailesčiu ir meile.

Pirmą nakties vanduo vonioje atvėso. Mano kojos pakeltos abiejose pilvo kupolo pusėse, riešai padėti ant kelių.

Spenserio skustuvas guli ant vonios krašto.

Atsargiai jį paimu ir prispaudžiu šiek tiek žemiau alkūnės. Pasipila kraujas, liečiu jį pirštu, tepu lūpas tarsi lūpdažiu. Jis lipnus, sūrus, tarsi ant liežuvio palikto cento. Nieko stebėtino sužinoti, kad esu aitri.

Kai skausmas įpjovimo vietoje liaujasi, skustuvą prispaudžiu dar kartą, kelis centimetrus žemiau.

Dvi lygiagrečios linijos. Mano ir mano sūnaus gyvenimai. Jie išgelbės jį iš mano kiauto, ir jo gyvenimas bus geresnis. Antraip, palikęs mano kūną, jis iš karto priklausys kam nors kitam – Spenseriui ir mano tėvui. Ir vieną dieną jis žiūrės į mane taip, kaip žiūri jie – kaip į asmenį, kuris nesupranta jų kuriamo mokslo; kuris yra ganėtinai naivus ir tiki, kad neišmatuojamas kaip meilė dydis gali turėti tokią pat sprogimo galią kaip dinamitas.

O jei dėl kokio nors stebuklo pasirodys, kad šis kūdikis yra mergaitė, mano manymu, bus dar blogiau. Aš būsiu susimovusi, nes Spenseris tikisi berniuko. Ne tik turėsiu žiūrėti, kad jis elgiasi su ja taip pat kaip su manimi, bet ir matysiu, kaip ji daro tas pačias klaidas kaip aš: įsimyli vyrą, kuris pamilsta ją dėl jos padėties, o ne dėl žmogiškųjų savybių, išteka dėl draugijos, kad pamatytų tapusi dar vienišesnė, pagimdo vaiką, kad suvoktų niekada nebūsianti jo verta.

Kita linija, ir dar viena. Kraujas sūkuriuoja vonios vandenyje, svajingas ir rožinis. Ant mano rankos geležinkelio bėgiai. Galiausiai aš kažkur einu, nes čia man jau nieko neliko.

Paskutinis įpjovimas ant riešo bus giliausias. Šios žaizdos pavyzdį jau turiu, melsvą liniją po oda.

Bus dar vienas pjūvis, perrėšiantis mano pilvą ir išgelbėsiantis kūdikį. Gydytojai pabaigs mano pradėtą darbą, atverdami mane.

Tada jie stabtelės ir pasikasys galvas, nustebę, kad viduje esu visiškai tuščia.

Ausyse jaučiu tvinksnius. Dabar jau yra pernelyg sunku išlaikyti galvą tiesiai. Mano didelis kūnas panyra po vandeniu.

Staiga durys atsidaro, Rubė palinksta virš vonios ir šaukia man į veidą laikytis... Ji laiko mane, kai aš jau nepajėgiu laikytis jos. Ji slidi nuo mano kraujo, bet kažkokiu būdu jai pavyksta perkelti mane per vonios kraštą, taigi aš šlapia ir nuoga susmunku kraujuodama ant vonios kambario grindų, o ji šaukia Spenserį. Jis pasirodo tarpduryje ir skuba prie manęs.

– O Dieve, Sise, ne.

Jis apvynioja mano riešą rankšluosčiu, ir jam tuoj pat persisunkus išbalęs išbėga.

– Lik su ja. Girdi? – rėkia jis Rubei, kuri pernelyg apimta siaubo, kad pajudėtų. Tolumoje girdžiu, kaip jis šaukia į telefoną gydytojo.

Iš paskutinių jėgų siekiu Rubės ir prisitraukiu ją už naktinių.

– Išgelbėk kūdikį, – maldauju kimiai, bet ji garsiai rauda ir manęs negirdi. Taigi apsivynioju sveikąja ranka jai aplink kaklą. Pabučiuoju į lūpas, kad ji pajustų mano skausmą. – Išgelbėk mano kūdikį, – šnibždu. – Pažadėk!

Rubė linkteli galvą, įsmeigusi į mane žvilgsnį.

– Pažadu.

– Tuomet gerai, – pasakau ir leidžiu bangoms uždengti mano galvą.

* * *

Individo teisės negali būti apsaugotos, kai jis verčiamas remti savo visuomenėje įstatymų nesilaikančius, nedorus, išsigimusius ir protiškai atsilikusius asmenis.

H. F. Perkinsas Pamokos iš Vermonto eugeninės studijos:

pirmoji metinė ataskaita, 1927

Viskas balta. Lubos, šviesa, tatuiruotės mano vokų viduje. Tvarsčiai nuo peties iki plaštakos suveržti taip smarkiai, kad jaučiu pulsą po oda, tarsi man reikėtų priminti, kad, nepaisant visko, esu gyva.

Miegamajame per karšta. Kiek pamenu, langas čia neatsidaro, mes gelbstimės elektriniu ventiliatoriumi. Bet ir jis nepadeda, ir, nuspyrusi paklodes, pastebiu juos – Spenserį ir daktarą Diubua, stovinčius prie durų.

– Džozefai, – sako Spenseris, – žinau, kad tai pasiliks tarp šių sienų.

Daktaras Diubua yra garsiausias gydytojas Berlingtone. Jis priėmė mane, be jokių abejonių, jis priims ir mano kūdikį.

– Spenseri...

– Prašau. Kaip draugo.

– Yra vietų kaime, kur ja rūpintųsi. Kalvotos pievos, pinti supamieji krėslai, – ne apie Voterberį kalbame.

– Ne. Negaliu taip su ja pasielgti.

– Su Sise? Ar su savim? – daktaras Diubua papurto galvą. – Šį kartą ne tu svarbiausias, Spenseri, – sako jis ir išeina pro duris.

– Man labai gaila, – įstengiu ištarti.

– Taip, išties, – atsako jis, ir nors miegamajame tvyro žvėriškas karštis, nugara perbėga drebulys. Spenseris dar kartą pamatė, kad man šiek tiek trūksta.

* * *

– Ką reiškia neigiama eugenika?

– Tai elementų su blogaisiais genais pašalinimas iš visuomenės. Po šia antrašte telpa sterilizacija, imigracija, įstatymų leidimas, įstatymai, neleidžiantys netinkamam vaisingam individui tuoktis, etc.

Amerikos eugenikos draugija,

Eugenikos katekizmas, 1926

Praėjo visa savaitė, kol Spenseris ryžosi palikti mane namie vieną su Rube, ir tai tik todėl, kad grįžo jo paskutinio kurso studentai.

– Gali man skambinti, kada tik panorėjusi, – sako jis.

Pakeliu akis nuo sklindžio, kurį tepu sviestu.

– Gerai.

– Gal vakare galėtume nueiti suvalgyti ledų. Jei nori. – Tai Spenserio būdas pasakyti man, kad būčiau gyva, kai jis grįš namo. – Tuomet gerai.

Jis labai gražus su vasariniu kostiumu, atgal sušukuotais plaukais ir varlyte, prisegta taip lygiai kaip teisingumo svarstyklės. Žinau, kad jis žiūri į peilį sviestui tepti mano rankose, ir svarsto, ar jis gali sužaloti. Jo akivaizdoje švariai nulaižau neaštrią pusę, stebėdama jo reakciją.

– Atsiųsiu Rubę, – sako jis ir išskuba.

Rubė, kuri labai stengėsi manęs išvengti, įeina į virtuvę, kai Spenserio automobilis burzgia keliuku tolyn.

– Ponia Paik, – sako ji.

– Panele Veber.

– Jei būtumėte mano draugė, – pratrūksta Rubė, – būtumėte pasakiusi, kad ketinate tai daryti. – Jos akys sustingsta ties tvarsčiais ant mano riešo.

– Bet tuomet, aišku, nebūtum man leidusi, – atsakau ramiai.

Bruzdesys lauke išgelbsti mane nuo šio pokalbio.

– Meškėnai, – sako Rubė, eidama šratinio šautuvo, kurį laikome už sandėliuko durų tokiems atvejams kaip šis.

– Tuomet jie pasiutę. Juk dabar dienos vidurys.

Prasibraunu pro Rubę, renkančią šratus iš cukrinės indaujoje. Mes išeiname pro užpakalines duris ir apsidairome, bet vienintelis pastebimas judėjimas – gaudynių žaidžiantys du laumžirgiai.

Rubė trinkteli šautuvo buože į žemę.

– Kad ir kas čia buvo, dingo.

Jau noriu su ja sutikti, bet pastebiu praviras ledainės duris. Tai mažas pastatas, likęs nuo mano močiutės šiame name laikų, perduotas man mano motinos testamentu. Žiemą ledo luitai, iškirsti iš Šampleino ežero, atvežami čia kas kelios dienos ir padengti pjuvenomis laukia, kol atsikirsime šiek tiek šaldymo dėžei virtuvėje. Spenseris skrupulingai saugo, kad tos durys būtų uždarytos. „Jei prie viskio norėsiu vandens, – sako jis, – įsileisiu iš čiaupo.“

Išplėšiu šautuvą Rubei iš rankų.

– Lauk čia, – sakau, bet ji, žinoma, eina iš paskos.

Mes užlipame į ledainės priebutį, įsėliname vidun ir laukiame, kol akys apsipras su prietema. Tik tiek daug laiko tamsoje klaidžiojęs žmogus kaip aš gali pajusti kambaryje esant trečią kūną.

– Išeik! – sušunku drąsiau, nei jaučiuosi.

Nieko.

– Pasakiau išeik!

Bet dabar aš įsivaizduoju plėšikus, prievartautojus, vagis. Neturėdama ko prarasti pakeliu šautuvą ir šaunu į artimiausią ledo luitą. Jis sprogsta, Rubė suklykia, ir už kairio mano peties sušunka žmogus:

– Prakeikimas!

Iš slaptavietės išeina Pilkasis Vilkas, pakėlęs rankas kaip kine. Jo veide keistas pasididžiavimo ir šoko derinys.

– Ką jūs čia darote? – Dabar, kai viskas baigėsi, man dreba rankos. Rubė susigūžia prie pašiūrės durų. – Nusiramink, – sakau jai. – Aš jį pažįstu.

– Jūs jį pažįstate? – Rubė išsižioja, jos lūpos sudėtos ratu.

Gali būti, kad jis atėjo ko nors pavogti arba manęs nuskriausti. Juk būtų visai lengva pasekti mane iki namų po tos čigonų stovykloje praleistos dienos. Bet būtų buvę protingiau apiplėšti namus, kai buvome išvykę į Niujorką. O ir mokasinai, kuriuos, mano įsitikinimu, jis paliko man, kalba ką kita.

Šią akimirką labiau už viską nenoriu virsti žmogumi, kokiu esant jis mane apkaltino, kai buvom susitikę paskutinį kartą.

– Pilkasis Vilke, – sakau, – čia Rubė. Rube – Pilkasis Vilkas.

Supažindinu juos, tarsi būtume anglų didikai baliuje. Drąsinu juos ką nors pasakyti.

– Paskambinsiu profesoriui, – tyliai sumurma Rubė.

Pagriebiu ją už alkūnės.

– Neskambink. – Maža pasitikėjimo sėkla išslysta iš mano delno į jos.

Bet ji gyvena eugenikos mokslininko name. Netgi Rubės prancūzų kanadietės kilmė neatrodo tokia tamsi, palyginti su čigoniška.

– Ponia Paik, – sako ji, pakeldama akis jam į veidą. – Jis... jis...

– Alkanas, – užbaigiu. – Gal galėtum ko nors atnešti mums iš virtuvės?

Ji praryja žodžius, kuriuos ruošėsi ištarti, linkteli ir pasuka link namo. Kai esam vieni, Pilkasis Vilkas pakelia mano ranką ir pirštu perbraukia per tvarstį.

– Jus sužeidė. – Aš linkteliu. – Nelaimingas atsitikimas?

Žvelgdama į šalį, papurtau galvą.

Jis ir toliau spokso į tvarstį, aiškiai nusiminęs.

– Kai ką jums atnešiau, kad būtumėte saugi. Bet tikriausiai atėjau ne taip greitai, kaip turėjau.

Jis ištraukia iš kišenės mažą maišelį, pritvirtintą prie ilgo žaliaminės odos dirželio. Maišelis švelniai kvepia vasara ir juo.

– Juodieji pelenai, kanadinis kukmedis ir geltonosios ponios šlepetė. – Pilkojo Vilko žvilgsnis įsminga man į pilvą. – Jums abiem. – Jis užkabina maišelį man ant kaklo, ir aš pajuntu, kaip atsiremiu į jį ir kaip jis degina man odą. – Kizi Nd’aib nedali.

– Ką tai reiškia?

– Aš esu čia buvęs.

Žiūriu į Pilkojo Vilko veidą ir tikiu juo. Šis žmogus žino, ką reiškia būti įmestam į aplinką, kuri gali jį nužudyti, jei pats to nepadarysi. Tai atsispindi jo akyse – juoda, vienintelė likusi spalva, kai kitos pasaulio spalvos neegzistuoja.

– Kaip pasakyti „ačiū“? – klausiu.

– Wliwni.

– Tuomet wliwni. – Paliečiu ornamentą ant krepšelio, sudėtingą vėžlį. – Kaip žinojote, kur mane rasti?

Tai galiausiai priverčia jį nusišypsoti.

– Visi Berlingtone žino, kur gyvena jūsų vyras.

– Jūs man palikote mokasinus ant priebučio.

– Palikau juos kūdikiui.

Jis atsilošia į ledainės atraminę siją. Jo plaukai išsidraikę ant pečių.

– Neturėjote ateiti, – sakau.

– Kodėl?

– Spenseriui nepatiktų.

– Aš ne dėl jo atėjau, Lija, – atsiliepia Pilkasis Vilkas. – Aš atėjau dėl jūsų.

Nežinau, ką sakyti, bet ir gerai, nes jo žvilgsnis nukrypsta kažkur kitur – į Rubę, kuri namo priebutyje pastatė padėklą su paplotėliais ir limonadu. Einant pasistiprinti, jaučiu, kaip supasi vaistų krepšelis. Pilkasis Vilkas ir aš esam vieninteliai žmonės pasaulyje, žinantys, kad jis ten. Svarstau, kaip ir kodėl jis du kartus pavadino mane Lija, nors niekada jam neprisistačiau tuo vardu.

* * *

Senųjų amerikiečių socialinis gyvenimas duoda socialinį bendruomenės toną. Jie yra privilegijuoti visuomenės nariai, ir jų sudarytomis socialinio bendravimo taisyklėmis vadovausis visi kiti.

Elin Anderson, Mes amerikiečiai:

susiskaldymo Amerikos mieste tyrimas, 1937

Šakučių skambesys į gražius porcelianinius indus ir krištolinių taurių dainavimo garsas verčia mane manyti, kad ant gegnių gali būti angelų. Mes su tėvu ir Spenseriu sėdime prie geriausio staliuko Etano Aleno klube – visų nuomone, jis yra tinkamiausioje valgomojo vietoje saulėlydžiui stebėti. Per rožes ir nasturtas matau, kaip mano tėvas meilikauja Aleno Saizmoro, Gamtos fakulteto dekano, žmonai.

– Taigi, – Alenas klausia, – kada didžioji diena?

Iš pradžių nesuprantu, kad jis kalba apie kūdikį.

– Lažinuosi, kad dar negreitai, – sako jo žmona. – Pamenu, pabaigoje jaučiausi išpampusi kaip erkė ant šuns.

Man patinka ponia Saizmor, kuri sako, ką mato. Ji ištiesia per stalą ranką ir paplekšnoja manąją.

– Laikykis, Sise. Nė nepajusi, kai bus po viskam.

– Po viskam? – nusijuokia Alenas. – Nori pasakyti, kad viskas tik prasidės. Visą naktį keitęs vystyklus, Spenseris pradės snausti per paskaitas. O tau, Hari, ant kabineto durų didelėmis raidėmis išgraviruosime lentelę Senelis.

– Šis kūdikis bus nepriekaištingas, – pažada mano tėvas. – Jis turės savo tėčio smegenis, o tai reiškia, kad bus protingas ir miegos naktį. Taip pat jis turės savo mamos grožį, o tai reiškia, kad jei pabus, žavės savo išvargusią auklę.

– Auklę? – pasisuku į Spenserį.

Jis pažvelgia į mano tėvą.

– Tai turėjo būti staigmena.

– Bet aš nenoriu auklės.

– Brangioji, – pajuokauja Spenseris, – ji ne tau.

Visi prie stalo juokiasi. Aš pažeminta nudelbiu akis sau į kelius. Pasistengiu, kad būtų matyti tvarstis, ir tada siekiu ranka vyno taurės, visą laiką žiūrėdama į Spenserį.

– O varge, Sesilija... ar jūs susižeidėte? – Kaip ir tikėjausi, ponia Saizmor pastebėjo iš karto.

– Tiesą sakant... – pradedu, bet įsiterpia Spenseris.

– Nusidegino ranką prie viryklės. – Jis žvelgia į mane taip, kad ginčytis nė nemėginu. – Ji turėtų būti atsargesnė.

– Nepasakojai, – sako tėvas, siekdamas mano riešo.

– Tai nieko ypatingo, – patraukiu ranką ir apverčiu vyno taurę. Kabernė, raudonas kaip kraujas, išsipila man ant kelių.

Atrodo, kad kiekvienas, esantis kambaryje, iš karto kviečia padavėją. Jis prieina su šūsnim sniego baltumo servetėlių. Jo veidas, platus ir rusvas, primena man Pilkąjį Vilką. Jis pradeda šluostyti man šlaunis.

– Dėl Dievo, – sprogsta Spenseris. – Patraukit nuo jos rankas!

Jis pats imasi šluostyti.

– Juk tai tik suknelė, Spenseri, – sakau aš. O padavėjui nepagalvojusi padėkoju: – Wliwni.

Padavėjas įsmeigia į mane akis, kaip ir visi kiti prie stalo.

– Taigi? – tariu įsakmiai padavėjui, apsimesdama, kad jis neteisingai nugirdo. – Kuo dedatės? – Ir pasisuku į stalą. – Atsiprašau, nueisiu į tualetą.

Skubėdama iš prabangaus valgomojo jaučiu čigono žvilgsnį. Labai norėčiau jo atsiprašyti. Norėčiau jam pasakyti, kad suprantu: kuo didesnes viltis puoselėji, tuo žemiau nukrenti.

* * *

Pagal fizinio ir protinio atsilikimo statistiką Vermontas yra beveik sąrašo viršuje. Manoma, kad tai gali būti susiję su čia gyvenančiu dideliu prancūzų kanadiečių skaičiumi.

H. F. Perkinsas, Projektas # 1, VES archyvas,

„Projektai – seni“, 1926

Kažkokiu būdu Pilkasis Vilkas žino, kada ateiti. Randu jį priebutyje, kai Spenseris skaito paskaitą, o Rubė išvykusi į miestelį pas mėsininką. Jis išlenda iš už medžio, kai temstant einu pasivaikščioti į mišką. Kai pats nepasirodo, priebutyje vėl randu dovanų: vandeninių monažolių pintinėlę, miniatiūrinį sniegbatį, bėgančio arklio eskizą. Kai esam kartu, svarstau, kur jis buvo visą mano gyvenimą.

Žinau, kad šito skatinti negalima. Juk jis iš irstančio visuomenės pakraščio, ir laikosi tik ant siūlo. O aš užaugau pačiame jos centre. Jis tamsus, tylus ir visiškai kitoks nei aš, todėl turėčiau išlaikyti atstumą. Bet kaip tik dėl šios priežasties jis man labai patrauklus.

Eidamas Berlingtono gatve gali pamatyti pačių įvairiausių žmonių – airių, italų, čigonų, žydų, bet augdamas ant Kalvos išmoksti nešioti akidangčius. Pastebi tik tuos žmones, kurie atrodo kaip tu – moteris su ilgalaikėmis šukuosenomis, vaikus su jūreiviškomis apykaklėmis ir vyrus, kvepiančius losjonu po skutimosi „Bay rum“. Neklausiau Pilkojo Vilko, kodėl jis mane susiranda, bet tikriausiai dėl tos pačios priežasties, dėl kurios jo laukiu – dėl rizikos, dėl staigmenos, kai prispaudęs nosį prie stiklo pamatai, kad kažkas žiūri iš kitos pusės.

Ką pasakytų Spenseris, jei žinotų, kad žmogus, su kuriuo esu labiausiai susijusi, yra čigonas, kuris, kaip ir aš, nepritampa šiame pasaulyje?

Šiandien nesitikiu pamatyti Pilkojo Vilko ir esu išties nusivylusi. Dieną nebūsiu namie – užtat sudalyvausiu „Klifos“ klubo mėnesiniame susirinkime. Tai svarbiausias moterų socialinis klubas Berlingtone, narystę gavau dovanų dėl savo socialinės padėties bendruomenėje.

Spenseris padrąsino mane šiandien atvažiuoti į miestelį. Apsirengus suknele ilgomis rankovėmis – jos pridengtų tvarsčius, taigi niekas nepastebėtų.

– Be to, – pasiūlė jis pusryčiaudamas, – muzikinė pramoga gali veikti raminamai.

Taigi dvi valandas klausausi arfininkės ir dar pusvalandį stengiuosi neužmigti, kai botanikas monotoniškai kalba apie Italijos sodus. Iškenčiu limonadą ir sumuštinukus, taip pat moterų taktišką plekšnojimą man per pilvą ir kalbas apie tai, ką jau žinau, – kad nešioju berniuką. Aš vėdinuosi programėle ir nepastebima slenku laiptais žemyn, o moterys diskutuoja apie kito mėnesio renginį.

Pilkasis Vilkas laukia manęs po žalia banko stogine rūkydamas cigaretę, tarsi būtume taręsi susitikti. Akimirką esu apstulbusi, kad jis mane surado netgi miestelyje, bet jis tik kilsteli vieną tamsų antakį ir pasiūlo man cigaretę. Mes pradedame eiti. Iš pradžių nesikalbame. Mums to nereikia.

– „Klifos“ klubas, – pagaliau prataria jis.

– Taip.

– Koks jis?

– Žinoma, didingas. Valgome iš lėkščių, pagamintų iš 14 karatų aukso, ir susitikinėjame su mažų Europos valstybių karaliais. Kodėl gi daugiau jis būtų toks išskirtinis?

Jis juokiasi.

– Nežinau.

Priėjus prie gatvės kampo, jis paima mane už alkūnės, ir aš akimirkai sustingstu. Nors mes esame susitikę daug kartų, vienos rankos pirštų užtektų suskaičiuoti, kiek kartų Pilkasis Vilkas yra mane palietęs. Draugystė ir lengvi pokalbiai yra viena, bet tam tikrų ribų aš negaliu peržengti. Tai pastebėjęs jis mane paleidžia ir tarp mūsų atsiradusį plyšį užpildo žodžiais.

– Beje, kas yra „Klifa“?

– Klaida. Turėtų būti „Klifra“, islandiškai tai reikštų alpinistė.

– Siekianti karjeros?

– Ne, šioms moterims nieko siekti nereikia. Jos jau įsmeigusios savo gaireles viršukalnėje, – trūkteliu pečiais. – „Kuo ypatingas vardas“, – cituoju, bet prisimenu, kad Pilkasis Vilkas nežinos Šekspyro.

– „Paklausk Džuljetos“, – atsako jis sausai, puikiai suprasdamas, ką galvoju. – O į jūsų klausimą atsakau: vardas gali reikšti viską. Kartais tik jį teturi.

– Vadinate mane Lija. Kodėl?

Jis patyli.

– Todėl, kad neatrodote kaip Sisė.

– Koks būtų mano vardas jūsų kalba?

Jis papurto galvą.

– Jau niekas nevartoja mano kalbos.

– Jūs vartojate.

– Todėl, kad jau neturiu ko prarasti. – Jis pažvelgia į mane, bet aš taip lengvai nepasiduodu. – Tiesioginio vertimo nėra. Ne kiekvieną anglišką žodį galima išversti į Alnôbak kalbą. – Pilkasis Vilkas žvilgteli į mano segę, mažą laikroduką, prisegtą prie baltos palaidinukės. – Tai papizwokwazik. Bet šis žodis nereiškia „laikrodis“. Tai daiktas, kuris tiksi. Bebrą galimą pavadinti tmakwa – medžio kirtėju, arba abagôlo – plokščiauodegiu, arba awadnakwazid – medžio nešėju, nelygu, kaip jį įsivaizduojate.

Man patinka mintis, kad vardas gali keistis priklausomai nuo to, kuo tą akimirką esi.

– Awadnakwazid, – pakartoju, sunkiai tardama skiemenis. Priebalsiai prilimpa man prie gomurio. – Norėčiau tokio vardo kaip Pilkasis Vilkas.

– Tuomet susigalvokit. Aš taip ir padariau. – Jis trūkteli pečiais. – Mano tikrasis vardas Džonas... Azo. Bet Pilkasis Vilkas mane geriau apibūdina. Pamaniau, jei visas pasaulis mato mane kaip indėną, turėčiau turėti vardą, kuris tai patvirtintų.

Mes pasukame į Koledžo gatvę, ji judri ir sausakimša. Žinau, kad su dukra einanti motina ir pasirėmęs ant dramblio kaulo lazdelės verslininkas, ir du jauni kareiviai spėlioja, ką tokia moteris kaip aš galėtų veikti su tokiu vyru kaip Pilkasis Vilkas. Įdomu, kas dar mus pamatys. Mane tai jaudina.

– Dažnai stovėdavau ant savo tėvo namo stogo ir norėdavau nušokti, – sakau.

– Ant savo tėvo namo, – jis pakartoja.

– Taip, dabar jis mūsų. Kartą netgi nušokau. Susilaužiau ranką.

– Kodėl norėjote nušokti?

Niekas nebuvo manęs to klausęs. Nei tėvas po to, nei kaulus gipsavę gydytojai ligoninėje.

– Nes galėjau, – aš pasisukau į jį, taigi žmonėms tekdavo apeiti mus. – Duokite man vardą.

Jis ilgai žiūri man į veidą.

– Sokoki, – sako jis. – Ištrūkusi.

Staiga už nugaros išgirstu savo vardą.

– Sise? – Spenserio balsas nuskamba už praeivio pečių. – Čia tu?

Gal ir norėjau būti išaiškinta, gal šito ir tikėjausi. Bet Spenseriui atsistojus prieš Pilkąjį Vilką man suskystėja viduriai ir pradeda drebėti kojos. Būčiau parkritusi, jei Spenseris manęs nebūtų sugavęs.

– Brangioji?

– Man tik šiek tiek svaigsta galva po „Klifos“ klubo susirinkimo.

Spenseris leidžia Pilkajam Vilkui suprasti, kad pokalbis baigtas.

– Vade, galite eiti.

– Aš ne vadas.

Išsigandusi ir netekusi amo, iš piniginės ištraukiu dolerį.

– Gerai, – pertraukiu, tarsi mudu su Pilkuoju Vilku būtume sudarę sandorį, – tik tiek jums sumokėsiu.

Jis priima mano taisykles, bet nusivylimas aptemdo jam akis.

– Dėkui, ponia, – jis man įteikia mažą į nosinę suvyniotą ryšulėlį, pirmą kišenėje pasitaikiusį daiktą apgaulingam sandoriui. Tada ištirpsta minioje, judančioje link universiteto.

– Juk liepiau nekalbėti su elgetomis, – sako Spenseris, imdamas mane už rankos. – Kai pamato, kad esi lengvas taikinys, nepalieka ramybėje.

– Tai krikščioniška labdara, – sumurmu.

– Ir ką jam pavyko tau parduoti?

Žvilgteliu tarp nosinės klosčių, ir vėl pradeda svaigti galva.

– Pakabutį, – atsakau ir skubiai įkišu miniatiūrinę nuotrauką į piniginę, kol Spenseris neatpažino veido, visiškai tokio pat, koks stovi ant mano naktinio stalelio, kad padėtų prisiminti motiną.

* * *

Tarp senųjų amerikiečių yra daug individų, kurie peržengia grupės modelio ribas, suabejoja esama padėtimi, kūrybiškai mąsto apie bendruomenę bei socialines problemas ir netgi pagalvoja apie kitokio, galbūt geresnio Berlingtono galimybę. Kol jie nepradės per daug klausinėti, grupė juos rems, ir jie retai peržengia tą ribą, žinodami, kokią kainą teks sumokėti.

Elin Anderson, Mes, amerikiečiai:

susiskaldymo Amerikos mieste tyrimas, 1937

Sapne netgi jį jaučiu, kvadratinę jo korpuso dėžutę ir baltą ciferblatą su maža skaičių skale ir virpančia adata. Ant kompiuteriuko parašyta: trijų tipų elektromagnetinių laukų matuoklis. Vyras ilgais kaip moters plaukais aiškina nustatymus: magnetinis, rezultatas, elektrinis, radijo ir mikrobangos, baterijos patikrinimas. Jis vilki nublukusius marškinėlius ir džinsus kaip lauko darbininkas.

Kas yra mobilusis telefonas?

Pabundu išprakaitavusi. Net ir ventiliatorius, pučiantis virš lovos, negali atstoti aklinai uždarytų langų. Kitoje lovos pusėje tuščia. Sunerimusi nueinu į vonios kambarį ir vandeniu apsitaškau veidą. Nutipenu laiptais žemyn, ieškau Spenserio.

Jis kabinete. Visos šviesos išjungtos, išskyrus lempą su žaliu gaubtu ant jo stalo. Kelios genealoginės diagramos išvyniotos ant kietmedžio grindų tarsi seni keliai, o per atdarus langus varlės kvarkuolės šaukia jį vardu. Jam pakėlus galvą, suprantu, kad gėrė.

– Sise. Kelinta valanda?

– Po antros. – Nedrąsiai žengiu pirmyn. – Turėtum ateiti į lovą.

Jis užsidengia veidą rankomis.

– Kas tave pažadino?

– Karštis.

– Karštis.

Spenseris pakelia stiklinę ir ją ištuština. Stalu ropoja skruzdėlė, ir jis, norėdamas ją sutraiškyti, vienu judesiu tėkšteli ant jos stiklinę.

– Spenseri?

Jis nušluosto stiklinę nosine ir pažvelgia į mane.

– Kaip manai, – paklausia ramiai, – ar jie tą jaučia? Ar manai, kad žino, kas jų laukia?

Sutrikusi papurtau galvą.

– Tau reikia eiti miegoti.

Nespėjus man suprasti, ką jis daro, Spenseris pasisodina mane ant kelių. Greitai pačiumpa ranką ir paliečia vietą, kur alkūnės linkyje buvo tvarstis.

– Ar žinai, kad netekęs tavęs pražūčiau? – jis šnabžda ugningai. – Ar bent numanai, ką man reiški?

Mano lūpos vos juda.

– Ne.

– Ak, Sise. – Jis panardina veidą man tarp krūtų, kvėpuodamas virš mūsų kūdikio. – Tai dėl tavęs šitai darau.

* * *

Stiprus tradicinis rasinio anglosaksų pranašumo jausmas padėjo nedidelei senųjų amerikiečių grupei išlaikyti dominuojančią poziciją.

Elin Anderson, Mes amerikiečiai:

susiskaldymo Amerikos mieste tyrimas, 1937

Tai Rubė man pasako, kad jis laukia.

– Spenseris viduje, – sakau, puldama į paniką, savo priebutyje pamačiusi Pilkąjį Vilką su per petį tarsi matadoro skraistė permesta rytine saule.

– Klauskite, – reikalauja jis.

Žvilgteliu į namą. Spenseris vonioje. O aš turiu tiek daug klausimų.

– Ar pažinojote mano motiną? – Jam linktelėjus nesistebiu. – Kokia ji buvo?

Jo žvilgsnis sušvelnėja.

– Kaip jūs.

Toje vietoje, į kurią patekau, žodžių nėra.

– Daugiau, – įstengiu.

Taigi jis man pasakoja, kaip ji atrodė, stovėdama šiame priebutyje, šiuose namuose, kur ji augo prieš ištekėdama už mano tėvo. Jis nuspalvina jos plaukus, ir jų spalva atitinka mano. Jis pasakoja, kaip ji mokėjo švilpti garsiau už kitas jo pažįstamas merginas ir jos drabužiai visada kvepėjo citrinomis. Jis dirbo pas jos tėvą sezoniniu lauko darbininku – dar tada, kai čia buvo ferma, prieš parduodant tą žemės sklypą dabartiniams kaimynams.

Jis man pasakoja, kad kartą susilažinusi mano motina vidurnaktį vairavo traktorių po Vermonto universiteto pievelę.

Jis man pasakoja, kaip ji norėjo dukters labiau už viską, kad galėtų iš naujo kartu su ja augti.

Aš atsiremiu į namo lauko sieną ir užmerkiu akis. Šios akimirkos laukiau visą gyvenimą. Ar mano vaikui taip pat pasiseks? Ar kas nors, praėjus daugeliui metų, papasakos jam apie mane?

Aš sumirksiu, žvelgdama į Pilkąjį Vilką.

– Aš mirsiu.

– Lija, – sako jis, – mes visi mirsim.

Staiga atsiveria durys. Spenserio plaukai dar šlapi, o ant marškinių išryškėjusios drėgnos dėmės, kur oda šviečia per medvilnę.

– Man pasirodė, kad girdžiu tave su kažkuo kalbant, – kaltina jis, ir aš galvoju, ar Pilkasis Vilkas girdi, kaip jo žodžiai kerta aštriai, tarsi skustuvas.

– Čia Pilkasis Vilkas, – pareiškiu. – Aš jį samdau.

Spenseris smalsiai žiūri, mėgindamas suprasti, kodėl Pilkojo Vilko veidas toks pažįstamas... bet jis nesupras. Tą dieną gatvėje Spenseris nieko labiau netroško, kaip atsikratyti čigono. Kad Pilkasis Vilkas išliktų jo atmintyje, pirmiausia jis turėjo būti ganėtinai svarbus ir palikti įspūdį.

– Stogą reikia sutaisyti. Namo ir ledainės. Liepei man pasamdyti parankinį. Pilkasis Vilke, čia mano vyras, profesorius Paikas.

Spenseris dar kartą žvilgteli į Pilkąjį Vilką ir mane.

– Garaže yra kopėčios, – galiausiai pasako. – Taigi eikit. Galit pradėti nuo nutekamųjų vamzdžių.

– Taip, pone.

Pilkojo Vilko veidas bereikšmis. Jis eina link pašiūrės pradėti darbo, kurio niekada neprašė.

Spenseris stebi jį nueinantį.

– Kur jį radai?

– Pas Hardingus, – meluoju.

– Kelą Hardingą? – Tai padarys įspūdį Spenseriui, mūsų kaimynas labai kruopštus smulkmenoms. – Ar jie patikrino jo rekomendacijas?

– Spenseri, jis taiso stogą, o ne dirba aukle.

Tolumoje girdisi, kaip tarška daiktai, perkeliami į pernelyg ankštą vietą.

– Man jis nepatinka, – sako Spenseris.

– Na, – atsakau, – man patinka.

* * *

Eugenika yra mūsų savisaugos ir tėviškų instinktų suvokimo mokslinis projektas.

O. F. Kukas, „Gęstantis gyvenimas fermoje:

kaip eugenikos nepaisymas sugriauna žemės ūkį ir pakerta civilizaciją“,

iš E. R. Istmano apžvalgos, Paveldėjimo žurnalas, 1928

Vaikystėje eidavau į tėvo kabinetą universitete ir apsimesdavau, kad jo didelis odinis krėslas yra sostas, o aš Visko karalienė. Mano valdiniai – pieštukai ir prespapjė – stovėjo ramiai, klausydamiesi mano kalbos ir žiūrėdami, kaip sukuosi ratu. Mano dvaro juokdarys – rašomoji mašinėlė, suskambanti kaskart pasibaigus eilutei, – stovėjo man prie alkūnės. Buvau tik metro penkių centimetrų ūgio ir dėjausi galinti čia įsakinėti, kaip ir mano tėvas.

Man įeinant, jis sėdi prie stalo ir kažką rašo į bloknotą. Pamatęs mane, darbą padeda į šalį.

– Sise! Kokia maloni staigmena. Kokie reikalai atvedė į miestą?

Per pastarąsias kelias dienas mano pilvas išsitempė iki trūkimo ribos, oda – iki plyšimo.

– Vaikaitis panoro tave aplankyti.

Jis mato, kaip žiūriu į jo kėdę, ir lėtai nusišypso.

– Gal norėjai pasisukti kaip senais laikais?

Gailiai papurtau galvą.

– Netilpčiau.

– Žinoma, tilptum. Mačiau, kaip Alenas Saizmoras buvo įspraudęs savo didelį... turtą į tą kėdę. – Kai kartu su juo nesijuokiu, jis atsistoja ir ištiesia ranką. – Pasakyk, kas nutiko.

Dieve mano, nuo ko pradėti? Nuo to, kad į ašmenis žiūriu kaip į nuostabią galimybę? Nuo sapnuojamų košmarų, kur mano tėvas ir Spenseris traukia šį kūdikį man iš tarpkojo? O gal turėčiau kreiptis į jį kaip mokslininkė: hipotezė – baimė yra dviejų metrų ilgio ir tokio pat pločio kambarys be langų ir durų.

Tačiau iš mano burnos pasigirsta vienintelis žodis.

– Mama, – sušnabždu.

– Ji būtų tavim didžiavusis. Ji būtų norėjusi pamatyti šį kūdikį. – Jis nutyla. – Labai natūralu jaudintis. Bet, Sise, tu visiškai kitokia moteris, nei buvo tavo motina, – Dieve, tegu ji ilsis ramybėje. Tu stipresnė.

– Iš kur žinai?

– Tu paveldėjai ir mano dalelę. – Staiga jis nutempia mane į savo odinį krėslą. Lėtai jį suka. Kaip karuselė.

– Tėveli!

– Ką? Ką turėčiau pamatyti?

Taigi atlošiu galvą atgal ir stengiuosi pamatyti ciklono centrą. Mano kojos skrieja prieky manęs, rankos tvirtai įsikibusios į atramas.

– Šaunuolė, – sako tėvas ir sustabdo. – Gal šiandien po pietų užsuksiu. Girdėjau, pasamdei kažkokį čigoną.

– Taip.

Man įdomu, ką dar Spenseris jam papasakojo.

– Niekada nebuvau pasisamdęs čigono. – Mano tėvas pasilenkia prie stalo. – Pradžios mokykloje su manim mokėsi čigonas. Linvudas... gerasis Dieve, negaliu patikėti, kad prisimenu jo vardą. Tas vaikas buvo tikras indėnas – kaip tas ant penkių centų monetos su jaučiu. Su kasytėmis ir visu kitu. Žinoma, tada visi berniukai žaisdavo kaubojus ir indėnus. Ryškiausias vasaros įvykis būdavo kelionė į Saut Herou, kur indėnai stovykloje mokydavo mus sekti pėdomis miške ir... bet visa tai buvo tik žaidimas. O Linvudas... taip gyveno. Jis mokėjo statyti spąstus, medžioti, šaudyti iš lanko. Po velnių, jis mokėjo pasidaryti lanką. – Mano tėvo balse nuskamba keista susižavėjimo gaidelė. – Į mokyklą jis ateidavo su mokasinais, – sako jis tyliai. – Jis darė pačius įvairiausius dalykus, kurių mes nesugebėdavom padaryti.

Svarstau, ar tokie paprasti dalykai galėjo būti skausminga rakštis mano tėvo atmintyje, pastūmėjusi jį į eugeniką. Atsitiktinis tuo metu nereikšmingas susitikimas, išaugęs į didžiulės reikšmės įvykį. Gal daugiau negalvoji apie geidžiamus odinius indėnų berniuko batus, bet jų niekada nepamiršti. Nekreipi dėmesio į vyrą, žiūrėjusį į tave iš kitos scenos pusės Liepos 4-ąją per istorinį vaidinimą, kol nepaaiškėja, kad jam buvo lemta ten būti.

Tyrinėju jo veidą.

– O kaip mama? Ar ji pažinojo kokį indėną?

Šviesa pranyksta iš mano tėvo akių.

– Ne, – atsako jis. – Ji mirtinai jų bijojo.

* * *

Birželio 13-oji, 1933

Panelei Martai E. Leiton

Žemės ūkio plėtros pastatas

Miestas

Brangioji panele Leiton,

Diskusijai su 4-H vyresniaisiais berniukais paskutinę šio mėnesio dieną galvoju pasirinkti temą „Registruoti žmogiškieji ištekliai“.

Širdingai jūsų,

Henris F. Perkinsas

H. F. Perkinso korespondencija, VES ir VKKGT raštai,

valstybinis archyvas, Midlseksas, Vermontas

Miesto užkandinė atrodo nepasikeitusi – vargingas urvas apkaltomis sienomis, tarsi pūslė miestelio pakraštyje. Tačiau visiškai nesuvokiamos yra ją supančios keistenybės. Čia yra daugiau aptakiausių formų automobilių, nei man kada nors teko matyti Berlingtone. Pro mane pradarda berniukas su ratukais prie kojų. Kai pasuku už kampo, čia stovi ilgaplaukis žmogus – jis įteikia man savo širdį.

Staigiai pabusdama, krūpteliu Spenserio rankose.

– Kas nutiko? – sumurma jis.

– Sapnas.

– Ką sapnavai?

Kurį laiką turiu pagalvoti.

– Manau, kad ateitį.

Spenserio rankos apglėbia mūsų sūnų.

– Tai jau pradžia, – sako jis.

* * *

Stila Nestor, Pilkojo Vilko Delakuro pusbrolio žmona, sieja jo sunkų periodinį girtavimą ir ištvirkavimą su jo čigoniškomis klajonėmis, kurias skatina prižiūrėtojų ir miestelio gyventojų noras jo atsikratyti. Vienintelis pusiau nuolatinis jos giminaičio adresas, kurį ji galėjo prisiminti, buvo valstybinis kalėjimas.

Iš socialinės darbuotojos Abigailės Elkot bylų

Ši popietinė saulė yra tarsi katė, kutenanti man pasmakrę. Tiesiai atsisėsdama lovoje, pažvelgiu į laikrodį, tada dar kartą. Esu apstulbusi, kad taip ilgai miegojau, svarstau, kodėl Rubė neatėjo manęs pažadinti.

Skubėdama, kad tik greičiau išeičiau į lauką, nusiprausiu, apsirengiu ir šukuojuosi plaukus. Lygus plaktuko kaukšėjimas sako man, kad Pilkasis Vilkas jau dirba ant stogo, o aš tiek daug noriu jo paklausti.

– Kavos? – klausia Rubė, man įėjus į virtuvę.

– Ne dabar.

– Ponia Paik... – sako ji man jau einant pro užpakalines duris.

Eidama link triukšmo prisidengiu akis ranka.

– Pilkasis Vilke? – pašaukiu ir vos neprarandu pusiausvyros, kai per stogo kraštą išlenda mano vyro veidas. – Spenseri, ką čia darai?

– Baigiu tai, ką turėjau padaryti. Iki pietų neturiu paskaitų. – Jis užsikiša plaktuką už diržo kilpos ir atsargiai pradeda leistis į priebutį, palikdamas kopėčias atremtas į namą netoli sandariai uždaryto miegamojo lango. – Aš jį atleidau, – sako, kai stovim vienas prieš kitą.

– Ką... ką jis padarė?

– Ko jis nepadarė, Sise?

Spenseris iš kišenės ištraukia popieriaus lapą. Tai beveik dviejų dešimtmečių senumo teismo sprendimo kopija, pagal kurį Džonas „Pilkasis Vilkas“ Delakuras buvo nuteistas dvidešimt penkeriems metams kalėti už žmogžudystę. Prie jos prisegtas antras puslapis – lygtinis Pilkojo Vilko paleidimas iš Vermonto valstybinio kalėjimo šių metų liepos 4-ąją.

– Dėl Dievo, jis čia buvo vienas su tavimi ir Rube!

– Jis ne toks, – išpyškinu.

– Sise. Ar jis tau sakė, kad kalėjo?

Mano žvilgsnis nuslysta į šalį.

– Aš neklausiau.

Spenserio ranka suima mano smakrą.

– Tam turi mane.

* * *

Manoma, kad Džonas „Pilkasis Vilkas“ Delakuras yra seno čigono Misalo Delakuro vaikaitis. Džono kraujas nėra toks tamsus kaip jo protėvio, bet jis paveldėjo laisvą, nerangią čigonams būdingą gyvenseną. Jo paties giminės laiko jį pasipūtėliu, neišprususiu ir amoraliu, nors jam pavyko išmokti skaityti ir rašyti. Jei jus domina evoliucija, netoli Džono Delakuro giminės grandinė nutrūksta.

Iš socialinės darbuotojos Abigailės Elkot žurnalų

Kiekvienas tai patyręs žino, kad melas yra užkrečiama liga. Jis įsiskverbia po saulės nurudintomis nagų atplaišomis ir į kraują. Galbūt todėl man taip lengvai pavyksta – suklastotas paskyrimas pas gydytoją patikrinti kūdikio būklę, skubi kelionė į miestelį ir posūkis į stovyklą paežerėje.

Šį kartą, eidama palapinių labirintu, pastebiu spalvas. Į lauką išeina moteris išpurtyti apsiausto su vaivorykštės spalvų kaspinais, ir puikūs šilkai tarsi dažai išsilieja ant dulkių. Aš suvokiu, kad tai ponia Soliat – būrėja iš Liepos 4-osios šventės. Už kelių palapinių prie suolelio palinkusi sena moteris riša uosinę rankeną prie pintinės plačiais kraštais. Jai prie kojų žaidžia marga katė, ant peties tupi ryški kanarėlė. Vyrai, dirbantys prie atrakcionų, pakuoja prekes į ryškias dėžes ir ruošiasi kitai kelionei į užmiesčio mugę. Palyginti su visu tuo, mano gyvenimas atrodo blyškus.

Kai prieinu prie pintinių pynėjos, ji apsimeta, kad manęs nėra, ir žiūri kiaurai pro mane.

– Atleiskite, – sakau. Jos katė sukniaukia ir sprunka šalin. – Ieškau Pilkojo Vilko. Džono Delakuro.

Gal dėl mano didelio pilvo, o gal dėl įsiūčio akyse ši senyva moteris atsistoja, nuima nuo peties kanarėlę ir patupdo ant kėdės atlošo. Palikusi ant žemės nebaigtą pintinę, ji nušlubčioja miško link.

Mes einam kelias minutes, kol išryškėja čigonų palapinės. Senoji moteris nukreipia mane link pušaičių miškelio, augančio stataus kalno papėdėje, ir palieka likimo valiai. Nuo įtampos pradeda degti kojos; nesu įsitikinusi, kad įveiksiu tą atstumą. Netgi pradedu dvejoti, ar ši moteris suprato, ko aš ieškau, tik staiga prieinu nedidelę proskyną. Paviršius nelygus, tarsi po žole virtų žemė. Tarp šių kauburėlių sėdi Pilkasis Vilkas.

Mane pamatęs jis pakyla, jo veidą nutvieskia šypsena.

– Nežinojau, kada galėsiu jus pamatyti, – sako jis su palengvėjimu.

Sunerimusi apglėbiu rankomis pilvą.

– Jūs man melavote. Spenseris sužinojo, kad sėdėjote kalėjime. O mano tėvas sako, kad mano motina niekada jūsų nepažinojo. Ji bijojo tokių žmonių kaip jūs.

– Žmonių kaip aš. Ar jums niekada nepasirodė, kad šioje istorijoje aš nemeluoju?

– Kodėl jie turėtų meluoti?

– O kodėl žmonės meluoja? – sako jis. – Nueikite prie upės ir paklauskite tų žmonių, kas jie, ir jie pasakys, kad yra tamsiaodžiai prancūzai. Arba per šešias kartas nutolę airių ar italų pusbroliai. Pažįstu šeimą, prisistatinėjančią juodukais ar mohikanais, nes net ir tai nėra taip blogai, kaip būti abenakiais. Turėtumėte suprasti, Lija, kad aplink negali būti indėnų. Nes tai reikštų, kad čia kažkas gyveno prieš senuosius vermontiečius, kurie manosi atvykę čia pirmieji.

– Bet tai nesusiję su kalėjimu už žmogžudystę, – ginčijuosi. – Juk nenuteisia, jei nepadarai nusikaltimo.

– Ne? – Jis žengia link manęs. – Ar Spenseris pasakojo apie žmogų, kurį nužudžiau? Jis buvo granito karjero prižiūrėtojas ir mušė per lėtai akmenis traukusį vyrą. Tam vyrui buvo septyniasdešimt devyneri metai, jis buvo mano senelis ir mirė mano akyse.

Prisimenu Abigailės raportus: Džonas Delakuras yra visiškas melagis... Tiesos iš jo išpešti neįmanoma.

– Prisiekusieji tai suprastų.

– Ne, kai buvo manim atsikratyti norinčių žmonių, – sako Pilkasis Vilkas. – Žmonių, kurių prisiekusieji klauso.

Tuoj pat pagalvoju apie tėvą, vakarieniavusį su gubernatoriumi Vilsonu prieš pat Sterilizacijos įstatymo priėmimą. Apie daktarą Diubua, kuriam nepavyko įtikinti Spenserio nusiųsti mane į psichiatrijos ligoninę... ir kuriam buvo uždrausta prasitarti bendruomenei apie profesoriaus Paiko žmoną, linkusią į savižudybę.

– Jūs neatlikote nuosprendžio iki galo, – suvokiu.

– Ne. Norite tikėkite, norite – ne, bet galiausiai turėjau tai, ko jie norėjo, taigi galėjau derėtis. – Jis pažvelgia žemyn ir kulnu prispaudžia žolės lopinėlį. – Kalėjimo viršininkui labai patiko naujasis sterilizacijos įstatymas. Kaliniams, savanoriškai pasisiūliusiems vazektomijai, kalėjimo laikas buvo sutrumpintas penkeriais metais. Man tai reiškė laisvę.

Viena yra girdėti, kai Spenseris kalba apie sterilizaciją abstrakčiai, ir visai kas kita kalbėti apie vazektomiją su žmogumi, kuriam ji buvo atlikta.

– Tačiau kokia kaina, – sumurmu, o mano skruostai liepsnoja.

– Aš negalvojau, ką jie man padarys, kaip ir negalvojau apie šeimą, kurios niekada neturėsiu. Aš galvojau, kad išėjus man gali pasitaikyti proga susipažinti su vaiku, apie kurį jau žinojau, kuris gimė man sėdus į kalėjimą. – Pilkasis Vilkas pakelia man smakrą. – Lija, – sako jis, – tu buvai to verta.

SEPTINTAS SKYRIUS

1932 m. rugsėjo 1-oji

Ne kartą matėme, kaip visuomenės gerovė pareikalauja geriausių piliečių gyvybių. Būtų keista, jei ji negalėtų pareikalauti mažesnių aukų iš tų, kurie jau sekina valstybę, nors dažnai jiems taip ir neatrodo, siekiant užkirsti kelią nekompetentingumo srautui mūsų būtyje... Užtenka trijų kartų silpnapročių.

Teisėjas Oliveris Vendelas Holmsas, skelbdamas

Virdžinijos valstijos Aukščiausiojo apeliacinio teismo nuomonę

1927 m. byloje „Bak prieš Belą“, remiančioje

„socialiai netinkamus palikuonis gimdančios motinos“ sterilizavimą

Kartą, labai seniai, būdama mano amžiaus, mano motina įsimylėjo. Ne vieną tų ilgaveidžių berniukų su šiaudinėmis skrybėlėmis tarsi ratais rankose arba atėjusių iš universiteto su tvirtai suspaustomis puokštėmis, arba vadinančių mano įspūdingo stoto senelį ponu. Ne Harį Bomontą, jauną profesorių, kuris stovėjo pirmas eilėje prizui – mano motinai – gauti; ne mokslininką, beveik dešimt metų už ją vyresnį, apie meilę ir natūralią atranką kalbantį tam pačiam sakinyje. Priebutyje mano motiną mergino Haris ir kiti jauni vyrai, o ji pro jų pečius žvelgė į tėvo laukuose dirbantį čigoną.

Jo odos spalva buvo it nublizgintas pianinas, kuriuo ji skambindavo motinos draugėms arbatėlėse, jo plaukai buvo ilgesni už jos. Jo žvilgsnis buvo aštrus kaip vanago, ir kartais, būdama viena miegamajame, užsitraukusi užuolaidas, ji žinojo, kad jis vis tiek ją mato. Nunešusi indėnams darbininkams vandens – tai buvo vienintelis jai leistas kontaktas – ji jautė, kaip nuo jo žvilgsnio gyslomis greičiau teka kraujas.

Septyniolika metų ji buvo pavyzdinga dukra. Lankė privatų pensioną, kryžiavo kojas ties čiurnomis, kas vakarą prausdavo veidą pasukomis, kad spindėtų. Ją augino būti pavyzdinga žmona, ji tą žinojo, bet dabar tas apibūdinimas atrodė tarsi puošnus į kraičio skrynią įkištas apsiaustas: pasimatavus jį po tiek metų, jis netiko taip, kaip ji tikėjosi.

Vieną dieną laukuose jis paskutinis grąžino alavinį puodelį. Prakaitas bėgo jo nuoga krūtine, o per antakį ėjo purvinas dryžis. Jis kvepėjo šilauogėmis, kurias rinko. O jam prabilus dantys atrodė pernelyg balti.

– Kas tu? – paklausė jis.

Ji galėjo pasakyti Lili Robinson. Arba Kventino Robinsono dukra. Arba būsimoji Hario Bomonto žmona. Bet jis klausė ne to. Pirmą kartą gyvenime ji susimąstė, kodėl apibūdina save kaip kieno nors kito dalį.

Jis pradėjo palikinėti jai mažas dovanėles priebutyje: porą mažyčių mokasinų, vandeninių monažolių pintinę, bėgančio arklio eskizą. Ji sužinojo, kad jis vardu Džonas.

Per pirmąjį pasimatymą ji pamelavo tėvams: pasakė, kad nakvos pas draugę. Jis pasitiko ją pusiaukelėje į miestelį. Paėmė ją už rankos, tarsi tai būtų įprasta, ir pasakė, kad jo namai yra pasaulis, o dangus – jų stogas. Jie nuėjo prie upės ir tarsi antklodę prisitraukė artyn žvaigždes. Kai jis ją paguldė, norėdamas pabučiuoti, jo plaukai kaip užuolaida užkrito ant jų veidų.

Jis buvo metais už ją jaunesnis ir visai nepriminė čigonų, apie kuriuos ji girdėjo visą gyvenimą. Džonas nebuvo nei nešvarus, nei kvailas, nei sukčius. Jis suprato, ką reiškia nešioti etiketę, kurią kažkas tau užklijavo. Lili pradėjo gyventi naktų laukimu. Ji atsikalbinėdavo tėvui ir ignoravo motiną. Ji pradėjo sapnuoti sodrią raudoną ir mėlyną spalvą. Ir tą vakarą, kai Džonas įėjo į ją ir išmokė pražysti, Lili verkė, nes kai kas myli ją, o ne žmogų, kuriuo ji turėtų būti.

Jos pirmoji klaida, tapus nėščia, buvo ta, kad ji priėmė tai kaip galimybę, o ne kaip krizę. Ji pleveno tarsi kolibris prie tėvo kabineto durų, tuo tarpu Džonas, apsivilkęs marškinius su apykakle ir pasirišęs už dešimt centų skolintą kaklaraištį, prašė leidimo ją vesti.

Kas nutiko po to, Lili neprisiminė, o gal neleido sau prisiminti. Buvo Džonas, sumuštas iki kraujo ir išvilktas iš tėvo kabineto. Buvo tėvo kumštis, kratomas jai virš galvos, įsakant dar kartą pažaisti kekšę ir ištekėti už nieko neįtariančio mulkio. Negyvas bučinys, sutvirtinęs jos sužadėtuves su Hariu Bomontu; siaubinga akimirka bažnyčioje, kur ji vos nepasakė savo naujajam vyrui tiesos; džiaugsmas jo veide, kai vėliau, užuot tai pasakiusi, ji prisipažino jam, kad laukiasi.

Ji bandė surasti Džoną, bet buvo sunku rasti žmogų, neturintį nuolatinio adreso. Ją pasiekė gandai, kad jis dirba Verdženso bare, kad tapo arkliavagiu, kad dirba karjere. Kai suprato, kad paskutinė žinia yra tiesa, Džonas Delakuras ten jau nedirbo. Jis sėdėjo kalėjime, laukdamas teismo už prižiūrėtojo nužudymą.

Ji parašė jam vieną laišką ant mažos popieriaus skiautelės, kurią jis nešiojo ant kaklo krepšelyje. Ten nebuvo rašoma nei apie jos santuoką, nei apie jos sveikatą ar vaiką. Tebuvo paprastas žodis – Sugrįžk. Džonas neatsakė, jis buvo protingesnis. Praėjus mėnesiui, Lili liovėsi pabusti, jausdama ant lūpų jo skonį. Praėjus trims mėnesiams, ji jau neprisiminė prikimusio jo balso. Praėjus pusei metų, ji pradėjo sapnuoti košmarus, kad jos kūdikis gims su juodais kaip varno sparnas plaukais ir cinamono spalvos oda.

Lili Robinson Bomont, matyt, mirė per priešlaikinį gimdymą, netekusi sąmonės po keturiasdešimt valandų trukusių sąrėmių. Džono vardo ji neištarė, nusinešė su savimi. Ji nežinojo, kad vieną dieną Džonas sugrįš – net ir išgirdęs iš papirkto kalėjimo sargybinio, kad jo meilė iškeliavo į dvasių pasaulį. Ji nežinojo, kad dukra Sesilija, kurią ji paliko, yra su auksiniais plaukais ir balta tarsi stebuklas oda.

* * *

Apie žmonių paveldėjimą yra žinoma daug – užtektinai, kad eugeninė sterilizacija taptų saugia politika, nes sterilizacijos standartai taikomi tik akivaizdžiai išsigimusiems individams, kurie tikrai turi blogų genų. Ateityje, kai apie paveldimumą bus sužinota daugiau, standartai gali būti pakeisti, įtraukiant tuos individus, apie kuriuos dabar sakoma, kad jie „yra ant ribos“.

Ištrauka iš H. H. Lolino, Eugenikos archyvo direktoriaus,

1925 m. rugsėjo 24 d. laiško Harietai Ebot

Sapnuose pagimdau Velnią, Jėzų, Titaną, kuris perplėšia mane pusiau. Kraujuoju per poras ir pabudusi randu prakaitu permirkusias paklodes. Kelias naktis Spenseris nesėkmingai bando pakelti užstrigusį miegamojo langą. Negaliu į jį žiūrėti.

Šiąnakt, kai pašoku iš miego, Spenseris su manim nepabunda. Iš lėto atsikloju, išlipu iš lovos ir atsargiai apeinu kelias girgždančias grindų lentas. Kiliminis takas ant laiptų sugeria mano žingsnius leidžiantis. Spenseris paliko kabineto duris atidarytas.

Įsijungiu žalią stalinę lempą. Tūkstantį kartų buvau užsukusi į šį kambarį, bet niekuomet neketinau ko nors surasti. Kur Spenseris juos laiko?

Ant jo rašomojo stalo tvarkingai sudėtos popierių krūvelės – laiškai, gauti iš kolegų, dirbančių eugenikos srityje, knygos keliomis kalbomis, nuotraukų skaidrės tarsi kortos pasklidusios ant apšviesto stalo. Jo sugeriamasis popierius primargintas neįskaitomų pastabų. Perskaitau kelis žodžius: dvyniai, įkalinimas, epidemija. Judėdama aplink stalą, atsitrenkiu į kampą ir numetu prespapjė, ji su trenksmu nukrenta ant grindų. Iškart sustingstu ir žiūriu į lubas, o širdis tuo metu kulnuose. Kai neišgirstu jokio kito garso, giliai įkvepiu ir einu link ilgo prie sienos pristumto stalo.

Ant jo guli šiek tiek išvyniotas šeimos genealoginis žemėlapis, bet pavardės neatpažįstu. Atidžiai peržiūriu storas linijas, jungiančias vieną pamišusį giminaitį su kitu, ištvirkėlius su prostitutėmis, perauklėjimo mokyklos mokinius su nuteistaisiais. Seku vieną šeimos narių liniją, kurios per visą kartą nepaveikė degeneracija. Tačiau jų vaikų vaikai vis tiek pateko į amatų mokyklą, Voterberį ir valstijos kalėjimą – jie tokie pat sugedę, kokie buvo jų seneliai. Kiek kartų girdėjau Spenserį tai sakant? Paveldėti bruožai gali peršokti vieną kartą... bet galiausiai kraujas ima viršų.

Mano rankos nuslenka ant pilvo, jis tiesiog sustingsta po jomis. Tai vadinama apgaulingu gimdymu. Prisiverčiu peržiūrėti kitas susuktas genealogines diagramas, sukištas į skėčių stovą prie stalo. Prie jų priklijuotos kortelės – Deleras, Moultonas, Veiverlis, Olivetas. Delakuro nėra. Ar galėjo mano tėvas – mano tėvas? – įregistruoti Pilkojo Vilko šeimos tyrimą kita pavarde?

Veberis/Džordžas

Ši kortelė krenta man į akis. Labai atsargiai ištraukiu diagramą iš stovo ir išskleidžiu ant stalo. Nesunkiai apačioje randu Rubės vardą, Spenseris pažymėjo jį raudonu rašalu. Jo glausta rašysena surašyti matematiniai paskaičiavimai ir pastabos su spėliojimais, kiek Rubė turi šansų tapti tokia pat bloga kaip kiti jos šeimos nariai.

Prie jos mylimos sesers – tos, kuri mirė, vardo pažymėtas tamsus tarsi nuodėgulis ženklas. Sx, amorali.

Suvokiu, kad toks pat simbolis būtų tekęs ir mano motinai.

– Sise.

Spenserio balsas labai ramus, vos girdimas, bet aš vis tiek pašoku į viršų. Jis stebi mane – matau jo su chalatu siluetą. Žengęs žingsnį į kabinetą, jis nukreipia žvilgsnį į stalą.

Vieną kankinančią akimirką, jam žvelgiant į mane, pamanau, kad jis tiksliai žino, ko ieškau. Bet dėl kažkokios priežasties Spenserio veidas virsta kauke.

– Širdele, tu ir vėl vaikštai per miegus.

– Taip, – atsikosėju.

Jis pasiūlo ranką ir palydi mane iš kabineto, paskui mus užrakindamas duris.

– Kaltink dėl to kūdikį, – sako Spenseris, nenuleisdamas akių nuo mano veido.

Tarp mudviejų vienu metu vyksta du pokalbiai, ir jis tą žino.

– Ne, – atsakau. – Ne jį.

* * *

Noriu atkreipti jūsų dėmesį į faktą, kad psichiškai nesveikų ir menko intelekto žmonių skaičius auga tolygiai naštai, kuri tenka bendruomenei ir valstijai. Mes atliekame pareigą ir rūpinamės šiais nelaimėliais, bet praktiškai nedarome nieko, kad sustabdytume jų skaičiaus didėjimą. Medicinos mokslas nurodo konkretų kelią, kuriuo sėkmingai eina kitos valstijos... Jums reikėtų rimtai apie tai pasvarstyti.

Iš gubernatoriaus Stenlio Vilsono inauguracinės kalbos

Vermonto generalinėje asamblėjoje,

Vermonto valstijos senato žurnalas, 1931

Kitą rytą, man sėdint prie tualetinio stalelio prieš veidrodį, Spenseris pasilenkia pabučiuoti man į kaklą.

– Kaip jautiesi? – klausia jis, tarsi praėjusios nakties nebūtų buvę.

Padedu šepetį.

– Puikiai.

Spenserio ranka slenka mano chalatu link mūsų sūnaus iškilimo.

– O kaip jaučiasi jis?

– Sunkus.

Mes esame graži pora. Ilgi Spenserio žandikaulio kontūrai ir šviesiai mėlyna spalva po akiniais tobulai papildo mano širdutės formos veidą ir šviesiai rudas akis. Mūsų vaikas, mūsų abiejų geriausių bruožų visuma, turėtų būti neįtikėtinas. Tik jis gali atrodyti kitaip, nei Spenseris tikisi.

– Spenseri, – sušnabždu. Tai pradžia. – Mums reikia pasikalbėti.

Tačiau jo plaštakos jau nuslydo mano rankomis, ir švelnūs pirštai žaidžia ant gyjančių riešų randų. Jam palenkus galvą, tyloje labai lengva perskaityti jo mintis: jei jis manęs nemylėtų, būtų daug paprasčiau.

Bet ir vėlgi, jis nemyli manęs. Jis netgi nežino, kas aš. Jei Spenseriui gėda prisipažinti, kad jo žmona nesugeba išlikti gyva, kaip jis jausis sužinojęs, kad jo žmona pusiau indėnė?

Ar jis įrašytų mano vardą Delakurų genealoginės diagramos apačioje? O gal ją sudegintų? Spenseriui puikiai sekasi nuslėpti tiesą apie mane nuo draugų ir kolegų. Gal jis ir toliau tą darytų. Juk galėčiau pasakyti, kad visi ką tik gimę kūdikiai yra tamsūs ir apskritaveidžiai.

– Žinai ką? – sako Spenseris. – Nemanau, kad turėtume kalbėtis. Kalbėjimasis... galvojimas supainioja tavo protą, Sise. – Pirštais jis švelniai braukia man per antakį. – Tau reikia išsiblaškyti. Turėti kokį nors užsiėmimą. – Jis išima iš kišenės popieriaus lapelį, kur užrašyti dešimties porų vardai, ir padeda jį šalia mano prancūziškų arbatinių rožių kvepalų buteliuko. – Vakarienė. Gal išankstinis mūsų kūdikio gimtadienis. Judvi su Rube sukurkite valgiaraštį, papuošimus, temą. – Jis pakšteli man į skruostą. – Ką galvoji?

Viena ranka išlyginu vardų sąrašą ir užkišu už veidrodžio kampo. Valgysime keptus šonkauliukus, saldžias bulves klevų sirupe ir cukruotas morkas. Gersime raudonąjį vyną, juoksimės iš visiškai nejuokingų anekdotų ir kelsime tostus už kūdikį, kuris padalins mano pasaulį pusiau.

– Aš neturėčiau galvoti, – sakau.

* * *

Veisdami galvijus, esame labai atidūs ir norime turėti geras veisles, o žmones gimdome negalvodami.

Pona Bikford iš Bradfordo, cituojama „Burlington Free Press“

1931 m. kovo 21 d. numeryje, diskutuojant apie sterilizacijos

įstatymą Vermonto įstatymų leidybos rūmuose

Pradedu kurti komplikacijas. Kas rytą sugalvoju vis po naują rūpestį dėl nėštumo – prispaustas nervas, sulėtėję vaisiaus judesiai, stiprus rėmuo, nuo kurio man silpna. Šią ugnį kursto mano nervingumas dėl gimdymo, taigi Spenseris neklausinėja, kai kas antrą dieną pasakau, kad važiuoju pas daktarą Diubua. Esu įsitikinusi, kad jis galvoja – geriau jis, nei aš.

Tačiau, užuot važiavusi į miestelį, vykstu į stovyklą prie ežero. Kelias dienas matydami mane Pilkojo Vilko draugijoje, vietiniai žmonės nustojo spoksoti. Kai kurie netgi žino mano vardą.

– Čia mano dukra, – sako Pilkasis Vilkas, pristatydamas mane.

Įprastinė abenakių frazė „mano tėvas“ yra N’Dadan. Ištarta balsu, ji skamba tarsi širdies tvinksnis.

Šiandien lyja. Sėdime Pilkojo Vilko palapinėje prie randuoto stalo. Kol jis skaito sporto puslapį, aš kraustau nedidelę cigarų dėžutę. Kamėja, violetinis plaukų kaspinas, garbana – šiuos daiktus mano motina paliko jam. Kas kartą atėjusi, apžiūrinėju juos, tarsi juose slypėtų mano dar neišaiškinta paslaptis. Kartais galvoju apie Hudinį, ko dar reikia, kad galėtum sugrįžti iš pomirtinio pasaulio.

Jis man sako, kad galiu šiuos daiktus pasiimti, jei noriu. Jis sako, kad jam nereikia daiktų jai prisiminti, nes jis, kitaip nei aš, ją pažinojo. Nežinau, kaip jam pasakyti, kad iš tiesų aš noriu turėti ką nors jo – prisiminimui dėl visa pikta.

Nusivylęs jis atsiduso.

– „Sox“ ką tik prarado šansą patekti į čempionatą, – sako jis. – Tai Bambino prakeiksmas. Tai blogiausias sandoris istorijoje po to, kai Manhatanas buvo iškeistas į keletą kriauklelių ir rutuliukų.

Atsistoju ir apsimetu vaikščiojanti po mažą palapinę. Paliečiu jo skutimosi šepetėlį, skustuvą, šukas. Jam nusigręžus, paimu nuo jo tualetinio stalelio pypkę ir įsikišu į kišenę.

– Maniau, tau labiau patinka cigaretės, – sako jis neatsigręždamas.

Aš pasisuku.

– Kaip supratai?

Jis žvilgteli per petį.

– Jaučiu, kaip nerviniesi. Jei būtum paprašiusi, būčiau atidavęs tau pypkę, – sako šypsodamasis. – Mano dukra vagilė. Matyt, kaltas jos gyslomis tekantis čigoniškas kraujas.

Mano dukra. Dar kartą šie žodžiai verčia mane pasijusti taip, tarsi būčiau padariusi ką nors neįmanoma.

– Tu manęs neklausei, – atkreipiu dėmesį, – ar pasakysiu Spenseriui ir savo... Hariui Bomontui.

Pilkasis Vilkas įsigilinęs į laikraštį.

– Tai ne mano sprendimas. Pasakiau tau ne todėl, kad galėčiau tave pasisavinti. Niekas niekam nepriklauso.

Galvoju apie jį, sėdintį kalėjime ir priimantį sprendimą būti sterilizuotam, kad išėjęs į laisvę susirastų mane. Patinka jam tai ar ne, žmonės vis dėlto priklauso vienas kitam. Kai dėl ko nors pasiaukoji, tau priklauso dalis to žmogaus sielos.

– Bet tu nori, kad pasakyčiau.

Kai jis pakelia į mane akis, žengiu žingsnį atgal; jo akyse didelė aistra.

– Aš norėjau tavęs. Bet kokiomis sąlygomis. Ketinau išmainyti viską, kad tik tave pamatyčiau. Ar norėčiau išgirsti tave sakančią, kad esi mano dukra, šaukiančią tai visiems, kurie klausytųsi? Dieve mano, taip, dalelytė manęs kužda, kad dėl to padariau tą, ką padariau. Bet didesnė mano dalis tenori įsitikinti, kad tu saugi. – Jis sulanksto sporto puslapį labai tiksliai, tarsi nuo rezultato priklausytų jo įvertinimas. – Ir jei išėjusi pasakosi žmonėms apie mane, jie negirdės, kaip tu didžiuojiesi. Jie išgirs tik tai, kad esi indėnė.

– Man nerūpi.

– Tik todėl, kad niekada ja nebuvai. Tau neteko daugelį metų nešioti svetimų drabužių, vadintis kitu vardu, gyventi kieno nors kito namuose ir dirbti kito žmogaus darbą norint pritapti. O jei neparsiduodi, tenka bėgti... ir taip įrodyti, kad esi čigonas, kokiu jie tave ir laikė. – Jis liūdnai papurto galvą. – Noriu, kad turėtum geresnį gyvenimą, nei turėjau aš. Net jei tai reikštų atitolimą nuo manęs.

Manyje lėtai apsiverčia kūdikis, jis neramus.

– Tuomet kodėl varginaisi manęs ieškoti? Kodėl nesilaikei atstumo?

Jis ilgai į mane žiūri.

– Kaip būčiau galėjęs?

– Tuomet kaip gali manęs to prašyti? – klausiu.

Jis žvelgia pro palapinės plyšį į lietų.

– Suprasi, kai gims kūdikis. Yra sena frazė – Awani Kia. Ji reiškia „kas tu esi“. Klausiama ne vardo, o apie tavo žmones. Keliaudamas iš vietos į vietą, dažnai ją girdi. Kiekvieną žiemą, kai išvykstu į Odonaką ir kas nors manęs paklausia, pasakoju apie savo prosenelį, dvasinį vadovą. Arba apie savo tetą Sopi, kuri kadaise buvo geriausia gyduolė. Kiekvieną žiemą atsakinėdamas prisimenu, kad visai nesvarbu, kaip mane vadina žmonės, jei tik pats žinau, kas iš tikrųjų esu. – Jis sudvejoja. – Šią žiemą papasakosiu jiems apie tave.

Tai buvo pirmas kartas, kai jis užsiminė apie išvykimą iš stovyklos. Jis klajūnas, keliautojas – visada tą žinojau. Bet pirmą kartą supratau, kad išvykdamas į Kanadą jis paliks mane.

– O jei ir aš vykčiau? – išpyškinu.

– Į Odonaką? Nemanau, kad būtum ten laiminga.

– Bet aš nesu laiminga čia.

– Lija, – sako jis tyliai. – Aš neliepsiu tau nekeliauti, tam esu pernelyg didelis savanaudis. Bet vos atvykusi į Kanadą galvosi apie tai, ką palikai čia.

– Šito tu nežinai.

– Nežinau? – Jis žvilgteli į stalą, į mano motinos kamėją. – Žmogus negali vienu metu gyventi dviejuose pasauliuose.

– Bet tu ką tik mane suradai!

Pilkasis Vilkas nusišypso.

– Kas sakė, kad tu buvai dingusi?

Nuleidžiu galvą. Nesąmoningai trinu pirštais randus ant riešo.

– Nesu tokia drąsi kaip tu, – sakau.

– Ne, – atsako jis. – Tu drąsesnė.

* * *

Niekas neturi teisės tapti tėvu, jei nusidėjo taip, kad kentėti turės vaikai.

Ponas Hardingas iš Vakarų Ferlio, cituojamas

„Burlington Free Press“ 1931 m. kovo 21 d. numeryje,

diskutuojant apie sterilizacijos įstatymą

Vermonto įstatymų leidybos rūmuose

Biliardo kambaryje kamuoliukai tiksliai atsimuša vienas į kitą.

– Spenseri, – juokiasi mano tėvas, – juk nesileisi įveikiamas seno žmogaus!

– Nutilk, Hari. Juk dabar tavo eilė, ar ne?

Nusišypsau ir prispaudžiu ranką prie strėnų. Gretimame kambaryje prie indaujos skaičiuoju sidabrinius įrankius. Spenseris liepia tai daryti kartą per mėnesį. Mes niekada nieko nepasigedome, bet, pasak Spenserio, atsarga gėdos nedaro.

Jau esu priėjusi prie septinto arbatinio šaukštelio, kai išgirstu žodį čigonas.

– Po teisybei, – atsako Spenseris, – turėjau pats pabaigti darbą.

– Nesistebiu. – Pasigirsta taukštelėjimas, kai mano tėvas lazda kerta į kitą kamuoliuką. – Vogimas, melavimas... Nenustebčiau sužinojęs, kad nepatikimumas yra paveldimas bruožas.

– Na, šitas dar sėdėjo už žmogžudystę.

– Gerasis Dieve...

– Taigi, – Spenseris smūgiuoja ir nusikeikia. – Aš pritariu nusikaltėlių reabilitacijai, bet savo žmonos sąskaita mieliau šios teorijos netikrinčiau.

Pasigirsta stiprus smūgis, duslus trekštelėjimas, o tada girdisi, kaip mano tėvas deda kamuoliukus kitai partijai.

– Sterilizacijos įstatymo trūkumas yra tas, kad jis nepašalina jau gimusių degeneratų, – sako jis. – Toliau reikia kelti šį klausimą.

Pajuntu, kaip kraujas stingsta. Jo žodžiuose nėra pagiežos, kad jo tvirtinimas įgautų neapykantos atspalvį, jis turėtų pažinoti žmones, kuriuos nori pašalinti. Juodu su Spenseriu tik stengiasi pakeisti pasaulį, padaryti jį geresne vieta savo vaikams.

Atsikratydami kažkieno kito vaikų.

Aš žvelgiu į juos per atviras duris; tai tas pat, kas matyti, kaip tavo akivaizdoje sugyžta lėkštelė pieno. Spenseris draugiškai nusišypso.

– Genocidas draudžiamas.

– Tik tuomet, jei esi sučiumpamas, – juokiasi mano tėvas vėl paimdamas lazdą. – Dryžuoti ar vienspalviai?

Net nepajutau, kaip atsidūriau tarpduryje. Esu balta kaip paklodė, Spenserio lazda nukrenta ant žemės, jis akimirksniu prišoka prie manęs.

– Sise? – ištaria paklaikęs. – Kas nutiko? Kūdikis?

Įstengiu papurtyti galvą.

– Kūdikiui... viskas gerai.

Mano tėvas susiraukia.

– Brangioji, atrodai taip, tarsi būtum pamačiusi vaiduoklį.

Gal ir pamačiau, nes ką tik pamačiau tai, kas čia buvo visą laiką, net jei ir buvau pernelyg akla, kad pastebėčiau anksčiau. Spenseris čiumpa man iš rankos šaukštelius.

– Tai ne tau skirtas darbas. Juk mes turime Rubę, tiesa? Eikš... Pasodinkim tave.

– Aš nenoriu sėsti, – sakau kylančiu balsu. – Nenoriu... nenoriu...

Kai stumiu Spenserį šalin, šaukšteliai pabyra ant grindų. Puolu į ašaras.

Mano tėvas tvirtai suima mane už pečių.

– Sise, tu esi pervargusi. Sėskis, tuoj pat.

– Klausyk, ką sako tėvas, – pritaria Spenseris.

Bėda ta, kad klausiau. Ir jau nežinau, kas aš tokia.

– Paskambink daktarui Diubua, – Spenseris tyliai sako mano tėvui, šis linkteli ir pakelia telefono ragelį.

Spenseris atsiklaupia ir apkabina mane per pečius. Kaip elgiamasi su išprotėjusia žmona?

– Sise, – sako jis. Ir dėl jo sumišimo mano vardas nuskamba tarsi saldainio pavadinimas.

Sidabras, bendrininkas prie mano kojų, mirkteli man.

– Ak, Spenseri, – raudu. – Žiūrėk, ką padarei.

* * *

Visos moterys Vermonto įstatymų leidybos rūmuose, išskyrus ponią Far iš Monktono, kurios nebuvo, balsavo už [1931 m. sterilizacijos įstatymo] priėmimą.

Burlington Free Press, 1931 m. kovo 25 d.

Daktaras Diubua įsikiša į ausis stetoskopą. Man gulint ant pagalvių, jis savo kūnu mane pridengia, sukurdamas privatumą, ir pradeda atseginėti palaidinukę. Per vėlai prisimenu, kad vis dar esu su vaistažolių krepšeliu, kurį man padovanojo Pilkasis Vilkas.

Mudviejų su gydytoju akys susitinka. Prieš jam paliečiant krepšelį, čiumpu palaidinukės kraštus ir juos suglaudžiu. Smarkiai papurtau galvą, atšiauriai žiūrėdama į daktarą Diubua, šis suraukia antakius. Neatitraukdama akių, susisagstau palaidinukę ir laukiu kito jo ėjimo.

Jis yra Spenserio marionetė, bet aš esu jo pacientė, ir, mano nustebimui, pasirodo, kad tai kai ką reiškia. Daktaras Diubua ištraukia stetoskopą iš ausų ir pasikabina ant kaklo. Jo akys klausiamai žiūri į mane, bet aš neturiu noro atsakyti.

– Jūsų kūdikis sveikas, – ištaria jis garsiai. – Manau, jums tereikia gerai pailsėti. – Iš buteliuko jis iškrato dvi migdomųjų tabletes ir atidžiai žiūri, kaip aš įsidedu jas į burną ir užgeriu vandeniu iš puodelio, kurį jis man paduoda. – Šaunuolė. Netrukus pasijusite geriau. Sise, jūs žinote, kad galite man skambinti kada tik panorėjusi, kai iškyla... klausimų.

Tai pasakęs jis atsistoja ir prieina prie Spenserio, lūkuriuojančio tarpduryje. Jiems tyliai besikalbant, pasiverčiu ant šono ir išspjaunu tabletes, kurias buvau paslėpusi aukštai po skruostu. Įkišu jas į pagalvės užvalkalą.

Aš negaliu prisnūsti, nes tuomet šią popietę negalėčiau pasimatyti su Pilkuoju Vilku, kaip esam taręsi. Žinoma, kadangi daktaras Diubua šiandien apsilankė pas mus, turėsiu sugalvoti kitą pretekstą. Gal pasakysiu, kad važiuoju į kanceliarinių prekių parduotuvę popieriaus pakvietimams į mūsų šventinę vakarienę. Jie nesupranta, kad man nereikia nei tablečių, nei poilsio. Man reikia žmogaus, kuris nenori, kad pramiegočiau savo gyvenimą.

Lova įlinksta, kai šalia atsisėda Spenseris. Pasiverčiu link jo pusiau nuleistais vokais.

– Jau pradedu pavargti.

– Ne tu viena, – atsako Spenseris suirzusiu balsu.

Tą akimirką pamirštu kvėpuoti.

– Kodėl daktaras Diubua, – gydytojas, pas kurį per pastarąsias dvi savaites lankeisi šešis kartus dėl pačių įvairiausių skausmų, – neprisimena šių vizitų? – Jo veidas išmuštas raudonomis dėmėmis, šalia jų šviesios plaukų šaknys išsiskiria tarsi platina. – Ką, po galais, galėjo mano žmona daryti, kad buvo priversta man meluoti? – Jis laiko rankomis mano pečius ir purto mane. – Ir ne kartą, o nuolat?

Atlošiu galvą.

– Spenseri, nėra taip, kaip manai...

– Nesakyk, ką aš manau! – jis suriaumoja, o tada staiga susitvardo. – Dėl Dievo, Sise, ką tu man padarei?

Matydama jį sugniuždytą, atsisėdu ir padedu jo galvą sau ant kelių.

– Spenseri, aš eidavau pasivaikščioti. Viena. Aš tiesiog norėjau pabūti viena.

– Viena? – Spenseris sumurma man į odą. – Tu buvai viena?

Žiūriu tiesiai jam į akis.

– Taip.

Vogimas, melavimas... nenustebčiau sužinojęs, kad nepatikimumas yra paveldimas bruožas.

– Pažiūrėk į mane, – sakau kreivai šypsodamasi, rodydama į išsipūtusį pilvą.

– Žiūriu, – atsako Spenseris. – Žiūriu. – Jis suima mano veidą rankomis ir švelniai pabučiuoja. Kai atsitraukia, jo lūpose parengtas atsiprašymas. – Atleisk, Sise. – Aš suspaudžiu jam ranką, ir jis atsistoja. Ir tik jam ištraukus iš tualetinio stalelio raktą nuo miegamojo durų, suprantu, kad atleidimo jis prašė ne už tai, ką padarė, o už tai, ką padarys. – Daktaras Diubua man pritaria – tavęs negalima palikti vienos. Ypač dabar, kai nėštumas dar labiau sustiprino tavo emocijas. Pasak jo, yra rizika... kad vėl gali susižeisti.

– Ir apsaugok Dieve, jei padarysiu tai ten, kur kas nors pamatys. Ką pasakytų žmonės, sužinoję, kad Spenseris Paikas yra vedęs moterį, kurios vieta kartu su silpnapročiais Voterberyje!

Spenserio ranka tarsi griaustinis trenkia man per skruostą ir priverčia mane paklusti. Jis spokso į delną, kaip ir aš nustebintas savo poelgio. Pirštų galiukais paliečiu veidą, jausdama Spenserio atspaudą tarsi antrą odą.

– Darau tai todėl, – griežtai sako Spenseris, – kad myliu tave.

Kai tik durys paskui jį užsiveria ir pasisuka raktas, išlipu iš lovos. Išmėginu langus, kurie kaip visada užstrigę. Beldžiu į duris.

– Rube! – šaukiu. – Rube, tuoj pat mane išlaisvink!

Girdžiu krebždesį kitoje durų pusėje.

– Negaliu, ponia Paik. Profesorius neleidžia.

Paskutinį kartą daužau kumščiu sienos plokštes. Mėginant ištrūkti, tvankiame kambaryje pasidaro dar karščiau; plaukai prilimpa prie kaklo, marškiniai sudrėksta. Princesė dramblio kaulo bokšte – štai kas aš esu. Bet jei princas širdies gilumoje žinotų, kad esu rupūžė, ar jis taip pat stengtųsi mane išlaikyti?

Ropodama keturiomis, įjungiu elektrinį ventiliatorių ir prikišu veidą. Netrukus atvėstu. Klausiu savęs, ar toks oras yra Kanadoje. Klausiu savęs, ar Pilkasis Vilkas jaudinsis, kai nepasirodysiu.

Sukantis ventiliatoriui, aš kalbu į jį, – tai vaikiškas pokštas, ir mano balsas skamba kaip kažkieno kito.

– Nia Lija, – sakau. Aš Lija. – N’kadi waji nikônawakwanawak. – Aš noriu namo.

* * *

Nuo šiol valstija laikysis strategijos, pagal kurią nebus leista daugintis idiotams, silpnapročiams, psichiškai atsilikusiems ar pamišusiems asmenims, nes visuomenės gerovė, taip pat ir daugintis galinčių idiotų, silpnapročių, psichiškai atsilikusių ar pamišusių asmenų gerovė gali būti pagerinta savanoriška sterilizacija, kaip yra numatyta.

Žmonijos pagerinimo savanoriškos sterilizacijos būdu aktas.

Vermonto įstatymai, 31-oji sesija (1931), Nr. 174, p. 194

– Galvoju apie karamelizuotus svogūnus, – sako Rubė.

Ji sėdi ant kėdės prie mano lovos, mano vienintelė lankytoja. Lauke, viename iš užpakaliniame kieme augančių medžių, lizdą suka paukštis. Raudonas siūlas išsivynioja nuo jo snapo, tarsi burtininkas miklintų rankas su nosine.

– Gerai.

Mano miegamajame nėra nieko aštraus. Nieko, ką galėčiau praryti ar panaudoti pasikorimui. Žinau, nes Spenseris liepė Rubei apieškoti kambarį. Bet jis nesupranta, kad aš nemėginsiu nusižudyti, dar ne. Tik dėl visa pikta, dėl visa pikta... Ak, negaliu užbaigti sakinio ir prisišaukti nelaimės.

Rubė perverčia kitą kulinarijos knygą.

– Arba apie pipirinę plutelę.

– Taip, – sakau. – Nuostabu.

Rubė susiraukia.

– Ponia Paik, negaliu ant kepsnio uždėti abiejų.

Spenseris ne koks despotas. Grįžęs iš darbo, jis išsiveda mane pasivaikščioti iki mūsų žemės ribos. Jis nuperka man knygų. Jis pats atneša man vakarienę ir maitina mane viščiuko ir bulvės kąsneliais, tarsi būtume iškyloje. Jis šukuoja man plaukus ilgais mostais, kurie priverčia mane pamiršti, kur mes esam ir kas aš esu. Bet rytais išeidamas jis pasuka duryse raktą. Vienintelis žmogus, kurį aš matau iki jam grįžtant, yra Rubė.

Nukreipiu savo dėmesį į ją.

– Sakei, kad kepsi du mėsos gabalus, nes bus daug svečių. Taigi iškepk du skirtingus.

Arba patiek žalius. Man nerūpi.

– Šaldymo kameroje nėra vietos dviem mėsos gabalams ir desertui. Kai ką turėsiu padėti į ledainę. – Rubė pasižymi sąraše. – Ką manote apie septynių sluoksnių tortą? Arba „Keptą Aliaską“?

Jos žodžiai susilieja į vieną visumą. Aš nusisuku. Liepsnelė apvyniojo siūlu visą lizdą. Jis primena kraujo giją.

Kam tiek vargintis, jei ji greitai išskris žiemoti į pietus?

– Ponia Paik, – atsidūsta Rubė. – Ponia Paik?

Liepsnelė ne toliau kaip už trijų metrų nuo manęs. Neturiu supratimo, kaip man ten patekti.

Rubė paliečia man ranką.

– Sise?

– Eik šalin, – sakau jai ir užsitraukiu antklodę ant galvos.

* * *

Kai daktarui prireiks valties

Plaukti plačiu vieškeliu,

Jis suras vietą, kur renkasi kvailiai.

Jis suvarys juos į pašiūrę

Ir už penkiasdešimt dolerių kiekvieną,

Pamiršęs savo sąžinę, suluošins.

E. F. Džonstono „Leidimas suluošinti“ iš laikraščio iškarpų

apie sterilizaciją, Henrio F. Perkinso fakulteto byla,

Vermonto universiteto archyvas

Trečią įkalinimo dieną nustojau rengtis. Guliu lovoje, plaukai primena žiurkės lizdą, o naktiniai marškiniai aukštai užkelti. Rubė išėjo pas mėsininką, Spenseris universitete. Per radiją skamba orkestro muzika, o ritmas muša kaip mano kūdikio širdelė.

Išgirdusi spynoje pasisukant raktą, nusistebiu, kaip Rubė taip greitai sugrįžo iš miestelio. Bet net ir Pilkojo Vilko žingsniai per kambarį skiriasi nuo kitų. Netekusi žado atsisėdu, o jis atsiklaupia prie lovos ir mane apkabina.

– Tu jam pasakei?

– Ne. – Jis kvepia lauku. Aš įtraukiu to kvapo.

– Jis užrakino tave už kažką kita? – sako pritrenktas Pilkasis Vilkas.

Nespėjus man prasižioti, jis pradeda kalbėti, ir jo žodžiai liejasi tarsi akmenų griūtis prie mūsų kojų.

– Kai nepasirodei, pamaniau, gal paklausei manęs ir nusprendei laikytis atokiai.

– Negalėčiau...

– Bet tada suvokiau, kad vis tiek būtum atėjusi atsisveikinti. Ir kai nepasirodei nei tą, nei kitą dieną... aš nuėjau į miestelį. Niekas ten tavęs taip pat nebuvo matęs. O kadangi stovykla...

– Kas jai nutiko?

Jis pažvelgia į mane.

– Stovyklos jau nėra. Grįžęs į miestelį kitą dieną, radau vaiduoklių miestą. Palapinės tuščios, skalbiniai kabo, žaislai išmėtyti ant žemės – tarsi visi būtų išvykę paskubomis, metę visus darbus.

– Kodėl jie išėjo palikę daiktus?

– Kažkas juos privertė, – ramiai ištaria Pilkasis Vilkas.

Galvoju apie seną moterį, kuri rūkė prie palapinės, pindama vandeninių monažolių pintines. Apie mažylę, piešusią lazda ant žemės ir verkusią, kai šuniukas sugadino jos meno kūrinį. Apie mergaites, kurios, prisidengusios burnas delnais, kikeno iš berniukų lygiomis krūtinėmis. Ar juos visus susėmė? Sukišo į psichiatrijos ligonines ir sterilizavo? Nužudė?

– Kai tu pradingai... tada pradingo visi kiti... – jis suspaudžia man ranką. – Žmogus turi būti labai supykęs, kad padarytų tiek žalos.

Suprantu, kur jis suka.

– Tu klysti, – sakau Pilkajam Vilkui. – Spenseris niekada taip nenuskriaustų žmonių.

– Net ir sužinojęs tiesą?

Mes žiūrime vienas kitam į akis, patekę į beviltišką padėtį, bet mūsų susitelkimą nutraukia balsas iš tarpdurio.

– Ir kokia gi būtų ta tiesa? – tyliai paklausia Spenseris.

Jis stovi, paėmęs iš sandėliuko šautuvą ir nukreipęs jį į Pilkąjį Vilką.

– Šunsnuki, – sako jis. – Mačiau, kaip įsilaužei į namą. Maniau, atėjai kažko pavogti, taigi ketinau sučiupti nusikaltimo vietoje. – Jis žiūri į mūsų susikabinusias rankas. – Bet tau nieko nereikėjo vogti, tiesa? Tau buvo paduota sidabrinėje lėkštelėje.

– Spenseri, liaukis!

Nespėjus man atsistoti, Pilkasis Vilkas puola Spenserį ir išmuša ginklą jam iš rankų. Spenseris galynėjasi su juo ant žemės ir jį prispaudžia. Jo pusėje jaunystė ir įniršis; jo kumštis kala Pilkajam Vilkui į veidą, kol iš nosies ir burnos pasipila kraujas ir išsiverčia akys.

Aš traukiu Spenserį už rankos, bet jis mane pastumia taip, kad parkrentu ant šono. Pilvo apačią ir nugarą perveria aštrus skausmas; aš susigūžiu.

– Prašau! Paleisk jį!

Spenseris, traukdamas Pilkąjį Vilką už marškinių apykaklės, pastato jį ant kojų.

– Neužmušiu tavęs dėl vienos priežasties, – nenoriu nusiristi iki tavo lygio, – šnopščia jis, tempdamas mano tikrąjį tėvą laiptais žemyn. Aš einu iš paskos, slidinėdama ant kraujo ir stengdamasi nekreipti dėmesio į veriantį skausmą nugaroje. Kai Spenseris, norėdamas išmesti Pilkąjį Vilką, atidaro duris, kitapus stovi Rubė. Ji žvilgteli į sumuštą veidą, suspinga ir išmeta maišelį su pirkiniais priebutyje.

– Lija, – pasisuka Pilkasis Vilkas Spenserio gniaužtuose. – Eime su manim.

Mano viduje sujuda kūdikis, primindamas man, kaip turiu atsakyti.

– Negaliu.

Spenseris stumteli jį taip, kad jis nuskrieja nuo priebučio ir trenkiasi veidu į žemę.

– Jei rytoj dar būsi Komtosuke, – prisiekia jis, – pasirūpinsiu, kad likusią gyvenimo dalį praleistum valstijos kalėjime. Atsisveikink su savo meilužiu, Sise.

– Jis nėra mano meilužis! – sušunku, bet mano balsas atsiskiria nuo žodžių. Spenseris laiku pasisuka ir pamato mane susirietusią, pamato, kaip nutekantys ant grindų vandenys virsta ežeru.

* * *

Neatidėliojant reikia sumažinti mus supančių žmonių kūno ir proto kančią. To reikalauja paprastas žmoniškumas... Nė pats mažiausias kaimelis nėra nuo to atleistas, kiekviena valstija ir miestas turi savo bėdų, susijusių su nelaimėliais, beturčiais ir neįgaliaisiais... Kaip galėtų bendruomenė, visomis išgalėmis pasirūpinusi kenčiančiais nuo niokojančių ligų, toliau tvarkytis taip, kad turėtų geresnes galimybes ateičiai?

H. F. Perkinsas, „Eugenikos aspektai“,

Vermonto komisija kaimo gyvenimui tirti,

Kaimiškas Vermontas: programa ateičiai, 1931

Dabar žinau, kaip mirė mano motina: plačiai išskėsta tarsi spaustuvų žiaunos, spausdama visą centuriją tarp kojų, nekvėpuodama iš baimės, kas bus toliau. Ugnis bėgioja iš nugaros į pilvą, ir sulig kiekvienu sąrėmiu mano viduriai dar labiau susispaudžia. Rubė, išsigandusi ne mažiau už mane, verkšlena kojūgalyje, tikėdamasi ištiesta ranka sugauti stebuklą.

Dar per anksti šiam kūdikiui ateiti ir man išeiti.

Sąrėmiai trunka jau vienuolika valandų. Visą tą laiką Rubė manęs nepaliko. O Spenseris geria savo kabinete. Nežinau, ar jis paskambino daktarui Diubua. Kad ir kaip būtų, bijau išgirsti atsakymą.

– Rube, – pašaukiu, ir ji prieina prie manęs. – Paklausyk manęs. Tu man pažadėjai, kad pasirūpinsi kūdikiu.

– Jūs galėsite...

– Negalėsiu. – Aš tą žinau. Man pradeda pilkėti akyse, rankos pasidaro tokios silpnos, kad negaliu jų pajudinti. – Papasakok jam apie mane. Pasakyk, kad aš mylėjau... O Dieve! – Mano kalba nutrūksta, naujam sąrėmiui suspaudus pilvą. Pilvo apačioje viskas pradeda suktis, ir aš pasikeliu ant rankų, kad tai įvyktų. – Rube, – šnibždu. – Dabar.

Akyse viskas nusidažo rausvai, ausyse pajuntu vandenyno bangų mūšą. Mano kūnas – potvynis, esu nešama skausmo ir susižavėjimo. Atsimerkiu, tikėdamasi pamatyti manęs laukiančią motiną, – juk jau esu kitoje pusėje, – bet pamatau kūdikio veidelį.

Savo dukrytės.

Taip ilgai maniau, kad gimdydama mirsiu; buvau įsitikinusi, kad nešioju berniuką. Tačiau neišsipildė nei viena, nei kita. Per vieną kvapą gniaužiančią akimirką mano pasaulis apsivertė aukštyn kojomis.

Ji verkia, malonesnio garso nesu girdėjusi. Atsiskyrus placentai, Rubė nukerpa virkštelę ir suvysto kūdikį, o į kambarį įsiveržia Spenseris. Jo akys bjauriai paraudusios, jis trenkia viskiu.

– Tau viskas gerai, – sako jis kimiu balsu. – Dieve mano, Sise, tau viskas gerai. – Tada Rubės rankose jis pastebi stipriai suvystytą kūdikį.

– Pone Paikai, – sako ji. – Ateikite pažiūrėti savo mergytės.

– Mergytės? – Jis papurto galvą; tai neįmanoma.

Aš ištiesiu rankas, ir Rubė ją paduoda. Galvoju apie savo motiną, kuri nepatyrė šios palaimos. Dabar, kai juntu šį kūdikį ir jį girdžiu, atrodo neįmanoma, kad galėčiau savo noru užbaigti gyvenimą ir nematyti, kaip gyvena ji. Juk ateis akimirka, kai ji man nusišypsos, kai žengs savo netvirtomis kojytėmis, bus pirmasis plaukų kirpimas, pirmoji diena mokykloje, pirmasis bučinys. Kaip galėčiau tai praleisti?

Apgaubiu ją alkūnės linkiu. Aštuoniolika metų kovojusi, ieškojusi savo vietos šiame pasaulyje, suprantu, kad mano vieta yra čia, su tvirtai ant rankų laikoma dukra.

– Ji vardu Lili, – paskelbiu.

Spenseris prieina ir žvilgteli į mūsų kūdikį. Į jos veidelį – tamsų kaip riešutas, apvalų kaip mėnulis, su aukštais skruostikauliais, senelio žmonėms būdingais bruožais.

Spenseriui pažvelgus į mane, suprantu, kad jis tikėjosi, jog šis kūdikis bus nauja pradžia, o ne dar labiau pakurstys aistras.

– Lili, – pakartoja jis ir nutyla.

– Spenseri, nėra taip, kaip galvoji. Pilkasis Vilkas, tas žmogus, yra mano tėvas. Juk žinai, kaip būna su paveldėjimu. Bet ji yra tavo, Spenseri. Turi manim patikėti.

Spenseris papurto galvą.

– Daktaras Diubua sakė, kad po gimdymo tu gali kalbėti neprotingai... Reikia jam paskambinti, kad atvyktų tavęs apžiūrėti. – Jis paima iš manęs kūdikį ir pasisuka į Rubę. Jo akys negyvos, balsas monotoniškas. – Paimk automobilį ir surask jį, Rube.

– Paimti?.. – Ji niekada nevairavo „Packardo“, bet žino, kad dabar su Spenseriu geriau nesiginčyti. – Taip, pone, – sumurma ji ir atsargiai praeina pro jį.

Spenseris žengia jai įkandin su kūdikiu rankose.

– Ne! – sušunku. – Spenseri, aš noriu ją palaikyti.

Jis taip ilgai į mane žiūri, jog aš įsivaizduoju, kad pro jo akis tarsi filmas prasisuka visa mūsų istorija iki pat šios akimirkos. Jo akyse blizga ašaros. Bet tada jis prisitraukia prie lovos kėdę ir atsisėda, laikydamas Lili taip, kad galėčiau matyti jos veidelį. Jis šypteli, ir aš akimirką patikiu, kad Spenseris suprato, jog šeimą vienija ne kraujas, o jos narių meilė.

– Pailsėk, Sise, – sako jis man. – Aš ja pasirūpinsiu.

* * *

Mes labai daug mokame už dorybes, kurias mūsų kultūra sukuria tam tikru periodu. ... Bendruomenėje išlikę etniniai ir religiniai prietarai gali būti klasta paversti įrankiais, kuriais demagogai toliau skaldo gyventojus ir paverčia niekais žmonių vystymąsi.

Elin Anderson, Mes amerikiečiai:

susiskaldymo Amerikos mieste tyrimas, 1937

Įsivaizduoju save bėgančią. Lietus teka srove mano veidu ir išpurvina kojas, tačiau aš žinau, kad turiu pabėgti nuo to, kuris mane vejasi. Žvilgtelėjusi per petį, jį matau – tą patį vyrą, kuris lankėsi mano kituose sapnuose, ilgais rudais plaukais ir ramiomis akimis. Jis pašaukia mane vardu, ir aš vėl atsisuku, tačiau po akimirkos jis už kažko užkliūva ir išsitiesia ant žemės. Sustoju įsitikinti, kad jis nesusižeidė, ir tada pamatau antkapį su savo vardu, antkapį, per kurį perbėgau kiaurai.

Staigiai nubudusi ant šlaunies pajuntu kažką sunkaus. Spenseris išsitiesęs man ant kelių. Iš pradžių pamanau, kad jis miega, tada suvokiu, kad rauda. Jo akys taip pasruvusios krauju, kad aš išsigąstu, o per odą garuoja alkoholis.

– Sise, – jis sako atsistodamas. – Tu pabudai.

Jaučiuosi taip, tarsi visas mano kūnas būtų smarkiai sumuštas. Kojos pernelyg silpnos, kad pajudėtų ant čiužinio. Kažkas – Spenseris? – prispaudė šaltą kompresą tarp šlaunų, kad sustabdytų kraujavimą. Klausiu:

– Kur Lili?

Spenseris paima mano ranką ir pakelia prie lūpų.

– Sise.

– Kur mano kūdikis? – atsisėdu lovoje.

– Sise, kūdikis... ji buvo per maža. Jos plaučiai...

Aš sustingstu.

– Kūdikis mirė, Sise.

– Lili! – sušunku. Stengiuosi išlipti iš lovos, bet Spenseris paguldo atgal.

– Nieko nebūtum galėjusi padaryti. Niekas nebūtų galėjęs.

– Daktaras Diubua...

– Jis operuoja Verdžense. Rubė paliko jam žinutę, kad atvažiuotų, kai tik grįš. Bet jai grįžus kūdikis jau buvo...

– Nesakyk, – pagrasinu. – Nedrįsk to sakyti.

Jis taip pat verkia.

– Ji mirė mano rankose. Ji mirė, kai ją laikiau.

Aš noriu tik kūdikio.

– Turiu ją pamatyti.

– Negali.

– Turiu ją pamatyti!

– Sise, ji palaidota. Aš tą padariau.

Aš išsilaisvinu iš antklodžių ir pradedu kumščiuoti Spenseriui į krūtinę, rankas, galvą.

– Tu to nepadarei! Nepadarei!

Jis stipriai sugriebia mano riešus, atitraukia mane ir papurto.

– Nebūtume galėję jos pakrikštyti. Nebūtume galėję palaidoti pašventintoje žemėje. – Rauda išsiveržia jam iš gerklės. – Maniau, jei ją pamatysi, mėginsi eiti jai įkandin. Negaliu ir tavęs prarasti. Jėzau, Sise, ką nori, kad padaryčiau?

Praeina šiek tiek laiko, kol suprantu jo žodžių prasmę. Nebūtume galėję jos pakrikštyti, nebūtume galėję palaidoti kapinėse prie bažnyčios, nes Spenseriui jį buvo nesantuokinė. Spenseris apsikabina mane, o aš vis dar negaliu atsigauti nuo šoko.

– Širdele, – sušnabžda jis, – niekam nereikia žinoti.

Man dega akys, skauda gerklę.

– Spenseri, kaip bus, kai pagimdysiu kitą kūdikį ir jis atrodys taip pat? Su keliais čigonais apkaltinsi mane miegojus prieš suprasdamas, kad sakau tiesą? Prieš pasiųsdamas mane į psichiatrijos ligoninę atlikti sterilizacijos? – Aš papurtau galvą. – Mano motina įsimylėjo indėną. Kaltink ją, o ne mane. Aš gyvenime padariau vieną klaidą – įsimylėjau tave.

Koks jausmas, – noriu paklausti, – rasti save vienos genealoginės diagramos apačioje? Bet, užuot klaususi, paimu lovos kojūgalyje kabančią kūdikio antklodę.

– Nuvesk mane prie kapo.

– Tu pernelyg nusiminusi. Tau reikia...

– Man reikia pamatyti savo dukters kapą. Dabar.

Spenseris atsistoja. Jis paima nuo padėklo žirkles, kuriomis Rubė nukirpo virkštelę, ir peilį, kurį ji dėl visa pikta sterilizavo. Įsikiša juos į vidinę kišenę dėl saugumo.

– Rytoj, – pažada jis ir pabučiuoja mane į kaktą. – Sise, pradėkime iš naujo.

Žvelgiu į jį taip ilgai, kad viskas manyje suakmenėja.

– Gerai, Spenseri, – atsakau, tokiu balsu kalbėdavau anksčiau. Mano rankos dreba ant kelių, bet aš galiu žaisti šį žaidimą. Ir jau galvoju apie kitą savo žingsnį.

* * *

Etniniu pagrindu sukurtoje šalyje etninis požiūris į gyvenimą galiausiai turi atvesti į kilnesnę epochą, kai žmonės rūpinsis ne geresnėmis šunų, arklių ir kačių veislėmis, o žmonijos dvasingumu; epochą, kur vienas sąmoningai ir tyliai atsižada, o kitas mielai duoda ir aukojasi.

Adolfas Hitleris, Mano kova, iš antro tomo, parašyto

1924 m. kalėjime prieš 1933 m. priimtą

„Apsaugos nuo genetinių trūkumų turinčių palikuonių

įstatymą“ – Nacių rasinės higienos programos dalį

Lili nemirusi. Dabar, kai daugiau apie tai galvojau, suprantu, kad kitaip būti negali – kodėl gi tuomet Spenseris atsisakytų parodyti man kūną, karstą ir kapą? Šimtas scenarijų sukasi mano galvoje: jis ją paslėpė, kol pasitaikys proga palikti ją ant bažnyčios laiptų; jis atidavė ją Rubei, kad nuvežtų į prieglaudą; jis laukia daktaro Diubua, kad ją kur nors išgabentų. Tai dar viena priežastis, kodėl nemiriau gimdydama: esu atsakinga už savo kūdikį – turiu jį surasti.

Laukiu, kol įsitikinu, kad Spenseris ir vėl užsidarė savo kabinete, tada apsirengiu. Visa tai trunka ilgai – mano galva sunki nuo aukštos temperatūros, kojos dreba. Įsikišu Pilkojo Vilko pypkę į suknelės kišenę ir dviem mazgais užrišu batų raištelius – pirmiausia turiu būti pasiruošusi pabėgti. Atsargiai, kaip karo šnipė, pasuku durų rankeną ir išsėlinu į koridorių.

Mano pirmas sustojimas – vonios kambarys. Tyliai rausiuosi skalbinių pintinėje; patikrinu vonią. Netgi prisiverčiu pažiūrėti į tualeto bakelį. Jos neradusi, einu į Rubės kambarį trečiame aukšte ir išverčiu jos spintą bei stalčius, sujaukiu lovą, išmėtau daiktus iš lentynų. Baigusi turiu prisėsti.

Galvok, – įsakau sau, – galvok kaip Spenseris.

Apatiniame namo aukšte iššniukštinėju viską – nuo mažo sandėliuko iki kiekvienos kertės, dirsčiodama į vietas, kur galėtų tilpti tik miegantis naujagimis. Atsargiai ant pirštų galų apeinu Spenserio kabinetą, kur taurių skambesys liudija jį esant prie indaujos. Pasiekusi virtuvę, esu arti ašarų. Juk ji jau išalkusi, jai šalta. Verk, ir aš tave surasiu.

Prisispausiu ją prie krūtinės; sušildysiu. Pakeliui į Kanadą pasakosiu apie pralekiančius vaizdus – laukuose paliktas karves, purpurines prie kelio sprogstančias ožrožes ir kaip moters kūnas išlinkusius kalnus. Mes stovėsime Odenako gyvenvietėje šalia Pilkojo Vilko, kai jo paklaus „Kas tu?“, kad jis galėtų parodyti į mudvi.

Įeinu į tamsią virtuvę, galvodama apie vyno spintelę, miltų dėžes, rūsį. Vien šioje patalpoje yra dvidešimt vietų paslėpti. Kai tik įžengiu į vėsų tamsų sandėliuką, kažkas trenkiasi į mane iš užpakalio.

Aš sulaikau riksmą ir patraukiu virš savęs kabančią virvelę, kambarėlis nušvinta. Tada viskas paaiškėja.

– Rube, ką čia darai?

Ji dreba kaip epušės lapas.

– Atėjau... kartais naktį negaliu užmigti, taigi išsiverdu mažą puodelį jūsų puikiojo šokolado. Atleiskite, ponia Paik. Žinau, kad tai vagiliavimas.

Aš prisimerkiu.

– Kur ji? – Mano rankos pradeda bėgioti lentynomis, kilnoti drabužių krūvas, stumdyti skardines.

– Kas?

– Mergytė. Tu padedi jam slėpti mergytę.

– Ak, ponia Paik, – sako ji, o jos akys plačiai atmerktos ir drėgnos. – Mergytės jau nėra.

– Rube, tu nesupranti. Ji sveika, mergytė sveika. Aš tik turiu ją surasti ir iš čia išvežti.

– Bet profesorius sakė...

Sučiumpu Rubę už pečių.

– Ar matei kūnelį? Matei?

– Mačiau... mačiau... – Rubės dantys barška. Ji negali ištarti mano laukiamo atsakymo.

– Po velnių, Rube, kalbėk!

Aš papurtau ją smarkiau, ir ji iš manęs ištrūksta, ranka kliudydama lentyną su konservuotais burokėliais ir pupomis. Vienas stiklainis nusirita ant šachmatinių grindų ir sudūžta. Pasklidus aštriam acto kvapui, aš nustumiu į šoną avižinių miltų ir sausainių mišinio, muilo drožlių ir sauso pieno skardines.

Stiprios rankos atitraukia mane nuo lentynos į virtuvę.

– Paleisk mane, Spenseri, – sakau, įnirtingai stengdamasi ištrūkti.

Jis pasisuka į Rubę.

– Dar kartą paskambink daktarui Diubua. Pasakyk, kad jis mums skubiai reikalingas.

– Paleisk mane! Rube, jis meluoja. Paleisk... Lili! – sušunku. – Lili!

Spenseriui prireikia visų jėgų ištempti mane iš virtuvės. Sustingusi Rubė žiūri, kaip jis už riešų tempia mane spiegiančią laiptais į viršų.

– Tai ne tavo reikalas, Rube! – šaukia Spenseris perrėkdamas mane. – Juk matai, kad ponia Paik kaip nesava. Aš pasirūpinsiu, kad ji nurimtų. – Spenseris sudejuoja, kai įspiriu jam į blauzdą. – Kviesk daktarą. O tada padaryk tai, ko buvau prašęs.

– Neklausyk jo, Rube!

Ji tarsi susitraukia mano akyse.

– Eik! – riaumoja Spenseris. – Tuoj pat! – Staiga aš suglembu jo rankose. Jis mane sugauna, nespėjus man nukristi ant grindų, ir likusį kelią neša. Aš neatsimerkiu, net ir tada, kai jis kukliai patikrina įklotą man tarp kojų, kad įsitikintų, jog nenukraujavau, net ir tada, kai jis atsidūsta kaip viltį praradęs žmogus. Tada Spenseris apkamšo mane lovoje, nutraukia batus ir paskui save užrakina duris.

Nelaikau šito nesėkme.

Pagaliau juk sužinojau, kad Lili paslėpta lauke.

* * *

Kodėl nemetus viso šio darbo? (...) Dirbome keletą metų ir ko pasiekėme? Buvo smagu, kol tai leido mūsų kišenė, bet dabar reikalai pasikeitė. Jei Hitleriui pavyks jo masinis sterilizacijos planas, ta sėkmė suteiks eugenikai daugiau galimybių nei šimtas eugenikos draugijų. Jei jis patirs fiasko, judėjimas žlugs, ir šimtas eugenikos draugijų jo nepajėgs atgaivinti.

Ištrauka iš 1934 m. vasario 1 d. Henrio H. Godardo laiško

H. F. Perkinsui atsakant į finansinės pagalbos prašymą,

VES raštai, Valstybės dokumentų archyvas,

Midlseksas, Vermontas

Sunkiausia yra išdaužti stiklą. O tai padaryti be garso beveik neįmanoma, taigi apvynioju kėdę nuo lovos nutraukta antklode, tikėdamasi, kad medžiaga sugers garsą. Išsirenku langą arčiausiai kopėčių, kuriomis naudojosi Pilkasis Vilkas, o vėliau Spenseris, taisydami stogą. Paskui sunkumų beveik nelieka. Virpančiu kūnu nusileisti iki žemės, prasėlinti žemiau apšviesto Spenserio kabineto lango ir įžvelgti vidurnakčio mėnulio šviesoje.

Mūsų žemė užima daug hektarų, taigi ji gali būti bet kur.

Patikrinu už krūmų, augančių šalia priekinio priebučio, po priebučiu, aplink malkų krūvą rytinėje dalyje. Ieškau už namo, einu per mišką, vaikštau ratais, kol galiausiai atsisėdu ant žemės ir pravirkstu.

Tai sukrėtimas, – pasakos Spenseris daktarui Diubua, kai jis atvažiuos. – Radau ją kasančią žemę. Ne, tai ne pirmas kartas, kai ji vaikšto miegodama... bet pirmas kartas, kai nepabunda. Svarstau, ar privačiose psichiatrijos ligoninėse pririša pacientus prie suolų ir skandina kaip Voterbery.

Bet argi kvaila ieškoti, jei žinai, kad yra ką rasti?

Pažvelgiu į namą. Rubės miegamajame nėra šviesos, Spenserio kabinete nėra silueto. Užsimerkiu ir galvoju apie banginius ir delfinus, nuo vandenyno dugno atšokančius garsus.

Dar kartą sumirksėjus, iš nakties tamsos iškyla ledainės siena. Viena jos dalis atrodo tamsesnė už kitas – vėl kažkas paliko praviras duris. Atsistoju, nematomos virvės traukiama į šaltą pašiūrės pilvą.

Mano batų padai paslysta ant drožlių. Surėmę pečius guli švytintys ledo luitai, blizganti milžino dantų eilė. Čia padėti Rubės kepsniai šventinei vakarienei, kurios nebus. Ant dantyto bloko guli sena obuolių dėžė, o dangtis nukeltas šalimais.

Viduje guli mažiausia ir ramiausia lėlė, kokią man kada nors teko matyti.

– Ne. Ne. O ne. – Čiumpu šiurkštų dėžės, mažo karstelio, kraštą ir žvelgiu į savo kūdikio veidelį.

Jos blakstienos yra sulig mano mažojo pirštelio nagu. Skruosteliai blyškūs, melsvi kaip pienas. Jos neįmanomai mažas kumštelis susuktas tvirtai kaip sraigė. Vienu pirštu paliečiu jos įdubusį žandelį, jos ausytę.

– Lili, – sušnibždu. – Lili Delakur Paik.

Šiame lediniame vaikų kambaryje iškeliu savo dukrą iš lopšio. Dar tvirčiau įsuku į antklodėlę, kad sušiltų. Sūpuoju prie krūtinės, kad išgirstų plakančią mano širdį.

Spenseris negali jos iš manęs atimti. Tuomet aš turėčiau sutikti viską pamiršti.

Awani Kia, – galvoju aš. Kitame pasaulyje jos klaus, kas ji tokia.

– Papasakok jiems apie savo močiutę ir senelį, nutiesusius meilės tiltą, – sakau ją glausdama. – Papasakok apie savo tėvą, kuris manė, kad elgiasi teisingai. Taip pat papasakok apie mane. – Pabučiuoju ją, kurį laiką neatitraukiu lūpų. – Pasakyk jiems, kad aš ateinu.

Tada paguldau savo dukrą atgal į lopšį ir prispaudžiu prie burnos kumštį, kad sulaikyčiau liūdesį. Visą laiką klausiu savęs, ar Spenseris pasakė man visą, ar tik pusę tiesos. Ar Lili nustojo kvėpavusi jo rankose, o gal jis pats tuo pasirūpino. Gal kada nors jis paaiškins: padariau taip tik todėl, kad tave myliu.

– Aš taip pat, – ištariu balsu.

Netrukus Spenseris pabus ir ateis manęs ieškoti. Aš priversiu jį už tai sumokėti. Juk yra būdų parodyti pareigūnams, kas iš tikrųjų nutiko. Padarysiu viską, ko reikės, net jei ir mirsiu.

Laiko liko nedaug. Taigi vėl ištiesiu ranką į dėžę, kur guli mano kūdikis, o jos veidelis telpa į delną. Į jį atsiremia jos nosytė ir smakriukas – bus ką prisiminti.

– Saldžių sapnų, – sakau jai ir einu pro ledainės duris.

Galvoju apie ponią Soliat Liepos 4-ąją, jos vilkšunį ir palapinę. Galvoju, kaip ji purto įvairiaspalvį apsiaustą ant ežero kranto, kur gyveno vasarą. Nebijok, – sakė man ji. Tarp kitų dalykų.

Man jau nereikia būrėjos. Aš žinau, kas bus toliau.

TREČIA DALIS

2001

Mirusieji ir toliau šnekasi su gyvaisiais.

TOMAS HARDIS

AŠTUNTAS SKYRIUS

Naktimis, kai nedirbdavo karjere, Azas Tompsonas galvodavo apie įkyrius jo galvą užgriozdinusius faktus. Pagyvenęs šimtą metų, daug sužinai: kaip orientuotis pagal žvaigždes, ką pasakyti gedinčiai našlei, kur žiemą slepiasi meškos. Po visais paviršutiniais faktais gali atrasti ir pačią nuogiausią tiesą – tarkim, kad vaikams perdavei ne savo kraują, o drąsą. Ir kad meilę galima aptikti pačiose netikėčiausiose vietose – po akmenimis seklioje upėje, išlukštentų žirnių dubens dugne. Ji gali užklupti net ir tuomet, kai mažiausiai to tikiesi.

Gydytojai tai vadina nemiga, bet Azas žino už juos geriau. Jis neina miegoti, nes tuomet jam nereikia pabusti ir klausti savęs, kodėl per naktį nenumirė. Jis skaitė apie Egipto karalius, Ponse de Leoną4 ir Titoną5, kurie troško gyventi amžinai. Bet kas iš tos amžinybės, kai pergyveni visus, kuriuos mylėjai? Kai stebi yrantį savo kūną tarsi rūdžių graužiamą automobilį, nors protas dar aštrus kaip žaibas? Šie kvailiai su panacėjomis ir auksiniais antkapiais... Jis papurtytų galvą ir pagalvotų: Atsargiai norėk.

Azas jautėsi pavargęs kiekviena ląstele, bet neprigulė ant sudedamosios lovos. Užuot tai padaręs, jis stebėjo, kaip lietaus lašai atakuoja palapinės stogą tarsi sename kine. Po keturių valandų pakils saulė, o jis vis dar bus čia.

Staiga išgirdo riksmą. Atrodė, kad jis vienu metu sklido iš tolimojo miško ir iš Azo vidaus – greičiau skausmas, nei garsas. Jis klausė savęs, ar įmanoma skleisti emocijas taip, kad jos kalbėtų su tavim, – skausmo pilvakalbystė.

Štai – ir vėl tas garsas.

Tai nebuvo griaustinis. Per gilus vaikui, per šiurkštus moteriai. Ne, tai buvo vyro, pametusio tiek daug, kad pats negalėjo rasti, rekviem. Tokio... kaip jis.

Azas atsiduso. Jis netikėjo mistiniais paistalais – jo manymu, tai buvo Naujojo amžiaus indėnų pamėgdžiotojų sritis, – bet jis taip pat žinojo, kad praeitis gali grįžti apgaulinga išore, pradedant spiegiančiu pelėdos švilpimu ir baigiant gatvėje tave sekančio praeivio akimis. Ir jis geriau nei kas kitas žinojo, kad nusigręžus nuo savo istorijos yra daug lengviau būti nemaloniai nustebintam.

Bet vėlgi, tai galėjo būti koks nors tamsoje paslydęs ir užsigavęs vaikinas.

Kad ir kaip būtų, pagalvojo pavargęs Azas, reikia nueiti ir pamatyti.

Rosas sėdėjo ant palapinės grindų, ant pečių užsimetęs Azo Tompsono „Hudson Bay“6 antklodę. Jo kelnės ir marškiniai buvo storai aplipę purvu. Šlapi plaukai krito į akis, jam geriant tirpią kavą, kurios senis išvirė baterijomis veikiančiu vandens šildytuvu. Atrodė, kad jis negali liautis drebėjęs, nors tai nebuvo susiję su kiaurai prasiskverbusia drėgme. Ne, tai susiję su rožėmis kvepiančia moterim. Moterim, kurią – pasakyk tai, tyliai pareikalavo – jis įsimylėjo. Moterim, kuri nebuvo gyva.

– Gerai jautiesi? – paklausė Azas.

Atrodai taip, tarsi būtum pamatęs vaiduoklį.

Rosas negalėjo atsakyti. Jis palenkė galvą prie puodelio ir prarijo gurkšnį kavos, kuri nudegino jam gerklę. Akyse pasirodė ašaros.

Jis stebėjo, kaip jos oda darėsi permatoma, o medžiai tapo vientisesni nei Lija. Jis matė šoką jos veide, kai pažvelgusi žemyn ant antkapio išvydo savo vardą. Ji to nežinojo, kaip ir Rosas. Rosas, kuris tyrinėja paranormalius reiškinius, kuris supranta, kad demonas dvokia puvėsiais, o bildukas semiasi energijos iš paauglės mergaitės, nežinojo paprasto fakto, kad vaiduoklis gali tave pabučiuoti.

Vaiduokliai nebuvo norma. Jie dėl kokios nors priežasties viena koja dar buvo šiame pasaulyje ir negalėjo išsilaisvinti. Rosas girdėjo Kertį Varburtoną kalbant apie vaiduoklius, grįžtančius atkeršyti savo mirčiai, ir vaiduoklius, grįžtančius apmokėti pamirštos elektros sąskaitos. Rosas prisiminė, kaip Kertis pasakojo istorijas apie vaiduoklius, grįžtančius dėl paliktos meilės.

Ar galėtų vaiduoklis grįžti dėl meilės, kurios dar nebuvo sutikęs?

Azui atsisėdus, lova sugirgždėjo. Jis sudėjo rankas ant kelių ir pažiūrėjo į Rosą degančiomis juodomis akimis.

– Ar nori apie tai pasikalbėti? – tyliai paklausė Azas.

Rosas papurtė galvą. Jis negalėjo. Žodžiai, prisiminimai – tai buvo viskas, kas iš jos liko.

Elis laukė ant sofos, o tuo tarpu Šelbė Veikman viršuje rengėsi. Jis sėdėjo prie kairės sofos atramos, bet bijodamas, kad grįžusi ji pamanys, jog jis pernelyg patogiai įsitaisė, persėdo į vidurį, rankose sukdamas uniforminę kepurę, kol ji įėjo į kambarį ir pasiglemžė visą orą.

– Atsiprašau, paprastai neatidarau durų nepasidabinusi.

– Atleiskite, – Elis nurijo seiles. – Nepasi... ką?

– Nepasipuošusi, – nesmagiai nusišypsojo Šelbė, atsisėdo prieš Elį ir užsikišo už ausų plaukus. – Jūs įsitikinęs, kad Rosas... nepateko į bėdą?

– Su manim ne, – patikino ją Elis. Kaip ir kiekvienas, naktį sulaukęs policijos vizito, ji galvojo apie blogiausia. Jei Elis būtų mąstęs blaiviai, būtų palaukęs iki ryto. Bet jis buvo taip įnikęs į dėlionę, kurią jam pateikė Frenki DNR išvados, kad jam reikėjo žmogaus, padėsiančio surinkti visas jos daleles. Ant tos virvės nebuvo Pilkojo Vilko DNR, bet tai nebūtinai atleidžia jį nuo bausmės. Ant virvės galėjo būti Spenserio Paiko DNR, bet tai nebūtinai jį apkaltina. Klausimas – kas iš tikrųjų nužudė Sisę Paik? Ir ar ji tą naktį buvo vienintelė auka?

Elis stengėsi visa tai prisiminti ir įtikinti save, jog jo apsilankymo šiuose namuose priežastis nesusijusi su tuo, kad – tai prieštaravo protui – Šelbė Veikman tris savaites gyveno jo pasąmonėje. Ji kvepėjo obuoliais kaip ir jo miegamasis rytais, pabudus iš sapno apie ją. Tikrovėje ji buvo dar gražesnė. Jis pajuto tiesiąs ranką į ją, bet laiku prisiminė sustoti.

Elis atsikosėjo.

– Manau, kad jūsų brolis gali turėti naudingos informacijos apie bylą.

Ji papurtė galvą.

– Abejoju. Rosas nedažnai išeina iš namų, o pastaruoju metu buvo išėjęs tik darbo reikalais.

– Medžioti vaiduoklių, – tarė Elis.

– Taip, – Šelbė pakėlė galvą. – Matyt, laikote ji pamišėliu.

Elis jau norėjo linktelėti patvirtindamas – jis niekaip negalėjo įsivaizduoti, kad galima leisti gyvenimą ieškant ko nors, kas egzistuoja tik tavo vaizduotėje. Bet, pažvelgęs į jos jūros žalumo akis ir pernelyg aštrų smakrą, pajuto, kaip įsitempia jo viso kūno oda.

– Nežinau ką ir manyt, – įstengė atsakyti.

Karštis užplūdo Šelbės veidą, kai ji staiga atsistojo, murmėdama kažką panašaus į kseroterminis, ir sukaupusi visas jėgas pamėgino pakelti užstrigusį langą.

– Palaukite, – tarė Elis ir nuėjo jai padėti. Jie stovėjo šalimais prie lango rėmo, ir jų pečiai lietėsi. Elis trūktelėjo langą taip smarkiai, kad tarp jų dvelktelėjo vėsus kaip giljotina skersvėjis.

– Dėkui.

Elis įdėmiai į ją pažiūrėjo.

– Tai jums dėkui.

Kad ir ką dar Elis ketino pasakyti, – nors tą akimirką jis negalėjo sudaryti žodžių ir netgi ištarti savo vardo, – tai nustelbė energingi laiptais žemyn skubantys žingsniai.

– Atsiprašau, nežinojau, kad viršuje kai kas miega.

– Etanas nemiegojo, – pasakė Šelbė, berniukui įėjus į kambarį. Vaikas buvo mažas ir liesas, pernelyg daug apsirengęs šiam metų laikui. Kepuraitė dengė jo akis, bet net ir pusiau paslėpus veidą Elis matė baltą kaip porcelianas berniuko odą. Viena ranka buvo sutvarstyta, o ant kitos matėsi daug pūslių, tarsi jis būtų įkišęs ją į verdantį vandenį. Jis šypsojosi žaismingai kaip motina.

– Etanai, gali eiti į lauką, – įsakė Šelbė.

– Bet lyja...

– Jau ne. Eik. – Ji palaukė, kol užsidarė durys ir riedlentės ratukai dusliai nugremžė įvažos keliuką. Tada ji pasisuko į Elį ir sukryžiavo rankas, visai kita moteris, nei jis matė prieš kelias akimirkas. – Tai mano sūnus.

Elis matė, kaip jos pirštai įsmigo į rankų odą. Ir pati ji atrodė tokia kieta, kad jis pamanė, jog ji gali lūžti perpus.

– Manote, kad su juo kažkas negerai, – apkaltino ji.

Jis norėjo perbraukti ranka jai per nugarą. Jis norėjo laikyti ją apkabinęs, kol ji vėl suminkštės.

– Tiesą sakant, – tarė Elis, – galvojau, kad jis panašus į jus.

Garsas buvo apvalus tarsi riešutas, mažas tarsi akmenukas, bet skambėjo Spenserio Paiko kaukolėje. Kad ir kiek pagalvių jis būtų krovęs sau ant galvos, girdėjo kūdikio verksmą. Spenseris rangėsi, draskydamas ausis, kol ant pižamos apykaklės pasipylė kraujas.

– Pone Paikai! Jėzau! Man reikia pagalbos! – sušuko seselė į vidaus telefoną.

Du sanitarai nuleido Spenserio rankas prie šonų ir pritvirtino prie lovos diržais, kaip jau buvo pasielgę su Džo Džigapoulopusu, haliucinacijas matančiu žmogumi, gulinčiu per dvi palatas nuo Spenserio ir kartais mėginančiu valgyti savo pirštus.

– Kūdikis, – Spenseris žioptelėjo, kai seselė palietė gilias vagas prie ausų. – Atsikratykite to prakeikto kūdikio.

– Čia nėra kūdikio. Matyt, sapnavote košmarą.

Bet dabar jo veidu jau plūdo ašaros. Tas garsas skėlė jam galvą į dvi dalis. Kodėl jie negirdi?

– Kūdikis, – raudojo jis.

Seselė suleido raminamųjų.

– Tai padės.

Bet jie nepadės. Jie užmigdys jį, o ten jo lauks kūdikis. Jis gulėjo labai ramiai, žiūrėdamas į lubas, o tuo tarpu vaistai tekėjo jo kūnu. Jis pajuto, kaip atsipalaiduoja rankos, tada kojos, ir galiausiai atsileido žandikaulis.

– Kada aš mirsiu? – pagalvojo Spenseris, bet, pasirodo, ištarė tą balsu.

Seselė įdėmiai žvelgė į jį ramiomis rudomis akimis. Sisės akys buvo rudos.

– Greitai, – tarė ji švelniai.

Spenseris atsiduso. Jos atsakymas buvo stipresnis už raminamuosius, jis nuramino jį geriau nei kokie nors vaistai. Toks yra tiesos poveikis.

Vyrai, Mereditės nuomone, buvo aksesuarai kaip diržas, rankinė ar batai. Nebūtini, kad atrodytum apsirengusi. Net vaikščiodama basa retsykiais sulauktum keistų žvilgsnių, nors svarbios tavo kūno dalys būtų uždengtos. Po daugybės susitikimų su vyrais, kurių ji nenorėjo, o norimų vyrų, regis, sutikti negalėjo, Mereditė, mokslininkė, nusprendė paprasčiausiai liautis ieškojusi.

Dabar ji važiavo namo, beveik vienuoliktą vakaro. Kelionė iš darbo – keturiasdešimt penkios minutės, jei mašinų nedaug, – buvo vienintelis laikas Mereditės dienoje, kai ji galėjo atverti vartus mintims ir galvoti apie viską, išskyrus artimiausią užduotį. Šį vakarą, tyrinėdama keturias gyvybingas gemalo pūsleles, priklausančias šeimai, sergančiai pjautuvine anemija, Mereditė išvengė dalyvavimo su kolega vakarienėje, surengtoje modernių mokslinių kompanijų garbei. Martinas tikrai buvo jos skonio – aukštas ir intelektualus, ilgais tyrinėtojo pirštais. Pirmaisiais darbo metais „Generos“ kompanijoje Mereditė buvo taip smarkiai įsimylėjusi Martiną, kad pakalbėjusi su juo prie kopijavimo aparato turėdavo pasislėpti tualete, kol nustodavo degę skruostai. Jos maldos buvo išklausytos prieš metus, arba bent jau ji taip manė, kai bosas pasiuntė ją į labdaros vakarienę kartu su Martinu, o šis, išplumpinęs šampano tiek, kad arklys galėtų paplaukioti, pristatė vakaro šeimininkui ir ją, ir jos krūtis.

Visoje Rytinėje pakrantėje lijo, bent jau taip Mereditė spėjo iš skausmo kojoje. Kairė koja, sugipsuota ligoninėje, kai jai buvo pranešta apie Lusės egzistavimą, buvo ne blogesnis barometras už visus meteorologo prietaisus. Prieš išlipant iš automobilio, jos mintys pasisuko nuo neegzistuojančio meilės gyvenimo į Lusę, kuriai buvo nutrauktas gydymas risperidonu, bet pagerėjimo nesimatė. Maža to, jos dukters vaizduotė tapo lakesnė – per pusryčius ji kalbėjo su žmonėmis, kurių ten nebuvo, segėsi saugos diržą, nors jo taip pat nebuvo. Mereditė gerbė mokslinius faktus, bet įtikino save, kad jos dukra yra genetiškai linkusi į prasimanymus. Moteris, kuri užsidirba pragyvenimui nustatydama, kas yra normalu, praplėtė šią kategoriją, kad į ją tilptų Lusė.

Ji įsuko į įvažos keliuką. Visame name šviesa degė tik svetainėje; visi jau miegojo. Mereditė energingai išlipo iš automobilio ir visą svorį perkėlė ant sveikos kojos. Akimirką jai užgniaužė kvapą, apsvaigus nuo nepaprasto žvaigždžių apšviestos nakties grožio. Ji tiek daug laiko praleidžia stebėdama mažiausius žmonijos elementus, kad kartais pamiršta, koks paprastas gali būti pasaulis.

Mereditė atsirakino duris ir pamatė ant laiptų Lusę, ši sėdėjo apsirengusi ir žvelgė į priekį, o prie kojų stovėjo lagaminas.

– Luse, – ištarė ji, bet dukra neatsakė.

– Ji tavęs negirdi.

Laiptais leidosi Rubė. Jos ilgi balti plaukai priminė debesį, rankos tvirtai spaudė turėklus, ieškodamos atramos.

– Ji vaikšto per miegus.

Vaikšto per miegus? Lusės akys buvo atmerktos.

– Tu įsitikinusi? – paklausė senelės Mereditė. – Ar tu vaikštai per miegus?

Rubė pasilenkė prie Lusės ir padėjo jai atsistoti.

– Pažinojau žmogų, kuris vaikščiojo.

Lusė nuėjo paskui Rubę į viršų, paklusni kaip avytė. Mereditė nusekė joms įkandin ir užkliuvo už pamiršto lagamino. Jis atsidarė jai prie kojų, ir išbyrėjo viskas, kas buvo viduje. Daug lėlių, – kurios mokėjo valgyti, verkti, plaukti, lėlių, su kuriomis Lusė nežaidė jau kelerius metus, lėlių, kurios žvelgė į Mereditę stiklinėmis akimis kaip daugybė sulaužytų kūdikių.

Kai sustoji prie namo, kuriame gyvena tavo mylimi žmonės, ir pamatai šalia policijos automobilį, tarsi srovė persmelkia širdį. Vos spėjęs nuspausti stabdžio pedalą, Rosas puolė keliuku į namą ir atlapojo duris, šaukdamas Šelbės vardą.

Ji tuoj pat atsistojo.

– Rosai!

Jis pažvelgė į ją, į Etaną, kuris riedlente atsekė paskui jį, ir tada į svetainėje stovintį policininką.

Pavėluotai pastebėjo, kaip Šelbė žiūri į jo netvarkingus drabužius ir šlapius plaukus. Matyt, ji iškvietė policiją, nes jaudinosi dėl jo, – sesuo tikrai taip pasielgtų.

– Atrodo blogiau, nei yra iš tikrųjų, – pasakė Rosas, galvodamas, kad pamačiusi randus jo viduje ji pasibaisėtų. – Bet man viskas gerai. Paieškos vakarėlį gali užbaigti.

Tada žingsnį pirmyn žengė Elis Ročertas.

– Tiesą sakant, – tarė jis, – aš atvykau prašyti jūsų prisidėti.

Rosas norėjo būti savo kambaryje Šelbės name, išjungęs šviesas ir šalia pasistatęs viskio butelį, peilio smaigaliu raižydamas rankoje Lijos vardą. Gal jis nukraujuos, gal skaudės – nors Rosas lažinosi, kad nebus nei vieno, nei kito. Jis žinojo tai, ko niekas kitas nesuprato: jis jau buvo miręs, tik jo kūnas kažkaip atsiliko nuo sielos.

Sėdėti Komtosuko policijos skyriaus apklausų kambaryje kartu su Eliu Ročertu ir didžiuliu jo šunimi, jo manymu, buvo kitos rūšies kankinimas. Ant konferencijų stalo gulėjo įrodymai – nuotraukos, kuriose buvo pakartos Lijos kūnas, batai, kuriuos ji avėjo, net ir suknelė, kurią vilkėjo, kai jam pasirodė. Matant tai skaudėjo kur kas labiau, nei Rosas įstengtų pats padaryti.

– Kai buvome susitikę paskutinį kartą, jūs sakėte, kad pradėjote tirti Sesilijos Paik mirties istoriją, – tarė Elis.

– Lijos, – sumurmėjo Rosas. – Jai patinka, kai ją vadina Lija.

Policininkui vos pavyko susilaikyti neišpūtus akių. Velniop jį, – pagalvojo Rosas. – Aš taip pat nenoriu čia būti.

– Tuomet jūs... ją matėte? – paklausė Elis.

– Juk nepatikėsite, jei pasakysiu, kad mačiau, tai kodėl klausiate?

– Paklausykit. Aš netrokštu konsultuotis su psichikos...

– Aš nesu psichikos ligonis, – pertraukė Rosas. – Gal tik jautrus.

– Jėzau, kad ir ką darytum šioje valstijoje, visi tokie jautrūs.

– Nesu ligonis, tik tam tikra prasme jautrus, – Rosas jau negalėjo ilgiau tverti; jis užvertė vieną baisą Lijos autopsijos nuotrauką, kad jos daugiau nematytų. – Aš esu jautrus dvasioms. Ypač šitai.

Elis sudvejojo prieš kalbėdamas.

– Pone Veikmanai, prieš savaitę jūs maldavote atnaujinti septyniasdešimties metų senumo bylą. Prieštaraudamas sveikam protui, taip ir padariau. Ir man įdomu pasiknaisioti, nors tą turiu daryti laisvalaikiu, o ne darbo metu. – Jis padėjo rankas ant stalo. – Jūs minėjote apie galimą žmogžudystę, susijusią su Spenseriu Paiku. Kodėl jūs taip sakėte?

– Abenakiai tvirtina, kad žemė priklauso jiems. Iškėlus šį klausimą, Paikas puikiai tiko. Ir jei ten apskritai buvo vaiduoklis, mane mokė, kad vaiduokliai sugrįžta tik dėl priežasties. Maniau, kad jei toje žemėje yra vaiduoklis, jis turi būti indėnas – gal netgi apkaltintas nužudymu. Bet vaiduoklis, kurį aš suradau, buvo Lija. – Jis nusisuko. – Atsiprašau, kad veltui gaišote.

– Gal ir ne veltui, – tarė Elis. – Sprendžiant iš to, ką pasakėte, jei Lija Paik sugrįžo kaip vaiduoklis, tuomet jos mirtis nėra aiški.

Jos veidas švystelėjo prieš Roso akis, ir jis atsistojo, ketindamas išeiti, kol nepalūžo šio policininko akivaizdoje.

– Kai esi nužudomas aštuoniolikos metų, tokia mirtis tikrai nėra aiški. Jums leidus, pareigūne Ročertai...

– Gal galėčiau kai ką parodyti prieš jums išeinant? – Elis padavė Rosui popieriaus lapą – 1930 metų raportą iš nusikaltimo vietos. – Paikas sako, kad ją pakorė Pilkasis Vilkas. Pasak įvykio vietoje apsilankiusių pareigūnų, būta kovos žymių. Taip pat yra nuotraukų – jose priebutis, kur buvo rastas kabantis kūnas, pėdsakai ir išdaužtas šeimininkų miegamojo langas. Turiu aukos kraują atitinkantį DNR, taip pat DNR dviejų vyriškių, buvusių įvykio vietoje.

Rosas prarijo gerklėje įstrigusį gumulą.

– Atrodo, kad einate teisingu keliu, įrodydamas Paiko teisybę.

Elis kalbėjo, tarsi Rosas nebūtų nieko pasakęs.

– Bet taip pat yra įkalčių, kurių neįmanoma paaiškinti. Kai kas verčia mane svarstyti, gal jūs esate teisus manydamas, kad Spenseris Paikas atsikratė Pilkojo Vilko. Ir galbūt savo žmonos.

– Klausykite. – Kambarys plaukė Roso akyse. – Dabar negaliu apie tai kalbėti.

– Nenoriu, kad kalbėtumėte. Noriu, kad padėtumėte.

Rosas pakėlė akis.

– Aš nesu detektyvas.

– Ne, – ramiai sutiko Elis. – Bet, matyt, mokate surasti daiktus, kurių mes nematome.

KRATOS APRAŠAS: Paik nužudymas, 1932 m. rugsėjo 19 d.

PAIMTA NUO LEDAINĖS PRIEBUČIO:

Nupjauta kilpa

Odinis krepšelis

Pypkė

Nuotraukos: pėdsakai pjuvenose ant priebučio, nukabintas kūnas

PAIMTA IŠ AUKOS:

Batai

Suknelė

Apatiniai, higieninė servetėlė

Nuotraukos: autopsija

PAIMTA IŠ ŠEIMININKŲ MIEGAMOJO:

Nuotraukos: išdaužtas langas

Nuotraukos: namo vidus – apieškota

Vardų sąrašas – šventinės vakarienės, turėjusios įvykti kitą savaitę, dalyviai

Paklodės, pagalvės, lovatiesė, naktiniai marškiniai – sutepti

Kūdikio antklodėlės

Metalinis dubuo

Kai Rosas grįžo namo, jau švito. Jis įėjo į vidų, dėkodamas Dievui, kuriuo jau netikėjo, kad nesimato Šelbės. Nuėjęs tiesiausiu keliu į viršų, uždarė savo kambario duris, įšliaužė su visais drabužiais į lovą ir galiausiai leido sau pasiduoti emocijoms.

Galvodamas apie savo gyvenimą, Rosas dažniausiai įsivaizdavo vienatvę. Kortos šeimos jam nerodė. Jis nebijojo įsipareigojimų ir nebuvo negražus ar pernelyg laisvos sielos, kad įsikurtų vienoje vietoje, bet kai tik pasirengdavo atiduoti širdį, pamatydavo, kad atiduoda ją žmogui, kurio jau nėra.

Moterų buvo. Padavėja Dulute, kuri vieną vakarą parsivedė jį namo, papirkusi didesne jautienos troškinio porcija; namų šeimininkė, kuriai jos verslininkas vyras niekada nepasakė, kad gyvenime ji yra verta daugiau; randuota, krūties vėžį įveikusi moteris, kuriai reikėjo priminti, kad ji vis dar graži. Bet šioms moterims jo reikėjo nakčiai ar dviem, ir jos jį metė pamačiusios, kaip labai Rosui reikėjo jų. Pagaliau kas galėtų mylėti tokį žmogų kaip jis – kuris kartais negalėdavo išlipti iš lovos, net ir nemiegojęs ištisas savaites, kuris tiek daug kartų mėgino nusižudyti, kad patikėjo esąs neįveikiamas, kuris nemylėjo savęs?

Rosas užsitraukė ant galvos pagalvę. Jis norėjo moters, kuri jam jaustų tą patį, ką ir jis jai – tarsi būtų kažkur dingusi iki jų susitikimo, norinti paaukoti viską ir sekti paskui jį iš vieno pasaulio į kitą, užtikrinta, kad kiekviena pragaištinga sekundė, kurią ji praleido viena, vedė į šią akimirką.

Jis norėjo moters, kuri neegzistavo.

Pasigirdo beldimas į duris, į kurį Rosas neatsiliepė. Gal Šelbė pamanys, kad jis miega. Jis dar giliau palindo po apklotais.

– Sveikas. – Ji atsisėdo ant lovos krašto ir švelniai padėjo ranką ant apkloto, dengiančio jo petį. – Žinau, kad nemiegi.

Jis nutraukė žemyn antklodę.

– Iš kur?

– Tu niekada nemiegi.

– Visada būna pirmas kartas, – tarė Rosas.

Jis žiūrėjo, kaip Šelbė sulanksto paklodės kraštą kaip vėduoklę ir paleidžia.

– Ko norėjo policija?

– Nieko.

– Jis sukorė tokį kelią ir nusivežė tave į nuovadą dėl nieko?

– Palik mane ramybėje, Šelbe. Jei nori būti motina, užsiimk sūnumi.

– Ne mano sūnus verkia.

Rosas pirštais palietė skruostus – Kristau, jis net nepastebėjo.

– Dabar negaliu to daryti.

– Rosai, pasikalbėk su manim...

Jis atsivertė ant nugaros, ranka dengdamas akis.

– Šel, paklausyk. Deja, nesužinojau, kad man gyventi liko šešios savaitės. Sunkaus nusikaltimo nepadariau. Tik praleidau sušiktą naktį, kuri man priminė, kodėl nėra prasmės įsimylėti. Taigi grįžk į savo kambarį ar į biblioteką, ar kur nors kitur ir leisk man išsilaižyti žaizdas. Gerai?

– Tave metė moteris, su kuria susitikinėjai?

– Aš su niekuo nesusitikinėjau.

Bet jis susitikinėjo. Tik ne taip.

– Kas ji?

Rosas pasirėmė ant alkūnės.

– Ji, – tarė jis, – yra prieš septyniasdešimt metų nužudytos moters dvasia. – Jis su malonumu žiūrėjo, kaip atvėpsta Šelbės žandikaulis, ir vėl nugrimzdo į pagalves. – Tikrai taip.

– Matei vaiduoklį?

– Mačiau vaiduoklį. Liečiau vaiduoklį. Bučiavau vaiduoklį.

– Bučiavai vaiduoklį?

– Taip smarkiai įsimylėjau vaiduoklį, kad dar ir dabar manyje viskas verda.

– Rosai, palauk...

– Nepradėk, Šelbe. Nepradėk. Aš puikiai žinau, kas man nutiko ir ko nenutiko.

Jo balsas skambėjo aštriai, akys degė.

– Rosai, – tarė ji švelniai, – vaiduoklių nėra.

Jis pasisuko į ją.

– Iš kur žinai? Jei kažko nematai, galbūt tai nereiškia, kad to nėra. Tai reiškia, kad tavo blogas regėjimas arba jis gerai užsimaskavęs, o gal tiesiog tau dar nepasisekė jo surasti.

Jis kalbėjo apie save, bet Šelbei atrodė, kad jis kalba apie Etaną ir apie tai, ką ateitis žada mokslininkams, ieškantiems vaistų nuo pigmentinės kserodermos. Ji netikėtai suprato, kad nesvarbu, ar Roso vaiduoklis buvo tikras, ar ne, šią akimirką jam reikėjo tuo tikėti. Ir jam reikėjo, kad ji tuo tikėtų.

Ji ir pati yra tai patyrusi.

Rosas užsidengė delnais akis.

– Dieve, gal aš pamišęs. Gal turėčiau paprašyti, kad mane uždarytų.

– Tu nesi labiau pamišęs nei kiti. Mums visiems pasitaiko.

– Matyti vaiduoklius?

– Įsimylėti tai, kas neegzistuoja. – Šelbė paglostė jam plaukus. – Akla meilė yra tik kitas neblaivaus mąstymo apibūdinimas. Kai įsimyli žmogų, jis tampa tikras.

Rosas raudodamas pasisuko į seserį.

– Ji išėjo, – vos ištarė jis. – Ji mane paliko.

Šelbė pasilenkė ir pabučiavo jį į pakaušį.

– Tai surask ją, – tarė.

Data: 1932 m. rugsėjo 21 d.

Laikas: 01.15

Apklaustoji: ponia Vilmeta Saizmor

Klausinėjo: pareigūnas Djulis Vigsas

Vieta: Komtosuko policijos skyrius

Kl. Kada paskutinį kartą matėte Sisę Paik?

Ats. Prieš savaitę Etano Aleno klube, kur mes vakarieniavome su vyrais ir jos tėvu, Hariu Bomontu. Seniai pažinojau Sisę, ji buvo puiki žmona, labai mylėjo profesorių Paiką, ir buvo akivaizdu, kad ji nekantriai laukia kūdikio gimimo.

Kl. Ar tą vakarą ji neatrodė kažkaip neįprastai?

Ats. Nemanau... Ne, palaukite. Taip nutiko, kad vargšelė Sisė išvertė taurę vyno. Vienas iš patarnautojų, čigonas, priėjo padėti, bet tvarkydamas labai familiariai lietė Sisę. Profesorius Paikas, na, jis teisingai aprėkė padavėją. (Pauzė.) Nežinau, kuo vardu buvo tas čigonas. Bet jūs tikriausiai norėsite sužinoti.

– Prakeikimas, – tarė Elis, išgirdęs trenksmą. Jis nulėkė laiptais žemyn iš vonios kambario, pusę veido padengęs skutimosi kremu, ir rado Vatsoną, besislepiantį po kavos staleliu. Vos žvilgtelėjęs į svetainę, jis suprato, kad čia arba įvyko vagystė ir įsilaužimas, arba beveik septyniasdešimt kilogramų sveriantis šuo kažką gaudė. Televizorius buvo nuverstas nuo stovo, pagalvės numestos nuo sofos, o viena kėdė su atrama gulėjo prie išdaužto lango. Elis pritūpė prie šuns.

– Atiduok. – Jis ištiesė ranką, ir Vatsonas suglumęs išsižiojo taip, kad į ją įkrito pelė.

Elis išmetė ją per išdaužtą langą.

– Nuostabu, Vatsonai. Savo namuose galėsime atidaryti „Makdonaldo“ restoraną ir pro langą aptarnauti pravažiuojančius. – Šuns ausys nulėpo. – Tikriausiai sakysi, kad tai ne tavo kaltė. Teisingai, tu esi gudresnis. Tu apskirtai nieko nesakysi.

Šuo suinkštė ir dar giliau įkišo nosį į kilimą. Elis sutvarkė sofą, tada atsargiai užkėlė televizorių ant stovo. Bent jau nesudužo. Atsidusęs priėjo prie lango ir patraukė jį išmušusią kėdę. Palangę dengė stiklo duženų vaivorykštė, bet kadangi langas buvo išmuštas iš vidaus, dauguma šukių buvo nuskriejusios į azalijų krūmus.

Staiga jis apsisuko ir užbėgo laiptais, šįkart šuniui sekant įkandin. Miegamajame Elis perkuitė bylas ant naktinio stalelio, kol surado rudą voką su nusikaltimo vietos nuotraukomis. Nuotraukoms, darytoms po Paik nužudymo, buvo septyniasdešimt metų, bet jos buvo darytos iš 4 × 5 negatyvų – juose geriausiai matėsi detalės. Elis prisimerkęs žvilgtelėjo į Sisės Paik miegamojo nuotrauką. Pirmame plane stovėjo lova, o už jos buvo langas. Kažkas švietė ant palangės. O ant grindų?

Elis pasikasė smakrą ir nustebo pajutęs, kad jis vis dar padengtas skutimosi kremu.

– Kai baigsiu, Vatsonai, – pasakė jis, – važiuosim pasivažinėti.

Rodas van Vlitas prikišo veidą prie pat Roso.

– Pasakykite aiškiai, – ištarė jis. – Jūs iš tikrųjų radote vaiduoklį?

Rosas linktelėjo.

– Argi ne šito manęs prašėte?

– Ne! – Rodas iškėlė rankas į viršų ir pasitraukė. – Prašiau jūsų patikrinti valdą. Niekada nesitikėjau, kad ką nors rasite. – Jis atsisėdo prieš Rosą siauroje statybų aikštelės priekaboje. – Tai ką man dabar daryti? Apšlakstyti šią vietą švęstu vandeniu? Laukti, kol mano brigadininkui bus nusukta galva?

– Ji neturi demono galių. Tai paprasta dvasia.

– Tuomet nuostabu, – tarė Rodas. – Džiaugiuosi, kad paaiškinote. O ką man daryti, kai ji pradės persekioti mano darbininkus?

– Tikriausiai taip nenutiks. Kertis Varburtonas visuomet sakydavo, kad dvasios užsiėmusios savo reikalais.

– Tuomet ji turėtų norėti persikelti kur nors kitur.

Rosas papurtė galvą.

– Pasak Kerčio, žmonių dvasios išeina tik pačios to panorėjusios. Jei joms patogu ar jei jos emociškai susijusios su ta vieta arba tiesiog užsispyrusios, jos nepasiduos.

– Kertis sakydavo. Pasak Kerčio. O ką manote jūs?

Rosas ilgai tylėjo.

– Aš jau nieko nebežinau, – pagaliau tarė.

– Tuomet leiskite man pasakyti, ką aš galvoju. Jei teisėjas, patikėjęs šiomis nesąmonėmis, nuspręs, kad čia kažkur bastosi dvasia, aš prarasiu leidimą statyti. O tai reiškia, kad vienam mudviejų teks išnykti... ir neabejoju, kad už nominalų užmokestį galiu pasikliauti, jog tai padarysite jūs ir dvasia.

Rosas išbalo.

– Negaliu priversti jos išnykti.

– Tuomet rasiu žmogų, kuris galės tai padaryti.

Jie įdėmiai žiūrėjo vienas į kitą, tada, netaręs nė žodžio, Rosas išlėkė iš priekabos. Rodas stovėjo tarpduryje ir žiūrėjo, kaip jis nueina. Darbininkai, pro kuriuos jis ėjo, nė nemirktelėjo. Bet vėlgi, jiems buvo mokama už atliktą darbą, – mažos kliūtys, tokios kaip įšalusi žemė rugpjūtį ar nuo rankos prisilietimo trūkinėjančios kastuvų rankenos, ar vinys, kurios niekaip nesikalė tiesiai, tebuvo būdas gauti didesnį atlygį už viršvalandžius. Taigi šiame prekybos centre yra vaiduoklis. Na ir kas? Gal jis, Rodas, iš to netgi susikraus kapitalą. Įsteigs pusryčių kavinę „Restoranas amžinojoje ramybėje“, kur pardavinės siaubūnų formos drebučius ir varškės pyragaičius. Kai žiniasklaida ims interviu, jis visiškai rimtai pasakys, kad ši vieta puikiai tinka ilsėtis, taip pat ir ilsėtis ramybėje.

Arba gal... jam nereikėtų statyti prekybos centro. Naujoji Anglija yra sausakimša šiurpinančių pigių viešbučių, kurie iki pat dulkėtų gegnių prikimšti istorijų apie vaiduoklius. Jei jis jau turi vaiduoklį, kodėl čia nepastačius viešbučio?

Žinoma, po to, kai jis suras ką nors šiam vaiduokliui iškeldinti.

Dėl visa pikta.

Rodas ištraukė iš kišenės mobilųjį telefoną ir surinko informacijos numerį.

– „Angelo karjeras“, – atsiliepė balsas.

Jis patikrino numerį, baigė pokalbį ir perrinko iš naujo. Kai kitame gale atsiliepė operatorė, Rodas iškvėpė. Tiesą sakant, jis ir vėl tikėjosi karjero.

– Taip, – tarė jis, – bandau surasti poną Kertį Varburtoną.

Kriminalistikos laboratorija Montpiljeryje bylas skirsto pagal nusikaltimo sunkumą. O tai reiškia, kad įkalčiai iš žmogžudystės vietos, kuriuos reikia apdoroti, gali būti grąžinti po dienos, o paprastos vagystės rezultatų teks laukti kelias savaites. Elis puikiai tą žinojo, todėl ir kalbėjosi su laborantu Taku Burhesu, su kuriuo teko dirbti praeityje.

– Žmogžudystė? – perklausė Takas. – Komtosuke?

– Teisingai, – tarė Elis. Jis nepaminėjo, kad pats įvykis buvo septyniasdešimties metų senumo.

Takas paėmė iš Elio nuotraukas.

– Po galais. Kodėl nespalvotos?

– Nusikaltimo vietos fotografas puristas. Kiek laiko tam prireiks?

– O kiek laiko stovėsi čia, kvėpuodamas man į sprandą? – atsakė Takas ir perkėlė nuotrauką į kompiuterį, turintį „Adobe Photoshop“ programą. – Kurią vietą nori padidinti?

Elis parodė ekrane, ir kompiuteris pritraukė miegamojo langą ir prieš jį esančias medines grindis. Laborantas nuspaudė mygtukus, išryškindamas šviesos ir tamsos kontrastą.

– Ką matai? – paklausė Elis.

– Grindis.

– Ką matai ant grindų?

– Nieko, – tarė Takas.

Elis nusišypsojo.

– Teisingai.

Po dešimties minučių jis jau turėjo šio padidinimo nuotrauką, taip pat dar kelias, įskaitant nuotrauką prie namo, po Sesilijos Paik langu. Joje ant žolės, prie vis dar į namą atremtų kopėčių, žėrėjo mažos šukės, primenančios stiklo duženas.

– Viduje stiklo nėra, – tarė Elis Vatsonui po pusvalandžio pakeliui į namus, pėdsekiui šnopuojant šalia jo automobilio kabinoje. – O lauke stiklo yra. Vadinasi, niekas jos neišsivedė, ji pati ištrūko. Bet jei ji buvo pagrobta, kam jai būtų reikėję laisvintis pačiai?

Pro šalį važiuojant automobiliui, Elis sulėtino greitį.

– Vadinasi, ji nebuvo pagrobta. Ji bėgo. Dėl kokios kitos priežasties liptum per langą, užuot išėjusi per miegamojo duris? Jei nenorėtum, kad kas nors pamatytų tave išeinančią. Arba norėtum nusileisti laiptais, bet negalėtum, nes miegamojo duris ir langą užrakino žmogus, norintis tave sulaikyti.

Jis pasisuko į šunį.

– Kitas klausimas: kodėl buvo apieškotas pirmas namo aukštas? Paikas policijos raporte tvirtina, kad Pilkasis Vilkas pateko į miegamąjį per išdaužtą langą. Jei tai tiesa, jis nesileistų laiptais žemyn su auka, norėdamas pabėgti, – jis išeitų tuo pačiu keliu, kuriuo atėjo. O tai reiškia, kad namus apvertė kažkas kitas. – Jis pagalvojo apie šio nusikaltimo surežisavimą ir ko norėta pasiekti. Tada įsijungė švieselę ir išsuko iš kelio. – Visi keliai, – tarė jis, – veda pas Spenserį Paiką.

KORONERIO ATASKAITA

MIRTIES PRIEŽASTIS: PAKORIMAS

MIRTIES BŪDAS: SAVIŽUDYBĖ

Reikšmingos su tuo susijusios išvados:

Ką tik įvykęs gimdymas, numatytu arba beveik numatytu laiku.

IŠORINĖ APŽIŪRA

Išorinė apžiūra: kūnas gerai išsivysčiusios ir normalaus sudėjimo minėto amžiaus baltaodės moters. Plaukai šviesūs. Rainelės rudos. Vyzdžiai išsiplėtę vienodai, po 6 mm. Kūnas 157 centimetrų ūgio, svoris 56 kilogramai. Nematyti jokių randų. Sustingimas vidutinis. Plaštakose, dilbiuose, pėdose ir kojose – vidutinis pamėlynavimas. Užpakalinėje liemens dalyje – švelnus pamėlynavimas.

Akys iššokusios. Kaklo srityje yra 2 cm raudonas griovelis, ryškesnis iš priekio. Jis tęsiasi nuo skydinės kremzlės iki ausų. Virš griovelio ant odos – dėmelės. Kraujingos išskyros iš burnos ir šnervių. Liežuvis iškištas, galiukas tamsus ir sausas. Ant kaklo odos – siauros ir ilgos draskymo žymės.

Apžiūrint krūtinės ląstą nustatyta, kad krūtys pritvinkusios. Dėminių kraujosruvų nėra.

Apžiūrint pilvą nustatyta, kad jis atsikišęs, yra strijų. Gimda apčiuopta dešimt centimetrų virš gaktos.

Apžiūrint galūnes matyti daugybė dėminių kraujosruvų ant abiejų blauzdų ir riešų.

VIDINĖ APŽIŪRA

Kūnas atvertas standartiniu Y formos pjūviu. Krūtinės ir pilvo organų padėtis normali. Išmatuojamų skysčių pleuros ir pilvaplėvės ertmėse nėra. Kaklo apžiūra nerodo jokių skydinės kremzlės ar poliežuvinio kaulo lūžių. Dėminių kraujosruvų yra tik po išorinės apžiūros metu pastebėtu grioveliu.

Dešinys plautis sveria 300 gramų, kairysis – 280 gramų. Yra minimalus kraujo priplūdimas abiejų pusių apatinėse plaučių skiltyse. Širdis sveria 350 gramų. Nepastebėta jokių anomalijų.

Kepenys sveria 1200 gramų, jas prapjovus rasta 600 cm³ skysto kraujo. Kepenys yra švelnaus muskato spalvos. Kasa, tulžies pūslė ir latakai niekuo neišsiskiria. Blužnis sveria 100 gramų. Niekuo neišsiskiria nei išorėje, nei prapjovus. Skrandyje rasta nedidelis kiekis ne visai suvirškinto maisto. Tablečių nerasta. Žarnyne anomalijų nematyti.

Pagal padėtį ir kontūrus inkstai, šlapimtakiai ir pūslė yra normalūs.

Gimda sveria 450 gramų. Vidinės sienelės storos ir hemoraginės. Sienelė 2 cm storio. Apžiūrėjus kiaušides, dešinėje rasta 2 cm geltonkūnis. Kairė kiaušidė nepakitusi.

Pilvo aorta ir apatinė tuščioji vena nepakitusios. Yra minimali pomirtinė hemoragija. Galvos ir stuburo smegenų apžiūra jokių ryškių anomalijų neatskleidė.

MIKROSKOPINĖ APŽIŪRA

Pjūvis dėminių kraujosruvų srityje virš dešiniojo šono rodo nedidelį kiekį neutrofilų, susitelkusių aplink ekstravazaciją patyrusius raudonuosius kūnelius. Pjūviai plaučiuose atskleidžia nedidelį kraujo priplūdimą ir edemą. Plaučių uždegimo požymių nerasta. Perpjovus kepenų hematomas yra ryškios kraujo žymės, nėra pastebimo jungiamojo audinio. Kitų vidaus organų pjūviai niekuo neišsiskiria.

– Išversk man, Vesli, – tarė Elis. Jis sėdėjo senojo vyro priebutyje su aprasojusia stikline limonado. Vatsonas pavirto kilimėliu po svyruojančiu kedru.

Veslis Snipas buvo miestelio daktaru tada, kai dar buvo miestelio daktarai ir, nesant konkurencijos, iki 1985 metų dirbo apygardos koroneriu. Atsiradus sveikatos draudimo planui7 ir pradėjus drebėti skalpelį laikančiai rankai, Vesliui teko išeiti į pensiją. Tačiau jis vis tiek turėjo mikroskopą ir kilnojamąją laboratoriją namo rūsyje. O ant indaujos svetainėje gulėjo jo senas medicininis krepšys – dėl visa pikta, jei kas nors paprašytų pagalbos.

– Na, – atsiduso jis, – teisingai, ji buvo pakarta. Tai matyti iš jos veido ir iš to, kaip ji nusidraskė kaklą.

Elis pasilenkė pirmyn, sunėręs rankas.

– Kas daugiau?

Daktaras dar kartą akimis permetė išvadas.

– Daugybė pastabų patvirtina ką tik gimus kūdikį... gimdos storumas, priešpienis, širdies dydis. Beje, kelios valandos prieš mirtį ji su kažkuo mušėsi. Ant blauzdų ir riešų yra mėlynių, bet tik ant riešų matyti sužalojimo sukeltas uždegimas. Ant blauzdų jo nematyti, nes ji mirė anksčiau, nei ląstelės galėjo sureaguoti. Tikriausiai velniškai spardėsi, stengdamasi išsilaisvinti.

– Koks mirties laikas?

– Hm, – Veslis susiraukė. – Skrandis tuščias, bet vėlgi – juk ji gimdė. Galime nuspėti, kiek laiko ji kabojo... pakankamai ilgai, kad atsirastų melsvos dėmės – susirinktų kraujas... kojose ir rankų apatinėje dalyje... mažiausiai keturias ar penkias valandas. Bet ilgiau ji nekabojo, nes dėmės būtų nekintamos. O nupjovus virvę pastebėtas kraujo persiskirstymas užpakalinėje liemens dalyje.

– Vyras policijai sakė nupjovęs virvę apie pusę vienuoliktos ryto... o žudikas į namus įėjęs apie vidurnaktį.

Veslis papurtė galvą.

– Neatitinka. Remiantis skrodimo išvadomis, jei ją nuėmė pusę vienuoliktos ryto, ji turėjo būti pakarta apie šeštą ryto.

– O jei buvo pakarta vidurnaktį? – paklausė Elis.

– Tada virvė buvo nupjauta šeštą ar septintą ryto. Antraip mėlynės būtų nekintamos, ir kraujas nebūtų sutekėjęs į užpakalinę liemens dalį.

Jis paėmė vieną skaidrių, pridėtų prie skrodimo išvadų, ir pakėlė ją prieš šviesą.

– Hm.

– Ką pamatei?

– Senasis medicinos ekspertas mini mėlynę dešiniame šone, o tada rašo apie kepenų hematomą. Atrodo, kad jis tai priskyrė kažkokiai fizinei traumai. Matai, rašo apie muskato spalvos kepenis? Jo manymu, kraujagyslės buvo išsiplėtusios nuo dešinės pusės širdies nepakankamumo.

– Taigi?

– Įsivaizduok, kad tai neveikiantis nutekėjimo vamzdis: kai širdis blogai dirba, viskas kaupiasi kepenyse. Bet ji mirė iškart, taigi laiko tokiai reakcijai nebuvo. – Jis prisimerkė, žiūrėdamas į skaidrę. – Eime į apačią. Noriu žvilgtelėti iš arčiau.

Elis nusekė paskui Veslį į rūsį. Ten, kur daugelis vyrų įsirengę dirbtuves arba sporto kambarį, Veslis turėjo nerūdijančio plieno stalą apžiūrai ir bufetą, pilną instrumentų ir mikroskopų.

– Prisimenu šią bylą, – tarė jis, nuo lentynos traukdamas dažus. – Man atvykus į Komtosuką 1943 metais, žmonės apie tai kalbėjo. Tiesą sakant, prisimenu, kaip paaugliai per Heloviną pasislėpdavo Paiko miške, kad galėtų kitą dieną apie tai pasakoti mokyklos koridoriuose.

– Tikrai? Ir ką jie pasakodavo?

– Dabar, kai pagalvoju, nedaug. Jie eidavo ten susilažinę ir grįždavo ramūs kaip bažnyčios pelės. Kartą gydžiau vaikiną, futbolo žvaigždę, negalėjusį kalbėti visą lapkritį. Pasiunčiau jį į Bostoną pas nosį riečiantį specialistą pasitikrinti gerklų.

– Kas jam buvo nutikę?

– Fiziškai nieko. Vieną dieną vėl pradėjo kalbėti, tarsi nieko nebūtų įvykę.

– Manai, kad jam kas nors nutiko Paiko žemėje?

Veslis patraukė pečiais.

– Manau, kad kūnui gali nutikti ir medicinos knygose neaprašomų dalykų. Tarkim, nužudo liūdesys arba meilė priverčia suktis lovą. Niekada nemaniau, kad tam berniukui buvo pažeistos balso stygos, kad ir kokius modernius tyrimus atliko miesto gydytojai. Ir aš buvau teisus: taip nutiko nutylėjus liūdesį. – Jis pakišo skaidrę po mikroskopu ir įkvėpė. – Aha.

– Kas yra?

– Fibrino nuosėdos aplink vartų veną ir mikroskopinis kraujavimas. Ir koaguliacinė nekrozė kepenyse.

– Jėzau, Vesli. Angliškai.

Veslis nusiėmė akinius ir pasitrynė akis.

– Preeklampsija – rimta nėštumo komplikacija. Ji tampa dar sunkesnė, kai sukelia HELLP sindromą – tai yra hemolizė, padidėjęs kepenų fermentų lygis ir žemas trombocitų kiekis. Dar tik dvidešimt metų, kai nustatoma ši diagnozė, ir dabar, žinant, kas tai yra, tokia komplikacija pagydoma. Bet tada buvo kitaip... ir liga galėjo vystytis sparčiai. Mano manymu, ši kepenų hematoma atsirado dėl HELLP sindromo... ne nuo griuvimo, kaip manė jūsų senasis medicinos ekspertas.

– Ar tai svarbu mano tyrimui?

Gydytojas papurtė galvą.

– Ne. Tai tik reiškia, kad jei Sisė Paik nebūtų buvusi pakarta, per porą dienų ji tikriausiai būtų mirusi pati.

Spenserio Paiko oda įgavo pilkšvai gelsvą atspalvį tarsi sutrūnijęs pergamentas. Per vamzdelius į nosį buvo leidžiamas deguonis. Kaip nusivylęs žmogus, žinantis, kad šioje žemėje jam liko ribotas laikas, ir nenorintis juo dalytis su nepažįstamuoju, jis žiūrėjo, kaip Elis įjungia magnetofoną.

– Mano paskutinėmis žiniomis, parduoti savo žemę nėra nusikaltimas.

– Nėra, – sutiko Elis. Jis žvilgtelėjo į kitus slaugos namų gyventojus, sėdinčius šioje kavinėje ir valgančius pietus, kažkokią pliurzę, geriausiai tinkančią bedantei burnai. – Tačiau man įdomu, kodėl apskritai nusprendėte ją parduoti.

Paikas sukikeno.

– Tenoriu ir toliau gyventi prabangiai, kaip esu įpratęs. Detektyve, pasakykite čigonams, kad ta žemė yra mano. Jei norėčiau ten pastatyti atrakcionus, turiu tokią teisę. Jei norėčiau paaukoti ją baltaodžius aukštinančioms grupuotėms, galiu ir tai padaryti. O jei man norisi gauti už ją pinigų iš kažkokio kvailo statybų vadovo, užuot laukus, kol Vermonto valstija pasisavins ją man mirus, turiu tokią teisę.

Tą akimirką Elis suprato du dalykus: Spenseris Paikas manė, kad jis atėjo užglaistyti santykių su protestuojančiais abenakiais, ir Spenseris Paikas nežinojo, kad Elis pats turi indėnų kraujo. Jis už to užkibo.

– Atrodo, kad ir anksčiau turėjote nesutarimų su abenakiais.

– Velniškai teisingai! Vienas jų nužudė mano žmoną.

– Taip parašyta policijos raporte. Turėjo būti labai sunku.

– Ji buvo mano gyvenimo meilė. Niekam nelinkėčiau palaidoti žmonos ir kūdikio tą pačią dieną.

– Kaip suprantu, jų kapai yra jūsų žemėje.

– Taip.

Elis palenkė galvą.

– Ne bažnyčios kapinėse? Tais laikais aktyviai dalyvaudavote parapijos susirinkimuose...

– Mano duktė gimė negyva, – tarė Paikas. – O žmona buvo mirusi. Nebuvau pasirengęs jų abiejų paleisti. Norėjau, kad jos gulėtų toje vietoje, kur lengvai galėtų rasti mane ir aš galėčiau rasti jas. – Jis nusisuko, bet Elis spėjo pastebėti, kad jis verkia.

Originaliame policijos raporte apie naujagimio kūną neužsiminta. Elis perskaitė ir priskyrė tai aplaidžiam policijos darbui – kiekvienas save gerbiantis koroneris būtų atlikęs skrodimą. Kita vertus, jei įtakingas turtingas žmogus paskambino ir pranešė apie žmonos nužudymą, pareigūnas mažiausiai norėtų suteikti jam dar daugiau kančių. Jei Paikas sakė, kad kūdikis gimė negyvas, jie turbūt patikėjo jo žodžiu.

Elis žinojo, kad žmonės mato tai, ką nori matyti, ir policijos pareigūnai nebuvo kitokie.

– Jūs ją radote, – pakartojo jis.

– Tai aš nukirpau virvę. Žinojau, kad jūs būtumėte norėję pamatyti, kaip... tai buvo padaryta. Bet aš nepajėgiau žiūrėti į ją kabančią. Atrodė... – Jo balsas nutrūko. – Atrodė, kad jai skauda.

– Kaip dėl jos tėvo?

– Hario? Jis gyveno ant Kalvos. Buvo išvykęs į konferenciją Bostone ir skubiai grįžo namo. Niekada neatsigavo po Sisės žūties... per porą metų mirtinai nusigėrė.

Jis buvo Bostone. Taigi įtariamuoju būti negalėjo.

– Ar jūs kur nors matėte suolelį pasilypėti? – paklausė Elis. – Kažką, ant ko jūsų žmona būtų galėjusi užlipti?

– Mano žmona buvo nužudyta, – pataisė Paikas kietu kaip titnagas balsu. – Jei ji būtų nusižudžiusi, būtų turėjusi pakilti iki gegnių – tris metrus nuo žemės, o ten nebuvo nieko, ant ko ji būtų galėjusi atsistoti ir jas pasiekti.

Elis ramiai pasitiko senio žvilgsnį.

– Aš tik mėginu suprasti, kas nutiko, pone Paikai. Šalia visų diskusijų, susijusių su jūsų žemės pardavimu, mes turime naujos informacijos apie Pilkąjį Vilką. Kai dėl manęs, toks bylos sprendimas manęs netenkina.

– Manęs taip pat.

Elis laukė, žinodamas, kad tyla gali daryti patį didžiausią spaudimą, bet Paikas nieko neprisipažino. Priėjo besišypsanti seselė.

– Metas fizinei terapijai.

Elis uždėjo ranką ant vežimėlio.

– Ar numanote, kur po tos nakties galėjo nueiti Pilkasis Vilkas?

Paikas papurtė galvą.

– Bet jei jo ieškote dabar, detektyve, pradėkite nuo pragaro.

Išvežant senį, Elis atsistojo. Jis palaukė, kol seselė su vežimėliu pasuko už kampo ir kiti gyventojai palinko prie pliurzos savo lėkštėse. Tada iš kišenės išsitraukė porą latekso pirštinių, atvėrė iš namų atsineštą „Ziploc“ maišelį ir nuo padėklo pačiupo senio stiklinę.

Komtosuke viskas ėmė grįžti į įprastas vėžes. Laikrodžiai, kurie prieš kelias savaites sustojo, išmušus vidurnakčiui, vėl pradėjo tiksėti, sūpynės žaidimų aikštelėje nustojo dejavusios atsisėdus vaikui, papilkėję drugeliai įgijo naujas spalvas. Atsargios motinos išsėlino iš namų ir leido savo mažyliams žaisti ant šaligatvių. Spindintys vabalai, užpuolę beržus prie valdžios įstaigų, pranyko. Vaizdai, nuslydę nuo popieriaus fotoateljė, vėl tvirtai prilipo tarsi pokyčio įrodymas.

Bet vietinio laidojimo biuro savininkas, įpratęs rasti po bijūną savo klientų burnose, ir toliau iš įpratimo tikrino už jų lūpų ir dantų. Eibas Hupinvortas kas rytą šlavė degalinės parduotuvės priebutį, nors ten nebuvo ničnieko. Pusamžiai verslininkai, kurie pastaruoju metu pramiegodavo sapnuodami, dabar pabusdavo suskambus žadintuvui ir traukdavo antklodę ant galvos, tarsi būtų taip paprasta pažadinti vaizduotę. Ir apskritai miestelio gyventojai nesuprato, kodėl gerklės gilumoje jaučia tuštumą, tarsi trūktų kažko, ko jie niekaip negalėjo įvardinti.

Šelbė, vos išėjusi iš advokato kontoros, nubėgo į krūmus ir pradėjo vemti. Paskui nusišluostė burną servetėle ir susmuko ant šaligatvio, keikdama save. Sudaryti testamentą buvo visiškai normalu, kiekvienas suaugęs žmogus tą padaro tam tikru gyvenimo metu, ypač turėdamas sūnų.

Tik Šelbė tikrai žinojo, kad žemė ir joje esantis turtas, kurį ji ką tik perrašė Etanui, niekada nebus jo.

Šelbė pradėjo gimdyti per audrą. Tomas vežė ją į ligoninę senu kabrioletu, jo nuleistas viršus buvo užstrigęs, taigi greitkelyje draskoma sąrėmių ji dar ir visiškai permirko. Kai naujagimį priėmė ir padėjo bekaulį ir lipnų jai ant krūtinės, Šelbė negalėjo atplėšti nuo jo akių.

– Žiūrėk, – vis kartojo ji Tomui. – Ar esi matęs ką nors panašaus?

Etanas buvo labai gražus berniukas. Stiprus ir tamsiaplaukis, su kovotojo kumšteliais ir blyškiomis turkio spalvos akytėmis, jis priversdavo žmones atsisukti, vos tik Šelbė parsivežė jį namo.

– Tai tobulas kūdikis, – sakydavo žmonės, sustabdę ją gatvėje. Pasirodė, kad Etano trūkumai buvo nematomi.

Pirmą kartą jis stipriai nudegė saulėje šešių savaičių. Tuo laiku Tomas ir Šelbė gyveno Naujajame Hampšyre, netoli pakrantės, ir spalio mėnesį nuvažiavo į Slyvų Salos paukščių rezervatą, kai paplūdimyje nebuvo nė vieno žmogaus. Ilgame tuščiame smėlio ruože, kur kirai vogė jų sausainius, jie paguldė miegantį Etaną ir bučiavosi, o tuo tarpu jų rankos judėjo po vienas kito megztiniais, ir nuo ore esančios druskos stiro plaukai.

– Jaučiuosi kaip mokinukė, – pasakė Šelbė, kai Tomas atsegė jai džinsus ir įkišo ranką tarp kojų.

Tomas nusijuokė.

– Mokinukai automobiliuose neturi kėdutės kūdikiui, – atsakė.

Užsiėmę vienas kitu, jie nepastebėjo bauginančiai raudonos kūdikio odelės, kuri vis labiau tamsėjo šviečiant saulei. Jie nesuprato, kad tai, ką jie palaikė išbėrimu, tikriausiai buvo pūslelės. Ir vėlai naktį, kai net šalti kompresai negalėjo nuraminti rėkiančio Etano, Šelbė suvokė, kad čia tik pradžia.

Gydytojai jai negalėjo pasakyti, kieno DNR – jos ar Tomo – turėjo šį mirtiną defektą, bet Šelbei tai nebūtų svarbu. Ji manė, kad Etano liga yra jos kaltė, ir kadangi ji neužkirto jai kelio, visą likusį gyvenimą turės atlyginti už savo trūkumus.

Niekas negalėjo pasakyti, kiek Etanui liko gyventi. Ji klausdavo dermatologo per kiekvieną vizitą ir kaskart sulaukdavo atsakymo, kad tai priklauso nuo Etano odai padarytos žalos prieš nustatant diagnozę – kiekviena kūdikystėje lauke praleista akimirka neprisidengus galėjo sutrumpinti jo gyvenimo dienas. Šelbė įsivaizdavo vėžį kaip medūzą, slenkančią jūra ir kartais iškylančią į paviršių, – tu žinai, kad ji ten yra, kad ji pavojinga, nors iš pirmo žvilgsnio jos nematai.

Po galais, kaip galėtum paguldyti savo kūdikio kūną į žemę ir gyventi toliau?

Šelbė užsidengė veidą rankomis. Jos mažos rankinės dirželis nuslydo nuo peties. Nepaisant naujutėlaičio testamento, įkišto į rankinę, ne Etanas tvarkys jos porcelianą, jos nuotraukas, jos senus meilės laiškus. Tai Šelbė lankstys jo marškinėlius į mažesnius kvadratus, sudėdama juos labdarai, tai ji atidarys jo miegamojo langą ir išleis jo kvapą, kol atrodys, kad čia gyveno kažkas kitas, o ne šis neįtikėtinai išskirtinis berniukas.

Ji girdėjo, kaip riaumodamas artinasi automobilis, bet nepakėlė akių. Visų pirma, ji buvo palūžusi. Visų antra, ji turėjo kelias brangias vieteles, kur galėjo duoti valią emocijoms, ir jei ji tai darė viešoje vietoje, gatvėje, niekam neturi rūpėti. Automobilio langai buvo atidaryti, ji girdėjo per radiją sklindantį gitaros skambesį.

– Ponia Veikman?

Padangos pasisukusios sustojo šalia jos. Iš pradžių Šelbė nepakelė galvos, kol neišgirdo šnopavimo. Iš smalsumo ji žvilgtelėjo ir pamatė patį didžiausią, kokį jai kada nors teko matyti, šunį, iškišusį galvą per juodo automobilio langą. Jo galvą į šoną nustūmusi ranka atidengė jos namuose praėjusią naktį apsilankiusį policininką.

Elis. Toks jo vardas.

Ji brūkštelėjo per skruostus, stengdamasi sumažinti padarytą žalą.

– Sveiki.

Ji jautė įdėmų jo žvilgsnį. Ar ir Etanas taip jaučiasi saulės šviesoje, neįtikėtinam karščiui kylant į odos paviršių? Tačiau, jos nustebimui, policininkas nepaminėjo to, kas akivaizdu: išprotėjusi moteris raudodama sėdi ant šaligatvio krašto. Jis pasakė:

– Vatsonas važiuoja išgerti puodelio kavos.

– Vatsonas?

Elis palietė šuns viršugalvį.

– Vatsonas.

Atsistodama Šelbė pajuto, kad jos lūpos šypsosi.

– Šuo geria kavą?

Uždengdamas atlėpusias šuns ausis, neva kad jis negirdėtų, Elis patikėjo paslaptį:

– Jis stengiasi sustabdyti augimą.

Tai išgirdusi, ji prunkštelėjo. Pasigirdo nepadorus kaip raugulys garsas, ir Šelbė prispaudė ranką ant krūtinės, apstulbusi, kad galėjo jį išleisti.

– Vatsonui būtų didelė garbė, jei prie mūsų prisidėtumėte.

Šelbė nedrąsiai padėjo rankas ant atidaryto lango rėmo.

– Vatsonas turėtų išmokti pats tą pasakyti.

Ištiesęs ranką pro šunį, Elis truktelėjo keleivio durų rankenėlę, taigi jos atsidarė prieš Šelbę; raudonas kilimas, pradžia.

– Na ką gi, – nusišypsojo Elis. – Jis drovus.

Rosas giliai įtraukė cigaretės dūmo ir numetė nuorūką į priebutį supančius krūmus. Pasirodė, kad buvimas šalia, prarandant tą, kurią myli, savijautos nė kiek nepalengvina. Pasirodė, kad išorinė nejautra neužkerta kelio vidiniam kraujavimui.

Rosas jau nežinojo, kuo tikėti. Ar jis galėjo mylėti Liją, vis dar mylėdamas Eimę? Ar Eimė galėjo sugrįžti, kaip sugrįžo Lija, bet nusprendė to nedaryti? Jei tai tiesa... ar gali būti, kad jų ryšys, jo laikytas labai stipriu, nieko nereiškia?

Jei jis leistų mintims klaidžioti šia linkme, paneigtų viską, ką darė pastaruosius dešimt metų. Rosas vaikėsi sužadėtinę – pirmiausia siekdamas savo mirties, tada tyrinėdamas paranormalius reiškinius. Gal santykiai, kuriuos jis priskyrė likimui, tebuvo sutapimas. Gal jis sutiko Eimę, mylėjo Eimę, prarado ją paprasčiausiai todėl, kad kada nors vėliau pradėtų medžioti vaiduoklius ir sutiktų Liją.

Bet Rodas van Vlitas ruošėsi atsikratyti Lijos dvasios. Gal ne iš pirmo karto, gal net ir ne iš antro, bet galiausiai Lija, kad ir kur ji dabar būtų, išeis. Pagaliau kodėl dabar, sužinojusi, kas ji iš tiesų yra, turėtų čia likti?

Jei surasti vaiduoklį Rosui prireikė kelerių metų, jis įsivaizdavo, kad surasti konkretų vaiduoklį, kuris nenori būti surastas, prireiktų kelių gyvenimų.

Kodėl tuomet neužbaigti su šiuo ir nepradėti ieškoti kito?

Jis žiūrėjo į cigaretės žymę, išdegintą odoje prieš kelias savaites. Keli centimetrai po ja buvo randas, primenantis, kad kartą jis buvo labai arti mirties. Nebūtų sunku vėl pamėginti. Šelbės vonios kambariuose buvo baltų kaip marmuras tablečių. Etano naktinio stalelio stalčiuje gulėjo šveicarų armijos peiliukas. Jis jau prieš kelias savaites apžiūrėjo namus kaip keleivis, norintis įsitikinti, kad nelaimės atveju žinotų greičiausią kelią pabėgti.

Tik Rosas žinojo, kad lengvai į kitą pusę nepateks. Jis taptų vaiduokliu, kurį su šiuo pasauliu sietų jo seseriai suteiktas skausmas ir tai, ko jis nepadarė dėl Lijos.

Gal vis dėlto jis padės Eliui Ročertui. Gal tuomet Lija, jei jį pamatytų, turėtų priežastį pasilikti... kad ir kaip van Vlitas stengtųsi ją išvaryti.

Nusivylęs jis susikišo rankas į šortų kišenes ir pajuto, kaip pirštai kažką liečia. Iš kiekvienos kišenės jis ištraukė po varinį 1932 metų centą, taip blizgantį, tarsi būtų nukaltas tą rytą. Jis įsivaizdavo save karste su šiais centais ant akių – užmokestis už tai, kad perplaukė Stikso upę. Ar Lija jo lauktų? O Eimė?

– Kas čia?

Paskendęs mintyse, jis krūptelėjo išgirdęs sūnėno balsą.

– Kodėl tu atsikėlęs?

Etanas nuo galvos iki kojų buvo įsisukęs į drabužius, nors priebutis buvo apsaugotas nuo saulės.

– Nežinau. Juk tu taip pat nemiegi, tiesa? – Etanas priėjo žiūrėdamas į centus. – Šie centai plius doleris lygu puodelis kavos.

– Kada vaikai tapo tokie ciniški?

– Kai pasaulis pradėjo ristis žemyn, – atsakė Etanas. – Mes esame Z karta.

Rosas pakėlė antakius.

– Kas toliau?

– Manau, viskas prasidės iš naujo. – Jis atsisėdo į priebučio sūpuokles ir pradėjo suptis, o Rosas tuo tarpu užsidegė kitą cigaretę. – Gal galėčiau ir aš parūkyti?

– O kaip tu manai?

Rosas papurtė galvą. Dalykai, lipdantys jam nevykėlio etiketę visuomenėje, tarp Etano bendraamžių darė jį kietą.

– Mama sako, kad prie manęs neturėtum rūkyti.

– Tuomet jai nesakyk.

– Nesakysiu. – Jis nusišypsojo. – Be to, mirti nuo plaučių vėžio būtų staigmena.

Rosas atsirėmė į priebučio turėklus. Jis buvo pervargęs, net ir norėdamas negalėjo užmigti, o dabar turėjo mandagiai kalbėtis su devynmečiu, nors iš tikrųjų troško užmigti žiemos miegu arba įkišti galvą į orkaitę, arba viena ir kita.

– Girdėjau, kaip vakar su policininku kalbėjotės apie vaiduoklį.

– Neturėjai klausytis.

Etanas patraukė pečiais.

– Manau, kad tikrai yra vieta, kur nukeliauji... po to, – tarė jis. – Kaip, tavo manymu, ten atrodo?

Silpnas skausmas nusmelkė Rosui krūtinę suvokus, kad Etanas klausia ne iš smalsumo, o tam ruošdamasis. Jis prisiminė, kai pirmą kartą laikė gimusį Etaną, kaip pažvelgė jam į melsvai juodas akis ir pagalvojo: aš jau tave pažįstu.

– Nežinau, bičiuli. Nesitikiu išvysti arfų ir angelų.

– Gal kiekvienam kitaip, – pasiūlė Etanas. – Tarkim, aš turėsiu rampą ir visą laiką galėsiu būti saulėje. Bus taip nuostabu, kad visiškai pamiršiu, kaip gyvenau čia. Ko tu norėtum?

Kokia pasaulio tvarka galėtų leisti mirti vaikui, tokiam kaip Etanas, kuriam visas gyvenimas priešakyje, o Rosą laikyti gyvą ir nelaimingą, nors jis čia jau nieko neturi ir niekada neturės? Šis pasaulis, kurio jis atsisakytų akimirksniu, buvo nuostabus ir brangus žmonėms, negalintiems žiūrėti į jį kaip savaime suprantamą dalyką.

Skaistykla, jo manymu, tebuvo rytojaus sinonimas.

Rosas atsisėdo ant priebučio sūpynių ir apkabino siaurus Etano pečius.

– Aš norėčiau ateiti aplankyti, – tarė jis.

Kaip atėjo Lija.

– Negaliu patikėti.

Šelbė stovėjo degalinės parduotuvės priebutyje ir žiūrėjo, kaip Elio pėdsekys laka šiltą kavą iš skolinto dubenėlio.

– Tai lengva. Bet kai jis įsigeidžia sraigių ar saldėsių, iškyla daugiau keblumų.

Atrodė, kad Vatsonas turi odos perteklių. Ji krito jam nuo kaktos rulonėliu, beveik uždengiančiu akis. Jis žvilgtelėjo į Šelbę ir įrėmė snukį jai į pilvą.

– Vatsonai! – subarė Elis.

– Nieko tokio, – Šelbė pakasė šuniui už ausų. – Jis tik mano, kad esu tinkama kamžloti.

– Ar tai geras dalykas?

– Tai reiškia „valgyti pilna burna“.

– Protingas šuo, – sumurmėjo Elis, pakeldamas savo kavos puodelį prie burnos, nurydamas savo žodžius.

Jų dėmesį patraukė žvyru girgždantis universalas, kuris, sulėtinęs greitį, sustojo. Iš automobilio išlipo gražus vyras su balta sruoga plaukuose ir ekstravagantiškai kaip čigonė apsirengusi moteris.

– Dėl Dievo meilės, – ištarė moteris. – Nejau šie miesteliai dar negirdėjo apie prekybos centrus „Ralf“?

– Nusiramink, Meilina. Man tereikia „Sterno“8 ir degtukų. Juos čia turėtų pardavinėti žmonėms, dar neturintiems elektros.

Šelbė kovingai žengė pirmyn. Ji negalėjo pakęsti miestiečių, kurie atvykdavo į Komtosuką, tikėdamiesi pamatyti tipiškus vermontiečius su kombinezonais ir basus arba tik su septyniais dantimis, arba svetainėse auginančius holšteinus9.

– Atsiprašau, – prabilo, bet Elis sučiupo ją, ir visi žodžiai išgaravo jai iš galvos.

– Ji norėjo pasakyti, kad „Sterno“ rasite trečioje lentynoje, dešinėje, – sklandžiai užbaigė jis.

Pora jiems linktelėjo, be jokių abejonių, nustebusi, kad šiame miestelyje rado žmogų, kurio intelekto koeficientas yra dviženklis skaičius, ir įėjo į parduotuvę.

– Tai Kertis Varburtonas, – tarė Elis, jiems išnykus iš akių. – Jis per kabelinę televiziją veda laidą apie vaiduoklius.

– Žinau. Mano brolis jam dirbo, – sudvejojo Šelbė. – Bet dėl to jis nėra mažesnis mulkis.

– Tačiau yra garsus mulkis, tikriausiai ne šiaip sau atvykęs į Komtosuką. Vatsonai! – Šuo pakėlė didžiulę galvą. – Pasek juos.

Šelbės nuostabai, Vatsonas nupėdino į parduotuvę.

– Ar jis išlaikomas iš mano mokesčių?

– Jis atsieina pigiai. Retsykiais gerą kepsnį.

– Bet jis negali papasakoti, ką Varburtonai ten veikia...

– Žinoma, ne, – tarė Elis. – Bet kaip kitaip būčiau galėjęs pasilikti su jumis vienas?

Šelbė pajuto, kaip rausta nuo gerklės į viršų. Dar kartą gurkštelėjusi kavos, ji suvokė, kad puodelis tuščias.

– Turėčiau grįžti namo. Ten Etanas su Rosu, o jūs tikriausiai turite daug darbo su Paiko byla.

– Brolis pasakojo? – Šelbė linktelėjo. – Tuomet jūs taip pat žinote, kad mūsų skyriui ji nėra pati svarbiausia.

Jis negalėjo atplėšti akių nuo jos veido. Net ir Šelbei pamėginus nusisukti, jis vėl ją pritraukė, tarsi sunkio jėgai paklūstantis mėnulis.

– Ką tai reiškia?

Elis lėtai nusišypsojo.

– Kad turiu viso pasaulio laiką.

LIUDYTOJO PARODYMAI

Data: 1932 m. rugsėjo 19 d.

Laikas: 23.36

APKLAUSIAMASIS: Džonas „Pilkasis Vilkas“ Delakuras

APKLAUSĖ: Pareigūnas Djulis Vigsas ir Komtosuko policijos skyriaus detektyvas F. Olivetas

VIETA: Komtosuko policijos skyrius

APKLAUSA:

1. Kl. Ar gali pasakyti savo oficialų vardą ir gimimo datą?

Ats. Pilkasis Vilkas.

2. Kl. Ar tai tavo oficialus vardas?

Ats. Džonas Delakuras. Gimimo data – 1898 m. gruodžio 5 d.

3. Kl. Kur dabar gyveni?

Ats. Įvairiose vietose.

4. Kl. Ar gali pasakyti, kur buvai praėjusią naktį?

Ats. „Žiurkės landoje“. Tai baras Vinuskyje.

5. Kl. Kelintą atvykai?

Ats. Tikriausiai apie aštuntą.

6. Kl. Kelintą išvykai?

Ats. Nežinau... Gal vidurnaktį? Pirmą?

7. Kl. Kada? Vidurnaktį ar pirmą?

Ats. Pirmą.

8. Kl. Ar kas nors galėtų tai paliudyti?

Ats. Barmenas. Jis vardu Lemuelis.

9. Kl. Ar pažįsti ponią Spenser Paik?

Ats. (Pauzė.) Taip.

10. Kl. Iš kur?

Ats. Dirbau jos namuose.

11. Kl. Kada matei ją paskutinį kartą?

Ats. Vakar po pietų.

12. Kl. Kelintą vakar po pietų?

Ats. Apie trečią.

13. Kl. Ar žinai, kad šįryt ponia Paik buvo rasta negyva?

Ats. Ji... ji... O ne. Jėzau.

14. Kl. Kodėl ją nužudei?

Ats. Aš... Dieve, ne. Aš to nepadariau.

15. Kl. Mes žinome, kad vakar sugrįžai po trečios valandos.

Ats. Ne, prisiekiu.

16. Kl. Džonai, Džonai. Neturėtum mums meluoti.

Ats. Aš... Jėzau Kristau, nemuškit!.. Aš to nepadariau!

17. Kl. Tu esi sušiktas meluojantis čigonas.

Ats. Aš nemeluoju.

18. Kl. Ne? Keista, nes mes žinome, kad ją nužudei. Ar pastaruoju metu pasigedai asmeninių daiktų?

Ats. Ne.

19. Kl. Iš tiesų? Ar daiktas šioje nuotraukoje pažįstamas?

Ats. Mano... Tai mano pypkė.

20. Kl. Ji buvo nusikaltimo vietoje. Kaip ir tu. Savo bjauriomis rankomis čiupinėjantis damą...

Ats. Aš ten nebuvau...

21. Kl. Sustabdyk juostelę, Djuli. (Sustoja)

Ats. (Juostelė pradeda suktis) Dieve mano, prašau... Pasakysiu visą tiesą. Pasakysiu tiesą. Ji buvo... Aš niekada jos nenuskriausčiau, niekada.

22. Kl. Kaip nenuskriaudei ir paskutinio savo nužudyto žmogaus, Džonai?

Apstulbęs Rosas sustojo prieš uždarytas duris antrame policijos skyriaus aukšte. Sekretorė pasiuntė jį į viršų pas Elį Ročertą, betgi detektyvas negalėjo svaigintis įkvepiamaisiais kvaišalais, nors čia tvyrojo kaip tik toks kvapas. Rosui pradėjo svaigti galva, jis pasibeldė ir atidaręs duris pamatė Elį, palinkusį virš organinio stiklo dėžės ir pirštinėta ranka traukiantį stiklinę.

– Geriau neikite. Aš leidžiu garus.

Rosas nekreipė į jį dėmesio ir įėjo į vidų.

– Dėl ko? Pykstate?

Elis pastatė stiklinę ant darbastalio.

– Ne, aš leidžiu garus. „SuperGlue“. Jie žalingi, bet geriausiai išryškina nematomas vageles.

– Rimtai? – Rosas peržengė visur esantį šunį, kuris tikriausiai buvo detektyvo mėgstamas aksesuaras, ir žvilgtelėjo į stiklinę. – Kas tai sugalvojo?

– Manau, kažkokia kino kompanija Japonijoje. Dėl garų, išsiskiriančių kaitinant klijus, ciano akrilato rūgšties esteris prilimpa prie paviršiuje buvusių drėgnų vietų. Kurį laiką, kol kaina buvo įkandama, teismo ekspertai statydavo palapines ir leisdavo garus ant lavonų, norėdami ant jų aptikti nusikaltėlių pirštų atspaudus. – Elis linktelėjo į savo laikiną klijų kamerą. – Man tenka tenkintis mažais dalykais.

Jis ištraukė stiklainiuką juodų miltelių ir kažką panašaus į makiažo šepetėlį, kokį naudoja Šelbė. Eliui paskleidus miltelius ant stiklinės, išryškėjo pirštų atspaudai.

– Žinoma, – nerūpestingai tarė jis, – negaliu kalbėti apie šią procedūrą su žmogumi, kuris nesusijęs su byla. – Jis pakėlė akis laukdamas.

Atsakydamas Rosas atsisėdo ant laboratorijos taburetės.

– Tai Spenserio Paiko stiklinė, – pasakė Elis, vėl ją pastatydamas, kad galėtų nufotografuoti atspaudą. – Nukniaukiau po pokalbio slaugos namuose. Nuimu atspaudą, prieš atiduodamas patikrinti DNR.

– Kam tikrinti, jei žinote, kieno ji?

– Mokslininkė, su kuria konsultuojuosi dėl DNR įkalčių iš žmogžudystės vietos, gali palyginti šią DNR su jau turimomis iš tų laikų. Tai gali padėti apkaltinti gerąjį profesorių, ko nebuvo galima padaryti prieš septyniasdešimt metų.

– Kas nutiko nuojautoms? – sumurmėjo Rosas.

– Jos niekur nedingo, – tarė Elis. – Bet dabar mes jas pagrindžiame. – Jis pastūmė Rosui kartotekos kortelę. – Tai atspaudas, kurį nuėmiau nuo akmeninės pypkės, prieš pasiųsdamas ją Frenki, kad atliktų DNR tyrimą. Ji abenakių; mano senelis tokią turėjo. Ši pypkė buvo rasta po priebučiu, ant kurio buvo pakarta Sesilija Paik. Sveikas protas kužda, kad ji priklausė Pilkajam Vilkui. Bet čia yra Pilkojo Vilko pirštų atspaudai, kuriuos gavome iš valstijos kalėjimo... Jie neatitinka.

Rosas žvilgtelėjo į antrąją kortelę su lygiai kaip dantys išdėliotais dešimčia langelių, kurių kiekviename buvo piršto atspaudas. Jis pamėgino palyginti juos su Elio nuo pypkės nuimtu atspaudu, bet pastarasis buvo ne toks ryškus ir atrodė, tarsi jam trūktų apatinės dalies.

– Kaip atpažįstate?

– Pažiūrėkite į atspaudo formą, – pasiūlė Elis. – Ką matote – lanką, kilpą ar sūkurį? Taip pat į padėtį – kurio piršto atspaudas, ir į dydį – tarkim, vagelių skaičius kilpoje. Pastebėsite, kad Pilkojo Vilko pirštų atspaudai išskirtiniai – ant aštuonių pirštų vyrukas turi lankus, o tai būdinga tik penkiems procentams gyventojų. Atspaudas, kurį nuėmiau nuo pypkės, nėra labai geras, bet vis tiek matyti, kad tai kilpa. Taip pat patikrinkite vagelių ypatumus.

– Vagelių ypatumus?

– Štai ten. – Elis pasilenkė Rosui per petį ir parodė į susikryžiavusias linijas piršto atspaude. – Pavyzdžiui, išsišakojimą. Arba staigiai nutrūkstančią liniją. Arba tašką. Surasti aštuonis vienodus ypatumus dviejuose pirštų atspauduose pasitaiko taip retai, kaip išmetus akmenį į viršų nesulaukti jo nukrentant. – Jis paėmė kalėjimo kortelę su atspaudais ir pridėjo naują atspaudą, kurį nuėmė nuo Spenserio Paiko stiklinės. – Esmė ta, kad net jei pypkė priklausė Pilkajam Vilkui, ant jos rasti atspaudai yra ne jo. Man be galo smalsu sužinoti, kieno jie.

Rosas pradėjo mąstyti.

– Jei Spenseris Paikas laikė pypkę rankose, galėjo ją pakišti.

– Na štai. – Elis pasilenkė pirmyn, alkūne pastumdamas Rosą iš kelio, ir pradėjo tyrinėti du atspaudus pro didinamąjį stiklą. – Geriau pažiūrėjus, pradeda kai kas aiškėti... Pasak policijos raporto, tą popietę Paikas atleido Pilkąjį Vilką ir išmetė jį iš savo valdų. Jis buvo įniršęs ant to vaikino – gal buvo tiek įniršęs, kad prisiūtų jam žmogžudystę. Paprašiau Montpiljerio laboratorijos ištirti kelias nusikaltimo vietos nuotraukas. Matote, kaip miegamajame buvo išdaužtas langas – iš vidaus.

Rosas suakmenėjo.

– Maniau, kad vyras ją muša, – jis ištarė tyliai. – Bet ji man sakė, kad jis pernelyg ją mylėjo.

– Galima iš meilės nužudyti, – atsakė Elis. – Nuolat tai matau.

– Taigi manote, kad ji nuo jo bėgo?

– Nežinau, – prisipažino Elis. – Bet tikrai manau, kad tą dieną ji grūmėsi su juo. Skrodimo išvadose parašyta, kad ant riešų buvo mėlynių, atsiradusių kelios valandos prieš mirtį.

– Ar manote... – Rosas nutylėjo. – Ar manote, kad jis ją nužudė kitaip ir pasistengė, kad tai atrodytų kaip pakorimas?

– Ne. Tai įrodo skrodimas ir nuotraukos... Kad ir kaip ten būtų, atsakymas „ne“. Be to, mano padidintose nuotraukose – pjuvenose po kabančiu kūnu – yra dviejų žmonių pėdos. Vieno bato puspadis mažesnis ir atitinka nuo aukos nutrauktą apavą. Kitas – didesnis, matyt, vyro. Paikas prisipažįsta nupjovęs virvę ir nuėmęs kūną. Bet jis taip pat tvirtina, kad ją pakorė kažkas kitas. Tuomet kur yra Pilkojo Vilko pėdsakai? – Keikdamasis Elis padėjo didinamąjį stiklą ir nustūmė korteles su pirštų atspaudais. – Po perkūnais. Ne Paikas laikė pypkę.

Rosas prisitraukė kortelę, įdėmiai žiūrėdamas į paralelinių linijų sūkurį. Sąsaja su nusikaltimo vieta jam buvo pažįstama. Pagal ją kiekvienas asmuo, turėjęs kontaktų su objektu ar kitu asmeniu, toje vietoje palieka dalelę savęs. Detektyvai, tokie kaip Elis, parašytų, kad įtariamasis buvo tam tikroje vietoje tam tikru laiku, ir ieškotų šios konkrečios išvados priežasties. Bet tokią pat teoriją galima pritaikyti ir vaiduoklio buvimui įrodyti. Arba priversti žmogų apsigalvoti dėl savižudybės. Arba paaiškinti, kodėl dar ilgai, pasibaigus meilei, ji jaučiama tarsi vaiduokliška galūnė.

Medicinos ekspertai jau žinojo tai, ką daugelis žmonių sužinodavo tik per visą gyvenimą: per šį pasaulį negali pereiti nepadaręs poveikio kitam žmogui.

Staiga Rosui taip suspaudė krūtinę, kad jis pamanė tuoj apalpsiąs.

– Gerai jaučiatės? – smalsiai į jį žiūrėdamas pasiteiravo Elis. Net ir šuo pakėlė galvą.

Rosas čiupo ant stalo pirmą pasitaikiusį daiktą – kitą atspaudų komplektą, pakištą po nusikaltimo vietos nuotraukomis. Jis pasilenkė, apsimesdamas susidomėjęs atspaudus sudarančiomis linijomis ir kreivėmis.

– Štai ką aš galvoju, – garsiai mąstė Elis. – Paikas buvo įtakingas. Jis papasakojo savo istoriją įvykį tiriantiems pareigūnams, ir tie ja patikėjo, nes kur kas lengviau apkaltinti indėną, nei pasipriešinti mieste gerbiamam vyrui. Žinoma, kyla klausimas, kodėl Paikas nužudė savo žmoną, jei taip nutiko. – Jis užsimovė latekso pirštines ir ėmė pakuoti stiklinę savo DNR mokslininkei. – Gal dėl pinigų. Juk jis paveldėjo žemę.

Susiraukęs Rosas nukreipė žvilgsnį nuo atspaudų kortelės į nuo pypkės nuimtą atspaudą.

– Nesu įsitikinęs... bet ar jie neatitinka?

Elis paėmė iš jo korteles ir pradėjo kinkuoti galva į priekį ir atgal.

– Hm. – Įsitaisęs ant taburetės, jis paėmė didinamąjį stiklą ir įsižiūrėjo į juos atidžiai. Po penkių minučių pasitrynė smakrą. – Tegu mane griausmas. Paprašysiu laboratorijos ekspertų mesti antrą žvilgsnį, bet, mano manymu, jie atitinka.

– Kieno šie atspaudai?

Elis pažiūrėjo į jį.

– Sesilijos Paik. Jie buvo paimti po mirties. Įprasta procedūra.

– Jei Pilkojo Vilko apskritai ten nebuvo, ką ji veikė su jo pypke?

– Matyt, turėjo, – tarė Elis. – Tarp kitų dalykų.

– Pavyzdžiui?

– Tarkim, kaip Pilkąjį Vilką. Tarkim, žmona turėjo romaną... Ja atsikračius ir pakišus jos meilužį, vienu šūviu nušautum du zuikius.

– Nutilkite, – pasakė Rosas pakeltu balsu. – Nutilkite, gerai? Nebuvo jokio meilužio. Nebuvo nieko. Nesuvokiate, ką kalbate.

– Atvėskite, – Elis raminamai iškėlė delnus. – Šioje byloje nesu blogiukas.

Rosas prisivertė nusiraminti – suprato, kaip kvailai nuskambėjo jo žodžiai.

– Tik... ji neturėjo romano. Jūs jos nepažinojote.

Elis įdėmiai pasižiūrėjo į jį.

– Jūs taip pat.

LIUDYTOJO PARODYMAI

Data: 1932 m. rugsėjo 22 d.

Laikas: 8.15

APKLAUSIAMASIS: Lemuelis Tolandas

APKLAUSĖ: Pareigūnas Djulis Vigsas ir Komtosuko policijos skyriaus detektyvas F. Olivetas

VIETA: Komtosuko policijos skyrius

APKLAUSA:

1. Kl. Prašom pasakyti savo oficialų vardą ir adresą.

Ats. Lemuelis Tolandas, Kaštonų gatvė 45 A, Berlingtonas.

2. Kl. Kur dirbate, pone Tolandai?

Ats. „Žiurkės landoje“, Vinuskyje. Prižiūriu barą.

3. Kl. Ar pažįstate Džoną Delakurą, vadinamąjį Pilkąjį Vilką?

Ats. Žinoma. Jis draugas, nuolatinis lankytojas.

4. Kl. Ar matėte šį vyrą rugsėjo 18-osios naktį?

Ats. Taip. Jis atėjo apie aštuntą ar pusę devintos ir išėjo prieš pirmą.

5. Kl. Ar buvo išėjęs iš baro?

Ats. Manau, keliskart buvo išėjęs parūkyti.

6. Kl. Ar ilgai jo nebuvo?

Ats. Negaliu pasakyti. Tą naktį baras buvo sausakimšas.

7. Kl. Ar mes kalbame apie penkias minutes? Valandą?

Ats. Tikrai negaliu pasakyti. Težinau, kad buvo išėjęs ir sugrįžo.

8. Kl. Ar pasakojo, kad jį atleido iš darbo?

Ats. Ne... bet Pilkasis Vilkas uždaras vaikinas. Nepasakoja apie savo reikalus. (Pauzė.) Tačiau jis nėra žudikas. Nebuvo pirmą kartą, nėra ir šį.

9. Kl. Pone Tolandai, ar pastaruoju metu matėte Pilkąjį Vilką?

Ats. Po tos nakties bare nemačiau.

10. Kl. Gal žinote, kur galėtume jį surasti?

Ats. Jis daug keliauja.

11. Kl. Jūsų žmonės visada keliauja. Jūs taip pat ir meluojate, tiesa?

Vos įžengęs į pelėsiais atsiduodantį, sausakimšą Komtosuko viešosios bibliotekos kambarį, Elis pagalvojo, kad tokiai ryškiomis spalvomis pražydusiai moteriai kaip Šelbė Veikman šioje ankštoje patalpoje ne vieta. Jis įsivaizdavo ją sėdinčią tarp įvairiaspalvių tulpių Olandijoje arba plaukiojančią tarp Karibų jūros žuvų ir tada staiga sustabdė savo mintis, supratęs, kaip toli nukeliavo jo vaizduotė.

Vatsonas, nepratęs prie pavadėlio, taip smarkiai trūktelėjo, kad Elis nuskriejo pirmyn ir tik per plauką neįsirėžė į informacijos stalą. Triukšmas privertė Šelbę pakelti akis nuo kompiuterio, prie kurio sėdėjo.

– Labas, – ištarė ji atsistodama ir apeidama stalą. Ji žiūrėjo į Vatsoną, o šis taip smarkiai vizgino savo juokingą uodegą, kad net jo snukis drebėjo. – Tau čia negalima, – pabarė jį glostydama. – Bet vėlgi, kas aš tokia, kad nurodinėčiau policininkui, kaip elgtis.

Jai nusišypsojus, Elio širdis įsiplieskė.

– Labas, – teįstengė ištarti.

Nuostabu, Ročertai. Ji dirba bibliotekoje, ji moka visą žodyną, o tu teišsteni tą vieną žodį.

– Ar ieškai ko nors konkretaus? – paklausė Šelbė, ir Elis, pravėręs burną, suprato, kad ji kalba su Vatsonu. – Gal „Baskervilių šuns“ apie savo bendravardį? Ar Roberto Stono „Šunys kariai“?

– Po teisybei, jis tik palaiko man draugiją, – tarė Elis. – Aš ieškau miestelio dokumentų iš ketvirtojo dešimtmečio.

Beje, jis visai neieškojo miestelio dokumentų iš ketvirtojo dešimtmečio. Tiesą sakant, jis užėjo pažiūrėti, ar Šelbė šiandien dirba. Bet kadangi jo mintys sukosi apie žmogžudystės bylą, tai buvo pirmas į galvą atėjęs pasiteisinimas. Eliui toptelėjo, kad tirdamas septyniasdešimties metų senumo žmogžudystės bylą ir trokšdamas pamatyti šią moterį jis švaisto brangų policijos darbui skirtą laiką.

Ji įdėmiai žiūrėjo į jį, be jokių abejonių, svarstydama, kodėl policininkas nežino, kad visi miesto dokumentai yra saugomi šalia policijos skyriaus įsikūrusiame vietiniame archyve.

– Tiksliai žinau, kur jie... bet čia jų nėra.

– Gal galėtumėte parodyti?

Šelbei netgi nespėjus paklausti, kita dirbanti bibliotekininkė, – tokia rami ir susiraukšlėjusi, kad Elis netgi nesuprato, jog ji gyva, – mostelėjo jai eiti. Jiems leidžiantis laiptais su Vatsonu viduryje, Šelbė markstėsi saulėje.

– Gražu lauke, ar ne?

Ji linktelėjo galva.

– Kartais pamirštu, kaip ryškiai šviečia saulė.

– Nes visą dieną dirbate bibliotekoje?

– Taip, ir dar todėl, kad visą naktį nemiegu su Etanu. Tai vienintelis laikas, kai jis gali žaisti lauke.

Jie nuėjo pagrindine gatve, Vatsonui uostinėjant plyšius šaligatvyje ir prie žemės prilipusius kramtomosios gumos gurvuolėlius.

– Kada jūs miegate? Turbūt esate pervargusi.

Ji šyptelėjo.

– Darai, ką privalai daryti.

Iš kairės pusės juos aplenkė vaikas ant paspirtuko ir stumtelėjo Šelbę link Elio. Artumas jam buvo labai malonus. Jis galėjo paslysti, suversdamas kaltę Vatsonui, ir prisiliesti prie jos. Jis netgi galėjo stumtelėti į ją Vatsoną ir tada ją krentančią sugauti.

Koks jausmas būtų laikyti ją rankose?

Priėjus prie savivaldybės, Elis pajuto lėtai kylantį nusivylimą. Argi pastatai šiame miestelyje visada stovėjo taip arti vienas kito? Užlipęs paskui Šelbę akmeniniais laiptais jis nusekė ją į pirmąjį kambarį dešinėje.

– Lote, – paklausė ji milžiniškos archyvarės, – ar numetei svorio?

Jei ji prarastų bent keliolika gramų, Elis visą savaitę valgytų Vatsono grūdus. Bet moteris nušvito.

– Manau, dieta veiksminga, – ji sukikeno ir nieko neklausinėdama mostelėjo jiems leistis į rūsį.

Ten buvo tamsu, trenkė pelėsiais, o lubas puošė voratinklių girliandos. Vatsonas tuoj pat išsilaisvino iš pavadėlio ir nusivijo už dėžių nubėgusį graužiką. Net nesusimąsčiusi Šelbė perlipo nedidelę dėžių krūvą ir pateko į siaurą tarpelį, kur stovėjo daugiau nei pusę šio amžiaus mačiusios spintos su dokumentais. Ji atidarė stalčių ir ištraukė šūsnį pageltusių kortelių.

– Jos 1932 metų.

Elis spoksojo į ją apstulbęs.

– Ar jūs taip pat aiškiaregė?

– Rosas nėra aiškiaregys, – pataisė Šelbė. – Aš taip pat ne. Kai čia buvau aną kartą, radau jas sunkiuoju būdu – tikrinau visus stalčius, kol aptikau šį.

Jis žengtelėjo į siaurą tarpą šalia jos ir suvokė, kad dviem ten per mažai vietos. Jie stovėjo susispaudę krūtinėmis ir šlaunimis, Elis juto, kaip ji kvėpuoja jam į petį. Šiame rūsyje, kur oras buvo tirštas kaip kraujas, Elis pagalvojo, kad laikas galėtų sustoti. Pagaliau juk pastaruoju metu ir keistesnių dalykų nutiko.

– Kodėl jūs tai darote? – tyliai paklausė Šelbė. – Tai nieko neišspręs.

Jam prireikė akimirkos suvokti, kad ji kalba apie žmogžudystę. Elis gūžtelėjo pečiais.

– Žmonės kasdien daro beprotiškus dalykus.

Saulės spindulys palietė jos skruostą per langą palei lubas, tarsi būtų ieškojęs ir suradęs vienintelį gražų daiktą, kurį vertėtų apšviesti. Elis palinko į šviesos ratilą. Įdomu, ar ten šilta?

Šelbė taip staigiai atsilošė atgal, kad dėžių siena griuvo ant grindų ir viskas, kas buvo viduje, išbiro. Ji įgrūdo šūsnį kortelių Eliui į ranką. Kitoje kambario pusėje nusičiaudėjo Vatsonas.

– Ta, kurios ieškote, turėtų būti pradžioje, – sumurmėjo ji.

Elis pasinaudojo jos patarimu ir prisivertė sutelkti dėmesį į netvarkingą krūvą mirties liudijimų, kuriuos laikė rankoje. Jis pažvelgė į Sesilijos Paik mirties liudijimą, pasirašytą to paties skrodimą dariusio koronerio. 10.58 jis atsiliepė į Komtosuko policijos skyriuje užregistruotą skambutį dėl galimos žmogžudystės. Mirties laikas buvo patvirtintas 11.32. Prie šio mirties liudijimo niekuo kitu, kaip tik krauju, buvo prilipęs kitas, naujagimio, kurio mirties laikas taip pat 11.32. Jis mintimis grįžo prie pokalbio su Vesliu Snipu, sakiusiu, kad Sesilija Paik buvo pakarta beveik vidurnaktį, o šeštą ar septintą ryto, nupjovus virvę, paguldyta. Bet policija iškviesta tik vienuoliktą... taigi Paikas turėjo marias laiko surežisuoti nusikaltimo vietą.

Jis pakėlė akis, išgirdęs žingsnius.

– Sveiki. Ar ten kas nors yra?

Pasigirdo kaukšėjimas ir Vatsono amtelėjimas, sutinkant naują žmogų.

– Ei, Piligrime. Gulk! Naujiena – tu ne špicas, – tarė Frenki Martin. Ji mūvėjo sportines kelnes su balta juosta ir aptemptus marškinėlius su užrašu KARŠTAS KŪNAS. Šviesius plaukus susirišusi į arklio uodegą, vos pasidažiusi, ji galėjo varžytis su kiekvienu modeliu. Tai buvo kryžius, kurį Frenki turėjo nešti, – Marija Kiuri, įkalinta Merilinos Monro kūne.

– Eli Ročertai. Ir ko tik merginai nereikia imtis, kad surastų tave šiame miestelyje!

Jo veidą nutvieskė šypsena.

– Dievaži, Frenki, niekada nesitikėjau pristatymo į namus. Ką čia veiki?

– Nė už ką neketinau kalbėti šia tema telefonu. – Ji žvilgtelėjo jam per petį, ir jis pavėluotai prisiminė Šelbę.

– Frenki Martin, čia Šelbė Veikman. Šelbė...

– Išeina, – sumurmėjo Šelbė. – Turiu eiti. – Ir net į jį nežvilgtelėjusi ji atbula išvingiavo pro kartoninių dėžių krūvą ir nubėgo laiptais į viršų.

– Tavo mergina supy-y-yks, – padainavo Frenki, kai Elis vežėsi ją į savo laikiną laboratoriją. Ji atsisėdo ir atrėmė kojas į Vatsoną.

– Ji nėra mano mergina. Kol kas.

– Taip, praleidai progą maždaug prieš tris mėnesius.

Elis susiraukė.

– Ar aš kaltas, kad esi graži?

– Jėzau, ar čia komplimentas? – Frenki pasilenkė pirmyn ir ištraukė iš pluošto popierių vieną lapą. – Nagi, prisipažink. Tu mane myli.

Jis mylėjo. Juk pačios geriausios Elio, kaip detektyvo, įžvalgos nieko nereikštų, jei Frenki neatsektų nusikaltėlio paliktų įkalčių pėdsakų ir jų neišaiškintų. Ji peržiūrinėjo jo įkalčius – jai nenusiųstus drabužius ir daiktus.

– Gražus atspaudas.

– Nuėmiau jį nuo pypkės prieš tau atiduodamas, – pasakė Elis.

– Tikrai? Kieno jis?

– Aukos. Kad ir kaip būtų keista.

– Hm, – tepasakė Frenki. – Kodėl jų negavau? – Ji laikė aukos naktinius marškinius su ruda dėmele vienoje pusėje.

– Kiek kraujo tau reikia? Gavai visus jos drabužius.

– Ne ta spalva, – atkišo lūpas Frenki. – Juk nedažnai tenka pamatyti septyniasdešimties metų senumo kraują, bet vis tiek. – Susukusi juos į kamuoliuką, įkišo į juodą krepšį. – Jei kartais pradėčiau nuobodžiauti, lankydama draugus Montpiljerio laboratorijoje. – Tada numetė jam bylą. – Pažiūrėk.

1 lentelė – Amelogenino klasifikavimo rezultatai

PAAIŠKINIMAS: Pavyzdžiai lenktiniuose skliaustuose ( ) yra ne tokie intensyvūs kaip pavyzdžiai ne skliaustuose.

– Galutinių rezultatų nėra

** Atrankos paklaida, atsiradusi dėl riboto DNR kiekio

Ji žvilgtelėjo Eliui į veidą ir užvertė akis.

– Avarinis ruožas?

– Prašau.

– Gerai. DNR – viską, ką turi, paveldėjai iš mamos arba iš tėčio. Ji tau duoda vieną alelinį geną, jis – kitą. Rezultatas – kūdikis su didelėmis pėdomis, duobutėmis skruostuose arba garbanotais plaukais. Visi tie fiziniai ypatumai yra tavo DNR grandinėje, bet atliekant kriminalinius tyrimus jie nelabai ką padeda. Taigi mes tikriname DNR dėl skirtingų bruožų – vWA aeba THO1. Čia kiekvienas žmogus turės tipą: vieną skaičių iš mamos ir vieną iš tėčio. Iš įkalčių paimta DNR – net ir iš labai senų, sunkių įkalčių, kokius tu man atsiuntei, – susiaurina grupę žmonių, galėjusių palikti DNR. – Ji išlygino diagramos, kurią buvo padavusi Eliui, kampelius. – Kiekvienas stulpelis, kurio viršuje yra keistas skaičius, – vienas iš bruožų. Kiekviename bruože yra du skaičiai – aleliai, paveldėti iš DNR palikusio žmogaus mamos ir tėčio. Supranti?

– Kol kas.

– Gerai. Prieš analizuojant įkalčius, mums reikia kontrolinių pavyzdžių – kitaip tariant, DNR profilių, kuriuos galėsime palyginti su rastais ant virvės ir vaistų krepšelio. Pirmasis kontrolinis pavyzdys – iš aukos kraujo, kurio dėl gimdymo nestigo ant visų įkalčių. Gautus rezultatus pavadinau Sesilija. Kai dėl ieškomo nusikaltėlio, tau pasisekė. Darydama prielaidą, kad seilės ant pypkės buvo jo, sutelkiau dėmesį į DNR išeigą ir gavau visus aštuonis lokusus... juos pavadinau Pilkasis Vilkas. Galiausiai stiklinė, kurią ką tik atsiuntei – tos seilės yra pagrindas aštuoniems skaičiams, sudarantiems kitokį nei Pilkojo Vilko profilį... pavadintą Spenseris Paikas.

– Palauk. Ar tai reiškia, kad turime šių trijų žmonių DNR?

– Dėl dviejų iš trijų abejonių nekyla. Trečiasis ne toks aiškus. Negaliu pasakyti, kad ši DNR tikrai priklausė Pilkajam Vilkui, nes neturėjau kontrolinio pavyzdžio.

– Taigi tu tik žinai, kad ant pypkės esanti DNR yra vyro, bet ne Spenserio Paiko.

– Tiesą sakant, žinau šiek tiek daugiau, – Frenki nuvedė pirštu į puslapio apačią. – Viena neplanuotų DNR tyrimo išdavų yra subpopuliacijos diagramos, rodančios, kaip aleliai dažnai atsiranda įvairiose etninėse ir rasinėse grupėse.

– Jau nesuprantu, – pasakė Elis.

– Galime sukurti statistiką, tipizuodami tam tikros kilmės žmones – baltaodžius, juodaodžius, vietinius amerikiečius. Tarkim, turi baltą „Rolsroisą“. Rolsai sudaro tik du procentus visų automobilių.

– Tu tai žinai... kodėl?

Frenki papurtė galvą.

– Nutilk, Eli. Du procentus. Balti automobiliai sudaro penkiolika procentų visų automobilių. Norėdami apytiksliai sužinoti, kiek tarp jų yra baltų „Rolsroisų“, sakome, kad penkiolika procentų iš dviejų procentų visų automobilių... o tai reiškia, kad 0,3 procento, arba trys iš tūkstančio, automobilių yra balti „Rolsroisai“. Tą patį darome stebėdami, kaip aleliai pasirodo įvairiose subpopuliacijose. Pavyzdžiui, virvės galas – ant jos nustatytas profilis būdingas vienam iš 1,7 milijono kaukaziečių, bet tik vienam iš 450 milijonų vietinių amerikiečių. Taigi jei į futbolo stadioną įleisčiau 450 milijonų indėnų, o į kitą stadioną 450 milijonų baltaodžių, tikėčiausi, kad mano nustatytą profilį atitiktų 264 kaukaziečiai... ir tik vienas vietinis amerikietis.

– Taigi didesnė tikimybė, kad virvę laikė baltaodis nei vietinis amerikietis?

– Teisingai. Bet pažvelk į pypkės skaičius. Tikimybė surasti 11, 11 derinį D5S818 tarp kaukaziečių yra keturiolika procentų, tarp afroamerikiečių – septyni procentai, o tarp lotynų amerikiečių – dvylika procentų. Bet tikimybė surasti 11, 11 derinį tarp vietinių amerikiečių yra trisdešimt penki procentai – daugiau nei dukart didesnė nei tarp kaukaziečių. Pažvelgus į ant pypkės nustatytą profilį, tikimybė, kad jis priklauso kaukaziečiui – viena iš 320 milijonų, kad afroamerikiečiui – viena iš 520 milijonų, kad lotynų amerikiečiui – viena iš 41 milijono. Tačiau tikimybė, kad jis priklauso vietiniam amerikiečiui, yra viena iš 330 tūkstančių.

– Taigi pypkę rūkęs žmogus buvo indėnas.

– Tokia mano neoficiali prielaida.

Elis linktelėjo galva.

– Kas daugiau?

– Nebuvo jokios staigmenos, atlikus epidermio ląstelių, likusių ant virvės kilpos nuo aukos kaklo, tyrimą, – jos yra identiškos Sesilijos kontroliniam pavyzdžiui. Tirdama kilpą, gavau tik septynias iš aštuonių sistemų, bet vis tiek vadinu tai sėkme. Tada patikrinau virvės galą kaip kitą pavyzdį. Nieko ypatingo nesitikėjau ir netgi kai paskutau, ieškodama epidermio ląstelių, sėkmė nenusišypsojo. Taigi pasinaudojau polimerizacijos reakcija, norėdama nukopijuoti milijardus pavienių DNR sričių, ir man pavyko gauti šešis lokusus, o tai buvo beveik stebuklas. Ir kiekviena tų šešių sistemų atitinka nuo Spenserio Paiko stiklinės paimtą DNR.

Tai nebūtinai reiškė, kad Paikas pakorė savo žmoną, bet tai bent jau reiškė, kad jis laikė rankose tą virvę. Elis žvilgtelėjo į tuščią eilę diagramoje.

– Kas nutiko vaistų krepšeliui?

Frenki prisimerkė.

– Ogi tai, kad tavo mylima DNR mokslininkė vos neatėjo čia ir nepadarė sunkaus nusikaltimo pagalbos meldusio detektyvo atžvilgiu. Net neįsivaizduoji, kaip tai buvo bjauru, Eli. Būčiau jį išmetusi, jei tu nestokotum įkalčių.

– Nusivesiu tave vakarienės.

– Ne, tu man nupirksi jachtą, – tarė Frenki. – Po pirmo tyrimo negavau nieko. Tada pamėginau ištirti tą virvės vietą, kuri lietėsi prie kaklo. Gavau du profilius – abu panašūs, abu mišiniai.

– Ką tai reiškia?

– Kad daugelyje sistemų buvo daugiau nei vienas ar du tipai. Žiūrėk į liniją diagramoje... Matai vietas, kur yra trys, o ne du skaičiai?

– Taip, – susiraukė Elis. – Kodėl taip yra?

– Prisimeni, vieną alelį gauni iš mamos, kitą iš tėčio? Jei turi tris ar keturis, esi arba nenormalus, arba turi mažiausiai dviejų žmonių DNR. Atsižvelgiant į genetinę sandarą, nei Sesilija Paik, nei Pilkasis Vilkas negali būti atmesti kaip neprisidėję prie to susimaišymo.

Elis tyliai švilptelėjo.

– Tačiau to negalima pasakyti apie Spenserį Paiką?

– Ne. Matai D7S820 vietą? Jis turi 10, 10. O vaistų krepšelis – 11, (12) arba 11, 11. Tai ne Paiko genetinis profilis... tai negali būti jis.

Elis smarkiai iškvėpė. Šis faktas suduos smūgį jo teorijai apie nusikaltimą, nes DNR tyrimas įrodo, kad toje vietoje taip pat buvo ir Pilkasis Vilkas. Bet gal Paiko režisūra nepasiekė vaistų krepšelio. Gal dėl kažkokios priežasties jį nešiojo Pilkasis Vilkas, o tada atidavė Sesilijai kaip meilės pakabutį, kurį ji kariama nusiplėšė...

– Yra dar kai kas, Eli. – Frenki padvejojo. – Man tai nedavė ramybės, taigi dar kartą sugrįžau prie to prakeikto krepšelio ir patikrinau dar šešis lokusus. Matai?

2 lentelė – Klasifikavimo rezultatai

PAAIŠKINIMAS: Pavyzdžiai lenktiniuose skliaustuose ( ) yra ne tokie intensyvūs kaip pavyzdžiai ne skliaustuose.

– Galutinių rezultatų nėra

** Atrankos paklaida, atsiradusi dėl riboto DNR kiekio

Frenki vedžiojo eiles raudonu nagu.

– Nė vienoje vietoje neaptikau keturių tipų. Šiuose tyrimuose neaptikau netgi trijų tipų.

– Taigi?

– Taigi jei mudu ką nors pačiuptume ir paliktume ant to daikto savo odos ląstelių, yra tikimybė, kad vienoje iš penkiolikos vietų turėtume keturis atskirus tipus. Tu gavai du iš tėvų, ir aš gavau du iš tėvų, taigi tikimybė, kad profilyje būtų tie patys tipai daugiau nei kartą ar du, yra labai menka.

– Sakei, kad DNR buvo sunku paimti. Gal įvyko kokia painiava.

– Ne. Todėl ir atlikau daugiau tyrimų. – Frenki užsikišo plaukus už ausų. – Kai matau mišrius trijų ar tik dviejų tipų DNR profilius, paprastai jie yra tiesioginių palikuonių. Kadangi kiekvienas iš tėvų visada perduoda vieną alelį savo atžalai, jie turės bent vieną bendrą alelį. Jei Sesilija Paik būtų Pilkojo Vilko dukra, kaip tik tokį jų DNR vaizdą ir tikėčiausi pamatyti.

Elis papurtė galvą.

– Negali būti. Sesilija Paik buvo baltaodė.

Frenki iš aplanko ištraukė kitą popieriaus lapą.

– Kalbant statistiškai, – tarė ji, – aš taip nemanau.

4 Chuanas Ponse de Leonas – ispanų tyrinėtojas ir konkistadoras.

5 Graikų mitologijoje Titonas – Eos mylimasis.

6 „Hudson Bay“ kompanijos vilnonės antklodės.

7 Angliškai HMO (Health Maintenance Organization).

8 Aukštos kokybės saugi degi pasta.

9 Taip vadinami Olandijoje išveisti galvijai.

DEVINTAS SKYRIUS

Kai dėl Roso, Elis Ročertas galėjo eiti po velnių. Juk nebūtina sutikti žmogų, kūną ir kraują, kad jį pažintum. Argi negali pajusti giminystės, skaitydamas dienoraštį? Peržiūrėti pageltusius meilės laiškus ir susigrąžinti meilę? Sujungti dvi tolimas klaviatūras interneto pokalbių svetainėje? Rosas pažinojo Liją, ir policininkas klydo: jei ji būtų turėjusi romaną, jis būtų žinojęs.

Romanas būtų buvęs su juo.

Šią akimirką Rodas van Vlitas Paiko žemėje tikriausiai pacituotų Bibliją, stengdamasis sumažinti Lijos dvasios klajonėms skirtą erdvę. Dabar jis jau gal net būtų pradėjęs su ja bendrauti ir aiškinti, kad šiame pasaulyje jai vietos jau nėra.

Niurnėdamas Rosas nustūmė lovą ir pradėjo vaikščioti po mažą miegamąjį tarsi žvėris narve. Jis pažinojo Liją, bet nežinojo, ką reiškia jausti jos kūną šalia ir į jo pečius suleistus nagus, kai naktis tarsi gyva būtybė pradeda suktis aplink juos. Jis pažinojo Liją, bet nepakankamai.

Tokiomis akimirkomis Rosas tikėjo Dievą. Ne švelnų Dievą ir ne teisingą Dievą, o turintį piktą humoro jausmą. Dievą, baudžiantį nepataisomą klaidą padariusį žmogų – gundantį labiausiai geidžiama dovana ir tada ją pačiumpantį, kad Rosas tėkštųsi veidu į žemę.

Sienos sviro ant jo, o gerklėje buvo gumulas, trukdąs kvėpuoti. Jis be tikslo paėmė vieną Etano kompaktinių plokštelių nuo kompiuterio stalelio ir suspaudė ją taip smarkiai, kad skilo plastikinė dėžutė. Jo oda garavo. Kaukolė buvo per ankšta smegenims.

– Gerai, – ištarė jis niekam. – Gerai.

Jau prasidėjo – jis žiūrėjo į veidrodį ant naktinio stalelio ne kaip į daiktą, kuris atspindi, o kaip į potencialų ginklą. Jis jautė, kaip niežti ant riešo esančias siūles. Jis matė pasaulį, kuriame nebuvo.

Išsiveržęs iš miegamojo, Rosas nubėgo laiptais žemyn pro Šelbę.

– Kur... – pradėjo sakyti ji.

– Lauk.

Jis pralėkė pro kartu su mėnuliu bundantį Etaną. Jo automobilis nuskriejo įvažos keliuku ir vingiuotais Komtosuko žvyrkeliais. Praėjo penkios minutės, kol jis susivokė, kur važiuoja, ir kai sustojo prie užtvaros Ūdrų Upės Perėjoje, jau buvo naktis.

Protestuojantys abenakiai nakčiai buvo grįžę į stovyklą; keli reporteriai, dar nesugrąžinti į miesto laikraščių redakcijas, slapstėsi viešbutyje „Best Western in Winooski“. Dėkui Dievui, nesimatė nei Rodo van Vlito, nei paranormalių reiškinių tyrinėtojų su varpeliais ir švilpukais. Didžiuliai ekskavatoriai ir keliamieji kranai miegojo ištiesę kaklus.

Rosas peržengė statybinę juostelę ir užtvarą ir pateko į patį centrą, kur vis dar stūksojo namas, atsistatęs po to, kai Rodas van Vlitas jį nugriovė. Šis jau atsisakė minties statyti prekybos centrą toje vietoje; dabar ekskavatoriai jau už šimto metrų į kairę mėgino iškasti duobę įšalusioje žemėje ir supilti ten betoną. Rosas giliai įkvėpė: čia Lija vakarieniaudavo arba rytais gerdavo kavą. Čia užmigdavo ramiomis sekmadienio popietėmis. Ji uždėdavo Spenserio Paiko ranką sau ant pilvo ir sakydavo jam, kad nešioja jų kūdikį.

– Lija! – jam iš gerklės maldaujamai išsiveržė jos vardas.

Kurį laiką jis pastovėjo. Senojoje Paiko žemėje buvo neįprastai ramu, jokios veiklos. Burundukai nebėgiojo medžiais, paukščiai nesidalijo paslaptimis, varlės kvarkuolės nešnipinėjo žolėje. Jei paranormalių reiškinių tyrėjas norėtų, kad Lijos vaiduoklis išeitų, pirmiau turėtų jį surasti.

Įtemptai galvodamas, Rosas tyliai ėjo prie automobilio. Jos čia nebuvo, jis būtų pajutęs. Kad ir ką van Vlitas būtų pasamdęs, tas žmogus tikėsis vaiduoklio, bet nebūtinai Lijos. Pagaliau juk Rosas vienintelis ją matė.

O jei jis jiems duotų kitokį vaiduoklį, kurio reikėtų atsikratyti?

Jis tiesiausiu keliu pasuko link automobilio. Jam nuėjus apie kilometrą nuo namo, iš dangaus, kuriame nebuvo žvaigždžių, iškrito vienas rožės žiedlapis ir nusileido į Roso paliktą pėdą.

Mereditė nė nesvajojo apie gražesnę dieną – dvidešimt keturi laipsniai šilumos, dangus skaisčiai mėlynas, o ir alėja ne tokia sausakimša, kaip galėjai tikėtis rugpjūtį. O jei dar prisimintum, kad jos dukrai jau nereikėjo vartoti psichotropinių vaistų – beje, nepadariusių jokio poveikio jos elgesiui, – tai buvo pakankama priežastis švęsti.

Jos ėjo lėtai, nes su jomis keliavo Rubė, ir nors ji buvo pernelyg išdidi, kad skųstųsi dėl klubų, Mereditė pastebėjo, kaip sulig kiekvienu žingsniu švelniai raukosi jos veidas. Jos jau susipažino su naujomis pandomis Nacionaliniame zoologijos sode, padūsavo prie Vilties deimanto Gamtos istorijos muziejuje ir palietė mėnulį Aviacijos ir aeronautikos muziejuje. Dabar traukė į požeminę automobilių aikštelę, kiekviena laikydama po vaflinį minkštų ledų indelį.

– Mano manymu, – tarė Mereditė, – dangaus šaligatviai grįsti šokoladu.

– O tai reiškia, kad ten negali būti šilta ir drėgna, – pasakė Rubė. – Dar viena auksinė žvaigždutė kelionių vadove.

Link jų ėjo šeima – turistai, sprendžiant iš fotoaparatų ir marškinėlių su užrašu FTB. Apeidami Mereditę, Lusę ir Rubę, jie prasiskyrė kaip upė ir vėl susibėgo už jų.

– Mama, – ištarė Lusė. – Noriu paklausti. – Lusė klausinėjo visą dieną – pradedant viename muziejuje matytų dinozaurų tualeto įpročiais ir baigiant prezidento gyvenamąja vieta, turistams įsiveržus į jo namus. – Kodėl tu neištekėjai?

Mereditė sustojo. Gyvenimo faktus ji buvo paaiškinusi Lusei laboratorijoje: parodė gyvą spermatozoidą ir tikrą kiaušinėlį, kuriems susijungus atsiranda embrionas, virstąs žmogaus gemalu. Kalbant moksliniais terminais, meilė su gyvybės davimu nesusijusi. Tėvas tebuvo donoras, ir toks apibūdinimas Mereditei puikiai tiko.

Rubė virš Lusės galvos reikšmingai pažvelgė į Mereditę.

– Man nereikėjo tekėti. Aš jau turėjau tave.

Lusė užvertė akis.

– Mama, vyras ne tik vaikui padaryti yra reikalingas. Jei turėtum vyrą, gal daugiau būtum namie.

– Žinai, kodėl tiek daug dirbu...

Lusė nusisuko.

– Dėl manęs, tiesa? Joks vyras nenorėjo vesti moters su vaiku.

– Ne, Luse. Palauk. – Mereditė pačiupo Lusę už rankos ir stumtelėjo prie atraminės sienos. – Širdele, – pasakė ji, kai Lusė staiga suspiegė.

– Nesėsk ant jo! – Ji pasitraukė atgal, o pro šalį ėjęs žmogus sustojo ir sužiuro. – Mamyte, kas nutiko tam berniukui?

Ji parodė, bet berniuko ten nebuvo.

– Luse, kas negerai?

Jos akys buvo plačios ir pamišusios.

– Tas berniukas sėdi su kalėjimo kostiumu kaip animaciniuose filmuose. Ir plika moteris, ir kūdikiai... Visi jie skeletai, bet dar juda. Ar tu jų nematai?

Vyras patapšnojo Mereditei per petį.

– Gal reikia pagalbos?

– Susitvarkysim, – atsakė ji stačiokiškai, nenusisukdama nuo Lusės. – Giliai įkvėpk ir pasakyk man, ką matai.

Vyras, norėdamas pasirodyti geruoju samariečiu, vėl prabilo.

– Pakviesiu apsaugininką, – pasakė jis ir nubėgo. Mereditė pakėlė akis ir pamatė, kaip jis įėjo į prieš jas stovintį pastatą – Holokausto atminties muziejų.

– Tai tie, – pradėjo verkšlenti Lusė, – kurie pasiliko.

Orderis ekshumuoti palaikus iš Paiko žemės degino skylę Elio kišenėje, bet jis laikė jį kaip žariją prie širdies, kad prisimintų, ką jis daro ir kodėl. Frenki DNR analizė iškreipė jo tyrimą. Greičiausiai, jei Pilkasis Vilkas buvo Sesilijos Paik biologinis tėvas, jie neturėjo romano. Vaistų krepšelis ir netgi pypkė galėjo būti dovanos. Bet Elis vis tiek buvo linkęs manyti, kad Paikas yra žudikas. Pilkasis Vilkas buvo ką tik išleistas iš kalėjimo ir tuoj pat susirado iki tol niekad nematytą dukrą. Jei Sesilijai buvo pasakyta, kas jos tikrasis tėvas, ji galėjo laikyti tai paslaptyje nuo vyro, skatindama Spenserį Paiką padaryti klaidingą išvadą dėl žmonos bendravimo su indėnu. Arba Paikas galėjo sužinoti apie žmonos protėvius ir bijodamas dėl savo karjeros atsikratyti įkalčių.

Šiaip ar taip, abenakių skundas dėl kapavietės buvo pagrįstas.

Švintant jis rado Azą Tompsoną, ant Vinuskio krantų traukiantį lydekas. Vyniojant ir užmetant meškerę, ploni senio pečiai po marškiniais judėjo.

– Mano senelis sugavo eršketą Šampleino ežere, – pasakė Elis, prieidamas iš užpakalio.

– Jie ten veisiasi, – tarė Azas.

– Jums kada nors pavyko sugauti?

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Mama pasakodavo, kaip jis, pririšęs eršketą prie kanojos, leido ją tempti, kol pavargo, o tada, nuplaukęs į seklumą, jį užmušė.

– Kantrybė yra velnioniškai geras jaukas, – sutiko Azas.

Elis žiūrėjo, kaip jis įmeta žuvį į kibirą.

– Man reikia jūsų pagalbos. Pasirodo, Sesilija Paik buvo pusiau abenakė.

Baksnodamas jauko indelį, Azas dvejojo tik akimirką.

– Abenakė, – tyliai pakartojo. – Kaip manai, ar aušra tokia pat graži žmonėms, nepavadintiems jos vardu?

Elis suprato, kad senis atsakymo nesitiki.

– Žinau, kad turėtų būti kokia nors... ceremonija. Vieta, kur būtų galima... perkelti ją ir dukrą.

Azas pakėlė akis.

– Kas nutiks tai žemei?

– Nežinau, – prisipažino Elis.

Atrodė, kad senį toks atsakymas tenkina.

– Aš jomis pasirūpinsiu, – pasakė jis.

– Ne šitų, – tarė Rosas degalinės bakalėjos pardavėjai, žaliaplaukei paauglei su kombinezonu, turinčiai tiek daug auskarų antakiuose ir šnervėse, kad jam pasidarė įdomu, ar prausiantis po dušu jai nereikia daugiau vandens. – „Merits“.

Jis sumokėjo už cigaretes ir žiūrėjo, kaip mergaitė skaičiuoja grąžą. Rosas praplėšė pakelį, norėdamas užsirūkyti, ir netyčia ant grindų numetė degtukų dėžutę. Ji nukrito prie eilėje paskui jį stovinčio vyro bato, ir tas pasilenkė pakelti.

– Dėkui, – tarė Rosas, ir tada vyras išsitiesė. – Kertis?

Jo buvusio darbdavio lūpos susičiaupė.

– Labas, Rosai.

– Ką tu čia darai?

– Įsivaizduoju, kad tą patį, ką ir tu. Ieškau vaiduoklio.

Rosui pakirto kojas. Rodas van Vlitas išties surado žmogų, kuris atsikratys dvasios... ir Rosas davė jam užuominą.

– Kerti, paklausyk...

– Ne, tu paklausyk, šunsnuki. Pradėjęs dirbti mums, pasirašei nekonkurencinį kontraktą, taigi nesitikėk, kad nepaduosiu tavęs į teismą, jei nuspręsi mane demaskuoti. Tu esi tik mėgėjas, Rosai. Neturi supratimo, kaip vadovauti tokiam šou.

Rosui perdžiūvo burna.

– Tai ne šou.

– Bus. – Kertis dūrė pirštu Rosui į krūtinę. – Ketinu surasti tą vaiduoklį ir jo atsikratyti, ir visas šis reikalas užtikrins mano laidai geriausią laiką programoje. – Jis prasibrovė pro Rosą, numetė pardavėjai dolerį ir prieš trenkdamas durimis pačiupo nešviežią riestainį iš pintinės ant prekystalio.

– Jis kažko pyksta? – tarė pardavėja, skimbtelėjusi liežuvio žiedu į apatinių dantų kraštą.

– Taip.

Rosas prisidegė cigaretę, įtraukė dūmo ir išėjo į parduotuvės priebutį. Lauke buvo taip šviesu, kad jis prisimerkė. Iš čia už šeštojo dešimtmečio stiliaus kuro siurblių ir senovinio „Moxie“ ženklo matėsi miestelio žalumos pakraštys su būtina balta bažnyčia. Galėjai įžvelgti kalvą, kur buvo karjeras, ir slėnį, tapusį Šampleino ežeru. Tokį pasaulį pažinojo Lija.

Jam reikės veidrodžių ir žvejybos valo. Garsiakalbių, elementų ir Šelbės nešiojamojo kompiuterio. Jei Kertis nori išvyti vaiduoklį, jis duos jam vaiduoklį.

Tik tai nebus Lija.

Kai Sesilija Paik buvo nužudyta, Djuliui Vigsui buvo dvidešimt metų ir jis aštuonios dienos dirbo policininku. Dabar jam buvo ankstyvoji Alzhaimerio stadija, ir jis gyveno Vermonto šiaurės rytuose kartu su dukra Džeraldina.

– Kai kurios dienos būna geresnės už kitas, – pasakė ji Eliui, stovėdama prie suveriamų stiklinių durų į vidinį kiemelį, kur vežimėlyje sėdėjo Djulis. – Būna dienų, kai jis nežino, ką daryti su šaukštu.

Eliui ji atrodė kaip kelis kartus panaudotas ir skonį praradęs arbatos maišelis.

– Ačiū, kad leidžiate su juo pasikalbėti.

– Galite kalbėti, kiek tik norite, – tarė Džeraldina, gūžtelėdama pečiais. – Bet jis viską painioja. Viskuo, ką jis jums pasakys, labai labai suabejočiau.

Elis linktelėjo ir nusekė ją į lauką.

– Tėveli! – pašaukė ji garsiai, tarsi senukas būtų dar ir kurčias. – Tėveli, žmogus atėjo tavęs aplankyti. Detektyvas Elis Ročertas iš Komtosuko. Ar prisimeni, kai gyvenai Komtosuke?

– Taip, aš gyvenau Komtosuke, – ištarė Djulis. Jis nusišypsojo, ir veide atsirado daug raukšlelių. Jis pakratė Eliui ranką.

– Labas, Djuli, – Elis vilkėjo paradinę uniformą, tikėdamasis labiau sužadinti prisiminimus. – Norėčiau jums pateikti keletą klausimų.

– Miranda, palik vyrus vienus, – pasakė Djulis.

– Aš Džeraldina, tėveli, – atsiduso ji ir grįžo į vidų.

Elis atsisėdo.

– Noriu paklausti, ar prisimenate kokią nors nužudymo bylą iš tų laikų, kai dirbote Komtosuke.

– Nužudymo? Taip, žinoma. Tyrėm daug nužudymų. Tiesą sakant, tai buvo ne nužudymai. Apiplėšimai. Taip, aš juos prisimenu. Penktajame dešimtmetyje buvo jų protrūkis, bet pasirodė, kad tai dviejų paauglių, kurie dėjosi Boni ir Klaidu, darbas.

– Bet žmogžudystės bylos...

– Buvo viena, – pasakė Djulis. – Nemanau, kad kas nors pamirštų, kas nutiko Sesilijai Paik. Asmeniškai ją pažinojau. Kartu lankėme mokyklą. Ji buvo pora metų už mane jaunesnė. Labai graži ir protinga. Paveldėjo iš tėvo. Jis buvo astronautas.

– Jis buvo profesorius, Djuli.

– Aš taip ir sakiau! – senis suirzęs susiraukė. – Klausykite, gerai?

– Gerai. Atsiprašau. Taigi... kalbėjote apie jos nužudymą...

– Ji buvo ištekėjusi už didelio pono universitete. Paiko. Miestelyje jis turėjo šventesnio už kitus reputaciją, jei suprantate, ką sakau. Bet su Sise elgėsi kaip su karaliene. Kai nuvykome pas juos po to, kai jis mums paskambino, nebuvau matęs, kad suaugęs vyras verktų kaip kūdikis. – Jis papurtė galvą. – Ir tada nukreipė į save šautuvą mūsų akivaizdoje...

– Djuli, – švelniai tarė Elis, – Spenseris Paikas nenusižudė.

– Nenusižudė? Teisingai. Tai buvo įkaitų byla šeštojo dešimtmečio pabaigoje. – Jis patrynė kaktą. – Kartais... kartais čia viskas susilieja.

– Suprantu, – Elis suko ant rankos kepurę. Gal tai nebuvo toks jau geras sumanymas.

– Koroneris norėjo atlikti skrodimą kūdikiui.

Išgirdęs tai, Elis staigiai kilstelėjo galvą.

– Tikrai?

– Taip. Olivetas – jis tada buvo detektyvas leitenantas – neleido atkasti kapo. Pasakė, kad nedera versti tokį žmogų kaip Spenseris Paikas dar labiau sielvartauti, jei nėra būtinybės.

– Taigi, jums atvykus, kūdikis jau buvo palaidotas?

– Aha. Gerokai paėjus į mišką. Šviežiai kasta žemė ir netgi gėlytės. Paikas sakė, kad kūdikis gimė negyvas, ir jo žmona tiesiog pametė galvą. Taigi jis palaidojo kūdikį, norėdamas ją nuraminti.

– Man Paikas sakė, kad žmoną ir kūdikį palaidojo tą pačią dieną.

– Ne, šitą žinau tikrai. Dalyvavau Sisės Paik laidotuvėse. Nedaug mūsų buvo – mudu su Olivetu, jos tėvas ir Paikas. Tiek, kiek reikėjo karstui į duobę nuleisti. Tuo metu buvo daug apkalbų – jis nenorėjo, kad bažnyčios moterys neštų troškinius, nors pagalba, praradus mergaitę, būtų jam pravertusi. Sisę palaidojom šalia jau supilto kūdikio kapelio.

– Ar jis jums nesakė, kodėl taip ilgai užtruko? Kol paskambino policininkams? – paklausė Elis.

– Jam ir nereikėjo sakyti. Nuo jo vis dar trenkė alkoholiu. Išvakarėse buvo smarkiai nusitašęs. – Djulis pažvelgė į namą. – Turiu tris mergaites. Nė neįsivaizduoju, kaip būčiau jautęsis, jei jos būtų gimusios negyvos. Kaip suprantu, Paikas stengėsi numalšinti skausmą. Bet taip pasistengė, kad prarado sąmonę... negirdėjo nei kaip kažkas įėjo paimti jo žmonos, nei kaip apvertė namus aukštyn kojomis. Kai pabudo, jau buvo vėlus rytas. Jis mums paskambino prieš pat pietus, o tai buvo gerai – beveik neturėjau ko išvemti, pamatęs Sisę.

Pasak Veslio, Sisės kūnas buvo nukabintas gerokai prieš pietus.

Ši mintis kaip rutuliukas šokinėjo Elio galvoje.

– Papasakokite apie Pilkąjį Vilką.

– Šunsnukis. Jis buvo čigonas – šiandien juos vadiname vietiniais amerikiečiais. Meluoti ir vogti jam buvo lengva. Visi žinojo apie jį ir jo šeimą, ir jis buvo ką tik išleistas iš kalėjimo už kažkokią žmogžudystę. Paikas sakė, kad pastarąsias kelias savaites jis priekabiavo prie Sisės. Turint galvoje jo asmeninius daiktus, rastus nusikaltimo vietoje, netvarką name ir nepaaiškintą ilgą laiko tarpą jo alibi, tai buvo suvokiama. Žinoma, kai jis dingo, mūsų įtarimai pasitvirtino.

Elis pasikasė galvą.

– Man kyla klausimas, kaip jis dingo.

Iš senuko kaklo į viršų plykstelėjo raudonis.

– Tai... tai mano kaltė. Dirbau dar tik savaitę ir pamaniau, kad galiu jį suimti ir pasodinti, tapdamas tų dienų didvyriu. Taigi išėjau vidurnaktį kaip Kolumbas....

– Kolumbo10?

– Aha, tas. Radau Pilkąjį Vilką geriantį bare ir atitempiau apklausti. Bet Olivetas mane išbarė, sakydamas, kad kol kas neturim pakankamai įkalčių nusikaltėliui sulaikyti, ir apklausa sukels jam įtarimų. Mes jį nesmarkiai primušėm, kaip buvom įpratę, bet jis neprisipažino. Olivetas liepė man jį sekti, stebėti kiekvieną jo judesį... – Djulis pažvelgė tolyn, už kiemo ribų. – Ir aš jį pamečiau. Vieną akimirką jis buvo čia, o kitą – manytum, kad jo apskritai nebuvo. – Jis apsilaižė ir linktelėjo pirmyn, norėdamas pašnabždėti. – Žinokite, turiu savo teoriją, kas jam nutiko.

– Tikrai? – Elis pasilenkė.

– Manau... – Djulis apgaubė savo dėmėta ranka Elio ausį. – Manau, kad Osvaldui padėjo antras šaulys ant žole apaugusios kalvelės. – Jis pasilenkė ir sudėjo rankas ant krūtinės. – Suprantate, ką sakau?

Elis atsiduso.

– Puikiai.

Kai Etanas pabudo, buvo dar šviesu. Jis vėl užtraukė tamsinančias ritinines užuolaidas ir užsimerkė taip, kaip jį mokė dėdė, mėgindamas šeštuoju pojūčiu išsiaiškinti, kas namie dedasi.

Jo motina dirbo bibliotekoje, ir tai jam patiko, nes pastaruoju metu ji jam siaubingai įkyrėdavo. Kad ir ką Etanas darytų, negalėjo jai įtikti – pradedant jo išverstais nešvariais drabužiais pintinėje ir baigiant tuo, kiek laiko jis naršė internete. Tikriausiai jam būtų atsiradęs kompleksas, jei ne tai, kad ji taip pat buvo tikra ragana dėdei Rosui ir bet kuriam prekeiviui telefonu, kuris, savo nelaimei, būdavo įtraukęs Veikmanų namus į sąrašą, ir kaimynų vaikui, padariusiam sunkią nuodėmę – išmušusiam beisbolo kamuoliuku garažo langą. „Kas tave apsėdo?“ – vakar naktį netgi paklausė dėdė Rosas, kai jie visi pusryčiavo. Jo motina taip stengėsi jį ignoruoti, kad nusidegino ranką į viryklę, paplūdo ašaromis ir sušuko: „Ar matai, ką per tave pasidariau?“

Ji buvo be galo nervinga.

Etanas permetė kojas per lovos kraštą. Jis apsivilko vakar dienos drabužiais, kurie vis dar gulėjo ant grindų (išversti, o tai išties nervino, kai jam pačiam teko juos susitvarkyti). Tyliai atidarė duris ir nusėlino koridorium iki dėdės kambario. Durys buvo užrakintos, kaip ir visada nuo to laiko, kai dėdė Rosas pasičiupo jo mamos kompiuterį ir laikė jį ten, tikriausiai mėgindamas įsilaužti į Pentagoną ar panašiai. Jis turėjo jį prižiūrėti, bet vėlgi – Etanas turėjo miegoti.

Apačioje Etanas apsivilko švarkelį, užsidėjo kepurę ir pasitepė apsauginiu kremu rankas ir veidą, nes seni įpročiai buvo gajūs. Tada jis išėjo pro šonines duris, kurios negirgždėjo.

Saulė bučiavo jam sprandą, ir kas galėjo žinoti, kad popietė bus tokia šviesi? Etanas pasiėmė riedlentę ir nusinešė ją po pažastim. Jis perėjo įvažos keliuku ir pasuko į dešinę, tada pastatė riedlentę ant šaligatvio ir nuriedėjo. Jį pralenkė berniukas su BMX dviračiu, užsidėjęs kepuraitę snapeliu į užpakalį ir į viršų.

– Labas, – pasakė vaikas, tarsi Etanas būtų kaip visi.

– Labas, – atsakė tas, susijaudinęs, kad su kažkuo kalbasi.

– Tavo lenta – jėga.

– Ačiū.

– Kodėl su žieminiais drabužiais?

Etanas gūžtelėjo pečiais.

– Kodėl su kvaila kepure?

Berniukas susuko ratus.

– Važiuoju į riedlenčių parką. Nori kartu?

Etanas kaip įmanydamas stengėsi išlikti abejingas, bet buvo sunku, nes tai vyko iš tikrųjų. Dabar jis suprato, kad neegzistuoji pasaulyje, kol nepriverti jo tavęs pastebėti.

– Galiu, – ištarė jis abejingai, šypsodamasis kiekviena kūno ląstele. – Nesu numatęs nieko geresnio.

O jei pabučiuotų jį?

Praėjus trims dienoms, šis klausimas tapo neišvengiamas ir tarsi dyglys tūnojo Šelbės galvoje. Ji prisiminė kiekvieną skausmingą smulkmeną, kai jiedu su Eliu stovėjo pernelyg arti pernelyg ankštoje erdvėje: kaip kvepėjo jo oda, kaip ji regėjo randelius už jo dešinės ausies. Ji gulėjo lovoje, įsivaizduodama, kaip jie atsirado: vėjaraupiai, muštynės dėl mergaitės, o gal pargriuvo ant aštrios ledo ritulininko pačiūžos.

Frenki Martini. Šelbės manymu, jei taip atrodai, visai nesvarbu, kad turi berniuko vardą.

Ji įtikinėjo save, kad nepavydi. Pirma, ji beveik nepažinojo Elio Ročerto. Antra, pagal ribotą Šelbės patirtį meilė tarp vyro ir moters buvo savanaudiška – susijusi su geismu ir ilgesiu. Motiniška meilė buvo ant kitos svarstyklių lėkštelės – susijusi su pasiaukojimu. Ji atidavė visą save Etanui, taigi kitiems neturėjo ko pasiūlyti. Ir vis dėlto ji klausė savęs, ar meilė ir tokia reta prekė kaip auksas neturi tų pačių savybių – gebėjimo būti plonai iškalta ir proporcingai didėti.

Ar Elis ir Frenki Martini pastarąsias septyniasdešimt dvi valandas praleido kartu?

Šelbė sėdėjo prie informacijos stalo, padėjusi rankas ant klaviatūros, tarsi bet kada tikėtųsi sunkaus klausimo. Kaip plaučiai išskiria anglies dioksidą? Kaip mirė dinozaurai? Kiek pasaulio čempionatų yra laimėję „Yankees“? Ji žinojo visus atsakymus. Tik bijojo užduoti klausimus.

Dabar buvo vakarienės metas, ir paskutinis lankytojas jau buvo išėjęs prieš dvi valandas. Šelbė turėjo sėdėti iki septintos, nors niekas čia neateis. Nusivylusi ji atsiduso ir padėjo galvą ant stalo. Ji gali sėdėti čia amžinai, bet nei Elis, nei Vatsonas pro duris neįeis.

Taigi suskambėjus varpeliui virš bibliotekos durų Šelbė pašoko su viltimi.

– A, čia tu, – tarė ji žiūrėdama, kaip į vidų įsvirduliuoja archyvarė su sunkia geltona dėže, ne ką mažesne už ją pačią, o tai jau kai ką reiškė.

– Gražus pasveikinimas! – suirzo Lotė, į sijoną šluostydama purvinas rankas.

– Aš tik... tikėjausi kai ko kito.

– Gražuolio policininko? – išsišiepė Lotė. – Nemanau, kad būčiau mačiusi ką nors skanesnio ir nekaloringo.

Juokdamasi Šelbė pakilo ir padėjo jai užtempti dėžę ant patikrinimo stalo.

– Patikėk, jis kenkia kraujo spaudimui. Kas čia?

– Vakar pas mus keitė katilą ir rado kone trisdešimt dėžių su dokumentais, apie kuriuos niekas nežinojo... o iš to galima spręsti, kiek metų buvo tam katilui. Šiaip ar taip, žinau, kad ieškojai ketvirtojo dešimtmečio bylų. Pamaniau, gal norėsi jas perkratyti su savo detektyvu. – Ji kilstelėjo antakį. – Gerai praleistumėte naktį.

Šelbė atidarė dėžę, kosėdama nuo kylančių dulkių. Viduje buvo keliolika popieriaus ritinių.

– Brėžiniai? – Paėmusi vieną išvyniojo, o kampus prislėgė „Hardžių berniukų“ detektyvinėmis istorijomis.

10 Televizijos serialo detektyvas.

VILKINSŲ ŠEIMOS GENEALOGINĖ DIAGRAMA

Vermonto eugeninė studija, 1927

Ši diagrama jungė alkoholikus, luošius, lytinius nusikaltimus padariusius asmenis, neteisėtus vaikus ir nusikaltėlius. Šelbė įsistebeilijo į kai kuriuos simbolius. Silpnapročių namai. Silpnapročiai. Įtariami silpnapročiai. Keista, nes diagramos forma priminė laikrodžio ciferblatą, taigi atrodė, jog visos šios socialinės ydos plito į tolesnes kartas ir suėjo į du diagramos centre esančius nelaimėlius, kurie susituokė ir dauginosi. Antroji, stulpelinė diagrama, šeimą skirstė į „socialius“ ir „asocialius“ asmenis pagal paaiškinimą. Socialūs: piliečiai, kurie atrodo pageidaujami – vykdantys įstatymus, save išlaikantys ir atliekantys socialinį darbą. Asocialūs: pamišėliai ir savižudžiai. Nenustatyti: piliečiai, kurie, nors ir neturi matomų defektų, nerodo jokių pageidautinų socialinių tendencijų, ir apie kuriuos yra per mažai žinoma, kad būtų priimtas sprendimas.

– Lote, – paklausė ji, – kur visa tai radai?

Ant pirmosios diagramos ji išvyniojo antrąją. DELAKURŲ, ČIGONŲ ŠEIMOS, GENEALOGINĖ DIAGRAMA. Ant grindų iškrito ranka rašytas raštelis. „Pasakyti Hariui, kad lytinis nepasisotinimas yra genetiškai paveldimas tik vyrų (holandrinis). Gal reikėtų parodyti diagramas posėdžiuose, svarstant Sterilizacijos įstatymą?“ Viršuje buvo atspaudas: Spenseris A. Paikas, antropologijos profesorius, VU.

Dėžėje buvo daugiau genealoginių diagramų, laiškų ir tvarkingai užpildytų kortelių, kuriose buvo imformacija apie žmones, patekusius į šiuos genealoginius ratus: Marieta, šešiolikmetė pataisos mokykloje, praeityje žinoma dėl smulkaus vagiliavimo, nesugebėjimo tvardytis, nenormalaus domėjimosi seksu ir apsileidimo. Osvaldas, tamsios odos ir apsukrių akių, išlaikė savo genties tendenciją klajoti ir per daugelį metų iš „nelegalios sąjungos“ susilaukė septynių protiškai atsilikusių vaikų. Šelbė ištraukė ketvirtą Vermonto komiteto metinę ataskaitą kaimo gyvenimui tirti. Ji atsivertė užlenktą puslapį – straipsnį, kurio bendraautoriai buvo H. Bomontas ir S. A. Paikas.

– Degeneracijos bruožai neišnyksta, – garsiai perskaitė Šelbė. – Bet jie gali gerokai susilpnėti pasirinkus tinkamą partnerį.

– Eugenika, – perskaitė Lotė, laikydama kitą metinę ataskaitą. – Po galais, kas tai?

– Mokslas, kaip gerinti paveldimus bruožus kontroliuojant dauginimąsi.

– A, kaip daroma su gyvuliais.

– Taip, – tarė Šelbė. – Bet jie tai darė su žmonėmis.

Darbą Elis baigė devintą, bet jau seniai buvo išsiugdęs įprotį prieš važiuodamas namo patikrinti paskutinį kartą – tarsi apkamšyti miestelį nakčiai. Paprastai, jei jausdavo, kad visur ramu, važiuodavo namo... bet šį vakarą, kai mintys sukosi apie Sesilijos Paik nužudymą, darbas dar neatrodė baigtas.

Jis be tikslo važiavo į karjerą vedančiu keliu, o Vatsonas tupėjo šalia. Šios bylos išaiškinimas padėkos jam neužtarnautų. Tai neprikeltų Sisės Paik. Ir joks prokuroras neteistų žmogaus, perkopusio devyniasdešimties metų ribą ir sergančio pažengusia kepenų liga. Tuomet kam visa tai?

Vatsonas pasisuko ir užpakaliu pasitrynė Eliui į ranką.

– Lauke per šalta. Lango neatidarysiu.

Atsakymas: Sisė Paik privertė jį susimąstyti. Apie tai, ką reiškė kam nors priklausyti – šeimai, mylimajam, paveldui – ir kiek kainavo nuslėpti tiesą. Būdamas detektyvu, jis žinojo, kad netgi žmonės, kuriuos maneisi pažįstantis, gali nustebinti savo veiksmais. Bet, pasirodo, ir pats save gali nustebinti.

Elis norėjo sudalyvauti Azo Tompsono organizuojamoje Sisės Paik ir jos vaiko perlaidojimo ceremonijoje. Ne todėl, kad buvo bylą tiriantis policininkas... bet todėl, kad jis, kaip ir ji, buvo pusiau abenakis. Ir todėl, kad, kaip ir ji, žinojo, kaip jautiesi tai slėpdamas.

Vatsonas pasislinko arčiau ir pakišo nosį po Elio marškinių apykakle.

– Gerai, – nusileido jis ir atidarė langą. Vatsonui patiko važiuoti, kai vėjas plaiksto jo atvėpusias lūpas tarsi sparnelius. Staiga jis pakėlė nosį ir pradėjo staugti.

– Jėzau, Vatsonai, žmonės miega.

Šuo tik paaukštino toną, atsistojo ant sėdynės ir pradėjo vizginti uodegą Eliui prieš veidą. Bijodamas nuvažiuoti į griovį, Elis sustojo. Vatsonas iškart iššoko per langą ir puolė prie rytinės karjerą juosiančios tvoros. Jis pradėjo loti, atsistojo ant užpakalinių letenų ir užsikabino priekinėmis už vielinės tvoros, o kitoje jos pusėje kažkas priėjo artyn. Vaikas mūvėjo pirštines. Lauke buvo vėsu, bet ne taip vėsu. Prisimerkęs Elis mėgino įžiūrėti veidą po beisbolo kepuraitės snapeliu, bet tematė šviečiančią baltą kaip mėnulis odą.

– Etanai, tu? – pašaukė jis.

Berniukas pakėlė galvą.

– O, – teištarė sutrikęs Elio akivaizdoje. – Tai jūs.

– Ką čia darai? Kas įleido tave į karjerą?

– Pats įėjau.

– Mama žino, kad tu čia?

– Žinoma, – tarė Etanas.

Elis žinojo, kad auštant karjere bus atliekami sprogdinimai – policijos skyriui visuomet apie tai pranešdavo dėl saugumo, – taigi Etano sumanymas vaikščioti sprogdinimo zonoje nebuvo geras.

– Perlipk, – įsakė jis.

– Ne.

– Etanai, man visai nesunku pačiam perlipti ir tave pasiimti.

Etanas žengė žingsnį atgal, ir Elis akimirką pamanė, kad jis pabėgs. Bet tada jis permetė riedlentę tiesiai Eliui į rankas ir pasuko prie tvoros. Lengvai kaip voras persiropštė, nušoko šalia Elio ir atkišo riešus.

– Nagi, surakinkite už įsibrovimą į svetimą teritoriją.

Elis susilaikė nenusišypsojęs.

– Gal pažeisiu protokolą. Manau, tai tavo pirmas prasižengimas. – Jis pasuko link automobilio. – Gal papasakosi, kaip čia atsiradai?

– Išėjau į lauką ir ėjau.

Elis dar kartą žvilgtelėjo į pirštines ant Etano rankų.

– Ar ji jums nesakė? – piktai paklausė berniukas. – Aš išsigimėlis.

– Ji man nieko nesakė. – Elis apsimetė, kad jam visai nerūpi, ar Etanas tęs pokalbį. Jis numetė Etano riedlentę, nuėjo už automobilio ir sušvilpė Vatsonui. – Tuomet iki.

Berniukas išsižiojo.

– Paliekate mane čia?

– O kodėl neturėčiau? Tavo mama žino, kur esi.

– Jūs manim patikėjote?

Elis kilstelėjo antakį.

– O kodėl turėčiau netikėti?

Atsakydamas Etanas įmetė riedlentę į atvirą galą ir atsisėdo ant keleivio sėdynės. Elis pradėjo važiuoti.

– Kai gimiau, tarp mano pirštų buvo plėvė. – Jis pajuto, kaip Etanas akimirksniu pakėlė akis į jo ant vairo padėtas rankas. – Gydytojai turėjo juos atskirti.

– Šlykštu, – pasakė Etanas ir paraudo. – Atsiprašau.

– Nesvarbu. Aš toks buvau, bet tai nesutrukdė daryti, ką norėjau.

– Aš sergu pigmentine kseroderma. Tai tarsi alergija saulei. Jei nors trumpam išeisiu į lauką dieną, smarkiai nudegsiu. Taigi negaliu daryti to, ką noriu.

– Konkrečiai ko?

– Plaukioti su glaudėmis ir išdžiūti saulėje. Dieną pasivaikščioti lauke. Lankyti mokyklą. – Jis žvilgtelėjo į Elį. – Aš mirštu.

– Kaip ir visas pasaulis.

– Taip, bet aš susirgsiu odos vėžiu. Nuo buvimo saulėje dar tada, kai niekas nežinojo mano būklės. Dažniausiai sergantieji PK miršta nesulaukę dvidešimt penkerių.

Elis pajuto, kaip jam suspaudė paširdžius.

– Gal tu būsi tas, kuris nenumirs.

Keletą kilometrų Etanas žiūrėjo pro langą tylėdamas. Tada ištarė:

– Kai pabudau, nieko nebuvo. Taigi išėjau į lauką. Pabuvau mokykloje, pavažinėjau riedlente. Bet tada kiti vaikai turėjo eiti namo miegoti. O aš netgi nesijaučiau pavargęs, nes miegojau visą dieną. Taigi ėjau, kol atsiradau čia. Aš išsigimėlis, – pakartojo jis. – Nepritampu net ir tada, kai stengiuosi.

Elis pasisuko į jį.

– Kodėl manai, kad kiti pritampa?

Rosas užmigo ant klaviatūros, kur pastaruoju metu išradinėjo vaiduoklį. Jis pabudo, liežuviu perbraukė už dantų ir pajuto neviltį. Net išsivalęs ir išsiskalavęs „Listerine“, jis negalėjo atsikratyti skonio – kartesnio už saldymedį, su tirpstančiais ant liežuvio ir beviltiškumo spalvą paliekančiais kristaliukais. Raukydamasis jis nusileido į virtuvę įsipilti stiklinės sulčių ir suvokė pamiršęs Etaną. Jau buvo netoli vidurnakčio – jo sūnėnas seniai turėjo būti atsikėlęs.

– Etanai! – sušuko, bet namas buvo tylus.

Žvilgtelėjęs pro langą, Šelbės automobilio įvažos keliuke nepamatė. Taip pat keista – ji turėjo grįžti vėliausiai devintą. Atsakiklyje tarsi pikta akis blyksėjo žinutės lempelė. Jis paspaudė mygtuką. „Rosai, čia Šel. Aptikau tai, kuo nepatikėsi. Pasakyk Etanui, kad tuoj grįšiu, ir pasistenk būti namie. Turiu tau daug ką papasakoti.“

Taigi ji neišsivežė Etano. Rosas atidarė duris, bet ant keliuko jis nesivažinėjo ir užpakaliniame kieme nesislėpė. Viduje, peršokdamas per dvi pakopas, jis atidarė duris į Etano kambarį. Jo lova buvo paklota, pižama, surišta į Gordijo mazgą, gulėjo ant grindų. Kur jis?

Panika nuslydo Roso gerkle. Kiekvienas devynmetis gali patekti į bėdą, bet Etanui pasaulis buvo parengęs visai kitokių grėsmių.

– Etanai, tai nejuokinga! – sušuko jis. – Nešk šen savo užpakalį!

Tačiau jis žinojo, net ir šaukdamas, kad Etanas jo negirdi. Pačiupęs iš savo kambario raktelius, vėl nuskubėjo žemyn. Gal jei jam pavyktų surasti Etaną prieš grįžtant Šelbei, niekas nesužinotų, kad jis buvo dingęs.

Vos tik spėjo įlipti į automobilį, už jo sustojo mašina. Iššoko Elio Ročerto šuo, tarsi jis gyventų pas Šelbę, o tada iš kabinos išlipo Etanas. Rosas skubiai jį įvertino – sveikas ir šypsosi. Tada pagalvojo, kad reikėtų jį pasmaugti. Jis žvelgė tai į Etaną, tai į Elį, o šis sukryžiavo rankas, bet nepratarė nė žodžio.

– Gal nori papasakoti, kur buvai?

Nespėjus Etanui atsakyti, įvažos keliuke sustojo Šelbė. Automobilio gale gulėjo didžiulė dėžė.

– Kas čia vyksta? – paklausė ji.

– Nieko, – kartu atsakė visi trys vyrai.

– Tuomet ką mano namuose vidurnaktį veikia policininkas?

Elis žengė žingsnį pirmyn.

– Atvažiavau, nes žinojau, kad nemiegi. Su Etanu. Bet atvykęs tavęs neradau. Turiu galvoje, čia.

Šelbė įsitempė.

– Vėl prireikė pagalbos atliekant tyrimą?

– Ne, norėjau pakviesti tave į miestą.

Šie žodžiai nustebino net ir patį Elį. Etanas kumštelėjo Rosui, bet tas gūžtelėjo pečiais, norėdamas parodyti, kad taip pat nežino, kas vyksta. Tačiau tą akimirką, kai Elis neišdavė Etano, Roso pagarba jam išaugo dvigubai.

O ką jau kalbėti apie Šelbę. Ji paraudo, nusuko akis į šalį ir galiausiai pažvelgė į Elį.

– Gerai, – atsakė ji.

Jiedu žvelgė vienas į kitą, tarsi būtų sujungti, ir dėl jų Etanas ir Rosas galėjo būti nors ir Jupiteryje.

– Tikrai? – paklausė Elis.

Etanas prunkštelėjo.

– Apsivemsiu, – paskelbė jis ir šmurkštelėjo į namą.

Jo pasišalinimas išsklaidė burtus. Šelbė atsikosėjo, tada atidarė automobilio bagažinę.

– Gal galėtum nunešti į vidų?

– Kas čia? – Rosas pakėlė dėžę ir suklupo nuo jos svorio.

Šelbė brūkštelėjo rankas į šortus.

– Istorija.

– Tai 1931 metų kovo 31-ąją priimtas „Žmonių tobulinimo savanoriškos sterilizacijos būdu“ aktas, – paaiškino Šelbė. – Vermontas dvidešimt ketvirtas iš trisdešimt trijų valstijų priėmė sterilizacijos įstatymą. Kiek man pavyko sužinoti, tikrasis genealoginių tyrimų, atliekamų šeimoms, kurios laikytos našta mokesčių mokėtojams, sumanytojas buvo Henris Perkinsas... o Spenseris Paikas ir Haris Bomontas buvo ištikimi jo pagalbininkai.

Jie buvo ištiesę keletą genealoginių diagramų ant virtuvės grindų ir sėdėjo aplink jas, sukryžiavę kojas.

– Jie manė, kad nusikalstamumas ir išsigimimas yra paveldimi iš tėvų kaip akių spalva ar ūgis. Taigi geriausias būdas paversti Vermontą pavyzdžiu šaliai buvo užtikrinti kuo stipresnį genų fondą. Remiantis tokia logika, jį silpninantiems žmonėms turėjo būti uždrausta gimdyti vaikus.

– Kodėl žmonės jais tikėjo? – paklausė Rosas.

– Todėl, kad ketvirtajame dešimtmetyje eugenikos mokslui atstovavo gydytojai, advokatai, mokytojai, teisininkai. Tokie kaip Oliveris Vendelis Holmsas, prezidentas Kulidžas, Margaret Sanger. Šie žmonės tikėjo, kad ilgainiui jų darbai duos geriausių rezultatų visiems. – Ji ištraukė Vermonto amatų mokyklos, Voterberio psichiatrijos ligoninės ir valstybinio kalėjimo bylas. – Jie nusitaikė į tris šeimas, kurių atskiri nariai vis patekdavo į valstybines institucijas. Chorea šeima buvo pasirinkta dėl pasikartojančių neurologinių sutrikimų. Piratų šeima, gyvenanti nameliuose ant vandens ir pakrantėje stovinčiose trobelėse, garsėjo palaidu gyvenimu ir didžiuliu skurdu. Čigonų šeima buvo klajokliai ir dažnai turėjo bėdų su įstatymu... ir jų buvo labai daug. Šie žmonės nebūtinai buvo giminės, – eugenikai pavadino juos „šeimomis“, norėdami sukurti artumą, kurio kartais nebūdavo. Taigi trečiojo dešimtmečio pabaigoje apklausą vykdę darbuotojai įregistravo šešis tūkstančius žmonių ir padalijo juos į šešiasdešimt dvi liūdnai pagarsėjusias giminystės linijas. Buvo mintis šiuos žmones sterilizuoti, kad daugiau nesukurtų panašių į save.

– Kas galėjo būti toks naivus ir su jais kalbėtis? Juk galiausiai net ir šios šeimos turėjo suprasti, kas vyksta, – tarė Rosas.

– Įsivaizduoju, kad jei gyveni palapinėje, augini dešimt vaikų ir neturi pinigų, o pas tave atvažiuoja pasipuošusi baltaodė ir paprašo pasikalbėti, esi pernelyg nustebęs, kad ką nors darytum, ir ją įsileidi. Kai ji prašo parodyti vaikų nuotraukas, rodai jas didžiuodamasis. Kai klausia apie gimines, pasakoji šeimos istorijas. Ir nežinai, kad visą tą laiką šios moterys užsirašinėja, kokie netvarkingi tavo namai ir koks esi kvailas, nes nemoki taisyklingai kalbėti angliškai.

Elis papasakojo Rosui ir Šelbei, ką sužinojo iš Frenki, taip pat apie genealogiją, tik kitokią. Šelbės atradimas užpildė tuščią tarpą, paaiškino, kodėl Pilkojo Vilko ir Sesilijos Paik giminystė baigėsi jos mirtimi. Žinant Paiko eugeninius įsitikinimus, ši žinia turėjo jį priblokšti. Bet ar tai būtų privertę jį įvykdyti žmogžudystę?

Elis tupėjo prie vienos rato formos diagramos. Ją buvo sunku perskaityti, bet lengva suprasti – visi trūkumai, padarę šią giminystę taikiniu, buvo pažymėti punktyrais iš kartos į kartą. Kai kuriuos diagramos gale pažymėtus vyrus ir moteris, pakėlusius didesnę sunkaus gyvenimo naštą, nei jiems priklausė, Elis dar pažinojo. Ar jiems tiesiog nepavyko... o gal gėda laikė juos toje pačioje vietoje?

– Kiek žmonių buvo sterilizuota? – paklausė Elis.

Šelbė papurtė galvą.

– Šios informacijos nepavyko rasti. Nuo 1951 metų Vermonte buvo užregistruota 210 sterilizacijos operacijų – daugiausia psichiatrijos ligoninėse, beprotnamyje arba kalėjime. Žinoma, į tas įstaigas žmonės buvo patekę pirmiausia todėl, kad gyveno ne taip, kaip tikėjosi visuomenė: pavyzdžiui, pagal Vermonto įstatymą jų santuokos buvo neteisėtos, taigi socialinės tarnybos išveždavo jų vaikus į amatų mokyklą, žmoną dėl žemos moralės į psichiatrijos ligoninę, o vyrą – į kalėjimą už lytinius nusikaltimus.

– Bet operacija buvo savanoriška, – tarė Rosas.

– Teoriškai. „Savanoriškumas“ buvo kelių pakopų. Kartais užtekdavo dviejų gydytojų pritarimo. Pacientas, matyt, ne visada žinojo, kas jam geriausia.

Elis jautė, kaip už kairės akies įskausta galvą. Per visus tuos metus šiame miestelyje jis nebuvo girdėjęs apie eugenikos projektą. Tyrimo centro vietoje, Bažnyčios gatvėje 138, dabar buvo įsikūrusi smilkalų ir žvakių parduotuvė.

Jis pagalvojo apie Tulą Patou, gyvenančią prie upės ir per šešiasdešimt santuokinio gyvenimo metų nesusilaukusią vaikų. Apie savo dėdes ir tetas, kurie liko bevaikiai, nors ir labai stengėsi turėti vaikų. Ar jie buvo sterilizuoti?

Ar jie tą žinojo?

Komtosuke dar turi būti žmonių, kuriuos persekioja ketvirtojo dešimtmečio prisiminimai. Žmonių, stovėjusių abiejose pusėse. Aukų, bijančių kalbėti, kad tai vėl nepasikartotų. Ir projekto šalininkų, tylinčių dėl kaltės jausmo.

Ginčas dėl Paiko nuosavybės atrodė kaip užgaida, o šis atradimas buvo tikra padegamoji bomba.

Staiga Elis prisiminė, kaip su motina stovėjo eilėje užsiregistruoti į mokyklą. Jis buvo ne vyresnis nei penkerių, ir saulė smarkiai kaitino į motinos padarytą sklastymą jo plaukuose. Ji, kaip ir visos motinos, laikė jį už rankos, bet artėjant prie sekretorės staliuko pabučiavo į skruostą ir pasakė, kad palauks lauke. „Turėdamas tokią išvaizdą, gali praeiti“, – paslaptingai pasakė jam sugrįžus.

Netiesa, kad abenakiai neprisimena tų dienų, kai juos per klaidą pakrikštijo čigonais, – jie prisimena jas pernelyg gerai.

Elis palinko prie kitos genealoginės diagramos.

– O jei Paikas nežinojo? Jei jo mylima žmona pagimdė pernelyg tamsios odos kūdikį?

– Su Pilkuoju Vilku ji buvo todėl, kad sužinojo, jog jis yra jos biologinis tėvas, – įsiterpė Rosas.

– O Paikas klaidingai nutarė, kad kūdikis yra Pilkojo Vilko.

Žmogui, visą savo profesoriavimą paskyrusiam įrodyti, kad abenakiai yra genetiškai menkesni, tai būtų nepriimtina. Tai paaiškintų, kodėl Paikas galėjo palaidoti negyvagimį kūdikį anksčiau, nei pareigūnai pamatė jo veidelį. Tai taip pat paaiškintų, kodėl jis galėjo nužudyti žmoną.

– Kas nutiko projektui? Kodėl jis sustabdytas? – paklausė Rosas.

Šelbė pradėjo traukti kitus dokumentus.

– Pasibaigė finansavimas. Tada atsirado Hitleris. Nacių įstatymas, skirtas apsaugoti nuo genetinių ligų plitimo, rėmėsi amerikietiškais netinkamų individų sterilizavimo modeliais.

– Kada Vermonto įstatymas buvo panaikintas?

– Čia ir yra esmė, – tarė Šelbė. – Jis nebuvo visiškai panaikintas. Aštuntajame dešimtmetyje jam iššūkį metė Amerikos pilietinių teisių sąjunga... ir originalas buvo pataisytas... bet sterilizacijos įstatymas vis dar galioja.

Staiga Elio dėmesys nukrypo į vieną pavardę šioje diagramoje. Pialas Somersas, vedęs Isabelę Dušamps, kuri buvo silpnaprotė. Jų vaikai: Vinona, Ela ir Sopi, mirusi septynerių metų. Ela Somers ištekėjo už vyro, su kuriuo susipažino dirbdama padavėja Berlingtone. Tai Robertas Ročetas, Elio tėvas.

Pasak diagramos, Pialas Somersas vienintelis iš septynių vaikų nebuvo silpnaprotis, nusikaltėlis ir iškrypėlis. Trumpa punktyrinė linija skyrė jį nuo šeimos iš motinos pusės ir dešimties pirmos eilės pusbrolių, kurių jauniausias buvo Džonas „Pilkasis Vilkas“ Delakuras.

Etanas apsivertė ant lovos, kai dėdė atidarė duris į jo miegamąjį.

– Dar nemiegi? – paklausė Rosas.

Jis žiūrėjo pro langą, stebėdamas kylančią saulę. Kaip visada, jį saugojo storas lango stiklas. Jis žinojo, kad jam pasisekė; jei Elis Ročertas būtų nusprendęs pasakyti tiesą ir jei jo motina nebūtų grįžusi iš darbo su didele popierių dėže, priekaištai dėl išsėlinimo iš namų lietųsi be galo.

– Žinau, ką pasakysi, – atsiduso Etanas. – Aš nenorėjau įstumti tavęs į bėdą. – Jis pešiojo mėlyno daigstyto lovos užtiesalo su vaikiškais sunkvežimiukais ant kraštų siūlę. Nejau niekas, išskyrus jį, nesuvokia, kad jis auga? – Ji to nesupranta. Ne taip kaip tu.

Rosas atsisėdo ant lovos ir padėjo atsineštą kompiuterį ant grindų.

– Kodėl aš?

Spindinčiomis akimis Etanas pasisuko į dėdę.

– Tu šokai su uždelsto išsiskleidimo parašiutu, stovėjai akistatoje su traukiniu ir nepasidavei, kai kažkas įsmeigė tau peilį. Pats man apie tai pasakojai. Kartais pabundu ir galvoju, kad noriu bėgti, kol neliks kur, ir jei to nepadarysiu, galiu nusikapanoti čia ir dabar.

Rosas papurtė galvą.

– Aš visa tai darau ne dėl jaudulio. Tik kartais man pasidaro taip liūdna, kad turiu ką nors pajusti. Kadangi segtuko dūrio neužtenka, išmėginu mėsos kapoklę.

– Žinau, – atsiduso Etanas. – Jėga.

– Esmė ta, Etanai, kad viską atiduočiau, jei tik galėčiau sėdėti ant lovos saugiam name, žinodamas, kad už sienos yra žmogus, kuris mieliau mirtų, nei pamatytų mane sužeistą. – Jis patraukė tą pačią užtiesalo siūlę, su kuria žaidė Etanas, ir atardė sunkvežimiuko aplikaciją. – Nesinerk iš kailio būti manimi, – pasakė Rosas, – nes aš stengiuosi būti kai kuo kitu.

Netikėtai Etanas pasijuto taip, tarsi gerklėje būtų įstrigusi kojinė, ir pasipylė kvailos ašaros.

– Aš tik noriu būti normalus, – pasakė jis.

– Na, jei nebūtų tavęs ir manęs, normalūs žmonės neturėtų pagal ką save vertinti.

Žagtelėjęs Etanas nusijuokė.

– Tuomet geriau laikykimės drauge.

– Gerai, – atsakė Rosas, atidarydamas nešiojamąjį kompiuterį taip, kad Etanas matytų ekraną. – Nes aš tikiuosi tavo pagalbos.

Kai Elis grįžo iš Šelbės su nauju košmarų paketu, jau buvo po trečios. Sprogimai karjere prasidėjo penktą, bet jam pavyko vėl užmigti pagalve užsidengus galvą. Taigi kai 6.30 suskambėjo durų skambutis, jis rimtai pagalvojo griebti ginklą ir paleisti kulką ta kryptim, kad atvykėlis nueitų šalin. Tada, pasvarstęs, kuriam laikui prarastų ženkliuką ir kiek popierių turėtų sutvarkyti dėl to paprasto kulkos paleidimo, jis išsivertė iš lovos vienomis trumpikėmis.

Frenki įsiveržė į butą, vos spėjus jam atrakinti duris.

– Tu nepatikėsi, – tarė ji, eidama į virtuvę, kur pakėlė tuščią kavinuką ir caktelėjo liežuviu. – Valstijos laboratorijoj ištyriau tuos naktinius marškinius.

– Frenki...

– Pameni, manei, kad ten aukos kraujas?

– Taip.

– Ne. Eli, ar nelaikai kavos šaldytuve, kaip visas modernus pasaulis? – Ji apsisuko, iškėlusi kavinuką. – Dėl Dievo, tu su apatinėmis kelnaitėmis.

– Su trumpikėmis. Suaugę vyrai kelnaičių nemūvi.

– Suaugę vyrai apsirengia, prieš atidarydami duris.

– Frenki, – atsiduso Elis, – miegojau tik apie tris valandas. Nesikabinėk.

Ji rado kavą, kuri buvo – nepatikėtumėt – dėžėje su juodu batų tepalu ant šaldytuvo, ir pradėjo ją seikėti.

– Tai mekonijus.

– Ne, manau, kad ji iš Kolumbijos.

– Dėmė, mulki. Ant naktinių marškinių.

Elis nusižiovavo ir pasikasė krūtinę. Jis buvo pernelyg pavargęs, kad apsirengtų dėl Frenki, kuri kur kas labiau domėjosi tyrimo rezultatais nei jo kūnu.

– Kas yra mekonijus? Kas nors radioaktyvaus? Juk nepasakysi, kad ją pakorė ateiviai, tiesa?

– Tai fekalijos. Kūdikio kaka.

– Mes jau žinom, kad ji tą naktį gimdė. Taigi?

Kavinukas pradėjo burbuliuoti, ir Frenki surado du skirtingus puodelius.

– Tu man sakei, kad ta moteris pagimdė negyvą kūdikį. Negyvi kūdikiai nesituština.

Paskutinis sakinys pervėrė Elį, ir jis išniro iš rūko.

– Palauk...

– Alio, – tarė Frenki. – Kūdikis buvo gyvas.

Tądien buvo „Bingo“ diena, ir nors Elis visiškai nenorėjo lošti, viena gero linkinti slaugos namų darbuotoja pakišo jam kortelę.

– Bė 11, – pasakė renginio vedėja, stambi moteris parašiutininko kostiumu, su kuriuo ji atrodė kaip apdovanojimo vertas moliūgas. – Bė 11!

Jis pamatė Spenserį Paiką anksčiau, nei senis pamatė jį, ir priėjo prie slaugytojos, stumiančios vežimėlį į kambarį, nespėjus jai privažiuoti prie stalo.

– Aš tuo pasirūpinsiu, – pasakė Elis, perimdamas vežimėlio rankenas ir nustumdamas Paiką į kampą, toliau nuo „Bingo“ loterijos vedėjos garsiakalbių.

Elis nebuvo pasirengęs jį užplūdusiai intuityviai neapykantai. Šis žmogus mėgino ištrinti jo šeimą. Šis žmogus kadaise manė turįs teisę nuspręsti, kokį gyvenimą verta gyventi. Šis žmogus dėjosi Dievu.

Elis gūžėsi, skaitydamas 1932 metų policijos raportus, kur žiaurumas buvo įprastas, o apie sulaikytojo teises detektyvai netgi negalvojo. Tačiau pasirodė, kad būti žiauriam labai lengva, kai tavyje verda tiek daug pykčio, jog rizikuoji būti nuneštas jo potvynio bangos.

– Eikit šalin, – aiškiai pasakė Spenseris Paikas.

Elis pasilenkė arčiau ir prispaudė Paiko pečius prie vežimėlio atramos.

– Jūs man melavot, Spenseri.

– Aš net nežinau, kas jūs.

– Paistalai, ir jūs tą puikiai žinote. Jūsų smegenys dirba. Lažinuosi, kad prisimenate viską, ką esate padaręs gyvenime. Lažinuosi, kad net jų vardus prisimenate.

– Kieno vardus?

– O 75! – suspigo renginio vedėja. – Ar turim laimėtoją?

– Dėjotės labai gudrus, kai pasakėte policininkams ką tik nupjovęs virvę, laikiusią jūsų žmonos kūną. Bet jūs ją nupjovėte kelias valandas prieš jiems skambindamas.

Senio smilkinyje sutvinkčiojo vena.

– Tai juokinga.

– Argi? Manęs ten nebuvo. Aš netgi dar negyvenau. Taigi iš kur galėčiau žinoti? – Elis patylėjo. – Ar teko girdėti apie teismo ekspertizę, Spenseri? Ar žinote, kiek daug šiais laikais gali papasakoti kūnas? Tarkim, kada ji buvo nužudyta. Kaip tai buvo padaryta. Kas buvo toks kvailas ir paliko įkalčius.

Spenseris pamėgino jį stumtelėti.

– Eikit šalin.

– Kurią pirmą nužudėte, Spenseri? Mergytę ar žmoną?

– Sesele!

– Matyt, pašėlote, sužinojęs, kad vedėte vieną iš tų. Kad jūsų vaikas yra vienas iš tų.

Paiko veidas išbalo.

– Vienas iš kurių?

– Vienas iš čigonų, – pasakė Elis.

Beveik tą pačią akimirką Spenseris per jėgą pasilenkė iš vežimėlio į priekį. Jo oda patamsėjo, ir vandeningos akys įsistebeilijo į Elį.

– Jūs... jūs... – sušniokštė jis.

– I 20. Kas nors?

Paikas susigriebė už krūtinės, apgraibomis pradėjo ieškoti atramos rankoms, bet neradęs krito veidu ant grindų. Renginio vedėja šūktelėjusi atbėgo iš kambario priekio. Artyn skubėjo dvi apkūnios slaugytojos. Elis pasilenkė prie Paiko.

– Koks jausmas, kai negali pasipriešinti? – sušnibždėjo jis.

Toliau kilusiame sambrūzdyje Paikas kovojo su jam padėti mėginančiu personalu, keikėsi ir iki kraujo apdraskė seselę. Renginių kambaryje užvirė pragaras – vieni pacientai kurstė Paiką, kiti verkė, o du ginčijosi, kuris pirmas sušuko „bingo“. Elis nepastebėtas išsėlino iš kambario. Jis švilpaudamas nužingsniavo slaugos namų koridorium ir išėjo pro pagrindines duris.

Meilina Varburton patraukė krištolinį rutulį per tris milimetrus į dešinę ir su viltimi pakėlė veidą į dangų. Po akimirkos ji nusikeikė ir pasisuko į vyrą.

– Kerti, aš negaliu iškviesti dvasios, kai jis yra čia. Neigiama energija jas atbaido.

Rodas van Vlitas, sėdintis atokiau ant sulankstomos turistinės kėdutės, pratrūko:

– Praėjo keturios valandos. Veikmanas nepatyrė tiek sunkumų. Ar nepagalvojote, kad gal jūs dėl to kalta?

– Matai, ką turiu galvoje? – pravirko Meilina.

– Baigta! – sušuko Kertis ir patapšnojo operatoriui per petį, įeidamas į Paiko valdos proskyną. – Johanesai, penkių minučių pertrauka. – Jis nusišypsojo žmonai ramindamas ir truktelėjo ją link Rodo. – Jei mūsų nuomonės nesutampa, nieko keisto, kad dvasios neateina.

– Dvasia, – patikslino Rodas. – Užtenka atsikratyti vienos.

Jis jau buvo bepradedąs tikėti savo prielaida, kad visi paranormalių reiškinių tyrinėtojai yra pamišėliai, o vaiduokliai ne tikresni už Dantukų fėją. Savaime suprantama, jis pasirinko Varburtonus, nes Rosas Veikmanas reklamavo Kertį kaip savo vadovą, o „Naktys su vaiduokliais“ buvo viena žinomesnių laidų apie antgamtinius reiškinius per kabelinę televiziją. Be to, Kertis paprašė leidimo atsinešti filmavimo kamerą ir paimti iš Rodo interviu. Kas atsisakytų reklamos?

Bet po didelio triukšmo, pozavimo ir įspūdingos ceremonijos, per kurią neva aiškiaregė Varburtono žmona prismaigstė visoje teritorijoje akmenų, nepasirodė joks vaiduoklis. Niekas nevilko grandinių, naktį niekas nebumbsėjo ir netgi nedejavo. Šalia akmens pastatytas elektromagnetinio lauko matavimo prietaisas – po to, kai visi nusiėmė laikrodžius, padėjo į šalį mobiliuosius telefonus ir visa kita, kas galėtų paveikti magnetinį lauką, – nerodė jokio aktyvumo. Tada Kertis pasakė jam, kad kartais reikia kelių seansų, kol dvasia pripranta prie tyrėjo.

– Žinote, – tarė Kertis, – kartais tenka sėdėti kelias naktis iš eilės, kol vaiduoklis apsipranta ir pasirodo.

Rodas pavartė akis.

– Taip. Ką gi. Tikriausiai jis nusprendė išeiti ir be...

Kad ir ką jis ruošėsi pasakyti, jo žodžius nutraukė neaišku iš kur atsiradęs žybsnis, kuris šokinėjo aplink, slydinėdamas Rodo batų galais ir ryškėdamas.

– Johanesai! – suriko Kertis. – Nešk savo subinę atgal!

Dabar šviesa buvo tokia ryški, kad Rodas matė savo šešėlį tarytum dieną. Netardamas nė žodžio, jis atsitūpė.

Šešėlis to nepadarė.

– Dieve mano, – suniurzgė jis. – Po šimts.

Juoda masė judėjo per šviesos lauką ir pakėlė rankas. Viršuje į naktį pradėjo kilti blyškiai rausvi šviesos rutuliukai. Per proskyną nuvilnijo vėjelis, vėl panardindamas ją į tamsą, ir ore padvelkė moteriškais kvepalais.

– Gal kartais jūsų vaiduoklis moteris? – paklausė Meilina.

Rodą pradėjo krėsti vidinis drebulys.

– Tai ji. Nužudytoji žmona.

– Čia jau ne tavo namai, – garsiai ištarė Kertis. – Ir ne tavo laikas.

Vienintelis įspėjimas buvo lapų šnaresys virš galvos, o tada nulūžo ir su trenksmu nukrito sunki medžio šaka, tik per plauką nepataikė jam į galvą ir suknežino operatoriaus kuprinę.

– Prakeikimas, – tyliai ištarė Johanesas.

– Eik į šviesą, – paragino Kertis.

Rodas pajuto, kaip rankose kažkas sujudėjo, ir staiga švarkas, kurį jis laikė, išskrido iš jo rankų tiesiai į proskynos vidurį, tarsi kažkas jį būtų pasisavinęs.

– Žiūrėkit! – pašokęs sušuko jis. – Ji paėmė mano švarką!

– Manau, ji nori parodyti, kaip jaučiasi, kai atėmėt jos žemę, – paaiškino Kertis.

Rodas įniršęs atsisuko.

– Tai mano žemė!

– Kerti, krenta temperatūra, – Meilina pamojavo ore skaitmeniniu termometru. – Ir pažiūrėk.

Ant žemės smarkiai mirksėjo elektromagnetinio lauko matuoklis. Iš dangaus pasklido tirštas baltas rūkas ir susitelkė proskynoje.

– Filmuok, Johanesai, – sušnabždėjo Kertis ir tada ištarė garsiau: – Jau negali čia gyventi. Pereik į kitą pusę. Parodyk mums išvykimo ženklą!

Rūkas išsisklaidė, ir pažvelgęs žemyn Rodas pamatė žiedlapiais padengtą žemę. Jis atsiklaupė, pakėlė vieną jų ir patrynė tarp nykščio ir rodomojo piršto, žvelgdamas į dangų.

Pasigirdus trekštelėjimui, visi trys pašoko.

– Atsiprašau, – tarė Johanesas. – Juosta baigėsi.

– Manau, abu gavome, ko norėjome, – šypsodamasis Rodui tarė Kertis.

Rodas atsistojo ir apsižvalgė.

– Ar tai viskas? Ji išėjo?

– Juk to ir norėjote, tiesa?

Rodas linktelėjo.

– Bet kas sutrukdys jai sugrįžti?

– Kai ji suras kelią į kitą pusę, nebus reikalo grįžti. Nebent jūsų čekis būtų netikras. – Kertis išsišiepė dėl savo pokšto ir pradėjo rinkti įrangą, kurią atsivežė jo filmavimo kompanija. Meilina supakavo krištolinius rutuliukus į mažą šilkinį maišelį.

Rodas įteikė Kerčiui Varburtonui voką su iš anksto paruoštu honoraru ir palydėjo jį iki teritorijos pradžios, kur stovėjo jų automobiliai.

– Taigi... viskas? Ar dabar galiu statyti?

– Ir anksčiau galėjote, – pasakė Kertis. – Bet dabar neturėsite kambario draugės.

– Kerti, – Meilina iškišo galvą per atidarytą jų autobusiuko langą. – Ar galėtume, išvažiavę iš Meiberio, paieškoti „Starbucks“?

– Ateinu. – Jis paspaudė Rodui ranką. – Gal padarytumėte man paslaugą? Kai pamatysite Rosą Veikmaną, papasakokite, kas nutiko šį vakarą. – Jis įlipo į autobusiuką ir mojuodamas nuvažiavo Ūdrų Upės Perėja.

Autobusiukas prasilenkė su kitu automobiliu, ir Rodas prisimerkęs žiūrėjo į jo priekinius žibintus, kol tie užgeso. Už kelių pėdų nuo jo stovėjo šerifo automobilis su dar įjungtu varikliu.

– Pone van Vlitai, – tarė šerifo pavaduotojas.

– Klausau. – Rodo širdis pradėjo daužytis. Gal įstatymas draudžia išvyti vaiduoklį?

– Čia jums.

Jis atplėšė apygardos teismo laišką, perskaitė ir tyliai nusikeikė.

Dabar, kai Rodas atsikratė vaiduoklio, jis taip pat iš čia yra iškraustomas.

Etanui leidžiantis medžio kamienu, Rosas sugavo jį per liemenį.

– Ramiau, – pasakė. – Juk nenori nieko susilaužyti.

Išgirdęs Rodą van Vlitą nuvažiuojant, dėl visa pikta jis palaukė dar pusvalandį prieš pasirodydamas. Rosas pasirąžė, išvaduodamas kūną nuo mėšlungių, o Etanas nuleido kojas ant žemės.

– Surinkau viską, – patikino jis ir patapšnojo ranka per kuprinę. Keletas pusiau pripildytų helio balionų – šviesos rutuliukai – buvo susiraizgę aplink jo liemenį ir plūduriavo nepakildami aukščiau. – Viršuje nieko nepalikau.

Kvapas, rutuliukai, rožės, rūkas – šiuos organinius dvasios ženklus matė Rosas, pirmąkart pasirodžius Lijai. Tik šįkart jie buvo rankų darbo.

– Turi projektorių? Laidus? Visus veidrodžius?

– Net ir valą paėmiau, – plačiai nusišypsojo Etanas. – Ar matei to bičo veidą, kai pradėjo skraidyti jo švarkas?

– Liepiau taip nedaryti. O jei jis būtų sujudėjęs ir kabliukas būtų įsėdęs jam į delną? – Rosas žvilgtelėjo į prietaisus, kuriuos juodu su Etanu išdėliojo prieš Varburtonų atvykimą. Atrodytų, paradoksalu iškrėsti pokštą žmogui, kuris iš to valgo duoną, bet Rosas visą laiką žinojo, kad pranašumas yra jo pusėje. Pirma, Varburtonas norėjo užtikrintos sėkmės, taigi nebūtų užkibęs ant nieko įtartino. Be to, jiems padėjo tamsa ir tai, kad vaidenimosi vieta buvo greičiau lauke nei uždaroje patalpoje – taigi Rosui buvo gana paprasta greitomis suruošti veidrodžius, šviesas ir balionus.

– Negalėjau kvėpuoti iš sauso ledo, – pasakė vis dar susijaudinęs Etanas. Jis žiūrėjo, kaip Rosas pasilenkia sušluoti žiedlapių, pabirusių iš Šelbės pagalvių užvalkalų. – Jei juos išpurvinsi, mama tave užmuš.

– Ji mane užmuš už tai, kad sunaudojau visą buteliuką jos kvepalų, – paaiškino Rosas. Jis nuėjo prie mažo baltų žiedlapių lopinėlio, kurio buvo nepastebėjęs.

– Šauniausia buvo su termometru. Kaip padarei, kad temperatūra nukrito? – paklausė Etanas.

Rosas užsidėjo ant pečių į putų polistireną supakuotą sausą ledą ir pasuko mišku į ten, kur buvo paslėpęs automobilį.

– Tai ne aš, – pripažino jis. – Manau, mums tiesiog pasisekė.

Sėdėdamas ant aukščiausių medžio šakų ir žiūrėdamas į apačioje vykstantį šou, jis taip pat stebėjosi sėkme, privertusia orą atvėsti kaip tik tą akimirką. Žinoma, šį reiškinį buvo galima paaiškinti meteorologiškai – nuo staigaus vėjo iki smarkaus judančio oro fronto. Bet elektromagnetinio lauko matuoklis – jau kita kalba. Rosui buvo tekę laikyti jį rankoje, jis jautriai reaguodavo į žmogų už sienos arba į artėjantį griaustinį.

Jis pasistengė būti su Etanu pakankamai toli, kad nesužadintų elektromagnetinio lauko matuoklio savo prietaisais... bet matuoklis vis tiek davė signalą. Prie jo nebuvo priartėjęs joks žmogus, kuris būtų galėjęs jį įjungti, kaip kad nebuvo ir atšiauraus oro. Priskirkim tai sistemos gedimui, išsikrovusiems elementams, klaidai.

Arba, – pagalvojo Rosas, pabudus troškimui, – gal ir ne.

Elis stovėjo prie policijos viršininko, pasipuošęs uniforma su visomis regalijomis, nes viršininkas žinojo, kada reikia fotografuotis, ir mirksėjo nuo fotoaparato blyksnių. Jis nematė pagrindinio įvykio – kaip viršininkas Folensbis įteikė Azui Tompsonui apygardos teisėjo pasirašytą teismo nurodymą, kuris oficialiai sustabdė Paiko valdos plėtrą, kol iš ten bus iškelti abenakių palaikai. Vietoje to Elis stebėjo minios veidus – žmonių, kuriuos pažinojo visą gyvenimą ir kurie staiga atrodė visiškai kitokie.

Pavyzdžiui, Vinksas daug gėrė, ir žmona paliko jį dėl vidurinės mokyklos mokinio, kurį mokė anglų kalbos. Tačiau šiandien jis linksmai šypsojosi, ir šis triumfas buvo dar mielesnis, turint galvoje jo dažnas nesėkmes. Senasis Čarlis Roupas atėjo ant pečių užsisodinęs savo vaikaitę.

– Žiūrėk, – išgirdo Elis senuką: šis kalbėjo su mergaite lengvai ją šokindamas. – Visa tai mes turime prisiminti.

Net ir stojiškas Azas Tompsonas, neoficialus abenakių atstovas, atrodė susijaudinęs. Tai buvo pergalė, o jų buvo nedaug. Kaskart, kai abenakiai sutelkdavo pastangas nusipirkti žemei ar įsigyti teisei žvejoti, jie pralaimėdavo, nes nebuvo pripažinti federacijos lygiu kaip gentis ir todėl neturėjo teisių diskutuoti. Pagal Indėnų reikalų biurą, vietinė gyventojų grupė galėjo tapti gentimi tik parodžiusi šimtmečius nenutrūkusią kultūrinę istoriją.

Abenakių istorijoje žiojėjo skylė, prasidėjusi ketvirtajame dešimtmetyje.

Elis visada manė, kad taip nutiko dėl abenakių organizuotumo ar paskatos trūkumo, o gal dėl abiejų. Bet dabar jis pagalvojo, ar tik jie nebus patekę į padėtį be išeities. Kaip Šelbė vakar minėjo, stengdamiesi išvengti eugenikų strėlių, abenakiai tuokėsi su kitos rasės žmonėmis, perimdami baltųjų pavardes ir jų darbus. Jie išsikėlė iš valstijos ir susimaišė su kitomis gentimis. Jie slėpė savo tradicijas už uždarų durų, bijodami jas prarasti amžiams. O dabar už tai buvo baudžiami.

Elis matė, kaip keletas abenakių nuėjo prie didžiojo būgno, kurį specialiai atsinešė šiai progai. Jų gilūs ir atkaklūs balsai susipynė į neįtikėtiną melodiją. Indėnų dainos nebuvo įspraustos į rėmus, jos priminė upes, tekančias ten, kur joms reikia. Elis prisiminė vasaras ant ežero krantų su motinos giminėmis; prisiminė, kaip ši muzika vakarais prasiskverbdavo pro palapinės plyšį ir jį užliūliuodavo.

Ši daina buvo jų istorija. Kaip ir visi abenakių prisiminimai, ji buvo žodinė – parašyti žodžiai, kaip tas popieriaus lapas, kurį dabar laikė Azas, nieko nereiškia, kol nebus sukurta legenda, kurią Čarlio Roupo vaikaitė pasakos savo vaikams. Elis svarstė, kiek šių vyrų ir moterų prisimena, kas vyko Komtosuke Spenserio Paiko nurodymu. Vien tas faktas, kad apie tai buvo akivaizdžiai nutylima, daug ką reiškė – dėl kažkokios priežasties tai nebuvo perduodama iš kartos į kartą. Elis suprato, kad tai, kas nepasakyta, darė šią istoriją dar svarbesnę.

– Tai šiurkštus pažeidimas, – ištarė balsas jam prie peties. Rodas van Vlitas buvo pasirengęs spjauti, stovėdamas šalia šią akimirką įamžinančios žiniasklaidos. – Čia mano žemė, ir, atvirai kalbant, man nerūpi, net jei ji priklausytų protiškai atsilikusiems baltagalviams ereliams neįgaliųjų vežimėliuose. Aš už ją sumokėjau, ir tai neginčytina.

– Neabejoju, kad pinigus atgausit, – pasakė Elis, nors ir nebuvo tuo tikras. – Jie mažiausiai norės būti apkaltinti, esą vėliau atsiima savo dovaną.

Van Vlitas prisimerkė, nė kiek neapsidžiaugęs dėl Elio pajuokavimo. Jis prasiskyrė kelią pro reporterius ir išsitraukė iš kišenės su Spenseriu Paiku pasirašytą kontraktą.

– Eikit velniop, – pasakė.

Jis suplėšė dokumentą ir išmetė skutelius į viršų. Jie nupleveno žemyn tarsi plunksnos. Jiems nusileidus, Elis pastebėjo iš purvo lendantį ūglį. Jis priminė kroką. Matyt, vienu metu sušalusi žemė pradėjo atsileisti. Kas žino, kas dar joje slepiasi?

Elis susikišo rankas į kišenes ir nuėjo prie dainuojančių abenakių grupelės. Jam iš gerklės kilo žodžiai priedainių, kuriuos jis kadaise mokėjo ir apie kuriuos buvo pamiršęs. Ir netgi žmonės, kurie buvo už daugelio kilometrų Svontone bei Morisvilyje ir klausėsi šios vėjo dainos, patys to nesuvokdami, staiga nustojo šienavę pievas ir valę virtuvės stalviršius, kažkaip supratę, kad melodija pakitusi.

Viskas kito palengva, bet Komtosuko žmonės atkreipė į tai dėmesį, nes šįkart to tikėjosi. Kai lipni juosta nustojo lipusi, jie supratingai šypsojosi. Kai melionai degalinės parduotuvėje prisirpo taip, kad vasaros kvapas išsiveržė į šaligatvį tarsi rūkas, visi suprato. Piniginėse tarp stambių banknotų jie rasdavo keturlapius dobilus, kalvose girdėjo raudančias rusvąsias lūšis, o naktį pagalvės pasidarydavo per minkštos – visa tai galėjo atsirasti dėl daugybės priežasčių, bet buvo priskirta jų vaiduokliui.

Kaip tik tada, išėjęs į Šelbės priebutį ir pamatęs tai, ką pamatė, Rosas viską gerai pasvėrė. Tai galėjo padaryti voverės, tai galėjo būti kaimynų vaiko išdaiga. Arba tai galėjo būti kas nors kitas, kruopščiai iš septyniolikos akmenukų sudėjęs širdį.

Tai nebuvo jo motina. Sėdėdamas savo gūžtoje ant lovos, Etanas žiūrėjo, kaip apsišaukėlė ruošiasi į pasimatymą – ji niūniuodama įsisegė išeiginius auskarus, pasinaudojo tepalu, kurį makiažą darančios mergaitės tepa ant blakstienų, apšlakstė kvepalais keistas vietas – kelius ir bambos raukšles.

– Ar judu glamonėsitės? – paklausė Etanas.

– Glamonėsimės?

– Taip. Na, žinai. Padarykit tai.

Jo motina, audamasi aukštakulnį, suklupo.

– Koks čia klausimas?

Jis pagalvojo akimirką.

– Gudrus.

– Na, – tarė ji, – aš dar nenusprendžiau.

Etanas pradėjo pešioti lovos užtiesalo siūlę.

– Tavim dėta, glamonėčiausi. Bet tik tuomet, jei jis tau leis kartą ar du iššauti iš savo ginklo.

Atrodė, kad motinai sunku susilaikyti nenusišypsojus.

– Pasakysiu jam, ką pasiūlei.

Etanas pagalvojo, ką jis žino apie glamones. Jam tai atrodė šlykštu – tarsi mergaitė įspjautų į stiklinę ir duotų išgerti.

– Nors, geriau pagalvojus, gal ir neverta.

Ji trūktelėjo jo kepuraitę taip, kad ta apsisuko.

– Paklauski to paties, kai būsi vyresnis.

– Niekada nebučiuosiu mergaičių.

Etanas matė, kaip ji atsistoja ir pažvelgia į veidrodį. Jis turėjo pripažinti, kad ji atrodo gražiai. Ir kažkodėl pasijuto taip, tarsi kambarys suktųsi ratu.

– Patikėk... tai nenuginčijama. Vieną dieną įsigeisi tą daryti labiau nei ką kita pasaulyje.

– Ir kas gi, – tarė Etanas, – norėtų daryti tą su manimi?

Motina nutilo, tada sugrįžo ir atsisėdo ant lovos. Ji palietė jo veidą, tarsi tai būtų pats gražiausias jos kada nors matytas daiktas, o ne kreidos baltumo siaubūno kaukė.

– Daug daug protingų moterų, – atsakė ji, žvelgdama jam į akis. – Mudviem gali tekt vaikyti jas lazda.

– Kurgi ne, – atsakė išsisukdamas Etanas, nors iš tikrųjų tai reiškė: tikiuosi, sulauksiu.

Ji apkabino jį, ir dėl kažkokios priežasties jis leidosi, nors jau prieš metus buvo metęs glėbesčiuotis. Jos akyse spindėjo pasaulis, kuriame Etano nebuvo. Ir kadangi anksčiau ar vėliau taip nutiks, jis surado stiprybės ją paleisti.

Savo kambario tamsoje, Šelbės namuose, Rosas pabudo nuo bučinio. Pajutęs ant savo burnos švelnų kitos burnos spaudimą ir į plaučius patekusį atodūsį, jis pamėgino pakelti rankas iš po apklotų ir sulaikyti šią akimirką, kol ji nepradingo. Jis ištiesė rankas ir pajuto grabaliojąs tuštumą.

Jis parvertė žadintuvą ir staiga, pajutęs pavojų, spustelėjo lempos jungiklį. Atsisėdęs patvirtino tai, ką žinojo: miegamajame jis buvo vienas, durys buvo užrakintos taip, kaip jas paliko praėjusią naktį. O ant lovos buvo šimtai žiedlapių.

– Kur tu esi?

Jis pašoko tik su trumpikėmis ir smarkiai trūktelėjęs nutraukė apklotus. Pakėlė čiužinį ir numetė jį ant grindų. Stumtelėjęs kojūgalį, atitraukė lovą nuo sienos. Nusivylęs ir sunkiai kvėpuodamas, jis susmuko ant kilimo ir užsidengė rankomis veidą. Tik kartelį, – pagalvojo Rosas, – norėčiau būti vaikinu, kuriam sekasi. Tik kartelį norėčiau turėti, dėl ko gyventi.

Beldimas į duris stiprėjo.

– Rosai, tu ten? Man pasigirdo, kad kažkas nukrito.

Jis atsistojo, atrakino duris ir pravėrė tik per plyšelį. Koridoriuje stovėjo išsipuošusi jo sesuo ir mėgino žvilgtelėti jam per petį.

– Paslydau, – sumelavo jis.

– O! Gerai jautiesi?

– Nuostabiai. Fantastiškai. – Rosas linktelėjo į jos suknelę. – Gražiai atrodai.

Ji nuraudo.

– Dėkui. Pasimatymas. Žadėjai pasirūpinti Etanu.

– Taip, prisimenu, – pasakė Rosas, nors neprisiminė. – Tuoj.

Jis uždarė duris ir ištiesė ranką pakelti džinsų, kuriuos buvo numetęs ant grindų prieš eidamas miegoti. Kaip jis galėjo neįsimylėti Lijos, moters, kuri, kaip ir Rosas, būtų atidavusi viską, kad pakeistų savo egzistavimo aplinkybes... bet nesugalvojo kaip.

Jis vis dar juto jos bučinio skonį.

Jau buvo beišeinąs, bet sugrįžo prie gulinčių ant grindų paklodžių ir išskleidė jas ant lovos. Paklodės sugulė, vis dar kvepėdamos rožėmis. Bet žiedlapiai buvo išnykę be pėdsakų.

Kartais būti valstybės tarnautoju apsimokėjo. Tarkim, šį vakarą, kai Elis norėjo padaryti ką nors ypatinga dėl Šelbės – surengti įsimintiną pasimatymą antrą nakties, kai dauguma restoranų jau uždaryti. Jis atrakino itališko bistro duris ir laikė jas praviras, kad ji galėtų įeiti į vidų. Ji užuodė raudonėlių ir česnako kvapą, sklindantį iš virtuvės.

– Vakarais uždarbiauji kaip virėjas?

– Ne... tik pažįstu reikalingus žmones. – Jis nuvedė Šelbę prie staliuko, kurį buvo padengęs šiek tiek anksčiau. Prie žvakės stovėjo butelis raudonojo vyno. Ant jos lėkštės gulėjo iš servetėlės sulankstyta rožė.

Prieš mėnesį pas Elį atėjo Edis Monteris ir paprašė pagalbos pričiupti iš kasos vagiantį darbuotoją. Pora stebėjimo kamerų savo darbą atliko, tačiau Elis nemanė, kad Edis išdrįstų pareikšti papeikimą savo motinai, ne visą dieną dirbančiai padavėja ir turinčiai polinkį į kleptomaniją. Bet jis vis tiek mielai paskolino savo užeigą Eliui ne darbo metu ir netgi paruošė vakarienę, kuri dabar laukė jų orkaitėje. Širdžiai sveikas maistas – deja, be tos prakeiktos raudonos mėsos.

– Žinai, – tarė Šelbė, kai jis atitraukė jai kėdę, – galėjau ateiti ir normaliu laiku.

– Bet tuomet nebūčiau vienintelis į tave spoksantis vaikinas. – Su aukštakulniais ir aptempta juoda suknele Šelbė Veikman buvo nė kiek nepanaši į pilką pelytę, kokia dėjosi bibliotekoje, ar į pervargusią motiną, kokia yra iš tikrųjų. Jos plaukai buvo susukti į kuodą viršugalvyje, taigi akys dar labiau švytėjo, o lūpos atrodė putlesnės. Elis ir anksčiau juto tarp jų esančią trauką, o dabar buvo visiškai pakerėtas.

Jis atnešė salotas bei užkandžius ir įpylė vyno.

– Vyną išrinko Edis, – prisipažino Elis. – Aš neskiriu rislingo nuo „Riunite“.

– Esu įsitikinusi, kad „Riunite“ kamštelis atsukamas.

– Teisingai. Žinojau, kad yra kažkokia detalė. – Elis priglaudė savo taurę prie Šelbės taurės, klausydamasis krištolo skambesio. – Už pirmus pasimatymus, – pakėlė tostą jis.

Šelbė papurtė galvą ir pastatė taurę.

– Negaliu už tai gerti.

Elis pajuto, kaip kažkas jo viduje nutrūko.

– Negali?

– Ne. Galvojau apie tai ir visiškai nenoriu pirmojo pasimatymo. Visi žino, kad jie siaubingi, tiesa?

Eliui prireikė kelių akimirkų tinkamam atsakymui surasti.

– Tuomet ką, tavo manymu, mudu turėtume daryti?

Šelbė nusišypsojo.

– Noriu, kad tai būtų antrasis pasimatymas.

– Pagal apibrėžimą, – pakartojo jis, – ar tai nereiškia, kad pirmasis pasimatymas jau įvyko?

– Tai leidžia manyti, kad mudu jau žinom pagrindinius faktus apie vienas kitą.

– Bet taip nėra...

– Žinom pakankamai, jei atėjom čia.

Šypsena nutvieskė Elio veidą, kai pagaliau jis suprato.

– Ką jis padarė... Apsivėmė tau ant kelių? Tavo akys priminė jam buvusią merginą?

– Kam?

– Tam, kuris sugadino tau pirmus pasimatymus.

Šelbė sulankstė servetėlę.

– Tiesą sakant, čia ir yra mano pirmas pasimatymas. Kalbu, ką girdėjau.

– Sunku patikėti.

– Galėčiau tau papasakoti tokių istorijų...

– Ne, – pertraukė Elis. – Sunku patikėti, kad čia tavo pirmas pasimatymas.

– Turėjau galvoje, po Etano gimimo.

Elis apsimetė esąs abejingas.

– Kas nutiko Etano tėčiui?

– Paskutinį kartą girdėjau, kad jis gyvena Sietle. Mudu nedaug bendraujam. – Šelbė stumdė lėkštėje maistą. – Jis mane paliko gimus Etanui. Nepajėgė turėti vaiko, sergančio PK.

– PK, – pakartojo jis.

– Etanas serga šia liga, ir tai reiškia, kad jis negali būti saulėje. Tai paveldimas apsigimimas ir labai retas.

Elis kalbėjo apie tai su Etanu... bet trumpai. Jis teprisiminė, kaip vaikas sakė, jog ilgai negyvens.

– Ar jis... ar jis pasveiks?

– Ne, – tyliai tarė Šelbė. – Nepasveiks.

Jos smakras pakilo, bet ji daugiau nieko nepasakė. Elis padėjo šakutę.

– Ar gydytojai nieko negali padaryti?

– Jie tegali įspėti iš anksto. Taigi žinosi, ko tikėtis, bet nemanau, kad galima būti tam pasirengus. Vis dėlto dauguma genetikos konsultantų net nepagalvoja ieškoti PK. Aš netgi nebūčiau ten nuėjusi, jei Tomo šeimoje nebūtų sergama cistine fibroze.

– Ar gydytojas nepastebėjo?

– Gydytoja. Ne, ji nepastebėjo. Pasirodė, kad mano paskyrimas buvo atšauktas. Nuvykusi ten, susierzinau, kaip ir kitos pacientės, kurios buvo paliktos likimo valiai. Viena jų nugirdo registratorę kalbant telefonu, pasirodo, tos painiavos priežastis buvo ta, kad gydytoja pasiėmė laisvą dieną pasidaryti abortui. – Šelbės ranka nesąmoningai nuslydo ant pilvo. – Daug apie tai galvojau. Žinoma, ji turėjo teisę pasirinkti, ir aš net nežinojau, kokios buvo jos priežastys. Bet taip pat supratau, kad aš neatsisakysiu manyje esančio kūdikio – net jei jis sirgtų fibrozine cistine degeneracija ar PK, ar dar kuo nors. Kad ir ką pasakytų genetikė, aš neapsigalvočiau... taigi nebuvo tikslo užsirašyti kitai dienai.

Elis su žmona neturėjo vaikų, prieš jai pabėgant su kitu vyru. Jis galvojo, ką būtų daręs, jei ji būtų pabėgusi ne viena, o su jo kūdikiu. Jis įsivaizdavo, kad nesvarbu, kaip viskas būtų pasibaigę, vaiko netektis nuolat apie save primintų taip, kaip skylė dantenose praradus dantį ar randas, kurį liestum pirštų galiukais – subjaurojimas, kurį jaustum ir jaustum.

– Etanas atrodo nuostabus vaikas, – tarė Elis.

– Keleri metai su juo pranoksta visą gyvenimą su kuo nors kitu. – Ji nusišypsojo. – Jis man davė patarimą, susijusį su šiuo pasimatymu. Rosas taip pat.

– Tikrai?

– Rosas liepė nepasitikėti vyru, kurio darbas – priversti žmones prisipažinti.

– O Etanas?

– Pasilaikysiu jo išminties perlą vėlesniam laikui, – nusijuokė Šelbė.

Elis atsilošė kėdėje.

– Tavo brolis įdomus.

– Gražiai pasakyta, – atsiliepė Šelbė, tepdama sviestą ant duonos. – Dažniau girdžiu, kaip jį vadina valkata ir šūdo gabalu.

– Tu taip apie jį negalvoji.

– Ne. Mano manymu, jis paklydęs. Ši aplinkybė tęsiasi tol, kol kas nors tave suranda. – Jai iš kuodo iškrito garbana, ji užkišo ją už ausies. – Kai kurie žmonės laimę pasiekia lengviau nei kiti. Rosas nori būti laimingas, jis to nori labiau nei koks nors kitas mano pažįstamas. Bet paprašyti jo surasti savo kelią į laimę... yra tas pat, kas paprašyti išskleisti rankas ir skristi. Jis tiesiog negali.

– O tu? – paklausė jis. – Tu rūpiniesi Etanu ir palaikai Rosą. O kas saugo tave?

Elis pamėgino paimti Šelbės ranką, kuri pernelyg smarkiai spaudė vyno taurės kojelę. Jis stebėjo, kaip jos burna atsipalaiduoja, ir tada, akimirksniu prisiminusi save, ji atsitraukė.

– Sėdžiu čia ir komunikuoju apie save...

– Kodėl taip darai? – paklausė jis.

– Ką darau?

– Vartoji žodžius, kurių niekas kitas nesupranta.

– Tai reiškia...

– Man nerūpi, – pasakė Elis. – Tik klausiu, kodėl niekada nesakai to, ką galvoji.

Jis manė, kad Šelbė išvengs klausimo, bet ji pasitiko jo žvilgsnį.

– Iš žodžių žinai, ko tikėtis. Kai žinau, kaip reikia taisyklingai pasakyti, staigmenų nebūna.

Jis šiek tiek pasilenkė.

– Drąsiau. Paklausk manęs netaisyklingai.

Ji sudvejojo, tada nuleido balsą, tarsi aplink būtų daugiau žmonių.

– Kodėl mane, Eli?

Jis atsistojo ir prisitraukė ją artyn, tarsi tik taip būtų galėjęs atsakyti į jos klausimą.

– Kodėl? – pakartojo Šelbė.

– Todėl, kad per antrą pasimatymą žmonės šoka, – pasakė Elis, tyčia jos nesuprasdamas. Jis suėmė ją tvirčiau, jausdamas jos galvą po savo smakru, jos žandikaulį prie savo raktikaulio.

– Nėra muzikos.

– Tu taip manai? – tyliai ištarė Elis, siūbuodamas Šelbę glėbyje, kol ji taip pat iš kažkur išgirdo sidabrinį skambesį.

Rosas stovėjo ant aukščiausio granito karjero kyšulio ir žiūrėjo, kaip sūnėnas repečkojasi didelėmis nuolaužomis ir stulpais, likusiais po vakarykščio sprogdinimo ir dar neužminuotais. Jis stebėjosi, kad visiškai nesaugodamas savo gyvybės taip neįtikėtinai nervinasi matydamas, kaip rizikuoja mylimas žmogus. Bet mainais į pagalbą Rosui Paiko valdose Etanas paprašė ekstremalios nakties tikrąja šio žodžio prasme. Kadangi jis to nusipelnė, Rosas buvo pasiryžęs prašymą išpildyti.

Jis gavo apsaugininko Azo Tompsono leidimą. Kai Šelbė išėjo į pasimatymą, Rosas žinojo turįs keletą valandų nusivežti Etaną į šią pažintinę ekskursiją. Azas stovėjo prie Roso ir žiūrėjo, kaip Etanas vinguriuoja aukštyn pasvirusiu rožinės spalvos granito luitu.

– Ar jūs dėl to turėsite nemalonumų? – paklausė Rosas.

– Tik tuomet, jei vaikas susižeis.

– Geriau jau nesusižeistų.

– O ar tu turėsi dėl to nemalonumų? – paklausė Azas.

– Galbūt, – pripažino Rosas. – Turėčiau jį prižiūrėti. – Jis paspyrė akmenuką ir šis nukrito nuo kyšulio kelias dešimtis metrų žemyn. – Jei jau apie tai prakalbome, dar nepadėkojau jums už aną naktį.

– Nereikia.

Rosas papurtė galvą.

– Daug kas nutiko prieš jums ateinant. Aš radau savo vaiduoklį.

– Girdėjau.

– Neatrodot nustebęs.

– Ne mane reikėjo įtikinėti, – pasakė Azas.

– Elis Ročertas sakė, kad surengsit apeigas.

– Penktadienį auštant. Ateisi?

Kurį laiką Rosas negalėjo ištarti nė žodžio. Elis paaiškino, kad apeigos bus privačios, jose dalyvaus tik palaikus iškasantys pareigūnai ir abenakių dvasiniai vadovai. Jis nebuvo nei pareigūnas, nei abenakis, taigi neturėjo vilčių būti pakviestas. Jis netgi įtikino save, kad pamatęs šios moters, kuri pasirodė gyva tik jam, palaikus tarsi iš naujo jos netektų.

Tačiau kita jo dalelė labai troško dalyvauti. Jei Lijos kūnas bus paguldytas į amžinojo poilsio vietą, buvo tikimybė, kad ceremonijos liudininke bus dvasia. Ir pamačiusi Rosą galbūt šį kartą neišeis.

– Aš ateisiu, – tyliai pasakė Rosas.

Azas sukryžiavo rankas ant krūtinės.

– Užuot atkasę šį kapą, jie turėtų palaidoti Spenserį Paiką gyvą.

Rosas piktai pasižiūrėjo į Azą. Azas, kuris protestavo prieš Paiko žemių plėtrą, kol bus konkrečių įrodymų. Azas, kuris buvo pakankamai senas, kad būtų girdėjęs apie Spenserio Paiko sterilizacijos kampaniją. Elis pasakojo, kad senis atsikėlė į Komtosuką iš centrinės šalies dalies aštuntajame dešimtmetyje. Bet Šelbė sakė, kad ketvirtajame dešimtmetyje kai kurie abenakiai, siekdami išvengti įvykių Vermonte, migravo ir jungėsi su odžibviais Mičigane, Minesotoje ir Viskonsine. Jie pasakojo savo istorijas. O Azas jų klausėsi.

– Kiek jūs žinojote? – paklausė Rosas.

Azas truktelėjo pečiais.

– Užtektinai.

– Jūs niekam nepasakojote. Galėjote nueiti pas Elį ir papasakoti jam apie Spenserį Paiką ir eugeniką.

– Kodėl reikėtų kelti skaudžią temą, jei niekas nuo to nepasikeis?

– Betgi keičiasi. Ši istorija daugiau nepasikartos.

Azas kilstelėjo antakį.

– Rimtai tuo tiki?

Rosas norėjo linktelėti, bet tada suprato, kad meluotų. Tiesa buvo ta, kad istorija atsikartodavo kasdien, klaidos buvo daromos nuolat. Žmones persekiojo tai, ką jie padarė, ir tai, ko nespėjo padaryti.

– Pilkasis Vilkas, – staiga ištarė jis. – Jūs žinote, kas jam nutiko, tiesa?

Senis pakėlė akis į geltoną mėnulį.

– Ten, kur aš gyvenau, kas keleri metai pasigirsdavo gandų, kad žmonės jį matė. Eilėje banke ar sėdintį autobuso gale, ar dalijantį kortas kazino.

– Kaip ir Elvį, – nusišypsojo Rosas. Jis turėjo suprasti. Tikrovė kartais virsta legenda, bet lygties nepakeisi. – Na, manau, kad tai nesvarbu. Vaikinas tikriausiai jau miręs.

– Man šimtas dveji, – tyliai tarė Azas, – bet kas skaičiuoja.

DEŠIMTAS SKYRIUS

– Aš ją nužudžiau. – Azas prispaudė marlės tamponą ant rankos toje vietoje, kur buvo paimtas kraujas, ir ramiai pažvelgė į detektyvą, sėdintį priešais jį apžiūros kambaryje.

Elis net nemirktelėjo.

– Įkalčiai to nerodo.

– Kiek man žinoma, vis dar yra orderis mane suimti.

Rosas padėjo liežuvio mentelę, kurią buvo papuošęs vatos kamuoliuku, padarydamas lėlę. Prisipažinęs, kas jis yra, Azas sutiko pasikalbėti su Eliu. Iš dalies Rosas tikėjosi, kad jis vėl pabėgs iš miestelio, bet, Rosui atvykus, senis jau laukė ant nuovados laiptų. Jis leido Eliui paimti pirštų atspaudus, ir netgi Rosas išvydo tuos išdavikiškus skliautus, buvusius Pilkojo Vilko pirštų atspaudų kortelėje, gautoje iš Valstijos kalėjimo. Kai Elis žengė žingsnį toliau ir paprašė Azo kraujo pavyzdžio DNR nustatyti, senis pasiryžo padaryti tai iš karto.

Bet kam prisipažinti, praėjus septyniasdešimčiai metų?

– Aš ją nužudžiau, – pakartojo Azas. – Aš suradau mergaitę, kuri užaugo tarsi karališkos šeimos narė, ir paaiškinau jai, kad vis dėlto ji ne princesė. Ir visai nesvarbu, ar aš užveržiau virvę jai ant kaklo ir ar apskritai ten buvau tą naktį. Ji nebūtų mirusi, jei nebūčiau jai pasakęs, kad ji mano dukra.

– Turėjote suprasti, kad sužinoti tiesą jai bus nelengva, – tarė Elis.

– Aš negalvojau apie tai, kad jai teks rinktis. Tenorėjau geriau ją pažinti, nes ji buvo viskas, ką turėjau palikti šiame pasaulyje po savęs. Tik taip nesusiklostė.

– Ar Paikui taip pat pasakėte?

– Ne.

– Ar manot, kad Lija pasakė?

– Manau, kad ji bijojo, – tarė Azas. – Jis buvo ją užrakinęs prieš savaitę. Ji buvo linkusi į savižudybę, taigi jis tvirtino norįs ją prižiūrėti, kad ji nesusižeistų. Spenserio Paiko manymu, paskelbti, kad esi čigonas, buvo tas pat, kas susinaikinti.

– Kodėl jos iš ten nepaėmėte? – apkaltino Rosas. – Galėjote ją išgelbėti. – Bet jis žinojo, kad net jei Azas Tompsonas būtų išgabenęs Liją gimdyti į Kanadą, ji vis tiek jam nepriklausytų. Dabar būtų sena moteris. Vienintelė jų susitikimo priežastis buvo ta, kad ji mirė tada, kada mirė.

– Jos vyras sumušė mane ir išmetė. Kai sugrįžau jos pasiimti, tie namai buvo tapę žmogžudystės vieta... o Spenseris Paikas pasakojo policininkams, kad tai padariau aš. Gyvenu taip ilgai tik todėl, kad tai mano bausmė. Aš ją sutikau, bet visą likusį gyvenimą turėjau praleisti be jos.

Rosas žiūrėjo, nustebęs, kad Azo balse girdėjosi toks pat skausmas, kokį jautė jis.

Elis pakraipė galvą.

– Prisimenu, kai čia atsikėlėte, Azai. Tada buvau vaikas. Jūs grįžote į Komtosuką, žinodamas, kad galite būti suimtas už tai, ko nepadarėte?

– Aš grįžau, nes buvau pažadėjęs mylimam žmogui sugrįžti. – Azas nulupo pleistrą nuo alkūnės linkio, kur tik mažas taškelis rodė jo tapatybės patikrą. – Įsivaizduojate, tik tiek tereikia.

Pasirodė, kad įsėlinti į slaugos namus nėra sunku, jei esi tokio pat amžiaus kaip dauguma globotinių. Jis ėjo koridoriais tarsi vaiduoklis, kuriuo jau buvo beveik tapęs, prisimerkęs skaitė pavardes ant durų, kol rado tą, kurios ieškojo.

Viduje ant paklodžių gulėjo susuktas Spenserio Paiko kūnas, veidas buvo baltas kaip banginio pilvas, lašinė buvo prijungta prie paciento valdomos nuskausminamųjų pompos. Jis nykščiu spaudė seselės iškvietimo mygtuką, o kvėpavimas priminė paviršinį dūsavimą.

– Man reikia daugiau morfijaus!

Atsakymas buvo metalinis, tolimas.

– Apgailestauju, pone Paikai. Šį vakarą jums daugiau negalima.

Užplūdus skausmo bangai, jis numetė mygtuką žemyn. Jis gulėjo ant šono, perkreiptu nuo agonijos veidu. Net kai iš prietemos išsėlino vyras, Paikui prireikė kelių akimirkų sutelkti dėmesį į jo veidą. Jis jo neatpažino.

– Kas tu? – žioptelėjo jis.

Teisingo atsakymo nebuvo. Gyvenime jam teko būti skirtingais žmonėmis: Džonu Delakuru, Pilkuoju Vilku, Azu Tompsonu. Jį vadino indėnu, čigonu, žudiku, stebuklu. Bet jis tenorėjo vienos asmens tapatybės, kuri nebuvo jam suteikta – Lili vyro, Lijos tėvo.

Gal Spenseris Paikas kliedėjo nuo narkotikų ar iškankintas ligos; gal jis, pamatęs narsą Azo akyse, neteisingai priėmė tai kaip supratimą. Bet kažkas privertė jį įveikti keliolikos centimetrų fizinę erdvę tarp jų bei juos skiriantį kilometrinį atstumą ir sučiupti Azo ranką.

– Prašau, – maldavo jis. – Padėk man.

Azas pasijuto sukrėstas iki kaulų smegenų, kai suprato, kad juodu su Spenseriu Paiku pagaliau turi šį tą bendra: jie mirs vieniši, ir kartu su jais mirs širdgėla. Jis žvelgė į palaužtą žmogų, kuris sugriovė daug gyvenimų.

– Padėk man numirti, – tyliai ištarė Paikas.

Tai būtų labai lengva. Tereikia trisdešimt sekundžių palaikyti prispaustą pagalvę. Ranka užspausti perdžiūvusią burną. Niekas nesužinotų, o Azas įgyvendintų biblinį teisingumą: akis už akį.

Bet šito norėjo Paikas.

Azas pajuto, kaip plyšta širdį spaudę raiščiai.

– Ne, – pasakė jis ir net neatsisukęs išėjo iš palatos.

Komtosuko policijos nuovada pasamdė šešis pagalbininkus, kurie turėjo neprileisti žiniasklaidos prie ekshumacijos vietos. Aplink atkastus kapus stovėjo Veslis Snipas, Elis, Azas, keli rūpestingai atrinkti abenakiai ir Rosas. Iš žemės kilo laiko tvaikas, sodrus kaip cinamono.

Čia turėčiau būti aš, – pagalvojo Rosas, o Azas sumurmėjo tuos žodžius garsiai. Senio ranka, tiesiama link karstų, drebėjo.

– Kur ją vešit? – paklausė Rosas.

– Į kalno viršūnę, šventą vietą. Abenakiai yra laidojami veidu į rytus. – Azas pakėlė akis. – Taip ji matys, kas ateina.

Rosas mėgino nuryti gerklėje įstrigusį gumulą.

– Ar... ar man parodysite tą vietą?

– Negaliu. Tu ne abenakis.

Rosas tokio atsakymo ir tikėjosi, bet tai netrukdė akyse tvenktis ašaroms. Jis linktelėjo, apsimesdamas nuspiriąs šalia bato gulintį pagaliuką. Staiga pajuto, kaip į jo delną buvo kažkas įkišta. Vokas.

Viduje buvo išblukusi iškarpa iš „Berlington Free Press“, Sesilijos Paik nekrologas. Šone buvo jos nuotrauka. Ji švelniai šypsojosi, tarsi fotografas būtų papasakojęs anekdotą ir jai visai nebūtų juokinga, bet ji buvo pernelyg gerai išauklėta, kad lengvai nenusijuoktų.

– Pasilik, – tarė Azas.

– Negaliu.

– Ji to norėtų. – Azas pakreipė galvą. – Ji man pasakojo tave sapnavusi.

– Ji... ką?

– Vyrą, kuris atrodė taip, kaip tu. Jis turėjo prietaisus, kurių ji neatpažino. Tu ją lankydavai miegančią. – Azas patraukė pečiais. – Tai visai nekeista. Žmogus, kurio nesi sutikęs, gali vaidentis daugelį metų.

– Pasirengę? – švelniai paklausė Elis, ir senis linktelėjo.

Veslis Snipas padėjo Eliui įkišti laužtuvą ir nukelti didesniojo karsto dangtį. Rosas pasitraukė atatupstas, o du abenakiai išblyško. Elis įsižiūrėjo į pušinį karstą su geltona ilgų kaulų ir sąnarių mįsle žemės ir dulkių lovoje. Tik vienas kaulas buvo išlikęs nepažeistas – dešinioji ranka, vientisa linija, einanti nuo pečių per alkūnę, riešą iki plaštakos, kuri buvo uždėta ant krūtinkaulio, kadaise dengusio širdį.

Jis stovėjo sunėręs rankas, prisimindamas vaikystę, o Azas pradėjo kalbėti jo gyslomis tekėjusia kalba. Kchai phanem ta wdosa... motina ir dukra. Kchi Niwaskw... Didžioji Dvasia. Nosaka nia... eik paskui mane. Elis nežinojo, ar Sesilija Paik ir jos kūdikis girdi šias apeigas, bet vylėsi, kad gali.

– Olegwasi, – ištarė Azas. – Saldžių sapnų. – Tada jis pasisuko į kitus. – Odžibviai, žmonės, pas kuriuos nukeliavau išvykęs iš čia, vaikui gimus atlieka apeigas. – Jis išėmė tabako iš drobinio maišelio, kurį atsinešė prie kapo, ir uždegė. – Kad Dvasių pasaulis atpažintų vaiką ir padarytų jai vietos, kai ateis laikas jai iškeliauti. Šiandien noriu duoti savo vaikaitei vardą.

Azas peržvelgė ratu sustojusius žmones, laukdamas, kol kas nors išdrįs pasakyti, kad po septyniasdešimties metų jau per vėlu.

– Lili! – sušuko jis, žvelgdamas į rytus.

Elis pajuto iš gerklės ištrauktą atsakymą.

– Lili, – pakartojo jis.

Azas pasisuko į šiaurę.

– Lili.

– Lili.

Jis atidavė vardą saugoti vakarams ir pietums. Kai Azas vėl pasisuko į Elį, snigo. Elis palietė viršugalvį ir nubraukė keletą gėlių žiedlapių.

– Dabar, – tarė Azas.

Tada dangus apsiniaukė ir įgavo poodžio mėlynės spalvą. Rosas Veikmanas apsisuko ratu, tarsi tikėtųsi, kad kažkas materializuosis, ir tegu visi būna prakeikti, jei Elis nepagalvojo, kad tai gali nutikti.

Bet kaip tik tą akimirką Veslis laužtuvu atidarė mažesnį karstą, obuolių dėžę. Netinkamai saugota ir laiko suardyta medinė dėžė subyrėjo į gabalėlius. Jos turinys išbiro, ir Elis pribėgo per vėlai, manydamas, kad gali ką nors padaryti.

Visa grupelė nuščiuvo. Iškritę kreivi rudi kaulai buvo smaigalių ir briaunų kratinys. Bet net Elis, kuris neturėjo išsilavinimo šioje srityje, suvokė, kad trūksta kaukolės.

– Vesli?

Koroneris sunkiai atsiklaupė ir pradėjo pirštinėta ranka baksnoti palaikus.

– Čia yra šonkauliai ir stuburas, bet jie per dideli, kad būtų kūdikio. Aš netgi nemanau, kad jie žmogaus.

– Tuomet kas čia, velniai rautų?

Veslis pakėlė akis į Elį.

– Man panašu į šonkaulių kepsnį, – pasakė jis.

Prabėgus keleriems metams, Elis supras, kad kaip tik šią akimirką jis atsižadėjo raudonos mėsos. Atsiklaupęs prie karsto, pajuto, kaip iš užpakalio priėjo Azas. Jie visi matė, kaip, dangui praplyšus, pasipylė smarkus rožių žiedlapių lietus, užklojęs žemę, kapą ir kaulus karste. Nenaudėlis vėjas, pralėkęs tarp Elio kojų, supustė žiedlapius į piltuvėlį. Jie lėtai leidosi žemyn, rašydami inicialus: RV.

Sapnuodama Rubė kažko ieškojo. Jai trukdė liūtas, pritūpęs ant krūtinės ir įsikibęs nagais į raktikaulį. Ji pabudo išsigandusi ir pamėgino atsisėsti, bet liūtas buvo prispaudęs ją prie čiužinio, ir ji net labai norėdama negalėjo atgauti kvapo.

Ar verkė Lusė?

Ne, kūdikis. Silpna aimana įsėlino į Rubės miegamąjį pro durų apačią, pro plyšį iš apšviesto koridoriaus. Rubė iš visų jėgų mėgino atsisėsti, bet sulaukė pikto ant krūtinės esančio liūto spyrio.

Ji suspaudė skaudamą vietą virš kairės krūties ir visu svoriu nukrito ant grindų. Sąmonės praskaidrėjimo akimirką, kaip paprastai nutinka jaučiant stiprų skausmą, Rubė staiga suprato, kieno tas kūdikis. Ji suvokė, kad sapne ji ieškojo Sesilijos Paik.

Rosas suko ratus ir kai jau daugiau negalėjo kvailioti, sustojo šalikelėje, išlipo iš automobilio ir atsigulė ant variklio dangčio ir priekinio stiklo, šypsodamasis dangui.

– RV, – ištarė jis garsiai. – RV.

Jis pamatė tai aiškiai kaip dieną, o ar dar kas nors tą pastebėjo, buvo visiškai nesvarbu, – gėlės išsidėstė jo inicialų forma. Rosas leido saulei prausti veidą. Mėlynas dangus buvo atsispaudęs jo vokų vidinėje pusėje, o debesys atrodė tarsi kaleidoskopas – plokščios žirafos, arbatinukai ir dygliakiaulės. Galėjai rasti visko, jei tik buvai tam nusiteikęs. Rosas pasislinko į dešinę, palikdamas pusę dangčio laisvo. Tai buvo vieta atsisėsti, jei ji to panorėtų.

– Kaip tai nebuvo kūno? – negalėjo patikėti Šelbė, sėdėdama priebutyje šalia Roso. – Ten buvo mirties liudijimas.

Įvažos kelio gale Etanas, atlikęs visą seriją G suktukų, nusilenkė.

– Mama! Matei?

Šelbė paplojo.

– Nepaprasta! – Tada pasisuko į Rosą. – Argi nereikėdavo koronerio patvirtinimo?

– Kas žino? Elis dirba, remdamasis stenogramomis, liudijimais ir viešaisiais dokumentais, bet gali atkurti tik dalį to, kas nutiko iš tikrųjų. Tai tarsi dėlionė, turint tik pusę detalių.

– Atrodo, kad jis žino, ką daro, – ištarė Šelbė susimąsčiusi.

– Elis? – Rosas pažiūrėjo į sesers veidą. – Ar mes vis dar kalbame apie žmogžudystę, o gal tu nori pasidalyti kažkuo kitu?

Ji patraukė pėdas, nes vos kelių centimetrų atstumu nuo jos pirštų prazvimbė Etanas.

– Jis kruopštus, tik tiek.

– Neabejoju.

Šelbė pažiūrėjo naikinančiu žvilgsniu.

– Sveika logika tai nesuvokiama. Jei nebuvo kūdikio kūno, tuomet reikia manyti, kad jis palaidotas kitur... arba apskritai nepalaidotas. Paikas nebūtų užkasęs jo kitame kape, nes jei koroneris būtų reikalavęs iškasti jį, kad pamatytų, Paikas nebūtų galėjęs pasiaiškinti dėl šonkaulių kepsnio. Bet vėlgi, taip pat nepanašu, kad jis būtų palikęs kūdikį ant bažnyčios laiptų.

– Kodėl jis turėtų palikti lavoną prie bažnyčios?

Šelbė pažvelgė į jį.

– Kas sakė, kad kūdikis buvo negyvas?

– Spenseris Paikas, – atsakė Rosas ir sumirksėjo. – Prakeikimas.

– Tikrai taip.

– Taigi jei jis melavo... ir kūdikis gimė gyvas... tuomet gal kas nors mėgino jį išgelbėti. Tai paaiškintų, kodėl į karstą įkištas šonkaulių kepsnys... Mėginta apgaulingai įtikinti Paiką, kad kūdikis mirė.

– O tuo Paikas, ko gero, mielai patikėjo, – pridūrė Šelbė. – Gal tavo dvasios apsilankymai toje žemėje visiškai nesusiję su jos mirties būdu? Gal ji sugrįžo ieškoti vaiko?

Etanas pračiuožė pro šalį spindinčiomis akimis. Jis padarė tris 360 laipsnių sukinius, o darydamas ketvirtą pargriuvo. Gulėdamas ant kelio, jis juokėsi pilviniu juoku taip, kaip tik vaikai tesugeba – iš gilumos.

– Spėju, kad tu sugrįžtum, – pasakė Rosas.

– Ne, – atsakė Šelbė. – Aš nebūčiau išėjusi.

Spenseris Paikas buvo pernelyg puikioje aplinkoje. Radęs jį vežimėlyje, baltomis lentelėmis iškaltoje pavėsinėje, antklode apdengtomis kojomis, Elis norėjo kažko tinkamesnio – ugnies ir sieros, dervos duobių, viduramžių kalėjimo kameros. Juk šis žmogus liko nenubaustas už žmogžudystę.

Elis atsilošė į slaugos namų pavėsinės turėklus, stengdamasis išlikti ramus. Priversti Paiką prisipažinti tapo jo gyvenimo tikslu.

– Ar jums patiktų, jei nueitumėte apsitrinti kempine, – ištarė jis lygiu balsu, – o išeitumėte su atlikta vazektomija?

– Negaliu pasakyti, kad tai pakenktų mano dabartiniam stiliui.

– Deja, – tarė Elis, – abejoju, ar kai kurios jūsų sterilizacijos aukos pasakytų tą patį.

– Hitleris suteršė gerą eugenikos vardą, ir jūs, liberalai, užpuolėte mus. Bet mes buvom tokie patys kaip ir jūs. Mes taip pat darėme pasaulį geresne vieta.

– Neleisdami vargšams ir nepanašiems į jus daugintis. Labai humaniška.

– Jūs net nenutuokiate. Jų vaikai augo neturėdami keturių sienų, kurias galėtų vadinti namais. Jie neturėjo moralinių nuostatų. Tuos, kuriuos galėjome, išgelbėjome. Kai dėl kitų, tai išėjo jiems į gera.

– Ar kada nors pagalvojote suteikti jiems antrą galimybę?

– Žinoma. Bet jie vėl kartojo savo klaidas.

– O jūs? – paklausė Elis. – Niekada nedarėte klaidų?

Paikas prisimerkė.

– Ar galite pasakyti, kaip tai susiję su mano žemės plėtra?

– Keista, kad užsiminėte, nes jūsų žemės plėtra sustabdyta. – Jis padavė Paikui įsakymo, kuris buvo įteiktas Rodui van Vlitui, kopiją.

– Tai... tai juokinga, – Paikas suburbėjo. – Mano žemėje nėra indėnų kapavietės.

– Tiesą sakant, yra. – Elis žengė žingsnį artyn. – Pasakykite, Spenseri, ar ji priešinosi? Ar ji maldavo sustoti, kai rišote virvę jai ant kaklo?

– Ji buvo mano žmona.

– Ir pusiau abenakė, – paprieštaravo Elis. – O tai nebūtų padarę garbės Amerikos eugenikos draugijos nariui, tiesa?

Jis matė Paiko veidą ir jame atsispindintį šoką.

– Tai sakėte ir aną kartą.

– Nes tai tiesa, – tarė Elis.

Senis pakratė galvą, tarsi norėdamas nusikratyti šio fakto prasmės.

– Sisė nebuvo... jos plaukai buvo šviesūs ir oda kaip pienas...

– Jos tėvas buvo ne Haris Bomontas, o abenakis, vardu Pilkasis Vilkas.

– Jos tėvas?

– Jai nepasisekė, ji nebuvo tuo, kuo jūs norėjote, kad ji būtų, taigi pasirūpinote ta bėda, kaip ir visu kuo kitu, kas jums neįtikdavo, – paprasčiausiai pašalinote. – Dabar Elis jau buvo pasilenkęs prie senio. – Pasakykite tiesą, Spenseri. Pasakykite, ką jūs padarėte.

Spenseris užsimerkė ir tylėjo taip ilgai, kad Elis net pagalvojo, jog jį ištiko insultas.

– Maniau, ji mylėjo jį, – sušnabždėjo jis. – Maniau, vaikas buvo jo.

– Ką padarėte kūdikiui?

Seniui gerklėje įstrigo gniutulas, ir lūpos virpėjo be garso, kol pasigirdo žodžiai:

– Aš jį nužudžiau. Uždusinau. Kūną paslėpiau ledainėje ir pasakiau Sisei, kad kūdikis mirė. Maniau, kad gal tokiu būdu galėsime pradėti viską iš naujo. Bet Sisės aš neliečiau. Prisiekiu, aš ją mylėjau. Aš ją mylėjau.

Elis pagalvojo apie obuolių dėžę, kurioje nebuvo kūdikio.

– Ką padarėte su kūdikio kūneliu?

– Palaidojau, – atsakė Spenseris. – Kitą rytą radau Sisę... ir dėžę užkasiau prieš iškviesdamas policiją. Neturėjau kitos išeities, nes jie būtų sužinoję, ką padariau. – Jis čiupo Elį už rankovės. – Padariau tai todėl, kad ją mylėjau. Aš tenorėjau...

– Antros galimybės? – be užuojautos pertraukė Elis. – Leiskite paklausti, ar jūs pakartojote savo klaidą?

Sunkiausia Mereditei buvo nepalūžti klausant kardiologo, gydančio jos senelę po infarkto. Jie stovėjo prie ligoninės lovos, kurioje gulėjo Rubė, apšviesta tarsi Kalėdų eglutė ir prijungta prie įvairiausių vamzdelių ir lašinių.

– Kol kas pavojus dar nepraėjo, – pasakė gydytojas. – Susilpnėjusi kraujotaka smegenyse ir miokardo infarktas gali sukelti išemiją ir kliedėjimą. Manau, būtų geriausia palikti ją čia kelioms dienoms stebėti.

Mereditė kažką sumurmėjo – dėkui Dievui? ačiū? – ir prisitraukusi prie lovos kėdę atsisėdo. Už palatos sienos viena miela seselė leido Lusei magiškuoju flomasteriu piešti lėlėms, padarytoms iš pripūstų latekso pirštinių, veidus. Mereditė padėjo kaktą ant sintetinės antklodės ir paėmė Rubės ranką, ant jos rodomojo piršto spindėjo pulsometras.

– Nepalik manęs, – maldavo ji.

Ji pajuto, kaip Rubės pirštai plona odele suvirpėjo jos rankoje. Mereditė su viltimi atsisėdo ir pamatė senelę plačiai atsimerkusią.

– Aš pasveiksiu iki šventinės vakarienės, – tarė Rubė prancūzų kanadiečių tarme.

Šventinė vakarienė? Mereditė susiraukė ir tada prisiminė, ką gydytojas sakė apie kliedesius.

– Pasirūpink kūdikiu.

Luse.

– Ji taip pat nori, kad greičiau pasveiktum.

Rubė užmerkė akis.

– Pasveiksiu, – sumurmėjo ji. – Pažadu, ponia Paik.

Šelbės veidas nušvito, kai pamatė, kad į duris skambina Elis.

– Džiaugiuosi, kad užsukai, – pasakė ji, pasitraukdama ir leisdama jam įeiti.

– Aš taip pat.

– Aną naktį puikiai praleidau laiką. – Šelbė prisiminė, kaip jų pasimatymas baigėsi Elio automobilyje, kaip jis pasilenkė ir paklausė, ar galėtų ją pabučiuoti, bet Vatsonas jį pralenkė, koks neįtikėtinas jausmas būti laikomai, užuot pačiai ką nors laikius.

– Gerai. Nes aš atėjau pasipiršti ir taip toliau.

– Ką... padaryti?

Elis nusišypsojo.

– Pamaniau, kad jei bjauriesi pirmaisiais pasimatymais, tikriausiai nesi sužavėta ir antraisiais. Taigi gal pasistūmėkim į priekį.

– Gal iš karto pereikim prie sidabrinių vestuvių metinių, – tarė Šelbė. – Taip bus saugiau.

– Sutinku, – atsakė Elis, ir Šelbė nustebusi pagalvojo, kad jis tik iš dalies juokauja. Ji įsivaizdavo save greta jo nieko neveikiančią, nes jie viską padarė per kartu praleistus metus, taigi beliko mėgautis vienas kito draugija. Ji pagalvojo, koks jausmas būtų gulėti lovoje, kai kita pusė nėra tuščia.

– Gal ko nors pasiūlyti? – paklausė Šelbė. – Šalto gėrimo?

– Rosą.

Ji paniuro.

– A, atėjai pasikalbėti su juo.

Nejaukią akimirką pertraukė triukšmingas Vatsono atvykimas – šuo įlėkė per atidarytas duris ir prabėgo tarp jų.

– Liepiau laukti automobilyje, – pasakė Elis, veltui stengdamasis pačiupti šuns antkaklį.

– Nieko tokio. – Šelbė stebėjo, kaip šuo apžiūrinėja jos svetainę ir eina į bendrąjį kambarį. Vatsonas stabtelėjo, žvilgtelėjo į Šelbę ir entuziastingai pavizgino uodega, nuo kavos staliuko nušluodamas indą su saldainiais, televizoriaus nuotolinio valdymo pultelį ir keletą knygų. Elis ir Šelbė metėsi į priekį jų surinkti.

– Atsiprašau...

– Neatsiprašinėk.

– Kartais jis tikra rakštis užpakalyje.

– Patikėk, ne didesnė nei devynerių metų berniukas.

Kol Šelbė žiūrėjo, ar neįskilo krištolinė saldaininė, Elis nuo kilimo surinko atsivertusias knygas. Viena jų buvo didelė Vermonto iliustracijų knyga. Antra – iškarpų albumas. Elis smalsiai pervertė puslapius.

– Kas čia?

Šelbė paraudusiais iš sumišimo skruostais skaitė per jo petį, kol Elio akys bėgiojo istorijomis, prie kurių ji kartkartėmis sugrįždavo. Atverstame puslapyje buvo pasakojimas apie šešerių metų berniuką, kuriam Floridos pakrantėje įkando ryklys. Jo koja buvo nutraukta ir sėkmingai prisiūta, bet netekus daug kraujo jį ištiko koma. Po ilgų savaičių, kai buvo manoma, kad berniuko smegenys mirė, jis pabudo sveikas, kaip naujai gimęs.

Paskutinis straipsnis buvo apie metų vaiką Kanadoje, kuris išėjo iš namų ir užmigo poros metrų sniego pusnyje.

– Šį prisimenu, – tarė Elis. – Jį paskelbė mirusiu ir atvežė į ligoninę...

– Ir gydytojai pamažu jį atšildė ir sugrąžino į gyvenimą. – Šelbė paėmė iš jo iškarpų albumą. – Žinau, kad tai kvaila, bet aš seku tokius įvykius. Iškerpu istorijas, kur mirtis nebūna... paskutinis taškas. Gal kada nors kas nors dėl šios priežasties išsikirps istoriją apie Etaną.

Netikėtai laiptais triukšmingai nusileido Rosas dar nespėjusiais po dušo išdžiūti plaukais.

– Man pasirodė, kad išgirdau tavo balsą, – pasakė jis Eliui, o Vatsonas tuo metu įšoko jam į glėbį. – Kaip sekėsi su Paiku?

Bet Elio dėmesys dar buvo prikaustytas prie kanadiečio kūdikio istorijos.

– Gydytojas iš Makgilo, – tarė jis. – Tai iš karto už sienos, Monrealyje. Ta šeima turi gyventi netoliese. Šelbe, važiuosi su manim?

Ji nepagalvojo nei apie Etaną, nei apie savo darbą ar brolį. Ji netgi nepagalvojo apie tai, kad reikės praleisti naktį su vyru, su kuriuo tik kartą buvo pasimatyme. Ir ji nesvarstė, kodėl Elis taip spontaniškai susidomėjo klinikine mirtimi kaip ir ji. Šelbė težinojo, kad pasitaikius progai patirti stebuklą ilgai negalvoji.

* * *

Iš „Burlington Free Press“:

Berlingtonas, Vermontas. Daktaras Tomas Smolis, Vermonto universiteto prezidentas, paskelbė apie ketinimą pakeisti Bomonto biologijos laboratorijos ir Paiko antropologijos istorijos muziejaus pavadinimus. „Vermonto universitetas nori pabrėžti, kad šių profesorių idėjos, keltos „Vermonto eugeninėje studijoje“, priklausė tik jiems ir neatspindėjo universiteto bendruomenės požiūrio“, – nurodė Smolis raštiškame pareiškime. Potencialius vardus šiems pastatams peržiūri alumnų komitetas.

* * *

Kai Elis buvo mažas berniukas, jis buvo įsitikinęs, kad valstijų sienos ir pusiaujas yra ant žemės, kaip žemėlapy, nubrėžtos linijos.

– Kai mama pirmą kartą vežėsi mane į Kanadą, paprašiau sustoti, kad galėčiau tai pamatyti, – pasakojo jis Šelbei.

– Turbūt nusivylei.

– Ne, – nusišypsojo jis prisimindamas. – Ji išėmė gabaliuką kreidos iš daiktadėžės ir ėmė brėžti. Sakė, kad automobilių padangos greitkelyje liniją nutrynė.

– Patikėjai?

Jis žvilgtelėjo į ją akies kampučiu.

– Ar nemanai, kad žmonės tiki tuo, kuo nori tikėti?

– Tikriausiai tik cinikai gali būti policininkais.

– Netiesa. Mes stebimės kiekvieną dieną.

Jis pasuko į greitkelio motelį – pagal žemėlapį pirmą, pravažiavus Monrealio ribą. „Su HBO11“, – žadėjo skelbimų lenta.

Jie atvyko į Kanadą per rekordinį laiką. Tačiau jau buvo beveik aštunta vakaro, ir tai reiškė, kad Elis susitiks su daktaru Holesandru tik kitą dieną.

– Apgailestauju, čia ne „Ritz“ viešbutis, – atsiprašė Elis. – Bet į „Ritz“ su šunimis neįleidžia.

– Tikiuosi, kalbi apie Vatsoną. Dėl manęs nesijaudink. Mielai permiegosiu mašinoje.

Vien pagalvojus apie Šelbę, visų kūnu prisispaudusią prie jo automobilio kėbule, Elio daikčiukas pasidarė kietas kaip uola. Jis išlipo iš kabinos ir nusisuko pasitaisyti džinsų. Šelbė nusekė jį į motelio registratūrą, kur berniukas su žalia skiautere žaidė su savim žodžių loto.

– Ar moki prancūziškai? – paklausė ji Elio.

– Nesijaudink. – Elis priėjo prie stalo, bet berniukas net nežvilgtelėjo į jį. – Labas. – Jis pavartė akis. – Bonjour.12

– Bonjour, – atsakė berniukas, kvailai šypsodamasis Eliui ir Šelbei, nes jie neturėjo bagažo. – Vous desirez une chambre?13

Šelbė prasižiojo ir žengė žingsnį pirmyn.

– Aš tuo pasirūpinsiu, – tarė Elis. – Oui, deux chamberes, s’il vous plaît.14

Berniukas pažiūrėjo į Šelbę, tada vėl į Elį.

– Deux? Vous-êtes sûr?15

– Oui, – atsakė Elis.

Berniukas kilstelėjo antakį.

– Et Madame? Elle est sûre aussi?16

– Bon, d’accord. Avez-vous des chambres ou non?17

– Oui, oui... ne vous fachez pas. D’abord, j’ai besoin d’une carte de crédit...18 – Elis numetė savo „MasterCard“ kortelę ant stalo. – Voilà les clèfs pour les chambres 40 and 42.19

– Merci.20

– Ou, préférez-vous plus de distance centre les chambres? Deux étages différents peut-etre?..21

– Non, ça va comme ça.22

Elis pačiupo Šelbę už rankos ir patraukė link išėjimo.

– Bonne nuit, alors23... – jiems įkandin juokdamasis sušuko registratorius.

Lauke Elis tiesiausiu keliu pasuko prie mašinos. Jo penis buvo kietas jau prieš įeinant į motelį, o dabar prilygo granitui.

– Eli...

– Noriu paimti šunį. Žinai, ką sako, kai palieki gyvūnus automobiliuose...

– Eli! – vidury stovėjimo aikštelės Šelbė įsirėmė į klubus. – Po velnių, išklausyk mane!

Jis iš lėto atsisuko, sunkiai iškvėpdamas.

– Ką?

– Paklausiau, ar kalbi prancūziškai, tik todėl, kad aš kalbu, taigi galėjau mus užregistruoti. Gal pageidautumėte didesnio atstumo tarp kambarių? – išvertė ji, pašiepdama registratorių. – Gal skirtinguose aukštuose?

Pažemintas Elis nusikeikė.

– Šelbe, nėra taip, kaip galvoji...

– Tu net nenumanai, ką aš galvoju, – paprieštaravo ji, tada tyliai pridūrė: – Manau, kad jis teisus. Galėjai užsakyti vieną kambarį.

Elis žengė kelis žingsnius pirmyn, kol nuo Šelbės jį teskyrė keletas centimetrų.

– Ne, negalėjau, – pasakė jis.

Jis stebėjo, kaip jos akyse užgęsta šviesa, ir suvokė, kad ji ne taip jį suprato. Tą akimirką jis troško gebėti vartoti žodžius kaip ji. Jis daug ko troško.

– Ar tau teko, skaitant puikią knygą ar žiūrint nepakartojamą videofilmą, padaryti pertrauką, kad malonumas tęstųsi ilgiau? Nieko labiau nenoriu, kaip tik vibruoti24 su tavim. Bet juk tai nuves toliau… labai greitai. Tai, ką dabar jaučiu – ką mes jaučiame, – yra išmėsinėjimo25 pojūtis. Ir to mes jau niekada negalėsime susigrąžinti. – Pabučiavo ją į kaktą. – Aš nenoriu judėti lėtai, bet prisiversiu.

– Gal greitai išnykstantis? – iš lėto nusišypsojo Šelbė. – Ir bučiuotis?

Elis mirktelėjo.

– Ne tu viena moki skaityti žodyną. – Ir už jos pečių ką tik buvęs plyšys šaligatvyje, medžių linija ir statinių tvora staiga persitvarkė į miesto ribą, aiškią kaip diena.

Ligoninė buvo šiek tiek per švari ir per rami, su apsimestiniu džiugesiu, nuo kurio švytėjo grindų plytelės. Užsiropšdama ant lovos, Lusė stengėsi nesukelti nė garso – ne tik todėl, kad jos mama ir prosenelė miegojo, bet ir todėl, kad ant raukšlėtų užklotų ir plastmasinių paklodžių buvo pilna žmonių, kuriuos Lusė matė, net jei kiti ir nesugebėjo jų matyti.

Jai nepatiko juos liesti, nepatiko, kaip jų rankos ir kojos juda kiaurai jos kūną, sukeldamos vidinį šaltį, nuo kurio skaudėjo kaulus. Jai nepatiko, kaip jie į ją spokso, tarsi pavydėtų, kad ji gali įeiti į kambarį ir be jokių pastangų būti pastebėta. Taigi Lusė susirietė į kuo mažesnį kamuoliuką ir žiūrėjo, kaip ilsisi senelė.

Motina sakė, kad senelė Rubė patyrė širdies smūgį, ir Lusė prisiminė vazą, kurią kartą trinktelėjo, sudaužė, o paskui pamėgino suklijuoti. Dabar, kaskart ją pamačiusi, ji žino, kad vaza nėra tokia graži, kokia buvo.

Lusei plaukai pasišiaušė ant sprando, kai šalia jos esanti mergaitė su ilgomis juodomis kasomis ir keista dryžuota prijuoste dūrė į ją ilgu pirštu. Ji atrodė maždaug šešiolikos, liguista, pamėlusiais skruostais.

– Ma poule, – sušnibždėjo mergaitė.

Staiga senelė Rubė sumirksėjo ir pabudo.

– Tu čia, – tarė ji, tiesdama ranką į Lusę.

– Mama mane atsivedė.

Tai išgirdusi, Rubė apsidairė.

– Mama? Ar ir ji čia? – Bet nespėjus Lusei atsakyti prosenelė palietė jos skruostą. – Simona, – pasakė ji, o ne Luse. – Tu sugrįžai.

– Aš ne Simona, – sušnabždėjo Lusė, bet jos prosenelė jau nesiklausė. Permatoma mergaitė su juodomis kasomis ištiesė ranką ir vienu stumtelėjimu nubloškė Lusę nuo lovos.

2000 metų sausio trečiąją Aleksandras Prouksas pabudo anksčiau už savo motiną Ženevjevą. Jis atsidarė užpakalines duris, kurių rankeną pradėjo pasiekti vos prieš savaitę, ir išėjo į priebutį, vilkėdamas pižama su žmogaus-voro paveiksliuku. Snigo, ir jis užsimanė pažaisti.

Kai jo motina pabudo ir suprato, kad jis išėjęs, Aleksandras jau buvo užverstas sniegu. Šešias valandas policija tikrino informaciją apie pagrobimus ir ieškojo visur, išskyrus Alekso kiemą.

Dabar Aleksui treji metai, ir jis kankina nediduką skaliką, kurį motina padovanojo jam per praėjusias Kalėdas. Šuniukui buvo parišta skarelė, ir Aleksas mėgino pririšti vadeles jam prie antkaklio.

– Vis galvoju, kad šuo jam įkąs, – sako šypsodamasi Ženevjeva. – Bet šuo, kaip ir mes, tikriausiai negali pasakyti Aleksui „ne“.

– Jums labai pasisekė.

Aleksas padavė motinai pistoletą ir iššuoliavo, apžergęs savo kenčiantį laikiną žirgą.

– Nėra nieko baisiau, – pridūrė Ženevjeva, kai Aleksas jau negalėjo jos girdėti, – nei matyti, kad tavo kūdikis negali taip bėgioti. Aleksas buvo ramus, o Aleksas niekada nebūdavo ramus. Aš nuolat galvojau: Jis pabus. Jis atsimerks, pažvelgs į mane ir bus sveikas.

Šelbė suprato. Jei prarandi vaiką, skausmas nėra tik lygties dalis. Jis yra visa lygtis. Staiga į kambarį įbėgo skalikas, nasruose suspaudęs kaubojaus skrybėlę, Aleksas sekė iš paskos.

– Ar turite sūnų, oui?

– Etaną. Jam devyneri.

– Tuomet jūs suprantate.

Aleksas pasuko į kairę, tiesiai motinai į glėbį. Ji pabučiavo jį į švelnią vietelę už ausies.

– Taip, – į juos žiūrėdama pasakė Šelbė. – Suprantu.

Daktaras Gasparas Holesandras buvo su nevykusiu peruku ir labai mėgo sardines.

– Atleiskite, – tarė jis, laižydamas pirštus po to, kai išsitraukė dar vieną iš plastmasinės dėžutės ant stalo. – Paprastai prie svečių nevalgau. – Būdamas pernelyg užimtas, kad paskirtų susitikimą, Holesandras sutiko pasikalbėti su Eliu per pietų pertrauką. Jo nedidukas kabinetas buvo prijungtas prie senovinės tyrimų laboratorijos Makgile, kur tris dienas per savaitę daktaras studijavo SKMS26, implantuodamas zondus į ką tik gimusių paršiukų smegenis. Kitas keturias dienas jis dirbo ligoninėje, kur buvo atvežtas Aleksandras Prouksas – sustiręs, mėlynas ir greičiausiai miręs.

Elis ir vėl pakreipė tiesą. Jis prisistatė Holesandrui detektyvu iš Vermonto, tiriančiu neišaiškintą kūdikio mirtį, labai panašią į Alekso situaciją. Jis norėjo sužinoti, ar itin stiprus šaltis gali sukelti regeneracinį procesą, kuris paaiškintų, kodėl uždusintas kūdikis gali sugrįžti į gyvenimą, pagulėjęs ledainėje. Jis nepasakė daktarui, kad tai nutiko 1932-aisiais.

Holesandras nukando sardinei uodegą.

– Dusinimas, – paaiškino jis, – sukeltų asfiksiją.... ir žmogui prasidėtų hipoksija. Suaugęs žmogus tokiu atveju pradėtų daugiau kvėpuoti – greičiau ir giliau. Tačiau kūdikiams, kurių kūneliai fiziologiškai skiriasi nuo suaugusiųjų, hipoksija slopina kvėpavimą. Taigi jei kūdikis buvo dusinamas, jis kelias minutes galėjo nustoti kvėpuoti... o tada automatiškai atgyti.

– Sakote, kad jis nenumirtų?

– Kai nuslopinama už normalų kvėpavimą atsakinga kūdikio smegenų dalis, veiklą perima likusioji... ir naujagimis keletą kartų žiopteli. – Jis nusišypsojo. – Po teisybei, naujagimį nužudyti labai sunku.

– Bet jį dusinęs žmogus turėjo pastebėti, kad naujagimis gaudo orą.

– Tai priklauso nuo to, kada jis išėjo. Sakėte, kad tai nutiko ledainėje?

Elis gūžtelėjo pečiais.

– Taip.

Holesandras papurtė galvą.

– O aš maniau, kad kanadiečiai provincialūs. Na, ledainė įneša dar vieną ypatumą. Tarkim, kūdikį ištiko asfiksija... tada jis žioptelėjo... ir buvo paliktas šaltoje aplinkoje. Tuo atveju tai, kas nutiko Aleksandrui, turėjo nutikti ir naujagimiui. Jo odelei atvėsus, turėjo sulėtėti kraujo apytaka, kuri atvėsino smegenis, ir pagumburis sulėtino medžiagų apykaitą iki bazinio lygio. O gal net ir žemiau – kuo mažesnis vaikas, tuo stipresnis kūno sistemų išjungimo refleksas.

– Taigi kūdikis atrodytų miręs, bet nebūtų miręs?

– Tikrai taip. Tai tarsi ekrano užsklanda... ekranas aptemsta, bet duomenys lieka išsaugoti. Lygiai taip pat, nukreipus kraujotaką tik į pagrindinius organus, kūdikio oda pamėlynuotų ir atšaltų. Jo kvėpavimo plika akimi nepamatytum, pulsas būtų nepastebimas. Kaip Alekso.

– Kiek laiko kūdikis galėtų taip gyventi?

– Negalėtų, – kategoriškai pasakė Holesandras. – Moksliškai, pagal vadovėlius, taip nebūna. Bet biologijos ir fizikos taisyklės skiriasi, kaip atsitiko Aleksui, taigi kartais jie gyvena. – Jis įsikišo paskutinę sardinę į burną. – Ar jūsų kūdikis išgyveno?

– Mano kūdikis?

– Naujagimis. Iš bylos.

– A, teisingai, – pasakė Elis. – Tiesą sakant, mes nežinome.

– Jei išgyveno, kažkas turėjo ateiti ir jį sušildyti. Taip sakant, tai vienintelis būdas pabusti iš žiemos miego. Ypač kūdikiui – naujagimiai nedreba, taigi jie negali susišildyti.

Kas tą naktį galėjo sušildyti kūdikį? Tarkim, Spenseris Paikas... kuris prisipažino jį nužudęs. Kam prisipažinti nužudymu – sunkesniu nusikaltimu, jei jis kažkur paslėpė kūdikį gyvą? Gal Sesilijai Paik pavyko paslėpti kūdikį prieš mirtį? Gal netgi Azas Tompsonas jį paėmė ir žino daugiau, nei sako.

Bet jei ta mergytė sugrįžo į gyvenimą... kur, velniai rautų, ji dabar?

– Tikiuosi, tai padės jums rasti atsakymus, – pasakė Holesandras.

– Žinoma, – atsiliepė Elis. Bet jis negalėjo atsikratyti jausmo, kad kol kas neuždavė teisingo klausimo.

– Mes pasirengę, – tarė Rosas, padavė Etanui vazą su spragintais kukurūzais ir šleptelėjo į paplūdimio krėslą prie jo. Jie sėdėjo įvažos keliuke vidurnaktį, pasirengę žiūrėti videofilmą, kurį jo dėdė ruošėsi rodyti ant baltų garažo durų. Tai buvo smurto filmas, skirtas žiūrėti nuo septyniolikos metų, pilnas negyvų vyrukų bei kulkų, ir, Etano manymu, jo motina įnirštų sužinojusi, bet nuo to visa tai atrodė dar geriau.

– Kodėl vaza? – paklausė Etanas.

– Baigėsi švarūs dubenėliai, – nusišypsojo Rosas, prasidėjus titrams. – Juk čia nė kiek ne blogiau nei kino teatre po atviru dangum?

Etanas linktelėjo.

– Trūksta tik mergaitės ant užpakalinės sėdynės.

Jo dėdė paspringo kukurūzu.

– Jėzau, Etanai. Ar nesi per jaunas apie tai galvoti?

– Kaip pažiūrėsi. Visiems žinoma, kad dauguma berniukų įsitraukia į tai keturiolikos ar penkiolikos, o aš tada jau būsiu miręs.

Rosas pasisuko taip, kad filmas atsispindėjo ant jo skruosto ir antakio, iškreipdamas veidą.

– Etanai, iš tikro tu šito nežinai.

– Kad keturiolikmečiai užsiiminėja seksu? – pasakė Etanas, apsimesdamas, kad nesupranta. – Kiek metų tau buvo, kai pirmąkart užsiėmei seksu?

– Ne devyneri su puse.

– Koks tai jausmas?

Ekrane du policininkai šaudė į blogiuką kabriolete. Kabrioletas apsivertė krantinėje ir užsiliepsnojo. Etanas žinojo, kad tą triuką atlikęs kaskadininkas, vilkintis ugniai atsparų kostiumą, išlipo ir nuėjo sau visiškai sveikas. Filmuose žmonės nuolat mirdavo, tada sugrįždavo ir vėl darydavo tą patį, tarsi tai būtų pokštas.

Jis matė, kad dėdė redaguoja tai, ką nusprendė jam atsakyti, bet jis taip pat žinojo, kad Rosas pasakys tiesą. Priešingai nei jo motina, kuri norėjo kiek įmanoma ilgiau išlaikyti jį vaiku, dėdė Rosas suprato, kiek daug reikia patirti gyvenime, prieš jį paliekant.

– Nuostabus, – atsakė Rosas. – Tarsi grįžimas namo.

Kažkaip šis apibūdinimas Etanui netiko. Jis tikėjosi žodžių nepakartojama ir šlapia ir sprogimas, dialogo iš „Playboy“ kanalo, kuris girdėdavosi per televizorių, nors vaizdas ir buvo užkoduotas. Jis klausė savęs, ar jo motina Kanadoje užsiiminėja nepakartojamais, šlapiais ir sprogstančiais dalykais su Eliu, kurio kiekvienas apsilankymas vertė ją švytėti. Šiomis dienomis ji tik ir tegalvojo apie tą detektyvą. Etanas prisiminė, kaip prieš porą naktų, jai kepant blynus, jis pasakojo apie šokliuko reklamą, matytą per televiziją – jis ne tik skaičiavo šuoliukus, bet taip pat ir skatino, ir vadino vardu. „Skamba puikiai“, – pasakė jo motina. „Gal galėčiau gauti jį gimtadieniui“, – pasiūlė Etanas, ir ji sutrikusi atsisuko. „Ką gauti?“ – „Šokliuką.“ – „Kokį šokliuką?“ – pasakė ji, papurtė galvą ir dar kartą apvertė blynus, nors jie jau buvo iškepę.

Atrodė, kad dėdė Rosas vis dar ieško paaiškinimo.

– Manau, kad su kuo nors miegodamas pasiimi jos dalelytę. Ne tik fizinę – ląsteles ir panašiai. Bet dalelytę, kuri daro ją ja.

Visi ką nors turi, pagalvojo Etanas. Visi, išskyrus jį.

– Gal turėčiau pabučiuoti mergaitę, kad bent retsykiais ji prisimintų mane. Čia tas vaikas, su kuriuo bučiavausi ir kuris mirė nuo tos ligos.

– Etanai, tu ne...

– Dėde Rosai, – tarė jis pavargusiu basu. – Bent jau tu man nemeluok.

Didžiąją laiko dalį tiesa, kad jis mirs, tūnojo jo skrandyje tarsi nevirškinamas daiktas – akmuo, vielos kamuolys. Jis suprato, kad genetine prasme jis išsitraukė trumpąjį šiaudelį ir ankstyva mirtis buvo ne galimybė, o faktas.

Jis nenorėjo ieškoti Jėzaus, rašyti testamento ar daryti kitų dalykų, kuriuos darė žmonės, žinantys, jog mirs. Jis tik norėjo gyventi.

Filme kažkam nupjovė ranką grandininiu pjūklu.

Etanas susirado dėdės ranką. Jis patraukė jo megztinio rankovę iki tos vietos, kur po oda ant riešo matėsi randas.

– Kodėl? – sušnibždėjo jis.

– Skirtumas tarp mudviejų yra tas, kad tu esi didvyris, Etanai, o aš bailys. – Rosas ištraukė ranką ir atraitojo žemyn rankovę. – Asmeniškai pažadu, kad prieš mirdamas pabučiuosi mergaitę, net jei man tektų ją pasamdyti, – ištarė jis rimtai, ir Etanas vos nepravirko.

Garso takelyje buvo kulkų kruša. Etanas įkišo pirštus į spragintus kukurūzus, kurie čežėjo ir atsidavė rudeniu.

– Ar nori mirti dabar?

Rosas papurtė galvą.

– Ne.

– Aš taip pat, – pasakė Etanas ir pasisuko į ekraną.

Elis visuomet priklausė tai policininkų kategorijai, kurie negali miegoti, kol byla neišaiškinta. Prie to pridėjus didelę dozę seksualinio nusivylimo, nebuvo nieko keisto, kad vidurnaktį, praėjus liūčiai su audra, jis pasijuto vaikščiojąs motelio automobilių aikštelės pakraščiu. Vatsonas gulėjo už tuščio ploto, padėjęs galvą ant letenų ir akimis sekdamas Elį, vaikštantį purvina žeme.

Šelbė miegojo. Bent jau jis taip manė. Ji taip kruopščiai pabučiavo jį labos nakties, kad jis net ir dabar, praėjus ilgam laiko tarpui, jautė jos krūtų ir šlaunų atspaudus savo kūne. Tada ji užtrenkė motelio kambario duris jam prieš nosį. Jis buvo įsitikinęs, kad tai bausmė, – ji parodė, ko jis netenka judėdamas lėtai.

Jam buvo įdomu, ką ji vilki miegodama. Šilkinius naktinukus? Flanelinę pižamą?

Nieko?

Beje, kodėl jis judėjo lėtai? Juk ji aiškiai pasakė, kad jai įdomu ir ji yra pasirengusi. Jei jis nueitų ir pasibelstų į jos duris, galbūt ji atidarytų įsisupusi tik į paklodę. Elis neabejojo, kad tik mylėjimasis su Šelbe Veikman gali atitraukti jo mintis nuo šios nužudymo bylos.

Bet paskutinė moteris, kurią jis taip įsimylėjo per trumpą laiką, buvo jo žmona. Jis vedė ją, praėjus keliems mėnesiams po jų pirmojo susitikimo, įsitikinęs, kad jos meilė jam yra tokia gili kaip įduba Atlanto vandenyne. Deja, ji paliko jį dėl kito vaikino.

Elis neleis, kad taip nutiktų jam dar kartą. Lengviausia apsisaugoti nuo nudegimų – laikytis saugaus atstumo nuo galimos ugnies.

– Pienas.

Elis pasisuko ir pamatė už metro stovinčią Šelbę su berankoviais marškinėliais ir vyšniomis išmargintomis laisvomis kelnėmis. Ji priėjo arčiau, basa ant šlapios žemės. Vien pamatęs jos siauras pėdas, Elis suprakaitavo.

– Ką?

– Pienas. Šiltas. Jis atlieka savo darbą. – Ji nusišypsojo jam. – Negali užmigti, tiesa?

Ji nė pusės nežinojo.

– Aš taip darau, kai sutrinka mano bioritmai, – kai naktį nemiegu su Etanu, o prašvitus einu į lovą.

Tam sakinyje Elis negirdėjo nieko, išskyrus žodžius „einu į lovą“. Jis linktelėjo jai ir pasvarstė, ar jo visa plaštaka tilptų jai tarp kojų. Jos marškinėliai priekyje šiek tiek pakilo, atidengdami plonytę odos juostelę, ir Elis pajuto, kaip liovėsi kvėpavęs.

Hipoksija, – pagalvojo.

Elis pažvelgė į žemę, mėgindamas susitvardyti. Vienas Šelbės pėdų atspaudų, siauras ir ilgas, atsitiktinai nusileido ant jo – didesnio ir platesnio. Erotiškesnio dalyko jam nebuvo tekę matyti.

Jėzau, jis mulkis.

Velniop, – pagalvojo Elis, eidamas prie jos purvinu takeliu. Jis gali nusitempti ją į lovą greičiau nei per tris minutes, o apie pasekmes pagalvos vėliau. Jis peržengė Vatsoną ir jį įkaitinusį ir iš pusiausvyros išmušusį pėdos atspaudą... ir sustojo.

Dvigubi pėdų atspaudai, kaip ir nusikaltimo vietos nuotraukoje, darytoje po Sesilijos Paik nužudymo. Pamatęs tai pirmą kartą, Elis suabejojo teorija, kad Sesiliją pakorė ten buvęs Pilkasis Vilkas. Taip pat atrodė logiška, kad jei Sesilija po gimdymo būtų buvusi pagrobta iš savo miegamojo, ji nebūtų avėjusi pėdsakus palikusiais batais. Ji, kaip ir Šelbė, būtų atėjusi tiesiai iš lovos.

Ten dominavo Paiko batų atspaudai... Pagaliau juk jis nukirpo virvę. Bet buvo vienas atspaudas, kur moteriško bato padas buvo įspaustas ant vyriškojo, – taip kaip jo ir Šelbės, – mažesnė moters pėda buvo uždėta ant didesnės vyriškos, ji žengė vėliau už vyrą.

Mirusios moterys nevaikšto.

– Žinau, kur surasti kūdikį, – pasakė Elis.

Rosas tikėjo ankstesniais gyvenimais. Tuo labiau jis tikėjo, kad kiekviename gyvenime pamiltas žmogus yra tas pats, kurį mylėjai ankstesniame gyvenime ar dar anksčiau. Kartais gali su juo prasilenkti – jis atgimtų kartoje po Pirmojo pasaulinio karo, o tu pasirodytum tik šeštajame dešimtmetyje. Kartais jūsų takai susikryžiuotų, bet jūs neatpažintumėte vienas kito. Pasielk teisingai – įsimylėk beprotiškai, nuoširdžiai ir giliai, ir galbūt tik judviem teks amžinybė.

O jei Lija Paik buvo skirta Rosui? Jei ji buvo nužudyta, dar jo neradusi, ir sugrįžo kaip Eimė... tik tam, kad jį pamilusi atsitiktinai žūtų? O jei ji vaidenasi jam dabar todėl, kad nėra kito būdo susitikti?

O jei jo mintys apie savižudybę nėra susijusios nei su depresija, nei su cheminių medžiagų pusiausvyros sutrikimu, nei su ribiniu asmenybės sutrikimu ar tuzinu kitų etikečių, kurias jam klijavo psichiatrai... o yra būdas užbaigti gyvenimą, kad galėtų pradėti naują su jam skirta moterim?

Jis žiūrėjo į nekrologą rankoje, kurį jam prieš kelias dienas davė Azas Tompsonas. Dabar Lijos kūnas buvo ten, kur ir turėjo būti. Tačiau jos dvasia laukė jo. Ji netgi pasakė tai jo inicialais.

– Rosai!

Šelbės balsas kilo tarsi rūkas iš apačios. Jis vėl sulankstė Lijos nuotrauką ir įsikišo į kišenę, tada nusileido į svetainę, kur rado švytinčius Elį Ročertą ir savo seserį, o tarp jų – begemoto dydžio šunį.

– Kur Etanas? – paklausė Šelbė.

Rosas žvilgtelėjo į sieninį laikrodį. Jis nenešiojo rankinio – kam vargintis, kai savo buvimo laiko žemėje vis tiek nepagreitinsi, – ir nepastebėjo, kad naktis jau beveik baigėsi.

– Tikriausiai važinėjasi kieme.

– Patikrinsiu. – Šelbė paėjo per virtuvę, tada pasisuko į Elį. – Drąsiau. Papasakok jam.

– Ką papasakok? – paklausė Rosas.

Elis susmuko ant sofos ir ant gretimos pagalvėlės pažėrė krūvą popierių.

– Paikas uždusina kūdikį arba bent jau pats manosi uždusinęs. Palikęs jį ledainėje, jis nueina pranešti žinią žmonai. Kūdikis savaime prisikelia...

– Ką?

– Patikėk manim. Jis vėl pradeda kvėpuoti, bet nugrimzta į vadinamąjį pasyvųjį režimą, nes jo kūnelis sušalęs. Jis atrodo miręs, bet taip nėra.

Rosas susmuko šalia.

– Gerai, – ištarė jis suklusdamas.

– Sesilija Paik nori pamatyti savo naujagimio kūnelį. Ji ištrūksta iš miegamojo, kuriame jis buvo ją užrakinęs, ir randa sušalusį, pamėlusį ir iš pažiūros mirusį kūdikį ledainėje. Ji paima jį ir rauda... Taip ją randa Paikas. Jis įniršta – ji gedi kūdikio, kuris, jo manymu, yra jos meilužio, – ir ją pakaria. Bet kūdikis nemiręs. – Jis numeta nuotrauką Rosui, pėdsakų tyrimo rezultatą. – Kažkas perėjo per pjuvenas po Paiko, kažkas, avintis be galo panašius batus į tuos, kurie buvo nutraukti nuo Sesilijos Paik kojų, – mergaitė, vardu Rubė.

– Rubė?

– Taip, namų padėjėja, su jais gyvenusi paauglė. Kai buvau susitikęs su senuoju policininku, Djuliu Vigsu, jis minėjo ją, nors aš tąkart nesupratau. Jis sakė, kad Paikas nenorėjo ruošti didelių šermenų pietų namuose, dingus jo mergaitei. Maniau, jis kalba apie Sisę... bet dabar suprantu, kad jis turėjo galvoje padėjėją.

– Kodėl niekas jos neminėjo?

– Todėl, kad ji buvo tarnaitė, o tarnai turėtų būti nematomi. Ir todėl, kad tą naktį ji dingo. Paikas apie ją nepasakojo, nes tikriausiai ji žino, kad jis nužudė žmoną.

– Taigi jei tą naktį Rubė paėmė kūdikį ir dingo...

– Kūdikis dar gali būti gyvas. Jai turėtų būti per septyniasdešimt, ir ji yra gražaus žemės sklypo paveldėtoja, – baigė Elis. – Be to, Rubė galbūt galėtų užpildyti tuščias vietas. Aš šiek tiek panaršiau internete. Rubė Veber, gimusi Šiaurės Rytų karalystėje, kartu su šeima atvyko į Komtosuką 1925 metais ir iš Vermonto dokumentų dingo 1932-aisiais. Dabar ji gyvena Dagių kalvos gatvėje 45, Geitersberge, Merilande.

Rosas negalėjo prisiversti ištarti moters vardo. Rubė Veber. RV. Lija visai nenorėjo pasakyti susirinkusiems prie jos kapo, kad jį myli. Ji tik nukreipė Elį ir kitus teisinga kryptimi.

Kai Mereditė buvo Lusės amžiaus, sunkvežimis pervažiavo jos šunį. Motina nuvežė Žydrių pas veterinarą užmigdyti, o Mereditė, užuot verkusi, ėmėsi rankų miklumo meno. Jos rankose pranykdavo dvidešimt penkių centų monetos, iš akiračio dingdavo raudoni guminiai kamuoliai ir popierinių gėlių puokštelės, o tada ji stebuklingai traukdavo jas iš ausų, sausainių indo ar stalo sidabro stalčiaus. Ji visa tai rodydavo Rubei, o ši ją kiaurai permatė.

– Brangioji, – pasakė ji Mereditei, – yra dalykų, kurių nesugrąžinsi, kad ir kaip stengtumeisi.

Po daugelio metų Mereditė žinojo, kad jai pasisekė, jog trisdešimt penkerių vis dar turi senelę. Juk ji patyrė pirmalaikę motinos mirtį ir nujautė, kad netektis gali graužti tave tarsi mažytis klastingas termitas, kol galiausiai iš tavo širdies liks tik dulkės.

Mirtį ji įsivaizdavo kaip palankos siūlę: kaskart truputį prayrančią praradus artimą žmogų. Gali toliau gyventi, bet visą laiką kliūsi už kažko, ką anksčiau laikei savaime suprantamu dalyku. Rubei numirus, liktų tik ji ir Lusė. Niekada nebuvo nei tetų, nei dėžių, nei pusbrolių ar pusseserių, nebuvo šeimos susitikimų ar iškilmingos Kalėdų vakarienės. Jos turėjo viena kitą, ir to užteko.

– Tau neleidžiama mirti, – sausai ištarė Mereditė. Jis suspaudė senelei ranką. – Tau neleidžiama mirti, kol aš taip nepasakysiu.

Ji vos nepašoko iš vietos, kai Rubė atsakė į paspaudimą. Pažvelgusi žemyn, ji pamatė, kaip senelė atsimerkė, ir dar geriau – akyse buvo atpažinimo kibirkštėlė.

– Meredite, – atsakė Rubė silpnu ir plonu balsu, – kas užsiminė apie mirtį?

Eliui išėjus ir Etanui atsigulus, Rosas užsidarė savo kambaryje. Šelbė beldėsi, norėdama atnešti jam maisto, bet jis atsisakė. Ji pasibeldė po valandos, tikėdamasi susėsti ir pasikalbėti, bet jis priėjo prie durų vienais apatiniais ir pasakė, kad nėra nusiteikęs bendrauti.

Ji nekentė savęs už tai, bet kai iš jo kambario nesigirdėjo jokių garsų, Šelbė išlaužė spyną, įsitikino, kad Rosas paprasčiausiai miega, ir į kišenę įsikišo skustuvą.

Tą naktį ji miegojo protarpiais, sapnuodama nespalvotą sapną, kur ji eina karšta padus deginančia žeme. Ji pabudo devintą ryto su galvą skeliančiu skausmu, o kažkas pernelyg garsiai klausėsi radijo.

Ji ryžtingai nutrepsėjo pirmiausia iki Etano kambario, nes nė kiek neabejojo, kad tai jo darbas. Bet jis kietai miegojo susirangęs po antklodėmis, nekreipdamas dėmesio į triukšmą, sklindantį iš koridoriaus. Šelbė nuėjo iki Roso kambario ir pasibeldė į duris.

– Rosai, – sušuko ji, – išjunk tą daiktą!

Bet muzika nenutilo. Ji pastūmė duris ir rado jas neužrakintas. Radijas rėkė toliau – tai buvo iš anksto nustatytas žadintuvas.

Lova buvo paklota, stalelis tuščias, ir nesimatė Roso kuprinės.

Ant pagalvės buvo laiškelis.

Šel, – perskaitė ji, – atleisk, kad šitaip išeinu. Bet vėlgi, jei kada nors padaryčiau ką nors teisingai, nebūčiau tavo brolis.

Jai gerklėje sustingo šauksmas. Rosas paliko jai savižudžio laiškelį.

Rosas sėdėjo automobilyje, žiūrėdamas į japoninius klevus, klausydamas paukščių kalbos ir galvodamas, kad tokioje vietoje kaip ši gali viskas ir pasibaigti. Jis giliai įkvėpė, žinodamas, kad tai, ką jis padarys, pakeis daugelio kitokių nei jis žmonių gyvenimą. Bet kaip jis galėtų to nepadaryti?

Kelias valandas jis suko ratus aplink Komtosuką, kol priėjo prie šio sprendimo ir gavo viską, ko reikėjo norint jį įvykdyti. Jis galėjo sakyti, kad daro tai dėl Lijos, bet tai nebūtų tiesa. Rosas darė tai dėl savęs, norėdamas įrodyti, kad kažkur ir jam gali pasisekti.

Jis ištiesė ranką, nuo keleivio sėdynės pakėlė popieriaus lapelį su užrašytu Rubės adresu ir išlipo iš automobilio.

Ant pašto dėžutės buvo parašyta VEBER/OLIVER, ir Rosas pasvarstė, ar ši moteris galėtų turėti gyvenimo draugą ar draugę. Akmeniniu taku jis nuėjo prie pagrindinių durų ir paskambino.

– Jų nėra namie.

Rosas pamatė kaimynę, gretimais purkštuvu laistančią pievelę.

– Ar žinote, kur jie išėjo? – paklausė ji. – Aš užsukau iš anksto nepranešęs...

– Jūs giminė?

Rosas pagalvojo apie Liją.

– Taip.

Kaimynė priėjo arčiau.

– Nežinau, kaip jums tai pasakyti, – ištarė ji užjaučiamai, – bet Rubė ligoninėje.

Rosas klaidžiojo po ligoninės administracijos aukštą, kol rado kabinetą, kur sekretorei buvo kavos pertraukėlė, o viduje ant pakabo kabojo atsarginis gydytojo chalatas. Apsirengęs jis nuėjo tiesiai į kardiologijos skyrių ir paprašė Rubės Veber ligos istorijos, ją keletą minučių tyrinėjo, kol įsiminė ligonės amžių, diagnozę ir palatos, kurioje ji guli, numerį. Kai ten nuėjo, ant Rubės lovos krašto sėdėjo moteris.

Nenorėdamas klausytojų, Rosas rado kuo užsiimti koridoriuje, kol moteris, laikydama už rankos mergaitę, išėjo iš palatos. Joms paėjus toliau, Rosas įslinko į vidų.

– Ponia Veber, – pasakė jis, – norėčiau su jumis pasikalbėti.

Jos plaukai buvo žili, o akys mėlynos tarsi liepsnos vidurys. Smulkiai susiraukšlėjusi oda priminė Rosui ryžių popierių.

– Čia naujiena. Nes jūsų draugai tenori mane badyti, baksnoti ir imti kraujo.

Rosas ištraukė rankas iš chalato rankovių, sulankstė jį ir padėjo ant kėdės.

– Todėl, kad aš nesu daktaras.

Jis stebėjo jos veidą, o ji grūmėsi su sprendimu paspausti seselių iškvietimo mygtuką ir paprašyti, kad jį išvarytų... arba paprasčiausiai jį išklausyti. Po ilgos tylos Rubė pasikėlė ant pagalvių.

– Ar jūs pacientas? Atrodo, kad kenčiate skausmą.

– Taip.

– Ką skauda?

Rosas pagalvojo, kaip reikėtų atsakyti.

– Viską. – Jis žengė žingsnį pirmyn. – Aš noriu su jumis pasikalbėti apie 1932-uosius.

– Žinojau, kad taip nutiks, – sumurmėjo ji. – Infarktas buvo perspėjimas.

– Jūs ten buvote. Jūs žinote, kas nutiko Lijai.

Ji pasuko galvą profiliu, ir Rosą nustebino kilni jos išvaizda. Ši moteris, kurios protėviai buvo plačiai aprašyti vienoje Spenserio Paiko išsigimstančių šeimų genealogijoje, galėjo būti karalienės prototipas, veidas laivo pirmagalyje arba galva ant auksinės monetos.

– Yra dalykų, apie kuriuos nereikėtų kalbėti, – tarė Rubė.

Ką gi, negalima jo kaltinti už tai, kad pamėgino. Atsidusęs Rosas paėmė pasiskolintą laboratorijos chalatą ir pasuko link durų.

– Taip pat yra dalykų, kurie pirmiausia neturėtų būti slepiami. – Ji pažvelgė į Rosą. – Kas nori žinoti?

Jis ketino paaiškinti apie statybas, abenakių protestą ir Elio tyrimą. Bet galiausiai atsakė paprastai:

– Aš.

– Aš dirbau Spenseriui Paikui. Tada man buvo keturiolika. Sisei Paik – tik aštuoniolika, jos vyras buvo aštuoneriais metais už ją vyresnis. Tą vakarą jie mušėsi, ir jai prasidėjo gimdymas, nors dar buvo likusios trys savaitės. Tai buvo mažiausia mergytė, kokią man teko matyti. Kūdikiui mirus, ponia Paik išsikraustė iš proto. Vyras užrakino ją kambaryje. Aš labai išsigandau, taigi susirinkau, ką galėjau, ir išėjau. – Ji klostavo antklodę tarp rankų. – Vėliau girdėjau, kad tą naktį ji buvo nužudyta.

– Ar matėte jos kūną? – spaudė Rosas. – Ar matėte kūdikio kūnelį?

Rubė pravėrė ir vėl sučiaupė lūpas, tarsi mėgindama pakeisti savo žodžius. Jos veidas išraudo, ir vienas monitorių pradėjo dažniau pypsėti.

Staiga atsivėrė durys.

– Senele, koks čia triukšmas? Ar tau viskas gerai?

Rosas pasisuko, norėdamas paaiškinti. Ir pasijuto žiūrįs į Lijos Bomont Paik veidą.

11 JAV kabelinės televizijos tinklas.

12 Labas (pranc.).

13 Norėsite kambario? (pranc.)

14 Taip, paprašysiu dviejų kambarių (pranc.).

15 Dviejų? Jūs tuo įsitikinęs? (pranc.)

16 Ir ponia? Ji taip pat įsitikinusi? (pranc.)

17 Na, gerai. Tai turite kambarį ar ne? (pranc.)

18 Taip, taip... nepykite. Man reikės jūsų kreditinės kortelės (pranc.).

19 Čia raktai nuo 40-o ir 42-o kambarių (pranc.).

20 Ačiū (pranc.).

21 O gal pageidautumėte didesnio atstumo tarp kambarių? Gal skirtinguose aukštuose? (pranc.)

22 Ne, tiks ir taip (pranc.).

23 Tuomet labanakt (pranc.).

24 Oscillate – vibruoti; osculate – bučiuotis.

25 Eviscerant – išmėsinėjimas; evanescent – greitai išnykstantis.

26 Staigios kūdikio mirties sindromas, angliškai SIDS.

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

– Po velnių, kas jūs? – paklausė Roso Lija ne Lija, kad ir kas ji būtų. Tačiau, nelaukusi atsakymo, iškišo galvą pro duris ir pašaukė seselę. Staiga į palatą susirinko ligoninės personalas, visi stengėsi rasti vietos priešais Rubės lovą ir ramino save, kad jai nestoja širdis dar kartą. Lija nukreipė dėmesį į medikų komandą, tarsi kempinė sugerdama jų profesinį žargoną. Ji stovėjo griežta, kol monitorius vėl perėjo į paprastą ritmą ir krizė praėjo. Tik tada ji atpalaidavo pečius ir atgniaužė kumščius.

Rosas išsėlino iš palatos nepastebėtas. Tai nebuvo Lija. Jis žinojo, nes ji jo neatpažino. Buvo ir subtilesnių skirtumų – šios moters plaukai buvo ilgesni ir labiau susigarbanoję, greičiau medaus, o ne į kviečių spalvos. Su ja buvo maža mergaitė, amžių liudijančios raukšlės gaubė lūpas. Bet nepaprastos rudos akys buvo tokios pat, kaip ir jose esantis liūdesys.

Ji buvo per jauna, kad būtų Lijos Paik dukra. Bet ji buvo pernelyg panaši į Liją, kad nebūtų jos tiesioginė palikuonė.

Iš palatos tarsi perlų vėrinys pasipylė baltai apsirengusios seselės ir gydytojai. Rosas vėl žvilgtelėjo į palatą.

– Jis senas draugas, – išgirdo Rosas prieš užsidarant durims, padalijusioms pokalbį pusiau.

Tai viskas, ką jis žinojo: Rubė Veber buvo melagė. Ji nebuvo sena jo draugė.

Ir ji neišėjo iš Paikų be kūdikio.

Šelbė sužinojo, kad negalima paskelbti apie dingusį žmogų, nepraėjus dvidešimt keturioms valandoms po jo dingimo, kad iš Berlingtono yra keturi automobilių maršrutai, kad iš oro uosto galima nuskristi į Čikagą, Pitsburgą, Filadelfiją, Niujorką, Bostoną, Klivlandą ar Olbanį.

Ir kad kasdien pranešama apie 2100 dingusių žmonių.

Jos brolis – vienas jų.

Radusi jo raštelį prieš penkias valandas, ji nepaleido jo iš rankų. Rašalas jau buvo ištatuiravęs jos delną hieroglifais, dingimo dienoraščiu. Jai paskambinus atvyko Elis ir pažadėjo asmeniškai apieškoti kiekvieną Komtosuko kampelį ir paspausti policininkus Berlingtone. Tačiau Šelbė žinojo, kad jei Rosas nenorės būti surastas, jis taps nematomas.

Dar jiems mokantis vidurinėje mokykloje, nušokęs nuo tarpeklio krašto nusižudė futbolininkas. Žinia mirgėjo visuose laikraščiuose, mokyklos psichologai koridoriuje atidarė pagalbos punktą, tragedijos vietą puošė gėlės ir pliušiniai meškiukai. Rosas norėjo pamatyti, kur tai nutiko.

– Jėzau, – tarė jis, stovėdamas virš šėlstančio vandens ir aštriabriaunių akmenų. – Jei pasirenki tokį būdą, turi būti visiškai įsitikinęs.

– O kokį tu pasirinktum? – paklausė ji, vedama liguisto smalsumo, ir dabar negalėjo patikėti, kad jie apie tai diskutavo. Ji taip pat negalėjo atsiminti, nors nuo pastangų pradėjo dilgčioti galvą, ką atsakė Rosas. Ar jis vartotų vaistus, naudotų ginklą ar peilį? Ar užsirakintų nežinia kur motelio kambaryje, nušoktų nuo geležinkelio tilto, o gal padarytų tai savo automobilyje?

Kai Rosas gulėjo ligoninėje po paskutinio mėginimo nusižudyti, ji nuėjo jo aplankyti. Kadangi jis buvo apsvaigintas vaistais, Šelbė buvo įsitikinusi, kad jis neprisiminė jų pokalbio. „Pamėgink gyventi sausumoje, – pasakė Rosas, – kai esi žuvis.“

Suskambėjo telefonas, ir Šelbė iš Roso kambario per koridorių nulėkė į savąjį.

– Šelbe, tu?

– Eli? – nusivylusi ištarė ji.

– Ar jis jau tau skambino?

– Ne.

– Gerai... neužimk telefono, kai Rosas skambins.

Ji mylėjo jį, nes jis pasakė kai Rosas skambins, o ne jei.

– Gerai, – pažadėjo ji ir padėjo ragelį, o atsisukusi pamatė tarpduryje stovintį nelaimingą Etaną.

– Manau, kad aš dėl to kaltas, – prisipažino jis.

Šelbė patapšnojo per lovą, kad jis atsisėstų greta.

– Patikėk, Etanai, ne tu. Ir aš anksčiau save kaltindavau, neva kažko nedarau, ko Rosui reikia.

– Ne, aš ne tai turiu galvoje. – Jo veidas persikreipė. – Aną vakarą mes apie tai kalbėjom – apie mirtį.

Šelbė lėtai pasisuko.

– Ką jis tau pasakė?

– Kad jis yra bailys. – Etanas krapštė dygsniuotos antklodės siūlę. – Paklausiau jo apie randus. Gal, kai priverčiau jį prisiminti, jis negalėjo liautis apie tai galvojęs.

Ji pajuto, kaip atsipalaiduoja jos pečiai.

– Etanai, tu nepakišai dėdei Rosui jokių minčių. Jos buvo jo galvoje daug anksčiau, nei jis pas mus atvyko.

– Kodėl jis taip elgiasi? – Etanas pratrūko. – Kodėl jis apskritai nori mirti?

Šelbė pagalvojo.

– Nemanau, kad jis nori mirti. Manau, jis nenori gyventi.

Kelias sekundes jie sėdėjo tyloje.

– Jis taip pat žadėjo atvesti man mergaitę.

– Ką?

Etanas nuraudo.

– Pasibučiuoti. Kad žinočiau, koks tai jausmas.

– A. Ir kur tavo dėdė ketino surasti tą mergaitę?

– Nežinau. Argi nėra tokios vietos, kur jos daro tai už pinigus? – Jis patraukė pečiais. – Manau, kad gal dabar jis kaip tik tuo ir užsiima.

Šelbė pagalvojo apie Rosą, vaikščiojantį po Niujorko teatrų rajoną ir maldaujantį kekšių su aukštakulniais ir gyvačių odos sijonėliais atvažiuoti pabučiuoti devynerių metų berniuko. Baugus vaizdas, bet ne taip gąsdinantis kaip mintis, kad Rosas miršta vienas.

– Tikėkimės, – tarė ji.

Dvi naktis Rosas miegojo prekybos tinklo „Wal-Mart“ aikštelėje už baseinų ir kepsninių, ant užpakalinės automobilio sėdynės. Dienomis jis lankydavosi ligoninėje, įsmukdamas į Rubės palatą, kai ten nebūdavo jos vaikaitės, – jis sužinojo, kad ji vardu Mereditė. Rosas neklausinėjo Rubės apie Paikus, o ji pati nepasakojo; tiesą sakant, jų pokalbiai, užpildydami tuščias spragas, sukosi apie tai, kur jie gyveno, ką darė, kaip pateko į tokią padėtį. Rosas pastebėjo, kad jam patinka Rubė, – ji buvo gudri ir tiesmuka ir buvo įsidėmėjusi kiekvieno „Orioles“ beisbolo žaidėjo rezultatus. Jis žinojo, kad šie kasdieniniai vizitai naudingi jiems abiem – Rubė mėgino apsispręsti, ar verta patikėti jam istoriją, kuri kaip akmuo gulėjo jai ant krūtinės, o Rosas pažino moterį, išauginusią Lijos kūdikį.

Ji nekalbėjo nei apie Liją, nei apie kūdikį, bet pasakojo apie Mereditę, vienišą pernelyg daug dirbančią motiną. Apie Lusę, kuri bijo savo šešėlio. Ji juokėsi iš Roso, kai jis mėgdžiojo kardiologą, kuris vaikščiojo kaip su pilnom kelnėm. Kaskart Rosui atėjus, Rubės veidas nušvisdavo.

Ne taip kaip Lijos.

Mereditė išeidavo iš ligoninės trečią paimti Lusės iš vasaros stovyklos ir grįždavo apie pusę penkių, taigi Rosas planuodavo savo vizitus pagal tai. Šiandien, pastūmęs varstomas duris, jis rado Rubę sėdinčią kėdėje prie lango.

– Va čia tai bent, – tarė Rosas.

– Šiandien ketinau bėgti maratoną, bet seselė pasiūlė geriau pasėdėti.

– Jums tai tinka. – Jis numetė jai ant kelių suvyniotą dovanėlę. – Išvyniokite.

– Neprivalėjote ko nors atnešti, – paprieštaravo Rubė. Bet Rosas buvo atnešęs jai dovanų ir anuos du kartus – puokštelę greitkelio šalikelėje priskintų paprastųjų raudoklių ir kažkieno šiukšlių dėžėje rastų žurnalų pluoštą. Dovanų, kurios teiktų jai džiaugsmo... bet Mereditei būtų sakoma, kad jos nuo draugiško ligoninės savanorio.

Atnarpliojusi paketėlio kaspiną, ji ištraukė kortų malką.

– Savo laiku buvau pokerio čempionė, – pasakė Rubė. – Lošdavau su kitomis malūne dirbančiomis mergaitėmis per rūkymo pertraukėles.

– Aš ką tik išmokau. Sūnėnas išmokė.

Ji pradėjo dalyti, ir jos išsiklaipę pirštai judėjo vikriau, nei jis tikėjosi.

– Tuomet būsiu nuolaidi. Kaip dėl banko?

– Nežinojau, kad jūs lošėja, – pajuokavo Rosas. – Gal kitam kartui parūpinsiu.

– Taip kalba žmogus, bijantis imtis realių veiksmų.

– Tiesa ta, Rube, – prisipažino jis, – kad turiu tik apie keturiasdešimt dolerių.

Rubė nesureagavo, ji toliau maišė kortas ir raukėsi.

– Penkių kortų pokerio be prizo nebūna. Manau, galėtume sulošti pokerį iš nusirenginėjimo, bet nuojauta man kužda, kad šis sandėris būtų palankesnis man.

– Galėtume lošti iš ko nors kito. Ko nors nemokamo.

– Jei kalbate apie seksualines paslaugas, turiu pasakyti, kad nesu tos rūšies moteris.

Rosas pažvelgė jai į akis.

– Gal iš tiesos?

Stojo tyla. Rubė tapšnojo kortų malką, kol ji įgavo tvarkingo stačiakampio formą.

– Bet tuomet niekas nelaimės, – atsakė ji.

– Rube, – tarė jis. – Prašau.

Ji ilgai į jį žiūrėjo. Tada sumaišė kortas.

– Statykite.

– Atsakysiu į vieną klausimą, – tarė Rosas.

Rubė linktelėjo sutikdama ir padalijo jiems po dvi užverstas kortas. Rosas turėjo pikų dešimtakę, Rubė – čirvų damą. Ji kilstelėjo antakį, laukdama, kol jis padarys pirmą statymą.

– Du atsakymai, – tarė Rosas.

– Patvirtinu. – Ji padalijo dar dvi atverstas kortas. Rosas gavo gilių dviakę, Rubė – būgnų damą.

– Jūs laimit, – pasakė Rosas.

– Sakiau, kad taip bus.

Jis žvilgtelėjo į savo kortas.

– Galite pasirinkti tris klausimus.

Rubė ir vėl palygino kortų malką, tada padalijo dar po dvi kortas: Rosas gavo gilių šešakę ir tūzą, Rubė – porą karalių.

Turėdama geriausias kortas, Rubė padarė paskutinį statymą.

– Papasakosiu jums viską, – ištarė ji rimtai, ir Rosas linktelėjo. Jie atvertė kortas. Rosas žvilgtelėjo į jos čirvų triakę.

– Ar ji laimi prieš gilių dviakę?

– Viena pati ne, – atsakė Rubė. – Bet jūsų vienos spalvos kortos laimi prieš mano dvi poras.

– Net jei turite žmones su karūnomis? O mano netgi neina iš eilės?

– Net jei. Tikriausiai pradedančiojo sėkmė. – Rubė ištiesė ranką į jo kortas, ir Rosas pastebėjo, kad ji dreba. – Taigi, – ištarė pakeldama į jį akis.

– Taigi, – atsakė jis tyliai.

Viena infuzinių pompų padėjo pypsėti sumažėjus Ringerio tirpalo lašėjimo greičiui. Seselė ateis pataisyti, o jai baigus jau turėtų sugrįžti Mereditė ir Lusė.

– Rytoj ryte mane išrašo, – pasakė Rubė.

– Tuomet turėsiu atvykti į namus pasiimti skolos.

– Lauksiu. – Jis atsistojo ir pasuko link durų, o į palatą įėjo seselė. – Rosai! – šūktelėjo Rubė. – Ačiū už kortas.

– Nėra už ką.

– Rosai! – Jis atsisuko, atsirėmęs į durų staktą. – Aš tyčia pralošiau, – pasakė Rubė.

Rosas nusišypsojo.

– Žinau.

Šelbė sapnavo tirštą kaip sirupas kraują, tvindantį miesto gatvę, ir ją pažadino telefono skambutis.

– Prakeikimas, – ištarė Rosas, jai pakėlus ragelį. – Dabar vidurdienis, tu miegi. Gyvenu kitu laiko ritmu, taigi buvau pamiršęs.

Ji iškart atsisėdo, paklodėms vyniojantis aplink liemenį.

– Rosai, tu? Ar tau viskas gerai? Maniau, tu miręs!

– Aš nemiręs. Aš tik Merilande, – nuoširdžiai apstulbęs tarė Rosas. – Kodėl tu taip pagalvojai?

– Na, nežinau, – matyt, grandinė klaidingos informacijos. Savižudžio raštelis, kurį palikai. Tai, kad esi mėginęs nusižudyti anksčiau.

– Tai nebuvo savižudžio raštelis. Greičiau skubus atsisveikinimas. – Kadangi Šelbė tylėjo, Rosas susigraužęs pridūrė: – Na, suprantu tave. Klausyk, gal kartais ten yra Elis?

– Elis ieško tavo kūno, – pasakė Šelbė kandžiai.

– A. Gal galėtum perduoti žinutę. Pasakyk jam, kad radau Rubę Veber.

Šelbė staigiai perkratė praėjusias tris dienas ir prisiminė vardą.

– Tarnaitę? Ką ji pasakė?

– Nieko, – prisipažino Rosas. – Kol kas.

– Kada grįši?

– Nežinau.

Juos atskyrė tyla, plona kaip siūlas.

– Bet tu grįši?

Nespėjus jam atsakyti, įsiterpė operatorė, pranešdama, kad baigėsi Roso pinigai.

– Perduok Eliui, – pasakė jis prieš nutrūkstant pokalbiui.

Šelbė taip ir liko su telefonu rankoje. Į miegamąjį pro nuleistas naktines užuolaidas skverbėsi saulė. Šelbė atmetė paklodes ir atitraukė užuolaidas, leisdama šviesai kristi ant savo basų kojų.

Jos brolis nepasakė, kad sugrįš. Bet jis taip pat nepasakė, kad nesugrįš.

Stovėdamas prie Rubės namų slenksčio, Rosas paskambino ir susikišo rankas į kišenes. Aptiko jas pilnas rožių žiedlapių.

– Žinau, – ištarė jis balsu. – Aš taip pat nerimauju.

Duris atidarė metro aštuoniasdešimties amazonė su ligoninės uniforma ir daugybe mažų per nugarą nutįsusių kasyčių.

– Mums nieko nereikia, – pasakė ji ir jau buvo beužtrenkianti duris.

– Aš nieko neparduodu. Aš atėjau pas Rubę. Perduokite jai, kad atėjo Rosas.

– Ponia Veber dabar miega.

Iš namo gilumos pasigirdo balsas:

– Ne, nemiegu!

Slaugytoja prisimerkė ir pasitraukė į šalį, įleisdama Rosą. Ji kažką sumurmėjo kalba, kurios Rosas nesuprato, ir žinojo, kad nenori suprasti. Rosas nusekė paskui ją į svetainę, kur ant sofos sėdėjo Rubė, kojas užsiklojusi nertu lovos užtiesalu.

– Sveika sugrįžusi namo, – pasakė jis.

– Sveikas atvykęs į mano namus. – Rubė atsisuko į slaugytoją. – Tadžmala, gal galėtum mus trumpam palikti?

Moteris grakščiai išėjo iš kambario, ir jos laikysena priminė jam Afrikos dvasininkę su specialiu galvos dangalu.

– Ją atsiuntė agentūra, – pasakė Rubė, lydėdama ją akimis. – Ji moko mane svahilių kalbos. Puiki kalba, tarsi upė sruvena smegenimis.

Rosas atsisėdo prieš Rubę.

– Nagi, padarykite man įspūdį.

Ji susikaupė.

– Miya... ne, palaukit... Liya...

Lija?

– Liya na tabia yako usilaumu wenzako, – paskubomis ištarė Rubė.

– Ar tai reiškia „sveiki“?

– Ne. Tai reiškia: „Nekaltink kitų dėl bėdų, kurias sukūrei pats.“

Rosas papurtė galvą.

– Manau, turėjau pradėti nuo „Labas. Aš esu Rosas.“

– Tiesą sakant, – tarė Rubė, – paprašiau jos išversti tą sakinį. – Ji paėmė nuotolinio valdymo pultelį ir išjungė per televizorių rodomą muilo operą. – Pamaniau, bus lengviau, jei žinosiu. – Prieš viską jums papasakodama. – Pirmiau turite kai ką paaiškinti. Kodėl dabar norite visa tai iškelti?

Rosas pagalvojo apie savo žemėje besivaidenančią Liją, apie genealogines diagramas išvyniojančią Šelbę, apie žiedlapius savo kišenėse.

– Noriu sužinoti, kas nutiko žmogui, kurį myliu, – pasakė jis.

Rubė truktelėjo užklotą aukštyn.

– Jis man liepė palaidoti kūdikį.

– Spenseris Paikas?

Ji linktelėjo.

– Turite suprasti, profesorius... Na, kito tokio kaip jis man apskritai neteko pažinti. Jis mokėjo kalbėti taip, kad pats to nejausdamas linkčiodavai galva, net nežinodamas, kad jam pritari. Manau, todėl Sisė Paik ir ištekėjo už jo. – Rubė pažvelgė į Rosą. – Ji įsigijo draugą, indėną, ir išsėlindavo su juo pasimatyti. Profesorius žinojo, kad kažkas tarp jų vyksta. Vieną dieną, radęs indėną jos miegamajame, jis išmetė jį ir sumušė ponią Paik... o tai sukėlė gimdymą.

– Ar kūdikis gimė gyvas?

Atrodė, kad Rubę šis klausimas nustebino.

– O taip. Man nebuvo tekę priimti gimdymo anksčiau, buvau tik keturiolikos. Ir po viso triūso išgirsti kūdikio verksmą... – jos balsas suvirpėjo. – Profesorius Paikas paėmė kūdikį, kad žmona galėtų pailsėti. Aš valiau namus, kai jis sugrįžo ir pasakė, kad kūdikis ką tik mirė. Jis paliko mergytę ledainėje ir liepė man palaidoti ją senoje obuolių dėžėje, kol žmona dar nepabudo.

– Ar jis pasakojo jums, kaip mirė kūdikis?

Rubė pakratė galvą.

– Jis nepasakojo, o aš neklausiau. Manau, kad jau žinojau atsakymą. Nuėjusi į ledainę, radau kūdikį tarsi lėlytę, suvyniotą į antklodes. Kažkaip negalėjau paguldyti jos į žemę, kai ji atrodė lyg angelėlis. Taigi paguldžiau į obuolių dėžę, bet palikau ją atidengtą. Pamaniau, kad jis ir pats gali užkasti tą kūdikį, jei jam to reikia. Kai grįžau į vidų, jis gėrė savo kabinete. Aš nuėjau į lovą. Vidurnaktį išgirdau kūdikio verksmą. Atsikėliau, išėjau į lauką ir nuėjau verksmo kryptimi. – Ji suvirpėjo. – Kartais, prieš užmigdama vakare, vis dar jį girdžiu. Taigi ėjau į ledainę, vedama to garso. Bet užlipusi ant priebučio atsimušiau į Sisės Paik kojas. – Rubė pradėjo kalbėti pašnibždomis. – Ji kabėjo ant sijos, akys plačiai atmerktos ir raudonos... Aš surikau. Maniau, kad profesorius ją nužudė ir dabar nužudys mane. Tada ir nusprendžiau bėgti... bet vėl išgirdau. Verksmą. Kūdikis, kurį savo akimis mačiau mirusį, gulėjo ledainėje, obuolių dėžėje, spardėsi ir spiegė.

– Jūs ją paėmėte.

Rubė žvilgtelėjo į Rosą.

– Buvau pažadėjusi rūpintis kūdikiu, jei kas nutiktų. Taigi paėmiau kepsnį, kurį laikėm šventinei vakarienei, įdėjau į obuolių dėžę ir užkaliau dangtį, kaip ir buvo liepęs profesorius Paikas. Tada pačiupau kūdikį ir pabėgau.

– Kur ji dabar? – paklausė Rosas.

Rubė nusuko akis.

– Mergytė gimė neišnešiota ir silpna. Pakeliui į Baltimorę ji mirė.

Rosas pagalvojo apie Liją, Lili ir Mereditę. Ir staiga suprato, kodėl Rubė meluoja.

– Jūs jai nepasakėte, – tarė tyliai.

Jųdviejų su Rube akys susitiko ankštoje erdvėje, kur žodžiams nebuvo vietos. Daugelį metų saugojus sunkią kaip Atlanto našta paslaptį, dabar Rosas pasiūlė jai petį. Ji atskleidė jam paslaptį, bet tai nereiškia, kad norės atskleisti ją kitiems.

Netikėtai pasigirdo žingsnių dundesys ir iš už kampo išniro maža mergaitė, kurią Rosas prieš kelias dienas matė su motina.

– Močiute Rube, mes grįžom!

Po akimirkos tarpdury stovėjo Mereditė, už jos – Tadžmala.

– Kaip jautiesi? – paklausė ji Rubės, o tada jos akys nukrypo į Rosą. – Jūs.

Rosas atsistojo. Jis būtų prisistatęs, bet ir vėl šios moters nesuprantamas panašumas į Liją Paik atėmė jam žadą. Jis klausė savęs, kaip ji sureaguotų, jei jis ištiesęs ranką paliestų jos skruostą, norėdamas įsitikinti, jog ji tikra.

– Nežinau, kas jūs ir kokių reikalų turite su mano senele, – pasakė Mereditė, – bet nemanau...

– Tai Rosas, brangioji, – įsiterpė Rubė. – Jis atėjo kviesti tavęs vakarienės.

– Ką? – vienu metu paklausė Rosas ir Mereditė.

– Neabejoju, kad apie tai užsiminiau. Aną savaitę.

– Aną savaitę tu gulėjai ligoninėje ir kalbėjai su žmonėmis, kurių palatoje nebuvo.

Rubė šyptelėjo.

– Rosas yra senas vieno draugo... draugas. Daug jam apie tave pasakojau.

Rosas pajuto, kaip Mereditė jį vertina ir atranda trūkumų. Tada ji žvilgtelėjo į moterį, kurią laikė savo senele, – moterį, kuri vos nenumirė, – ir jos žvilgsnis sušvelnėjo. Gal šitaip Rubė mėgina atsikratyti Roso? Ar spaudžia jį pasakyti Mereditei tiesą? O gal šitaip Rubė norėjo jam paaiškinti, kodėl nepasakė?

Kad ir kaip būtų, Rosas žinojo, kad nedvejodamas sutiktų eiti į pasimatymą su šia moterim. Kad tik galėtų sėdėti priešais ją ir per stalą žiūrėti į veidą, kurio negali pamiršti.

– Atsiprašau, – ištarė mandagiai Mereditė ir pasisukusi į Rubę prakalbo tyliau, bet pakankamai garsiai, kad Rosas girdėtų. – Rube, jis ne mano tipo.

– Mere, reikia susitikinėti, kad turėtum savo tipą, – nusišypsojo Rubė. – Man draugiją palaikys Lusė ir Tadžmala.

– Kavos, – išgirdo savo balsą Rosas. – Tik puodelį.

Mereditė vėl pasisuko į Rubę.

– Kai pasveiksi, primink, kad tave nužudyčiau, – sumurmėjo ji ir pasisuko į Rosą. – Tik puodelį.

Ji nevikriai paėjo link Roso. Rubė žiūrėjo į jį, bet dabar jos veidas buvo kaip pokerio lošėjos. Ir kai ėjo iš svetainės su Meredite – du nepažįstamieji, įsivaizduoją, kad pažįsta vienas kitą geriau, nei iš tikrųjų pažinojo, – Rosas pajuto, kad jos kvepalai dvelkia rožėmis.

Mereditė įtikinėjo save daranti tai tik todėl, kad Rubė nesinervintų. Ji nepatenkinta žiūrėjo, kaip Rosas nuo keleivio sėdynės savo senoviniam kledare šluoja tuščius kavos puodelius, kasečių dėžutes ir cigarečių pakelius ir meta juos ant užpakalinės.

– Atsiprašau, – tarė jis, laikydamas jai duris.

Automobilyje atsidavė dūmais. Mereditė stebėjo, kaip jis pereina prie vairuotojo pusės. Jo plaukai buvo ilgi – visi vieno ilgio ir beveik siekė pečius, jis vilkėjo prasegtus trumparankovius marškinius, po kuriais buvo sportiniai marškinėliai, džinsuose ant kairės šlaunies žiojėjo skylė. Jis atrodė kaip vaikinas, kuris brązgina gitara už išmaldą metro tunelyje arba rašo prastą poeziją apšepusios kavinės gilumoje. Vaikinas, kuris užsirašinėja ant kramtomosios gumos popierėlių ir kiša juos į švarko kišenes, iš karto pamiršdamas, ką užsirašė. Vaikinas, kuris vairuoja taksi, kai tokie žmonės kaip ji rašo daktarines disertacijas. Vaikinas, į kurį ji nebūtų metusi antro žvilgsnio.

Automobilis užsivedė iš karto, mažas stebuklas.

– Taigi, – tarė jis šypsodamas. – Į kur?

– Kur nors netoli.

Mereditė nurodė jam pirmą į galvą atėjusią „Starbucks“ tinklo kavinę, jam nusisukus tarė sau pastebėjusi nusivylimo blyksnį jo akyse.

Akys. Tai ji pripažino. Jos priminė atogrąžų miške aptiktą sodrios žalsvos spalvos duburį, į kurį įkritęs akimirksniu panirtum visa galva ir negalėtum – nenorėtum – išlipti.

Jis paėmė pakelį cigarečių.

– Neprieštarausite?

Ji būtų prieštaravusi, netgi labai, bet tai buvo jo automobilis. Ji atidarė langą, kai jis užsidegė pagaliuką, kuris sukelia vėžį, ir giliai įtraukė. Jo skruostikauliai įdubo dar labiau, o veide atsirado akivaizdus palengvėjimas.

– Norėčiau, kad žinotumėte, – paskelbė Mereditė. – Nesu pratusi, kad senelė organizuotų man pasimatymus.

– Žinoma.

– Ką tai turėtų reikšti?

Rosas per langą išpūtė dūmus.

– Kad tokia kaip jūs gali pati susiorganizuoti.

Net ir nenorėdama, Mereditė pajuto, kaip kaklu kyla karštis.

– Kaip aš? – pakartojo ji, iškart tapdama atsargi. – Ką jūs žinote apie mane?

– Nieko, – pripažino Rosas.

– Tuomet liaukitės daręs prielaidas. – Ir Mereditė pagalvojo, kad ji irgi daro tą patį.

Jis vairavo dešine ranka, o cigaretę laikė kairėje. Jos galiukas spindėjo tarsi bloga lemianti televizijos žaidimų skambučio akis.

– Jūs tiesiog primenate man anksčiau pažinotą žmogų. Ji buvo tokia pat graži kaip ir jūs.

Mereditei būtų užtekę vienos rankos pirštų suskaičiuoti komplimentams, susijusiems su jos išvaizda. Patyrusi, protinga, novatoriška – šie būdvardžiai dažnai buvo siejami su jos vardu. Bet ji nustumdavo savo fizinius pranašumus į antrą planą, į pirmą vietą iškeldama savo proto šviesumą, ir pasaulis sekė jai iš paskos. Graži, – pagalvojo dar kartą.

Jai buvo įdomu, kas nutiko tai jo pažinotai moteriai: ar ji mirė, ar susibarė su juo, ar tiesiog pranyko iš jo gyvenimo. Mereditė dar kartą pažvelgė į Rosą skersai priekinę automobilio sėdynę ir šįkart, užuot pamačiusi nevykėlį, pamatė žmogų, turintį ką papasakoti.

Savo dideliam nustebimui, ji panoro tai išgirsti.

– Taigi? – paklausė Rosas, ir ji pagalvojo, kad gal jis dar ir aiškiaregys.

– Taigi ką?

– Taigi... ar eisim į vidų?

Ji žvilgtelėjo pro langą ir suprato, kad jie sustojo „Starbucks“ stovėjimo aikštelėje. Jam šypsantis kairiame skruoste atsirasdavo duobutė.

– Taip. Gerai.

Rosas apėjo automobilį ir atidarė jai dureles. Įėję į kavinę, jie rado eilėje laukiančius kelis žmones.

– Ar žinote, ko norėtumėte? – paklausė jis.

Pirmą kartą per daugelį metų Mereditė nežinojo, ką atsakyti.

Brunas Davidovičius buvo profesionaliu gynėju, apsaugininku, o vienu karjeros tarpsniu, prieš pradėdamas dirbti su melo detektoriais, – virėju televizijoje. Jis paaiškino Eliui, kad jokiu būdu negalima nukreipti akių nuo subjekto. Punktualus kaip šveicaras, atlikti tyrimų jis atvažiuodavo griežtai nustatytą valandą, ir tai buvo viena priežasčių, kodėl Elis jį samdė. Antra priežastis buvo įspūdingas Bruno stotas, kuris dažnai baugino žmones, ir jie pasakydavo tiesą.

– Pamėginkite atsipalaiduoti, – pasakė Brunas Spenseriui, kai senis buvo prijungtas prie poligrafo. Eliui paprašius, Paikas sutiko atlikti tyrimą, sakydamas, jog nori, kad tai pagaliau pasibaigtų. Du pneumografiniai vamzdeliai buvo prijungti jam prie krūtinės ir pilvo, dvi metalinės plokštelės – prie bevardžio ir rodomojo piršto, o ant plonos rankos buvo uždėta kraujospūdžio matuoklio rankovė. – Ar šiandien trečiadienis? – paklausė Brunas.

Paikas pavartė akis.

– Taip.

– Ar jūs esate Spenseris Paikas?

– Taip.

– Ar jūs sveikas žmogus?

Pauzė.

– Ne.

– Ar teko kada nors meluoti? – paklausė Brunas.

– Taip.

– Ar melavote svarbiu klausimu?

– Taip.

– Ar melavote, norėdamas išvengti bėdos?

– Taip.

Elis klausėsi, kaip Brunas pateikinėja klausimus, artėdamas prie svarbiausių. Šis poligrafo testas nebus panaudotas teisme ir nebus laikomas tokiu tiksliu, kad išteisintų ar pasmerktų Paiką. Bet dėl savo paties ramybės Elis norėjo žinoti, kodėl Spenseris Paikas laikė save atsakingu už vaiko, kuris nebuvo nužudytas, mirtį, bet jautėsi nekaltas dėl žmonos nužudymo.

– Ar kūdikis gimė negyvas? – klausė Brunas.

– Ne.

– Ar laikėte kūdikį po jo gimimo?

– Taip.

– Ar nužudėte kūdikį, jam gimus?

Paikas silpnai iškvėpė.

– Taip, – pasakė jis.

– Ar mušėtės su žmona prieš gimstant kūdikiui?

– Taip.

– Ar mušėtės su žmona gimus kūdikiui?

– Ne.

– Ar nuskriaudėte žmoną?

Paikas nuleido galvą.

– Taip.

Brunas įdėmiai žiūrėjo į Paiką.

– Ar pakorėte žmoną?

– Ne, – atsakė jis.

– Dėkui, – pasakė Brunas. Jis ištraukė poligrafo parodymus ir išėjo į prieškambarį, Elis nusekė iš paskos.

Elis laukė, kol Brunas sumavo rezultatus.

– Taigi?

– Žiūrėk. Kai paklausiau, ar jis nuskriaudė žmoną, jis atsakė teigiamai... tai buvo kontrolinis klausimas. Tada paklausiau, ar jis nužudė žmoną, ir jo fiziologinė reakcija nebuvo tokia stipri kaip į ankstesnį klausimą.

– Jis to nepadarė, – tyliai tarė Elis.

– Taip atrodo. – Brunas sudvejojo. – Nori, šiek tiek jį pagąsdinsiu? Žiūrėk, gal gautume kitokį atsakymą.

Elis žvilgtelėjo pro duris. Pavandenijusios Paiko akys buvo įsmeigtos į kažką už lango, rankos padėtos ant vežimėlio rankenų.

– Ne, – pasakė Elis. – Užteks.

Tik tuomet, kai „Starbucks“ darbuotojas nusiėmė prijuostę ir išėjęs iš už prekystalio pradėjo mojuoti plaušine šluota aplink staliuką, prie kurio sėdėjo Rosas ir Mereditė, ji suvokė, kad jie čia sėdi penkias valandas.

– Pati gamta liepia konstruoti kūdikius, – ginčijosi ji. – Pažiūrėkite į gorilas. Visos patelės trokšta pilkanugarių patinų, nes jie gyveno tikrai ilgai ir pražilo. Taigi, kai ateina laikas išsirinkti partnerį, pasirenki tokį, kuris suteiks tavo atžalai didžiausią ilgaamžiškumo galimybę. – Mereditė pajuto, kad jos smegenys traška nuo iššūkio apginti savo darbą, ir ji žinojo, kad čia kaltas ne tik ketvirtas puodelis karamelinio skonio macchiato kavos. – Laboratorijoje mes tik stengiamės pašalinti gamtai iškylančias kliūtis.

– Bet ar būtų didelis šuolis nuo cistine fibroze sergančių embrionų nurašymo, – paprieštaravo Rosas, – iki atsikratymo visų tų, kurių akys ne mėlynos spalvos?

Mereditė kiek pagalvojo.

– Techniškai mėlynos akys yra vieno geno trūkumas, taigi tai būtų įmanoma. Bet didžioji dalis bruožų, kurie tėvams būtų nepageidaujami, susiję su šimtais kartu veikiančių genų. Čia Hitleris iš esmės suklydo. Negalima tiksliai nustatyti kvailumo, silpnumo ar bjaurumo vienoje DNR vijoje.

– Kol kas, – patikslino Rosas. – Bet kai tai suvoksite, bus tik laiko klausimas, kada kamieninių ląstelių terapija bus panaudota nepageidaujamiems bruožams atsikratyti. Ir tada pasaulis buvo pilnas Stepfordo žmonių.

– Pirma, gydyti jau sergantį žmogų ir sukonstruoti tokį, kuris negali susirgti, nėra tas pat. Antra, 99,9 procento šį tyrimą atliekančių mokslininkų užsiima tuo dėl teisingų priežasčių, o ne todėl, kad būtų apsėsti didybės manijos ir siektų sukurti vyraujančią rasę. Trečia, negalite manęs kritikuoti, nepasikalbėjęs su moterim, kurios trys vaikai mirė nuo leukemijos ir kuri atėjo maldauti kūdikio, kuris šį kartą nemirtų. – Mereditė papurtė galvą. – Ant mano kabineto durų kabo lentelė, kurioje parašyta Paskutinė išeitis. Pakabinau ją, nes taip galvoja pas mane atėję tėvai. Ir kai tie patys tėvai po kelių mėnesių pasirodo su sveiku kūdikiu... Nė vieni tėvai neturėtų kentėti, augindami sergantį vaiką.

– O kas nusprendžia, ar jis serga? – Rosas pamaišė kavą savo puodelyje. – Mano sūnėnas serga PK. Teko apie tai girdėti?

– Žinoma.

– Tokį vaiką kaip jis preimplantacinė genetinė diagnostika būtų rekomendavusi nurašyti. Bet Etanas – pats protingiausias, įžvalgiausias ir drąsiausias vaikas, kokį man yra tekę sutikti. Ir netgi jei jis gali būti protingas, įžvalgus ir drąsus tik dešimt, dvylika ar trisdešimt metų, kas gali pasakyti, kad tiek gyventi nėra geriau, nei apskritai negyventi?

– Ne aš, – sutiko Mereditė. – Tai priklausytų nuo tėvų.

– Bet yra daugybė tėvų, kurie būtų atsikratę Etano...

– ...kuris tuo metu nebuvo Etanas, – paprieštaravo Mereditė. – Tai tebuvo ląstelių junginys.

– Nesvarbu. Esmė ta, kad tėvai nubrėžia liniją skirtingose vietose. O jei genetikai diagnozuotų ligą, kuria žmogus susirgtų tik perkopęs trisdešimt ar keturiasdešimt? Arba nustatytų polinkį sirgti širdies liga ar vėžiu, kurie gali taip ir neišsivysti per visą gyvenimą? O jei rastumėte būdą nustatyti, kad vaikas išaugs turėdamas polinkį į savižudybę? – Rosas nusuko akis į šalį. – Ar žmonės turi teisę atsikratyti ir tų embrionų?

Mereditė kilstelėjo antakius.

– O jei kurti tėvai panaudotų genetikos tyrimus, norėdami turėti vaiką su tokia pat paveldima liga? Tai būtų neįgalumo patvirtinimas.

– Juk didžioji jūsų klientų dalis to nedaro.

– Ne, – sutiko ji. – Bet pasitaiko. Todėl mano darbas nėra blogio įsikūnijimas. Argi blogai motinai iš anksto žinoti, koks bus jos vaikas?

– Kaip bus tada, kai vaikas sužinos, kad jo gimimo aplinkybės yra kitokios, nei jis manė? – atidžiai į ją žiūrėdamas paklausė Rosas.

– Tėvai nusprendžia – pasakyti jam ar ne. Jei viskas susiklosto gerai, vaikas laimingas abiem atvejais, nes jis turi tėvus, kurie jį myli tokį, koks jis gimė.

– Meilė su mokslu nesusijusi, – pasakė Rosas. – Jai netaikomas žodelis nes, jai taikoma – kad ir kas būtų.

– Bet kam rizikuoti? – ginčijosi Mereditė. – Ar galite pasakyti nuoširdžiai, kad jumyse nėra nė vieno bruožo, kuris galėjo būti pakeistas į geresnį, prieš jums gimstant?

Kurį laiką Rosas neatsakė. Tada paklausė:

– Ar jau radote laimės geną?

Ji nutilo, žvelgdama į jį ir galvodama apie tokio atsakymo kilmę. Vienintelis garsas buvo tylus plaušinės šluotos švytavimas, brūžinant plytelių grindis jiems už nugaros. Tą akimirką Mereditė suvokė, kuo taip išsiskyrė Rosas Veikmanas – per penkias kartu praleistas valandas tai buvo pirma užuomina apie jį patį. Jie kalbėjo apie Lusę, apie Rubės sveikatą, apie Mereditės karjerą... ir nieko apie jį. Mereditė negalėjo prisiminti nė vieno pasimatymo, kur pirmuoju smuiku negriežtų vyras, su kuriuo ji buvo. Rosas – na, Rosas darė tai, ką paprastai darydavo ji.

Ji nieko nežinojo apie šį vyrą, paskatinusį jos protą suktis, išskyrus tai, kad jis turi PK sergantį sūnėną, pažįsta jos senelę ir kaskart nusišypsodamas priverčia smarkiau tvinksėti jos pulsą.

– Atsiprašau, – tarė Mereditė, – aš visiškai monopolizavau mūsų pokalbį.

– Ne. Aš norėjau geriau jus pažinti.

– Aš taip pat noriu jus pažinti, – prisipažino Mereditė.

– Deja, neturiu pasakyti nieko įdomaus.

Rosas išsitraukė pakelį cigarečių ir prisidegė. Ji ranka nuvijo dūmų debesį.

– Jos nužudys jus.

– Tikiuosi.

– Kodėl?

– Todėl, kad negaliu numirti, – prisipažino Rosas.

Net ir nenorėdama, Mereditė nusišypsojo.

– Kol neišsitraukiau kriptonito27 vėrinio?

– Ne, rimtai. Buvau apšaudytas, iškritau susidūrus automobiliams, trenktas žaibo, bet kaskart man nelieka nė įbrėžimo.

– Juokaujat.

– Turiu gydytojo sąskaitas kaip įrodymą.

Mereditė akimirką buvo apstulbusi.

– Tai nuostabi dovana.

– Ne, kai nori išgelbėti kitą, o ne save, – pasakė Rosas.

– Sūnėną.

– Tarp kitų žmonių.

Ji palinko į priekį, pajutusi jo akių gilumoje švystelėjusį skausmą.

– Žmogų, kuris, sakėte, buvo panašus į mane?

Jis neatsakė – dabar nebepajėgė atsakyti. Mereditė spėliojo, koks būtų jausmas turėti taip įsimylėjusį vyrą, kuris net po jos mirties nesiliautų jos mylėjęs. Jis ieškotų jos veido kituose veiduose. Prie jų stalo priėjo „Starbucks “ kavinės darbuotojas.

– Pas mus nerūkoma.

Rosas pasisuko į jį.

– Tuomet apie susideginimą tikriausiai negali būti nė kalbos.

Vaikis sumirksėjo.

– Drauguži, tai tik tavo reikalas, kokių iškrypėliškų veiksmų imiesi laisvalaikiu.

Mereditė pridengė juoką kosuliu.

– Gal turėtume eiti. – Ji sudvejojo. – Man išties buvo smagu su jumis. Manau, kad paskutinį kartą šiuos žodžius nuoširdžiai sakiau vaikinui, su kuriuo darželyje kepėm pyragus smėlio dėžėje.

– O šiandien net rankų neišsipurvinote.

– Įsivaizduokite. – Mereditė nedrąsiai pakėlė į jį akis. – Ar dar kurį laiką pabūsite mieste? Gal galėtume susitikti. Šį kartą vakarienei. Arba užkandžiams, jei norite neskubėti.

– Aš negaliu.

Jos akys iškart nukrypo į jo kairę ranką. Tuščia.

– Jūs gėjus, – pasakė ji.

– Ne tai.

Suveikė senas refleksas – jai jau teko patirti tokį vakarą anksčiau, kai ji pasirodė negraži ir turinti kažkokių trūkumų. Mereditė pasijuto taip, tarsi būtų atstumiama.

– Taip. Gerai, – ji gyvai ištiesė ranką. – Buvo malonu susipažinti.

Jis pagarbiai paėmė jos ranką ir kurį laiką vartė ją, tarsi tai būtų pats trapiausias krištolas, o ne kūnas ir kraujas.

– Meredite, – tyliai ištarė Rosas. – Tu man patinki. Labai patinki. Bet yra kita.

Moteris, į kurią Mereditė panaši. Ji panarino galvą.

– Atsiprašau, – sumurmėjo. – Nesupratau, kad judu dar...

Ji pajuto, kaip kažkas įspraudžiama jai į delną. Pageltusi ir išblukusi laikraščio iškarpa, kurioje vis dar galima įžiūrėti moters veidą. Tas veidas buvo Mereditės atspindys. Ant jos buvo rašyta: Lija Bomont Paik, 1914–1932.

– Čia tavo biologinė senelė, – pasakė Rosas. – Aš ją myliu.

Rosas suprato, kad vyksta karas, ir Mereditė pralaimi. Ji stovėjo tvirtai sukryžiavusi rankas, tiesia nugara ir pykčio kupinomis akimis. Rosas ir Rubė ant sofos paeiliui atsakinėjo ir davė atkirtį jos piktiems klausimams, tikėdamiesi, kad pagaliau ji supras, ką jie jai sako.

– Kai pasakiau tavo motinai, kad ji ne mano vaikas ir jos vardas netgi ne Luksė, o iš tikrųjų Lili Paik, – kalbėjo Rubė, – ją ištiko infarktas, ir ji numirė. Ar gali mane kaltinti, kad nenorėjau kelti tos temos dar kartą?

– Taip! – pratrūko Mereditė. – Nuo žmogaus tokie dalykai neslepiami!

– Slepiami, jei tai išgelbsti jam gyvybę, – įsiterpė Rosas.

Ji pasisuko į jį ir pratrūko tarsi sužeista meška.

– Paaiškink man kai ką. Kaip galėjai pažinoti moterį, kuri mirė prieš tau gimstant?

– Sutikau ją darbe.

– Darbe. Kaip užsidirbi pragyvenimui? Prikeldamas mirusiuosius?

Rosas susižvelgė su Rube.

– Neprikeliu. Aš juos surandu.

– Nuostabu. Tu ieškai vaiduoklių, kai tavęs nenutrenkia žaibas ir kai tau pavyksta likti gyvam. Rube, neįsivaizduoju, kaip šis vaikinas atėjo ir įtikino tave, bet jis pamišęs. Beprotis. Manau, kad...

– Geriau paklausyk jo, Meredite, – pertraukė ją Rubė. – Jis sako tiesą.

– Tiesą. Taigi dabar ir tu jau tiki vaiduokliais? Puiku. Iškviesk tą mano senelę. Jei ji čia įplauks ir pasakys tą patį, patikėsiu.

– Taip nebūna, – paaiškino Rosas.

– Kaip patogu.

Rubės lūpų kampučiai nusileido.

– Nebausk blogos žinios nešėjo.

– Tuomet ką man daryti? Padėkoti jam, kad atėjo čia ir pasakė, jog mano gyvenimas yra melas?

– Tai nėra melas, – tarė Rosas. – Tik... jis pasirodė kitoks, nei manei. – Jis priėjo prie Mereditės. – Tu esi tiesioginė Lijos Paik palikuonė. O tai reiškia, kad tau priklauso gražus nekilnojamasis turtas Komtosuke, Vermonte.

Jis norėjo jai pasakyti, kad iš ten matosi tokie žali kalnai, jog net akis paskausta, ir kad oras yra švaresnis, nei gali įsivaizduoti. Jis norėjo parodyti jai vietą, kur įsimylėjo Liją.

– Man nereikia nekilnojamojo turto Vermonte, – atrėžė Mereditė.

– Jos reikia grupei abenakių genties indėnų, kurie kovoja, kad ten nebūtų vykdoma jokia plėtra.

– Tai ne mano reikalas.

– Ne, bet jei žemė priklauso tau, turi nuspręsti jos likimą.

– A, dabar jau kai kas aiškėja. Tu esi indėnų teisių gynėjas.

– Aš...

– Taigi jei tau pavyks mane įtikinti, kad esu abenakių kraujo, turėčiau stoti į savo giminaičių pusę. Nejau esu čia vienintelė, sugebanti atskirti tiesą, ją pamačiusi? Pažiūrėk į mane. – Mereditė išsirovė plauką iš kuodo. – Aš esu blondinė. Esu baltaodė. Argi atrodo, kad turiu bent lašelį vietinių amerikiečių kraujo?

– Ne, bet ir Lija neatrodė. Tu mokslininkė, – ginčijosi Rosas. – Tavo prosenelis Azas Tompsonas dar gyvas. Atlikime DNR tyrimą, kad tave įtikintume.

– Ir kas tada?

Rosas žvilgtelėjo į Rubę, tada atgal.

– Tau spręsti.

Mereditė prisimerkė.

– Kokia tau iš to nauda? Gausi dovanų iš abenakių? Galėsi išleisti knygą?

– Jokios. – Rosas pažvelgė į ant stalo gulintį Lijos nekrologą. – Tik noriu jai padėti.

Staiga ant savo kelio jis pajuto mažas rankutes, stumiančias jį į šalį. Lusė, Mereditės mergytė, kuri turėjo miegoti, slapta klausėsi.

– Luse! – ištarė Rubė. – Kodėl nemiegi?

– Grįžk į savo kambarį, – liepė Mereditė.

Bet Lusė parodė į plačiai atvertas Lijos akis, į baltą jos skruosto išlinkimą.

– Ji prarado kūdikį.

Rosas pajuto, kaip viskas jo viduje sustingo.

– Luse, – pritūpė Mereditė. – Nežinau, kiek tu nugirdai, bet...

– Tegu ji kalba, – sumurmėjo Rosas.

– Ji man visada tai sako, – Lusė sudvejojo. – Ji man sakė, kad jūs atvyksite.

Roso balsas buvo įtemptas ir neramus it paukščio skrydis.

– Kas?

– Ta ponia, – tarė Lusė, rodydama į Lijos nuotrauką. – Tai ją aš matau naktį.

Elis neįsivaizdavo, kokioje skylėje gyvena, kol nepažvelgė į ją Šelbės akimis.

– Mano būstas kuklus, – perspėjo jis, atidarydamas duris ir su nerimu žvelgdamas į subraižytas medines grindis ir bendrabučio tipo sofą, kurios nutriušimą slėpė gėlėtas užtiesalas, taip pat matęs geresnių dienų. Jau visa savaitė kriauklėje laukė lėkščių stirta, prie durų buvo sumesta krūva batų be porų. – Nežinojau, kad ateisi, – atsiprašė Elis.

– Tai bent, – pro juos pralėkė Etanas. – Ar galėsiu kada nors turėti tokius namus? – Nelaukdamas atsakymo, jis nubėgo paskui Vatsoną į antrą aukštą, ir netikėtai iš ten pasigirdo džiaugsmo šūksnis.

Elis pažvelgė į lubas.

– Tikriausiai rado šaudyklą.

– Tu turi šaudyklą?

– Juokauju, – tarė Elis. – Bet turiu PS2.

– Aha. Ar Vatsonui labai patinka „Gran Turismo“?

– Žinoma, ne. Jis neturi nykščio valdymo svirčiai reguliuoti. – Elis nuvedė ją į virtuvę ir padėjo krepšį su produktais, iš kurių Šelbė pažadėjo surengti kulinarinę šventę.

Na ir kas, kad buvo trečia nakties?

Šelbė kaipmat pradėjo suktis jo nedidukėje virtuvėje – sudėjo daržoves į kriauklę nuplauti, o kitus produktus į šaldytuvą ir paruošė kepti. Dabar, kai jos brolis paskambino ir pasakė negulįs kažkur griovyje, ji tapo visai kitu žmogumi. Šelbė paaiškino, kaip kartą sutrukdė Rosui nusižudyti, – šis jo charakterio bruožas Elį nustebino. Žinoma, vaikinas buvo šiek tiek paniuręs, bet Eliui neatrodė, kad jis galėtų stovėti prie savižudybės ribos. O gal jis nenorėjo jo tokio pamatyti.

Taigi Rosas dabar buvo Merilande ir ieškojo Rubės Veber, o Eliui graži moteris gamino vakarienę. Viską pasvėrus, jo manymu, jam pasisekė labiau.

– Galėtume išsikepti šaldytą picą.

– Bet tuomet negalėčiau tau padaryti įspūdžio.

– Jau padarei, – Elis staiga prisiminė, kaip jo buvusi žmona prieš viską išsiveždama pasikvietė į namus dizainerį, kuris paskatino ją kurti kambario interjerą aplink kokį nors konkretų daiktą – kilimėlį, stalą, šviestuvą. Tuo metu jam atrodė, kad kvailesnių pasiūlymų nebūna, bet dabar Elis suprato. Jis mielai aplink Šelbę kurtų kambarį. Namą. Visą gyvenimą.

Jis stebėjo, kaip ji ant indaujos išrikiuoja saldžiąsias paprikas – šiek tiek spalvų, ir virtuvė jau atrodė dvigubai geriau. Ji pasisuko, rankoje laikydama plastmasinį padėklą su viščiuku.

– Įkiškim į šaldytuvą, – pasakė ji, ir Elis, akimirksniu pašokęs, prisispaudė prie šaldytuvo durelių.

– Gerai, – lėtai ištarė Šelbė. – Tau labiau patiktų salmonelės?

– Ne. – Elis užkišo ranką už nugaros ir iš po magneto ištraukė nuotrauką. Tada žengė į šalį ir atidarė šaldytuvą.

Bet Šelbei jau neberūpėjo viščiukas.

– Kas ten? – ji parodė į nuotrauką jo rankoje.

– Niekas.

– Visiškai niekas? Ar toks niekas kaip buvusi mergina? – Vienu judesiu, kuris būtų padaręs įspūdį kiekvienam policijos akademijos instruktoriui, ji įkišo jam į ranką viščiuką, ištraukė nuotrauką ir suspigo.

Elis ją paėmė ir labai pasistengė neištarti aš tau sakiau.

– Tikiuosi, tai nėra buvusi mergina, – silpnai ištarė Šelbė.

Jis pažvelgė į Sesilijos Paik, nukabintos nuo sijos ledainės priebutyje, nuotrauką. Jos veidas buvo baklažano spalvos, liežuvis išsikišęs, akys pasruvusios krauju ir išsprogusios.

– Atsiprašau, – sumurmėjo Elis. – Kaip sakiau, nesitikėjau, kad užsuksi.

– Ar tuomet nuo šaldytuvo būtum nurinkęs lavonų nuotraukas? Dieve mano, Eli, ką ji čia veikia?

– Ji padeda man prisiminti. Kaskart taip darau, kai tiriu bylą.

Etanas įlėkė į virtuvę.

– Žinai, ką Elis turi?

– Iškreiptą supratimą apie darbo etiką? – pasiūlė Šelbė.

– Ne, „Play Station“ kompiuterį. – Jis pasisuko į Elį. – Bet ką nužudyčiau dėl tokio.

– Žaisk į sveikatą, – pasakė Elis, ir Etanas išbėgo taip pat greitai, kaip ir buvo įbėgęs.

Šelbė ėmė pjaustyti grybus. Elis atsisėdo ir ėmė žiūrėti, kaip jai pjaustant ir smulkinant po plonais marškinėliais juda raumenys.

– Ar taip iš tiesų nutinka, kai pasikari?

– Aha.

– Tuomet, matyt, turiu jaustis dėkinga, kad Roso atveju buvo tik kraujo. – Ji trumpam pakėlė akis. – Ne, tiesą sakant, apskritai nesijaučiu dėkinga.

– Pirma žmogžudystes tiriančio detektyvo taisyklė: mirtis nebūna graži. Niekada.

Jis žiūrėjo į jos ranką virš pjaustymo lentos ir pasigailėjo savo žodžių.

– Šelbe...

– Kodėl, kai ko nors labai trokštame, sakome: nužudyčiau dėl to arba mirčiau, kad tik tai turėčiau?

– Tikriausiai todėl, kad tai yra didžiausia abipusė nuolaida.

Šelbė pradėjo maišyti salotų užpilą.

– Taip. Tai vaizdingas pasakymas. Kaip, tarkim: mirčiau, kad mano sūnus gyventų.

Nežinodamas, ką atsakyti, Elis žiūrėjo į nuotrauką ant spintelės. Sesilija Paik buvo nužudyta, bet vaikas kažkokiu būdu liko gyvas. Tačiau jei tai buvo žmogžudystė, jis nežinojo, ką kaltinti. Įkalčiai rodė, kad Pilkasis Vilkas to nepadarė, o nuojauta kuždėjo, kad Spenseris Paikas taip pat. Jei tą naktį ten būtų buvusi Rubė Veber, jai nebūtų užtekę jėgų prakišti Sisės virvės kilpą virš ledainės priebučio sijos. Tačiau nuotraukos apačioje ant šlapių pjuvenų aiškiai matėsi ilga kreiva žymė, atsiradusi kažką velkant – batelį ar batą? – per grumtynes.

Žinoma, jis tikėjosi, kad Rosas grįš su visomis trūkstamomis detalėmis.

– Paragauk, – pasakė Šelbė ir jam nespėjus sugrįžti į realybę prispaudė savo lūpas prie jo.

Kartu su saldumu buvo justi kažkas kartaus. Aitraus. Aliejingo.

Ar nusivylimas turi skonį?

Ji atsitraukė.

– Palauk, nesakyk. Tau labiau patinka prancūziškas.

– Man apskritai nepatinka padažai, kaip ir apdarai, – tarė Elis.

– Hm! Niekada nebūčiau pamaniusi, kad esi salotų puristas.

Elis nusišypsojo. Jis prisitraukė ją artyn taip, kad iš jos minkštų delnų išbyrėjo paprikų konfeti, o nuotrauka pamiršta nuskriejo ant grindų.

– Ar mes kalbėjome apie salotas? – paklausė jis.

Dabar buvo Temezôwas, priešpilnio laikas, ir to užteko, kad Azas nervintųsi. Šis sezonas susijęs su įvairiomis pabaigomis... siejamomis su pilnaties nematančia akimi – na, tiesiog dabar nebuvo tinkamas laikas dėlioti užtaisus granito sprogdinimui „Angelo karjere“. Ir visai nesvarbu, kad detonuojama bus penktą ryto, kai aplink nėra žmonių... Azas ėjo apie teritoriją, žinodamas, kad kas nors turi nepavykti, ir galvodamas, kada tai nutiks.

Šiąnakt dangus buvo neramus, rožinės spalvos pirštai tarsi ilgiau laukti negalinti aušra tiesėsi pro žvaigždes. Ir buvo šilta – taip šilta, kad girdėjai, kaip viena kitai dainuoja kiaunės ir barsto sėklas kiaulpienių galvutės. Azas pasuko už kampo šiaurinėje karjero pusėje, kur dauguma užtaisų buvo įsprausti į uolienoje išgręžtas angas. Ten taip pat buvo maišai su amonio nitrato sprogmenimis, dinamito lazdelės, sprogstamosios kapsulės ir padegamoji virvelė. Delsimo priemonės bus valdomos kompiuteriu, kad užtaisai būtų detonuojami pagal eilę, kol bus sujudintos aštuonios tonos akmens. Šis procesas turėtų būti dviejų pakopų – pusė karjero bus susprogdinta rytoj auštant, kita pusė – po kelių dienų, kai atvyks kalnakasiai ir surinks plokštes prekybai. Azas sapnavo nuolaužas, dūmus, aukštą temperatūrą ir randus – Armagedonas, sukeltas paspaudus mygtuką. Jis netgi išdrįso pasakyti viršininkui, kad savaitę palauktų, bet vyras tik nusijuokė.

– Rūpinkis naktiniu budėjimu, vade, – pasakė jis. – Sprendimus palik man.

Taigi Azas nenustebo pastebėjęs įsibrovėlį.

– Ei! – sušuko jis, bet žmogus žingsniavo tolyn. Azas šiek tiek pabėgėjo – tai buvo geriausia, ką jis galėjo padaryti, turint galvoje jo klubų būklę, – ir uždusęs atsidūrė per pusmetrį nuo garsiausio Komtosuko girtuoklio.

Abotas Tjulis pergyveno daugelį žmonių, kurie kraipydavo galvas, radę jį be sąmonės degalinės parduotuvės priebutyje, o vieną įsimintiną kartą – visiškai nuogą miegantį po vieninteliu pagrindinės gatvės žibintu. Jis kilęs iš plačios girtuoklių giminės, tik dauguma jų neturėjo tokių šarvuotų kepenų kaip jis. Šis maišyto kraujo indėnas turėjo keturias žmonas, o vienu bjauriu tarpsniu, apie 1985-uosius, – dvi vienu metu. Jei Abotas kadaise ir dirbo, Azas to nežinojo.

– Dėl Dievo, Abotai, galėjai žūti, – Azas paėmė aštuoniasdešimtmetį už rankos ir jį apsuko.

– Atėjau su tavim pasikalbėti. Kai ką girdėjau.

Azas neturėjo laiko rūpintis girtuokliu.

– Kodėl tau nenuėjus pas Vinksą, gal jis leistų pernakvoti, ką? Aš čia turiu dirbti.

Abotas sustojo.

– Kai buvau vaikas, mano mamą paguldė į ligoninę. Ne į tą, kur gydo sergantį kūną, o į tą, kur galvą. Dar buvo moteris, jos vardo neprisimenu, bet ji atėjo ir pasakė, kad yra nekrikščioniška turėti du skirtingų tėvų vaikus ir nė karto neištekėti. Taigi jie išvežė mano mamą, o mane ir seserį, tegu ilsisi jos siela, nusiuntė į skirtingas pataisos mokyklas. – Jis giliai įkvėpė. – Reikalas tas... reikalas tas, Azai, kad aš turėjau keturias žmonas. Bet neturiu vaikų, ir ne todėl, kad jų nenorėjau. Man įdomu... – Jis pažvelgė ašarotomis akimis. – Gal jie man ką nors padarė, ko aš neprisimenu?

Aboto žvilgsnyje Azas pamatė plieno peilio ašmenis. Jis pajuto prie šonų prispaustas rankas, prikando lūpą, pajutęs poodinę injekciją tarpkojyje. Rausdamasis prisiminimuose, jis vėl tarsi iš naujo išgyveno operaciją – labai daug skausmo ir gerokai per mažai nuskausminamųjų.

– Abotai, – Azas uždėjo ranką vyrui ant peties. – Eime, pavaišinsiu tave puodeliu kavos.

Jie pasuko link karjero kontoros, kur į indą lašėjo šviežia prancūziškų skrudintų pupelių kava. Vis dėlto Azas klydo. Tai žlugimą jis jautė ore, artėjančią griūtį. Ir tai įvyks ne dinamito sprogimu, o lėtai, kaip tos vystančios kiaulpienės. Mažomis bangelėmis, kurios sužadins prisiminimus. Ir jiems augant liūdesys padengs žemę.

Mereditė pajuto, kai Roso automobilis pervažiavo Komtosuko ribą, nes priekinis lango stiklas iš karto pasidengė naktiniais drugiais, kurių sparneliai plakė vieningai tarsi viena širdis. Jis įjungė valytuvus ir juos išblaškė, bet tik po to, kai Mereditė sučiupo Lusę, besislepiančią po jos megztiniu ant užpakalinės sėdynės.

Rubė buvo palikta išmaniose Tadžmalos rankose. Šioji kaip asmeninį įžeidimą priėmė Mereditės abejonę, ar patikėti savo senelės – ar kas ji tokia – priežiūrą slaugytojai. Beveik visa kelionė į šiaurę buvo neįdomi, tylą nutraukdavo tik naujausios žinios apie važiavimo sąlygas per radiją.

Mereditė su Rosu nekalbėjo. Visą energiją, kurią būtų atėmęs pokalbis, ji panaudojo užtvaros statybai, taigi kad ir ką jis sviestų į ją Vermonte, tai iš karto atšoktų ir suteiktų jai jėgų grįžti namo ir į darbą. Kaip ir visos geros sienos su įtvirtinimais, ji labai daug dėmesio skyrė priešui, kad nereikėtų prisiminti akimirkų, kai išdavė pati save.

Tą vakarą „Starbucks“ kavinėje ji žiūrėjo, kaip jo cigaretės dūmai raitosi tarsi abėcėlės raidės, ir tikėjo, jog tai slapta žinutė. Ji užuodė vanilę ant jo odos, ir jai apsvaigo galva. Jam nuėjus į tualetą, ji gurkštelėjo iš jo kavos puodelio toje vietoje, kur jį lietė jo lūpos, taigi kai pagaliau ji pajus jo skonį iš tikrųjų – kai, ne jei, – jos pojūčiai galės tai prisiminti.

Ji apsikvailino.

Po visų katastrofiškų pasimatymų, kuriuose ji buvo, po visų profesionalių vyrų, kuriuos pažino ir laikė intriguojančiomis galimybėmis, pasirodė, kad vaikinas, kurio ji net nebūtų pastebėjusi, privertė ją pasijusti taip, kaip niekas kitas. Iš pirmo žvilgsnio Rosas Veikmanas buvo niekas. Kol nepažvelgi į jį antrą kartą ir nepamatai jo humoro, žavesio ir pažeidžiamumo.

Ir jo visiškos intoksikacijos kita moterim, tuo labiau mirusia.

– Taigi, – garsiai tarė Mereditė. – Čia jis?

Rosas linktelėjo.

– Komtosukas.

Jiems važiuojant, Mereditė pradėjo pastebėti daiktus. Pavyzdžiui, atrodė, kad medžiai tarsi arfa groja melodiją, vėjui dainuojant jų šakose. O vaikai, šokinėdami klases, dalelytę sekundės užsibūna per ilgai ore. Ir Abejonė, kaip keliautojas autostopu, atšliaužė jai ant kelių, reikalaudama budrumo.

Jie išsuko iš pagrindinio kelio ir važiavo žvyrkeliu. Bet, užuot sustojęs prie kurio nors iš kelių namų, Rosas nuvažiavo iki pat galo, iki sankryžos, ir pastatė automobilį neaišku kur.

– Kur mes? – paklausė ji.

Jau buvo beveik sutemę, dangus priminė blizgią baklažano odą, ir narai išlindo šaukti savo tikrųjų meilių. Mereditė nusekė paskui Rosą į mišką.

Pati sau sakė, kad ji mokslininkė, o tai natūraliai smalsu.

Su prie šono prilipusia Luse Mereditė žengė per šaknis, akmenis ir kažkokį statybinį laužą. Netikėtai miškas atsivėrė į proskyną, kurios platus plikas lopinėlis buvo aptvertas juosta.

– Ar čia tu gyveni?

Rosas sumurmėjo kažką panašaus į norėčiau.

Tą akimirką Mereditė suvokė, kur ji.

– Dėl Dievo, – ji atsiduso ir pradėjo ieškoti Lusės rankos, norėdama nutempti ją atgal prie automobilio.

Ji nespėjo žengti net dviejų žingsnių, ir Rosas ją apsuko.

– Tu pasiliksi, – pasakė žiūrėdamas paklaikusiomis akimis.

Mereditė klydo anksčiau. Iki šios akimirkos ji nesuprato, kad Rosas Veikmanas išties išprotėjęs.

Be to, jis buvo už ją aukštesnis, stipresnis ir vienas su ja ir Luse tamsoje. Taigi Mereditė, sukryžiavusi rankas ant krūtinės, stengėsi išlikti narsi. Ji laukė Kasparo arba Džeikobo Marlėjaus vaiduoklio ar akimirkos, kai Rosas, kaip ir ji, supras, kad nieko čia nepamatysi.

Lusės keliai taip smarkiai daužėsi vienas į kitą, kad Mereditė net girdėjo.

– Šššš, – ramino ji. – Visa tai dėl nieko.

Išgirdęs ją, Rosas lėtai atsisuko. Akivaizdus sielvartas jo akyse privertė jos burną išdžiūti. O jeigu kas nors taip smarkiai mylėtų ją?

– Atleisk, – sumurmėjo ji.

Rosas išlėkė iš miško taku, kuriuo jie buvo atėję. Mereditė paėmė Lusę už rankos ir nusekė iš paskos. Ji įtikinėjo save, kad tai neturi būti staigmena. Aš nesu Lija, – kartojo sau Mereditė. – Nesu.

Šelbė vilkosi per galvą palaidinukę, kai jai ant sprando pasistojo visi plaukai. Ji pribėgo prie lango ir dar spėjo pamatyti, kaip užgęsta automobilio žibintai.

– Rosas, – sušnibždėjo ji, tada sušuko iš džiaugsmo ir pasileido laiptais žemyn su pižamos kelnėmis pasisveikinti su broliu.

Įvažos keliuke ji apsivijo aplink jį rankomis.

– Dėkui Dievui, tu namie.

Jis nusišypsojo.

– Reikės išvažiuoti dažniau.

Per jo petį Šelbė pastebėjo iš automobilio išlipančią moterį. Ir mažą mergaitę.

– Šel, – tarė Rosas, pasitraukdamas atgal, – noriu tave supažindinti su Lijos Paik vaikaite.

– Tai dar neaišku, – pasakė moteris, bet ištiesė Šelbei ranką. – Mereditė Oliver. Ir mano dukra, Lusė. Atleiskite, kad taip vėlai pas jus įsiveržiame...

– O ne. Mes kaip tik keliamės, – atsakė Šelbė. – Eime, įkurdinsiu jus.

Rosas įėjo pirmas, labai nevikriai, tarsi jam skaudėtų kulkšnį ar šlaunikaulį, nors Šelbė žinojo, kad jo skausmas nėra fizinis. Ji svarstė, kaip yra blogiau: matyti Rosą, nykstantį dėl kažko, ko jis negali turėti, ar matyti Rosą, suradusį kažką ir suvokusį, kad tai nėra panacėja, kaip jis įsivaizdavo.

– Aš nusiplūkiau, – sumurmėjo Rosas ir pradėjo lipti laiptais į viršų.

Sunku pasakyti, kuri labiau apstulbo dėl tokios vaišingumo stokos – Šelbė ar Mereditė. Atsitokėjusi Šelbė pasilenkė prie Lusės.

– Mano sūnus yra kieme už namo, pro tas duris. Jei kartais norėtum pasisveikinti, manau, jis gal metais ar dvejais vyresnis už tave.

Lusė dar tvirčiau prilipo prie Mereditės.

– Eik, – paragino Mereditė, stumtelėdama dukrą.

Mergaitė nuėjo tarsi ant ešafoto.

– Lusei sunku prisitaikyti prie naujų aplinkybių, – paaiškino Mereditė.

Šelbė buvo palikta su moterim, kuri aiškiai norėjo būti čia ne labiau nei jos vaikas.

– Gal sudominčiau puodeliu kavos?

Pildama joms abiem kavą, Šelbė tyrinėjo Mereditę per kavinuko kraštą. Medaus spalvos plaukai, kaštoninės akys... ji atrodė pažįstama, nors Šelbė nė už ką negalėtų pasakyti kodėl.

Mereditė stovėjo priešais virtuvės langą ir žiūrėjo, kaip jos dukra prisitaiko prie aplinkos. Po truputį atsipalaiduodama, ji atsisėdo.

– Kaip suprantu, jūs taip pat tikite vaiduokliais? – paklausė ji.

– Aš tikiu savo broliu.

Nusivylusi Mereditė nusuko akis į šalį.

– Suprantate, Rosas pasirodė iš niekur ir pasakė man, kad turiu važiuoti į Vermontą.

Prarastos galimybės blyksnis švystelėjo jos veide. Šelbė taip pat girdėjo, kaip žodis „Rosas“ nuslydo nuo jos liežuvio tarsi saldus irisas, kuriuo dalijasi besibučiuojanti pora. Ji klausė savęs, ar Mereditė tą pastebėjo.

Šelbė pastūmė prie jos mažą ąsotėlį grietinėlės ir cukrinę su cukraus gabaliukais.

– Kartais sunku leistis kažkuo įtikinamai, kol nepamatai to savo akimis.

– Tikrai taip, – sutiko Mereditė. – Prieš šimtą metų niekas nebūtų patikėjęs, kad mikroskopinio dydžio dalelės gali nulemti žmogaus ūgį, odos spalvą ar protą, o dabar žiūrėkite, kuo mes tikime.

Tuomet gal po šimto metų mes matysime vaiduoklius, – pagalvojo Šelbė. Bet vietoj to mandagiai pasakė:

– Ar jūs tuo užsiimate? Dirbate su DNR?

– Ne, tiesą sakant, su PGD. Tai preimplan...

– Žinau, ką tai reiškia, – tarė Šelbė. – Tiesą sakant, kartą...

Ji nutilo ir paleido iš rankos šaukštelį, šis ištaškė jos kavą. Jos regimojoje atmintyje iškilo įrašas kalendoriuje, apibrėžtas raudonu flomasteriu: Daktarė Oliver, genetikė. Jos paskyrimas buvo atšauktas, nes daktarei Oliver buvo daromas abortas. Jos galva pasisuko į langą, į dvi mažas figūrėles kieme.

– Jūs neatsikratėte kūdikio, – sušnibždėjo ji.

Mereditė pakreipė galvą.

– Atsiprašau?

– Neatsiprašinėkite, – tarė plačiai šypsodamasi Šelbė, pripildama Mereditei puodelį.

Lusė nenorėjo būti šiame baugiame kieme vidury baugios nakties baugiame mieste. Atrodė, kad ant kiekvieno kampo tupi pelėdos, o naktis tarsi juodas dubuo spaudžia ją iš viršaus. Be to, kad ir apie kokį vaiką ta ponia kalbėjo, jo čia nebuvo, visas baugus kiemas priklausė Lusei.

Ji vaikščiojo po jį, liesdama rankomis įrodymus, kad tas vaikas kažkur yra. Štai į tvorą atremta beisbolo lazda. Tvarkingai sulenktas paspirtukas prie sodo kėdės. Sode buvo tiršta naktinių drugių, plevenančių tarsi elfai virš naktį žydinčių augalų. Lusė pasilenkė arčiau, kad galėtų perskaityti ant kuolelių parašytus pavadinimus. Angelo trimitas, Mėnulio gėlė, akvamarinas. Vien ištarusi pašnibždomis jų pavadinimus, ji pasijuto tarsi po vandeniu.

Žengusi dar vieną žingsnį, koja užkliudė riedlentę. Lusė matė, kaip ji slysta įvažos keliuku ir trenkiasi į stulpą su kabančiu citrininės spalvos žibintu. Jai į galvą įropojo balsas. Ei, – išgirdo. – Ką čia darai?

Dvasios visada taip su ja kalbėjo, tarsi jos smegenyse būtų garsiakalbiai. Taigi kai Lusė besidaužančia širdimi apsisuko aplink, ji jau tikėjosi pamatyti plūduriuojantį baltą veidą. Ji sunkiai nurijo seiles ir paklausė:

– Ar tu vaiduoklis?

Po velnių, koks čia klausimas?

– Dar ne, – atsakė Etanas ir čiupo riedlentę iš mažos mergaitės, įsiveržusios į jo galinį kiemą. Siekdamas ją apstulbinti, jis atliko patį kiečiausią triuką: pašokęs kojomis apvertė riedlentę ir nusileido ant jos. Vaiduoklis. Tarsi jam dar reikėtų priminti.

Sunkiai alsuodamas grįžo prie jos. Ji galėjo būti metais už jį jaunesnė, su kasytėmis ir iš baimės tokiomis juodomis akimis, kad tikrosios jų spalvos nesimatė. Jis jautė, kad ji trokšta jį paliesti ir pamatyti, ar ranka pereis kiaurai.

– Kas tu?

– Lusė.

– Ką darai mano kieme, Luse?

Ji papurtė galvą.

– Kai kas liepė man čia ateiti.

Etanas koja trinktelėjo per riedlentės galą taip, kad ji atskriejo jam į ranką. Dar vienas išskirtinis triukas. Nedažnai jam tekdavo pasipuikuoti prieš naujus žmones.

– Ieškai vaiduoklių? Aš žinau, kaip juos rasti. Dėdė parodė.

Šie žodžiai ją išgąsdino dar labiau. Ji pravėrė burną, norėdama kažką pasakyti, bet pasigirdo tik duslus garsas. Ji patapšnojo per krūtinę ir godžiai nurijo oro.

– Atnešk... i..

Etanas sustingo.

– Į vidų? Ar nori eiti į vidų?

– In... haliatorių.

Jis bėgo taip, tarsi degtų padai, ir atplėšė virtuvės duris.

– Ji negali kvėpuoti, – uždusęs ištarė Etanas.

Moteris prabėgo pro jį taip greitai, kad jis nespėjo pamatyti jos veido. Kai išėjo į galinį kiemą, ji jau buvo pasilenkusi virš Lusės ir įkišusi jai į burną vamzdelį.

– Nusiramink, Luse, – pasakė moteris, o Šelbė apkabino Etaną.

– Astma, – sumurmėjo ji.

Etanas žvelgė į mėlyną Lusės odą. Jis pagalvojo, kad dabar ji mažai kuo skiriasi nuo vaiduoklio, apie kurį užsiminė.

– Ar ji... ar ji gali mirti?

– Jei laiku nevartotų vaistų ar neitų pas gydytoją.

Etanas neteko žado. Jis matė vaiką, kuris atrodė visiškai normalus, ir galėjo šitaip nusikapanoti. Kaip ir jis. Juk yra tūkstančiai... milijonai normalių vaikų, kurie, nužengę nuo šaligatvio, gali būti partrenkti autobuso, kuriuos gali įtraukti ir nepaleisti upės srovė. Niekada negali žinoti.

Lusės motina dar kurį laiką tūpčiojo aplink savo mergytę.

– Eik į vidų, – pasakė ji. – Drėgmė tau ne į naudą.

Lusė nusekė iš paskos kaip avis. Ji praėjo pro Etaną.

– Jie suranda mane, – pasakė ji, tarsi jų pokalbis net nebuvo pertrauktas.

Azas negalėjo atitraukti nuo jos akių. Jis pasijuto spoksantis į Mereditę Oliver, kai abu sėdėjo ant medinio suoliuko Montpiljerio laboratorijoje – du nepažįstamieji, spaudžiantys vatos tamponėlius alkūnės linkyje, ilgai laukiantys tėvystės testo rezultatų.

– Atsiprašau, – tarė Azas. – Elgiuosi nemandagiai.

Ji prasižiojo, tarsi ketintų jį užsipulti, bet tik patraukė pečiais.

– Jums turbūt taip pat keista kaip ir man.

Daugeliu atžvilgių. Pirma, ji buvo labai panaši į Liją, ir tai buvo nuostabu. Antra, vien asmeniškas tėvystės nustatymo tyrimas buvo ganėtinai keistas, o Roso Veikmano ir Elio Ročerto palyda darė jį dar keistesnį.

Atrodė, kad Mereditė žino, kaip jis jaučiasi. Ji nusišypsojo, norėdama jį nuraminti, – ji turėjo duobutę, bet tik kairiame skruoste, kaip ir jis.

– Taigi, – pajuokavo ji, – ar dažnai čia lankotės?

– Kartą ar du per savaitę, – nusišypsojo Azas ir išvydo, kaip išsiplėtė jos akys pamačius jo duobutę. – Neatsilaikau prieš nemokamas sultis ir „Oreo“ sausainius. – Jie atsilošė į atramą, pasijutę šiek tiek patogiau. – Ar jūs gyvenate Merilande? – paklausė Azas.

– Taip. Su dukra.

– Dukra, – ištarė jis pagarbiai, jam niekas nebuvo sakęs apie dar vieną palikuonį.

– Ji vardu Lusė. Jai aštuoneri.

– Ar ji panaši į jus?

Mereditė lėtai papurtė galvą.

– Ji panaši į mano motiną. Tamsiaplaukė ir tamsiaakė.

Kaip aš, – pagalvojo Azas ir, griuvus nematomai Mereditę ir jį skyrusiai sienai, suprato, kad ji galvoja tą patį.

– Elis sakė, kad jūs ten gydytoja.

– Pone Tompsonai, – ji ištarė jo pavardę švelniai, bet balse buvo plieninio griežtumo, priminusio jam jo Lili maištingumą. – Su visa derama pagarba, yra didesnė tikimybė, kad mes iš čia išeisime svetimi, kaip ir atėjome.

– Panele Oliver, man neteko gerai pažinti savo dukters. Ir niekada nepažinojau vaikaitės. Norėčiau tikėtis – jei pasirodytų, kad esate daugiau nei svetima, – kad jūs padėsite man užpildyti praeities spragas.

Staiga iš laboratorijos išėjo Elis ir Rosas, rankose laikydami popieriaus lapus, o per kelis žingsnius nuo jų atsilikdamas ėjo įpykęs tyrėjas.

– Man reikia daugiau nei aštuonių valandų tyrimui tinkamai atlikti, – ginčijosi jis.

– Nusiramink, – tarstelėjo Elis per petį, paduodamas popieriaus lapus Azui. Kai dėl Azo, tai galėjo būti parašyta navachų kalba. Skaičių grupės, primenančios poras Nojaus laive, jam nieko nereiškė.

– Gal geriau tegu jis mums paaiškina.

Bet Mereditė jau buvo ištraukusi lapus jam iš rankų.

– Parodykite.

– Jūs negalėsite...

– Galės, Azai. Ji iš to duoną valgo.

– Iš ko?

Mereditė nepakėlė akių nuo stulpelio, kurį vedžiojo pirštu.

– Iš genetinės diagnozės. Aš tiriu embrionus, kad klientai turėtų sveikesnius vaikus.

Azas prisiminė, kaip vaikystėje per rudens lygiadienį, kai dienos ir nakties trukmė išsilygina ir sustoja laikas, jis statydavo žalius kiaušinius ant galo. Dabar buvo lygiai taip pat; taip nutinka, kai susiduria praeitis ir dabartis.

– Kaip jūsų senelis, – sumurmėjo jis. Azas pasisuko į Elį. – Ar Spenseris Paikas žino?

– Iš kur galėtų žinoti? – atsiliepė Mereditė. – Jis miręs.

Azas nusijuokė.

– Norėčiau. Kas jums taip sakė?

Jis pamatė, kaip ji atsigręžia degančiomis akimis. Rosas ir Elis staiga susidomėjo linoleumo grindų raštu. Ir Azas suprato, kad yra svarbu ne tai, ką Rosas papasakojo Mereditei, o tai, ko nepapasakojo.

– Aš tau nepadėkojau už tai, kad atvežei Mereditę, – tarė Elis.

Juodu su Rosu stovėjo ant valstijos laboratorijos laiptų, laukdami iš tualeto išeinančios Mereditės, kuri ten nuėjo paaiškėjus dvigubai bėdai: moksliškai žiūrint, Azas Tompsonas buvo jos biologinis prosenelis, o ir jos biologinis senelis dar buvo gyvas. Azas nebūtų Azas, jei nebūtų liepęs Rosui ir Eliui suteikti jai erdvės, o pats senu „Pacer“ automobiliu išskubėjęs į darbą karjere.

– Ne dėl tavęs tai padariau, – atsakė Rosas.

– Žinau. Bet vis tiek. – Elis vėdinosi DNR išvadomis. Lauke buvo velniškai karšta, jis tikėjosi, kad Mereditė Oliver, kad ir kas ji būtų, greitai nusiramins. Jis žvilgtelėjo į Rosą, kuris buvo pritūpęs ant laiptelio ir akmenuku piešė kryžiukų ir nuliukų langelius. Plaukai krito jam ant veido ir dengė akis. – Taip pat nepadėkojau, kad pats grįžai namo, – pasakė Elis.

Rosas žvilgtelėjo į viršų.

– Ar Šelbė tave užsuko? Ji moka padaryti dramą. Nebuvo jokio sudie, žiaurus pasauli motyvo, kurį ji įžvelgė tame raštelyje...

– Tikriausiai nesunku suklysti, kai jau esi aptikusi brolį mėginant nusižudyti.

Rosas atšlijo. Jis pašnairavo į Elį.

– Ji tau pasakojo?

– Taip. – Elis žinojo, kad galima ginčytis, jog brolio ir sesers arba motinos ir vaiko meilė yra kitos atmainos, silpnesnė už vyro ir moters lytinę meilę. Ir galima ginčytis, jog taip nėra. Elis pažvelgė į savo išeigines mėlynas kelnes, atsiduso ir atsisėdo ant žemės šalia Roso. – Ar bent įsivaizduoji, kaip ji dėl tavęs jaudinasi?

– Galiu pats savim pasirūpinti.

– Taip, – pasakė Elis. – Kaip tik šito ji ir bijo. – Jis padėjo alkūnes ant kelių. – Klausyk. Aš matau daug bjaurasties, kuri dedasi už uždarų durų. Matau žmones, prislėgtus bėdų, kurios nieko neturėtų slėgti. Palyginti su tuo, tavęs laukia nuostabus gyvenimas.

– Ir tu tai žinai, nes leidai man kartu su tavim peržiūrėti autopsijos nuotraukas?

– Žinau, kad joks vaikinas, kurio laukia toks žmogus kaip Šelbė, neturi teisės galvoti apie savižudybę.

Rosas pakreipė galvą.

– Myli ją?

Elis linktelėjo.

– Manau, kad taip.

– Jei ji išsikraustytų į Berlingtoną, važiuotum kartu?

– Aha.

– O jei į Sietlą?

Elis sudvejojo ir tada pajuto, kaip krūtinėje kažkas atsileidžia.

– Žinai, kad važiuočiau.

– O jei ji persikeltų į kokią nors dar sunkau pasiekiamą vietą?

– Naująją Zelandiją? Taip, – tarė Elis. – Kai žmogus myli tave be jokių išlygų, stengiesi būti kartu.

– O jei ji persikeltų į dar sunkiau pasiekiamą vietą nei Naujoji Zelandija? Kur negalėtum nukeliauti nei laivu, nei lėktuvu ir netgi raketa, po galais? Jei ji išvyktų ten, kur niekaip kitaip negalėtum patekti, tik paleidęs kulką sau į galvą arba pasikabinęs ant spintos kabyklos, arba užvedęs automobilį uždarytame garaže? Aš taip padariau, nes be išlygų mylėjau, – pasakė Rosas. – O ne dėl to, kad nemylėjau.

Jis staiga atsistojo, ir saulės šviesa akimirksniu apakino Elį.

– Einu pažiūrėti, kas, po velniais, ją ten laiko, – sumurmėjo Rosas ir nuėjo į vidų.

Elis padėjo galvą ant kelių. Kadangi buvo policininkas, visada galvojo apie savižudybę kaip apie pabėgimą, o ne apie kažką, prie ko bėgi. Jis prisiminė Šelbę ir kaip ji žiūrėjo į Lijos Paik autopsijos nuotrauką. Ar taip nutinka, kai pasikari?

Elio burna išdžiūvo. Jis atsistojo kaip tik tuo metu, kai pro duris išlėkė Rosas.

– Mereditė dingo, – pasakė jis.

Autobuse iš Montpiljerio į Komtosuką Mereditė įsivaizdavo keleivių gyvenimus. Paauglys, padėjęs galvą ant kupranugario kupros, nupieštos ant kuprinės, buvo bėglys, vykstąs ieškoti nuotykių Apalačų kalnų takuose. Senyvas vyras su baltais į viršų užraitytais ūsais ir suglamžytu dryžuotu kostiumu buvo alchemikas, kuris ilgus metus matė auksą visame kame, kas nušvisdavo jo akyse. Nervinga jauna motina su kūdikiu ant rankų buvo visai ne motina, o kūdikį iš lopšio pavogusi tarnaitė, gabenanti jį į Merilandą.

Rubė nebuvo jos senelė, jos senelė mirė 1932-aisiais. Mereditės protėviai nebuvo kilę iš Akadijos ir Prancūzijos, jie visą laiką gyveno čia. Ir jos senelis nebuvo Rubę suvedžiojęs ir nėščią palikęs vaikinas, kaip kad Mereditei buvo pasakota visus tuos metus. Jos senelis buvo mokslininkas, studijavęs, kaip normų neatitinkantys bruožai yra perduodami iš kartos į kartą, ir ieškojęs būdų tam sustabdyti.

Obuolys nuo obels netoli rieda.

Iš Komtosuko autobusų stoties Mereditė nuėjo į Šelbės namus. Ir ten Šelbė papasakojo jai tiesą – nuo siaubingų jos senelio eugenikos judėjimo rezultatų iki fakto, kad Spenseris Paikas yra gyvas, nors ir ligotas, ir gyvena slaugos namuose už penkiolikos kilometrų. Ji papasakojo Mereditei visas smulkmenas, kurias jos brolis buvo patogiai nutylėjęs: žiaurią Sesilijos Paik mirtį, Pilkojo Vilko pranykimą ir tik prieš savaitę įvykusį Azo prisipažinimą. Dabar ji žinojo, kodėl abenakiai taip ugningai kovojo dėl to nelygaus žemės lopinėlio. Tai nebuvo susiję su protėviais ar su žeme. Tai buvo mėginimas atgauti esmę dalyko, kuris buvo negrįžtamai prarastas.

Kartą susisielojusi pora atėjo į Mereditės kabinetą, prašydami jos pagalbos susilaukti mergaitės. Jie augino tris berniukus, bet neseniai nuo SKMS buvo mirusi jų dukrytė. Prieš nėštumą jie norėjo būti tikri, kad gims kita mergaitė.

Mereditė atsisakė priimti juos kaip pacientus. Ne todėl, kad būtų negalėjusi jiems padėti, o todėl, kad, jos manymu, rezultatai būtų jų netenkinę. Jie norėjo mirusio vaiko kopijos, o mokslas tokio stebuklo negalėjo pasiūlyti.

Kol kas.

Ar, esant tokioms pat aplinkybėms, jos senelis būtų sutikęs jiems padėti? Mokslas buvo jį sukūrusių žmonių malonėje. Netikėtai ji prisiminė savo pokalbį su Rosu „Starbucks“ kavinėje. Vardan gerovės, prie kurios prisideda genetinė diagnostika ir pakaitinė terapija, vyriausybė arba etikos organizacijos turi nubrėžti liniją, kurios kol kas nėra: kas turėtų nuspręsti, kuriuos bruožus verta išsaugoti, o kuriuos – pašalinti iš žmogaus genomo? Žinoma, mokslininkas. Tačiau koks: toks kaip Mereditė ar toks kaip Spenseris Paikas?

Ji pažvelgė į planą, rodantį kelią į slaugos namus, kurį jai nubraižė Šelbė, paskolinusi ir automobilį. Prie šviesoforo į kairę, prie kito į dešinę, ir bus vietoje. Jei Paikas buvo gyvas, ji nesuprato, kodėl Rosas ir jo draugas detektyvas nepaėmė jo kraujo tėvystei nustatyti, nes taip moksliškai būtų paprasčiau. Gal jie norėjo, kad ji susipažintų su Azu Tompsonu, kurio auka buvo kur kas didesnė ir Mereditė niekada negalės jai prilygti? O gal tiesiog niekas nenorėjo žiūrėti į žmogų, pridariusį tiek žalos kaip Spenseris Paikas?

Slaugos namai atrodė didingai: senas kolonijinio stiliaus pastatas, apsuptas ąžuolų ir grįstų takelių. Mereditė užlipo laiptais ir įėjo į vestibiulį. Nors dekoras buvo malonus ir šviesus, viduje dvokė – tas kvapas, atrodė, smelkiasi iš plyšių tarp grindų plytelių. Tai buvo ne mirties kvapas, tik apmaudas – malonesnis, pikantiškesnis. Jis įsigėrė į Mereditės drabužių klostes ir, praėjus savaitėms, net po kelių skalbimų apsivilkusi šią palaidinukę ir apsimovusi rusvai žalsvas kelnes ji galės jo įkvėpti.

Prie registratūros stalo sėdėjo seselė su stetoskopu – į storą guminę žarnelę įsikibusiu dinozauru.

– Kuo galiu padėti?

– Atėjau kai ko aplankyti.

Ji nusišypsojo.

– Esate per jauna čia užsiregistruoti. Ką lankysite?

– Spenserį Paiką.

Seselė suraukė antakius.

– Šiandien jis nekaip jaučiasi...

– Aš... aš giminaitė, – tarė Mereditė.

Linktelėjusi seselė padavė jai kortelę prisisegti prie palaidinukės ir pasakė, kur eiti. Spenserio Paiko palata nesiskyrė nuo kitų – visa eilė ligoninės durų su linksmais lipdukais, priklijuotais aplink kambario gyventojo pavardę. Visa tai Mereditei priminė vaikų darželį, ir kurį laiką ji jautėsi dėkinga, kad jos motinai prieš mirtį neteko patirti šios kelionės į praeitį. Ji atidarė duris.

Užuolaidos buvo užtrauktos, šviesos nedegė. Kažkur kairėje zirzė kvėpavimo aparatas, ir ji tematė didžiulius beformius daiktus. Atsargiai apeidama didžiausią, kuris tikriausiai buvo lova, Mereditė perėjo į kitą kambario pusę ir šiek tiek praskleidė užuolaidas.

Spenseris Paikas buvo silpnas ir plikas kaip embrionas. Balta jį dengianti paklodė išryškino nugarkaulį. Ji priėjo prie lovos, tikėdamasi pajusti pyktį ar prasiveržusią neapykantą, ar bent jau liūdną giminystę, bet nepajuto visiškai nieko. Tarsi šis žmogus būtų svetimas.

Šeimą sudaro ne kraujas, ne genai ir ne tai, ką jie gali perduoti. Norint tai suprasti tereikėjo pamatyti Mereditę, jos motiną ir Rubę. Ir tereikėjo pamatyti Spenserį Paiką, mirštantį vienumoje.

Jis apsivertė, paniręs į morfijaus miegą, ranka pačiupdamas kažkokį permatomą vamzdelį, prijungtą prie viršutinės liemens dalies ir veido. Jis pasismaugs, – pagalvojo Mereditė ir tuoj pat šovė mintis: – Ar tai būtų blogai? Bet suprato jau pradėjusi narplioti vamzdelius.

Jo ranka lėtai pakilo ir sučiupo jos riešą. Kai Mereditė pažvelgė žemyn, ji suprato, kad jis nemiega ir verkia. Jis mėgino kalbėti, bet deguonies kaukė neleido suprasti, ką jis sako. Ji sudvejojo, tada nuėmė permatomą piltuvėlį jam nuo veido.

– Man labai gaila, – pasakė Spenseris Paikas. – Labai gaila.

Mereditė sustingo.

– Nieko tokio, – sumurmėjo ji, mėgindama išsilaisvinti.

– Neišeik. Prašau, dar neišeik.

Ji patylėjo, tada linktelėjo galva. Prisitraukusi arčiau kėdę, ji atsisėdo šalia savo senelio.

Jo kvėpavimas pasidarė neritmiškas, ir skausmas šmėkštelėjo veidu.

– Sise, – ištarė Spenseris Paikas, – ar palauksi manęs?

Sisė. Sesilija. Jūs atrodote kaip žmogus, kurį kadaise pažinojau. Mereditė buvo pamiršusi tai, kas akivaizdu – jei ji išties atrodo kaip jos mirusi senelė, šis vyras tikrai tą pastebėtų.

– Taip, Spenseri, – atsakė ji ramiai. – Tiek, kiek reikės.

Paskui jis išsitiesė ir paniro į neramų miegą. Mereditė pažadą tesėjo. Ji sėdėjo su savo seneliu, kol jo plaučiai gargė ir pumpavo orą. Ji sėdėjo, kol simfoninio prietaisų orkestro atliekama gulbės giesmė tapo viena nata jos galvoje. Ji sėdėjo, kol atėjo seselės suleisti Spenseriui Paikui kitos morfijaus dozės, kol jos įtikino Mereditę, kad dabar ji jau gali jį palikti, nes jis numirė.

Takas Burhesas buvo suirzęs, ir visai ne be reikalo. Elis atsiuntė jam žinutę į golfo lauką ir liepė po pusantros valandos būti Montpiljerio laboratorijoje. Jei nepasirodys, Elis pažadėjo atvažiuoti su sulaikymo orderiu už trukdymą teisingumui.

Elis tik gąsdina, ir Takas tą žinojo, bet dėl kažko Elio balse – tarytum jis stovėtų ant uolos krašto ir bandytų pažvelgti žemyn – buvo įdomiau sužinoti, kas nutiko, nei kaip baigsis jo žaidimas. Jam atvažiavus, Elis vaikščiojo prie durų ir nuvarė Taką į fotolaboratoriją padidinti dar vieną nuotrauką iš žmogžudystės vietos. Šį kartą buvo padidintos pėdos. Takas pakeitė kontrastą „Adobe Photoshop“ programoje, ir, po šimts, ant drėgnų pjuvenų išryškėjo pėdų atspaudai, kurie atitiko moteriškus atspaudus kitose nuotraukose. Bet dar įdomesnė buvo ilga vilkimo per pjuvenas žymė.

Jis pakėlė akis nuo laboratorijos kėdutės, ant kurios sėdėjo, į parengtą darbui momentinį fotoaparatą.

– Primink, ką mes darysime? – paklausė jis Elio, kuris šiame išnuomotame kambaryje ruošėsi pakabinti šiukšlių maišą ant įkalto į lubas kablio. Maiše buvo beveik puslitris vandens. Ant grindų buvo pabarstyta pjuvenų, kurių Elis parūpino iš artimiausių arklidžių.

– Pasak Veslio Snipo, žmogaus šlapimo takų sistemoje daugiausia telpa apie keturis šimtus mililitrų vandens, – pasakė Elis.

– Tai yra svarbu, nes... – Takas kilstelėjo antakį.

– Padėk man, gerai? – Jis užlipo ant laisvos kėdutės, modamas Takui prilaikyti maišą su vandeniu, kol rišo tvirtą mazgą ant kablio palubėje. – Jis sakė, kad ištikus mirčiai nervai nustoja stimuliavę analinį bei uretrinį sutraukiamuosius raumenis ir sukelia nelaikymą.

– Gerai, kad pasakei.

Elis paspyrė pjuvenų po šiukšlių maišu ir pasitraukė į šalį.

– Nagi, Takai, – ištarė jis. – Pradurk mano šlapimo pūslę.

– Atleisk, ką?

– Mano šlapimo pūslę. – Elis parodė į viršų.

Takas buvo pasimokęs, jog negalima nervinti vaikinų, kuriems mokama už tai, kad jie nešiojasi ginklą.

– Kaip pasakysi, – sumurmėjo jis ir šratinuku pradūrė maišą.

Jie abu žiūrėjo į vandens lašus ir srovę, tekančią ant pjuvenų. Ji padengė jų pėdsakus, ištirpindama jų kontūrus. Maišui ištuštėjus, po juo sudrėkusių pjuvenų dėmė buvo sulig kanalizacijos šulinio dangčiu.

– Būk geras, Takai, nufotografuok, – paprašė Elis, išeidamas iš laboratorijos.

Takas žvilgtelėjo į Elio dėklą, gulintį ant vieno iš tyrimo stalų, tada į „Polaroid“ fotoaparatą. Trūktelėjęs pečiais, jis padarė keletą nuotraukų.

Joms išryškėjus, Elis sugrįžo, tempdamas medinę dėžę.

– Taigi?

– Taigi panašu į balutę. Ko tikėjaisi?

Elis ištraukė nuotrauką Takui iš rankų ir įdėmiai į ją įsižiūrėjo, tada padėjo ją už ką tik Tako padidintos nuotraukos.

– Ar man taip atrodo, ar šios balutės išties nevienodos?

Jos nebuvo vienodos. Tamsi šlapių pjuvenų dėmė naujojoje nuotraukoje buvo beveik dukart mažesnė už dėmę nespalvotoje padidintoje nuotraukoje. Takui nespėjus atsakyti, Elis atidarė medinę dėžę ir niurnėdamas pakėlė joje buvusį 60-ies centimetrų aukščio ir 30-ies pločio ledo bloką. Jis nunešė jį prie pjuvenų, pastatė vertikaliai ir pastūmė į balutės vidurį, sukurdamas ant pjuvenų ilgą matytą vilkimo žymę. Tada jis pristūmė kėdutę prie Tako ir iš galinės kišenės išsitraukė sulankstytą „New York Times“ kryžiažodį.

– Ką darai? – paklausė Takas.

– Sprendžiu galvosūkį.

– Ne, – parodė jis į dekoracijas kambario viduryje. – Ten.

Elis nusekė jo žvilgsnį.

– Laukiu, – atsakė.

Rišdamasis sportbačius Etanas išgirdo šauksmą. Jis nubėgo koridoriumi iki kambario, kur buvo apsistojusios Lusė su mama, ir atlapojo duris.

Ji sėdėjo ant sulankstomos lovos ir drebėjo kaip epušės lapas.

– Luse? – pasakė Etanas, sėlindamas artyn. – Gerai jautiesi? – Jis apsižvalgė. Jos motinos niekur nesimatė. Na, dar tik vidurnaktis. Gal ji neatsigulė. – Ar gali kvėpuoti?

Ji linktelėjo, ir rankos nustojo gniaužusios antklodę.

– Ar aš tave pažadinau?

– Ne, aš jau kėliausi. – Etanas brūkštelėjo sportiniu bateliu per kilimą. – Kur tavo mama?

Ji apsidairė, tarsi tik dabar būtų pamačiusi, kad mamos nėra šalia.

– Nežinau. Mane apkamšė tavo mama.

Etanas išsišiepė.

– Na, visos tos mamos vienodos.

Ji nusišypsojo, bet tik šiek tiek. Etanas pamėgino prisiminti, ką jo mama daro, kai jam prisisapnuoja košmaras.

– Pienas, – pareiškė jis. – Nori, kad atneščiau tau pieno?

– Kodėl turėčiau norėti pieno?

– Nežinau. Pašildytas mikrobangėje, jis padeda vėl užmigti. Taip sako mano mama, kai išsigąstu per miegus.

– Galiu lažintis, kad tu niekada neišsigąsti.

– Žinoma, išsigąstu. Visi sapnuoja košmarus.

– Apie ką tavo?

– Apie tai, kaip įstringu saulėje, – ramiu balsu pasakė Etanas. – O tavo?

– Apie vaiduoklius, – sušnibždėjo Lusė.

Kurį laiką jie stovėjo apsupti tylos name, kuris staiga tapo panašus į urvą. Svarbiausia, kad Etanas žinojo, jog yra daug geriau stovėti ten su kuo nors.

– Na, aš nebijau vaiduoklių.

– O aš nebijau saulės, – atsakė Lusė.

Jis turėjo papasakoti jai daugiau. Rosas mintyse vėl plakė save, neabejodamas, kad jis yra kaltas dėl Mereditės dingimo. Jau kelios valandos, kai jos nėra, ji netgi neskambino pasiteirauti apie Lusę. Gal jai reikėjo laiko pagalvoti.

Gal ji visai nenorėjo galvoti.

Jis stuktelėjo galva į medžio kamieną, į kurį buvo atsirėmęs. Dabar jis norėtų penkioms minutėms susigrąžinti praeitį. Penkias minutes pasikalbėti su Meredite Oliver ir padėti jai suprasti, kad jis žino, ką reiškia pabusti ir suvokti, jog gyvenimas yra visai ne toks, kokį jį kadaise įsivaizdavai.

Kiekvieno gyvenimas yra kupinas apmaudo, kuris tarsi parašiuto išskleidimo virvelė primena, kad ne visada gauni tai, ko nori. Kad ir jis pats, pergyvenęs Eimę. Arba Azas, radęs dukrą tam, kad ji mirtų. Arba Šelbė, auginanti po truputį mirštantį vaiką. Etanas, gimęs kūne, kurio niekas nenusipelnė. Vienaip ar kitaip šis pasaulis yra nuvylęs visus. Nusivylimas yra visus žmones siejantis bruožas.

Taip galvodamas, Rosas nesijautė toks vienišas. Patekęs į neišsipildžiusių lūkesčių verpetą, gali nesugebėti išsikapanoti, bet tave gali išgelbėti kitas ten patekęs žmogus.

Gal todėl jis važiavo į Merilandą ieškoti Mereditės.

Didvyriai nešokinėjo nuo aukštų pastatų ir nesulaikė kulkų ištiesta ranka, jie neavėjo batų ir nesisiautė pelerinomis. Jiems bėgo kraujas, jie užsigaudavo, o jų supergalios buvo paprastos – klausymasis ir meilė. Didvyriai buvo eiliniai žmonės, kurie žinojo, kad nors jų gyvenimas beviltiškai susiraizgęs, jie gali padėti išnarplioti kitų žmonių gyvenimą. Ir gal tas poelgis padėtų kam nors išgelbėti juos.

Užvertęs veidą į naktinį dangų, Rosas nenustebo, pamatęs iš ten krentančius rožių žiedlapius. Jis užsimerkė šypsodamasis, bet jo dėmesį atkreipė kūdikio verksmas. O gal tai buvo rusvoji lūšis kalvose ar besiporuojantys gyvūnai. Bet verksmas pasigirdo dar kartą: plonas, klaikus, panašesnis į žmogaus. Įėjęs į proskyną, jis rado ant žemės pritūpusią Mereditę.

– Ką čia darai? – paklausė, ir jai atsistojus – jos rankos ir panagės buvo juodos nuo purvo – Rosas suprato, kad tai ne Mereditė.

Kas mane šaukia? Pažvelgiu į viršų ir apsidairau aplink, bijodama, kad jau esu surasta. Bet čia nieko nėra, tik mano įtarimas, platus ir šakotas kaip šie seni ąžuolai. Pasilenkiu ir pastūmusi į šalį susiraizgiusias ir tankias šakas ieškau. Kur jis ją paslėpė, kur ji gali būti?

Aš girdėjau verksmą, tikrai girdėjau. Kartą „Klifos“ klube vyko Afrikos džiunglių zoologo, atvykusio susipažinti su Spenseriu, paskaita. Zoologas sakė, kad gamtoje motinos pažįsta savo atžalų skleidžiamus garsus. Įleisk į baseiną hipopotamų, mama ir kūdikis susiras vienas kitą. Palik žirafą kitoje savanos pusėje, ji suras kelią namo. Vaisius gimdoje girdi balsą ir gimęs gali minioje atskirti motiną.

Mano rankos kruvinos. Aš apieškojau po kiekvienu akmeniu, už kiekvieno medžio. Tada vėl ją išgirstu, tyliai mane šaukiančią.

Šį kartą mano pojūčiai susiaurėja, ir aš atsistoju, pasisuku ir einu link ledainės. Atidarau duris, sėlinu per pjuvenas. Ir pamatau ją.

Jos blakstienos sulig mano mažojo pirštelio nagu. Jos skruostai pieno melsvumo.

Lili. Lili Delakur Paik.

Net ir paguldžiusi ją atgal į dėžę, rankose vis dar jaučiu jos svorį. Joms visada kažko trūks.

Jis niekada manęs neišklausys; niekada nesupras. Vienintelis būdas parodyti jam, ką jis padarė, – padaryti tą patį jam. Atimti iš jo tai, ko jis geidžia labiausiai už viską pasaulyje.

Vienas ledo blokas yra plonesnis už kitus. Galiu jį apversti ir ištempti. Pirmiausia užsirišu ant kaklo kilpą. Tada mėginu išlaikyti pusiausvyrą ant pasidarytos pakopos ir pritvirtinu kitą virvės galą prie sijos. Palauk manęs, – galvoju ir šoku paskui savo kūdikį.

Skauda labiau, nei tikėjausi, mano gyvenimo svoris traukia mane žemyn kartu su sunkio jėga. Atrodo, kad tuoj plyš plaučiai, pasaulis aptemsta.

Bet tada ji pradeda verkti. Ir verkia. Per ledainės langą, sukdamasi ant virvės kaip krištolinis papuošalas, matau pirmyn ir atgal mosuojantį jos kumštelį. Ji pas mane sugrįžo, kai aš jau išėjau.

Lili! – šaukiu galvoje, mėgindama įsitverti virvės ir nutraukti ją nuo sijos. Bet aš pernelyg pasistengiau. – Lili. – Spardau kojomis stulpus, viską, kas pasitaiko. Mėginu drėksti, bet pasiekiu tik krūtinę; rankos nepajėgia pakilti aukščiau.

O Dieve, negaliu prarasti jos du kartus.

Ji išgirs mano balsą, nors negaliu kalbėti garsiai. Ji pereis savaną ir suras mane, ji atplauks pas mane giliausiame baseine.

Pažadu savo kūdikiui tai, ką man pažadėjo mano tikras tėvas, prieš turėdamas galimybę mane pažinti: aš tave surasiu.

Jai vėl pradingus jo akivaizdoje, Rosas suvokė, kad buvo sulaikęs kvėpavimą. Iškvėpimas buvo ilgas ir tylus oro srautas. Kertis Varburtonas pasakytų, kad tai, ką jis matė, buvo likutinis vaidenimasis, dar vienas svarbaus įvykio pasikartojimas, tarsi vaizdo klipas. Kertis pasakytų, kad dvasios ten netgi nebuvo, tik jos palikta energija. Tačiau Rosas, matęs tai savo akimis, žinojo, kad čia ne tas atvejis. Tai nebuvo koks nors likęs pėdsakas ar laiku padarytas įspūdis. Lijos dvasia vėl sugrįžo ir mėgino kažką surasti.

Bet ji neieškojo savo kūdikio ir neieškojo Roso. Ir tik išsisklaidžius vizijai jis suprato, kodėl ji grįžo: kitoje proskynos pusėje ištikta šoko, negalėdama patikėti stovėjo Mereditė Oliver, kuri taip pat matė ir girdėjo viską, ką pasakė Lija.

27 Kriptonitas – medžiaga iš Supermeno gimtosios Kriptono planetos, mažinanti jo galias.

DVYLIKTAS SKYRIUS

Dešimt minučių Mereditė sėdėjo tylėdama, o naktis gniaužė aplink ją savo kumštį. Jos viduje viskas virto vandeniu, ir Mereditė žinojo, kad greitai ji nebesugebės judėti, galvoti ir kvėpuoti. Netikėtai ji suprato, jog ši visata – kad ir kokia didelė ji atrodytų – yra per maža sutalpinti galimybes, pranokstančias jos pačios vaizduotę.

Tarkim, vaiduoklį.

Ar gali beprotybė ateiti taip greitai kaip gripas... ar trumpasis jungimas? Jos protas netgi nepajėgė suvokti matytos vizijos. Tarytum kažkas pasakytų, kad ryte nepatekės saulė: Mereditės tikrovės suvokimas buvo išmuštas iš po kojų, dangoraižis pasirodė esąs tik kortų namelis.

Tačiau čia nebuvo dūmų ir veidrodžių, tai nebuvo pamišėlio kliedesiai. Mereditė matė vaiduoklį savo akimis. Moterį, kuri pranyko taip greitai, kaip ir pasirodė. Moterį, kuri atrodė lygiai taip kaip ji.

Mereditė prisiminė, kiek kartų buvo sakiusi Lusei, kad vaiduoklių nėra. Viskas, kuo ji tikėjo, dabar kėlė abejonių – juk jeigu ji klydo dėl vaiduoklių, galėjo būti neteisi ir kitur. Gal dangus visai nėra mėlynas, gal mokslas negali atsakyti į visus klausimus, gal ji nėra patenkinta savo gyvenimu. Ji buvo tikra tik dėl vieno: pasaulis, kuriame pabudo šįryt, labai skyrėsi nuo to, kuriame gyvena dabar.

Mereditė pajuto, kaip lenkiasi paliesti žemės, žinodama, kad ji taip pat gali nebūti tokia tvirta, kaip ji tikėjosi. Mereditė vėl suvirpėjo ir pajuto, kaip kažkas uždengė jai pečius. Iki tos akimirkos, kai Rosas apgobė ją savo švarku, ji net nesuvokė, kad kažkas sėdi prie jos.

Pasisukusi ji pabandė surasti balsą.

– Ar... ar tai nutiko?

– Manau, kad taip.

Rosas atrodė ne mažiau sukrėstas nei ji. Mereditė pažvelgė į jį atidžiai. Anksčiau ji netikėjo tuo, ką jis jai pasakojo: apie vaiduoklių medžioklę, apie jos senelę. Žmonės, tikintys tokiais dalykais, buvo šiek tiek pamišę... tačiau dabar atrodė, kad ji priklauso jų gretoms. Ji mėgino prisiminti, ką dar jai pasakojo Rosas – komentarus, kuriuos ji net nesvarsčiusi atmetė ir dabar turėjo įvertinti iš naujo.

– Ji atrodė kaip aš, – Mereditė pasakė tai, kas akivaizdu.

– Žinau.

– Bet... bet...

Šioje naujoje vietoje žodžių nebuvo. Ji pajuto, kaip Rosas surado jos ranką ir jo ilgi plaukai brūkštelėjo jai per skruostą, kai jis pasilenkė arčiau. Jis verkė.

– Žinau, – pakartojo jis, nors iš tikrųjų tai reiškė, kad jis nežino.

Ji netikėjo vaiduokliais, bet tikėjo skausmu. Ji suprato, koks jausmas yra būti vienišai, kai to nenori. Šios emocijos buvo tokios tikros, kad peržengė neįmanomo ribas ir suteikė jai kabliuką įsitverti. Mereditės mintys grįžo prie paklaikusio ieškojimo, baimės, savižudybės.

– Ar viskas taip ir nutiko? – paklausė Mereditė. – Ar ji... nusižudė?

– Tikriausiai, – jo balse skambėjo širdgėla.

– Ar mes negalime nieko padaryti?

– Tai jau įvyko, – atsakė Rosas. – Ji jau išėjo.

Dvasia žiūrėjo tiesiai į Mereditę. Ir ši jautėsi taip, tarsi žvelgtų į veidrodį – ne tik dėl fizinio panašumo, bet ir dėl išraiškos Lijos Paik akyse, kurią Mereditė matydavo žiūrėdama į save. Galbūt Mereditė ir nesuvokė, kad tarp gyvenimo ir mirties yra nubrėžta nematoma linija, bet suprato, ką reiškia būti motina, kuri labiau už viską nori apsaugoti savo vaiką.

Motinystė yra įgimta, ji yra kiekvienoje ląstelėje. Net ir pagimdžiusi, vis dar gali jausti vaiką savyje, taip ilgai dalijusis krauju ir kūnu, tampi vienas kito dalimi. Ir jei tas vaikas mirtų – embrionas, naujagimis ar PK sergantis trylikametis, – mirtų ir dalelė tavęs. Lija, pažvelgusi į negyvą savo kūdikio veidelį, tik pagreitino tą procesą.

– Ji nusekė paskui dukrą, – pasakė Mereditė.

Net ir žinodama, kad žmogaus kūnas suyra ir tampa organine medžiaga, Mereditė norėjo tikėti, kad jos motina egzistuoja kokia nors forma ten, kur yra langų į pasaulį, pro kuriuos ji gali stebėti Mereditę, Rubę ir Lusę. Tokią viltį turėjo ir Lija Paik... tik ji niekada ten nepateko. Ir jei dabar, po tiek metų, ji pagaliau nukeliavo į tą vietą, ar jos vaikas ją atpažins?

Mereditė pasisuko į Rosą.

– Kaip manai, ar pagaliau jos suras viena kitą?

Jis neatsakė, negalėjo. Užsidengęs veidą rankomis, jis graudžiai kūkčiojo. Jo liūdesys buvo gilus ir tamsus tarsi šulinys; liūdesys, kokį prieš kelias minutes Mereditė matė Lijos Paik veide, kai ji patikėjo, kad jos dukra mirė.

– Rosai, – tarė ji, tą akimirką prisiminusi jo anksčiau pasakytus žodžius, į kuriuos ji tada nekreipė dėmesio, bet dabar žinojo, kad tai tiesa: galima įsivaizduoti, kad myli kažką, kas nėra tikras. Susirūpinusi palietė jo ranką, leisdama suprasti, kad jei jis kris, šį kartą ji sulaikys jį. Tačiau jis nustūmė ją ir tai darydamas pakreipė riešą taip, kad ji spėjo pastebėti randą, žaibo žymę toje vietoje, kur oda turėtų būti lygi.

– Jos suras viena kitą, – pasakė jis, žvelgdamas į kitą pusę. – Suras.

– Kūdikis nebuvo miręs, – paaiškino Elis, – bet ji pamanė, kad jis miręs, todėl pasikorė.

Jis perėjo per Šelbės virtuvę, įsipylė stiklinę vandens ir toliau pasakojo apie tai, ką pavyko sužinoti.

– Ji atsitempė didelį ledo luitą per pjuvenas į priebutį ir panaudojo jį vietoj kėdutės pasilypėti, kad pasiektų siją. Bet kai ryte Paikas ją rado, ledas jau buvo ištirpęs, todėl jos mirtis labiau panėšėjo į nužudymą nei į savižudybę. Ir tik praėjus septyniasdešimčiai metų oficialiai užbaigiau šią bylą. – Jis papurtė galvą. – Jėzau. Gal mes ir lėtoki, bet niekas negalės pasakyti, kad Komtosuko detektyvų skyrius nereaguoja į įvykius.

Praeidamas pro Šelbę, stovinčią prie virtuvės stalo, jis palietė jai petį.

– Ir tai dar ne viskas, – pasakė jis sėsdamas priešais ją. – Praėjusią naktį mirė Spenseris Paikas.

Jis kalbėjo, bet Šelbė negirdėjo nieko. Jos dėmesys buvo sutelktas į petį – Eliui patraukus ranką, atrodė, kad ten kažko trūksta.

Tą akimirką Šelbė pradėjo galvoti apie įvykių seką, jau neįsivaizduodama to laiko, kai ji dar nepažinojo Elio Ročerto. Jis buvo kiekviename jos ankstesnio gyvenimo puslapyje, ir tik dabar, matydama suredaguotą versiją, ji suprato, kokia nuostabi buvo elipsė.

Velnias, – pagalvojo ji, – aš jį myliu.

Šelbė tikėjo, kad meilė yra tarsi saulės užtemimas – užimantis kvapą, patrauklus ir galintis apakinti. Ji tikrai nesinėrė iš kailio, kad išvengtų santykių, bet ji jų ir nenorėjo. Tai buvo vadinama įsimylėjimu dėl priežasties – nes, kaip ir reikėjo tikėtis, galiausiai nusvilsi.

Jai jau teko mylėti, buvusį vyrą, – ji žinojo, kaip būna, kai širdis pradeda plakti smarkiau, išgirdus vyro balsą telefonu, ir kaip jauti, kad pasaulis nustojo suktis, kai bučiuojiesi. Bet tie santykiai, kuriais iš pradžių ji nė kiek neabejojo, buvo pasmerkti, kaip ir visi kiti, kuriuos ji patyrė. Meilė reiškė šuolį nuo uolos, tikintis, kad tas žmogus stovės apačioje ir tave sugaus. Bet Šelbės žmogus pabėgo, jai nespėjus nusileisti. Ir, tiesą sakant, ji nebuvo įsitikinusi, aš nori šokti dar kartą.

– ...ir jei taip pažiūrėsi... Šelbe, ar gerai jautiesi? – Elis suspaudė jai ranką, kad atkreiptų dėmesį, ir ji krūptelėjo. Jis iškart atsitraukė. – Kas nutiko?

Tūkstančiai atsakymų pynėsi Šelbės galvoje.

– Jei mirčiau, ar duotum man inkstą?

Elis atrodė suglumęs.

– Savo?

– Prie kokių dar gali prieiti? – Ji įdėmiai į jį žiūrėjo. – Taigi?

– A... Taip, duočiau.

Sudejavusi Šelbė užsidengė veidą rankomis.

– Ar tai buvo neteisingas atsakymas? – paklausė sutrikęs Elis.

Ji prisivertė sutikti jo žvilgsnį.

– Noriu tave mylėti, Eli. Bet kartu ir nenoriu. Nemanau, kad būčiau kada nors geriau jautusis gyvenime nei būdama su tavim. Bet jei tą pripažinsiu, viskas pradės riedėti žemyn. Tik pažiūrėk, ką meilė padarė mano broliui. Arba Pilkajam Vilkui. Arba netgi Lijai Paik. Arba... Kas čia juokingo?

Anapus stalo Elis plačiai šypsojosi. Jis vėl paėmė ją už rankos, o kai ji pamėgino ištrūkti, šįkart laikė ją tvirtai.

– Meilė, – pakartojo jis, ir tai buvo viskas, ką jis norėjo išgirsti. – Tu pasakei meilė.

Lusė laikė žibintuvėlį prispaudusi prie delno taip, kad delnas paraudo. Etanas balansavo savo žibintuvėlį ant kelių taip, kad beveik persišvietė audiniai ir kaulas. Jų slaptoje vietoje – po plastikiniu lauko baldų dangalu – atsirado dūmų, bet buvo verta. Tai pirmoji Etano sutartis, ir jis ketino viską padaryti kaip reikiant.

Jis pamojavo šveicariško peiliuko ašmenimis per žvakės liepsną.

– Ar jis paruoštas? – paklausė Lusė.

Pasirodė, kad ji mažiau nei metais už jį jaunesnė, bet su ja pasikalbėjęs to nepasakytum. Lusė pašokdavo, jei per metrą nuo jos praskrisdavo ilgakojis uodas, nors visi žinojo, kad ilgakojai uodai yra ne ką baisesni nei stebuklingas drakonas Pufas. Ji buvo tokia tyli, kad kartais Etanas net pamiršdavo, jog ji sėdi šalia. Ji netgi nesugebėjo stovėti ant jo riedlentės ir nenukristi.

Kita vertus, ji žinojo, ką reiškia visi įdomūs kūno dalių pavadinimai žodyne, taigi Etanui netgi nereikėjo ieškoti, ir sakė, kad jos mama apie juos papasakojusi. Ji kvepėjo saldžiais sausainiais. Ir kadangi visą vasarą praleido dieninėje vasaros stovykloje, turėjo patį gražiausią įdegį, kokį Etanui kada nors teko matyti.

Ji pasakojo Etanui, koks jausmas yra nuplaukti iki prieplaukos ežere ir užmigti saulėje, kai pabudus būna karšta, svaigsta galva, ir negali pasakyti, kokia diena ir kaip ten patekai. Jis jai pasakojo, kaip plaukai ant sprando pasistojo piestu, kai vaiduoklis iš namo, kuriame vaidenasi, nusekė jo dėdę į lauką. Ji prisipažino, kad kartais ji pasislepia po antklode, ir kai ateina dvasios, apsimeta, kad jos ten nėra. Jis pasakė jai, kaip skystis, kuriuo dermatologas tepa odą, šalindamas priešvėžinius augliukus, degina it liepsna.

– Paskubėk, Etanai, – tarė Lusė. – Mirtinai užtrokšiu.

Tai buvo dar vienas dalykas – ji kartojo aš tave nužudysiu arba numirsiu, jei nepaduosi man traškučių maišelio, – šių žodžių jo motina vengė, jei kartais Etanas būtų ganėtinai kvailas ir ne taip suprastų.

– Gerai. – Etanas pakėlė žibintuvėlį virš peilio, tada paleido iš rankų žibintuvėlį, paskui peilį. – Jėzau. Tu palaikyk. – Jis padavė Lusei žibintuvėlį ir nušluostė peilio ašmenis – kam jiems reikia buboninio maro – prieš pamojuodamas jais per žvakės liepsną. Pakėlęs akis pamatė, kad Lusė nebūdingai jai išbalusi. – Tikiuosi, neapalpsi.

Rūsčiai dėbtelėjusi, ji atkišo riešą.

Etanas priglaudė savo dešinį riešą prie jos.

– Padėsiu tau surasti vaiduoklį anksčiau, nei jis suras tave, – ištarė jis.

Ji spoksojo jam į akis.

– Nuvesiu tave ten, kur kyla saulė.

– Už narsą, – ištarė Etanas ir staigiai brūkštelėjo ašmenimis per savo ir jos riešą. Tada prispaudė žaizdas vieną prie kitos.

Lusė įtraukė oro.

– Už narsą.

Ji apvyniojo jų rankas nuo Etano marškinėlių nuplėšta atraiža. Abu laukė ir tikėjosi, kad narsa juos susies taip pat kaip kraujas.

Azas pabudo staiga, išgirdęs paukščių garsus. Kurį laiką jis pagulėjo ramiai lovoje, stengdamasis atskirti pilkųjų junkų giesmę nuo lėlių suokimo ir kimaus narų kontralto. Jau daug savaičių jis negirdėjo šios melodijos. Ji nutrūko tą rytą, kai Azas papasakojo kitiems abenakiams apie kapavietę ir padėjo atnešti būgną į Paiko žemę, kad oficialiai pradėtų protestą.

Jis lėtai atsisėdo, jausdamas, kaip girgžda ir traška kiekvienas stuburo slankstelis. Nuleidęs kojas nuo lovos krašto, nuspyrė šlepetes ir pastatė pėdą tiesiai ant suplūktos žemės, atstojančios grindis jo palapinėje.

Ji buvo šilta, kaip ir turėtų būti rugpjūtį. Neįšalusi kaip anksčiau.

Azas praskleidė palapinės kraštą ir išėjo į lauką.

Atrodė, kad dabar pasaulio ašis yra pačiame centre, o ne pasislinkusi keliais laipsniais į šoną, ir Žemė sukasi sulig kiekviena diena vis kreiviau, kol galiausiai tą pastebi. Azas nuskynė žiedą nuo sausmedžio, augančio šalia jo palapinės, ir pažiūrėjo į nektaro perlą taurelės apačioje. Palaižęs jį, pajuto cukraus, o ne ašarų skonį.

Lėktuvas virš galvos padalijo dangų į dvi dalis ir nenukrito. Azas stovėjo labai ramiai, bet nejuto vakarykščio skausmo, kuris tarsi akmuo slėgė kaukolę. Jis užsimerkė ir iškart nustatė, kurioje pusėje yra šiaurė.

Azas įpylė vandens į elektrinį virdulį ir atseikėjo kavos. Jis nusiplovė rankas ir veidą ir atidžiai apsirengė, nes viena praleista marškinių saga gali atnešti nelaimę keliems mėnesiams. Jo rytinė rutina nesiskyrė nuo tos, kurią atlikdavo, kai Komtosukas buvo užburtas. Pagaliau juk negalima juokauti su fizika: taip, kaip Azas žinojo, kokios netvarkos tikėtis, jis taip pat žinojo, kad vieną dieną viskas grįš į savo vėžes.

Jei būtų burtininkas, Rosas paliktų seseriai stiprybę. Ne brutalią jėgą, o ištvermę, nes tik ji padeda viską iškęsti, ir Rosas tą žinojo, mat neturėjo jos nė lašo. Užuot tai padaręs, Rosas rūšiavo skurdų savo kuprinės turtą. Savo minkščiausius marškinius jis atiduos Šelbei, nes jie kvepėjo Rosu, ir jis žinojo, kad ji bet kokia kaina norės išsaugoti tą prisiminimą. Jo laikrodis atiteks Etanui, nors Rosas mieliau jam būtų padovanojęs laiko. 1932 metų centus jis pasiims su savimi – jie paliks pėdsaką amžinybėje kaip Grytutės duonos trupinėliai, kad Lija panorėjusi galėtų jį surasti.

Klausimas: Koks žmogus, praleidęs žemėje trisdešimt penkerius metus, sukaupė tik tiek turto, kiek sutelpa į brezentinę kuprinę?

Atsakymas: Žmogus, neplanavęs čia užsibūti.

Pamatęs Lijos dvasią, jis parvežė Mereditę namo. Jis girdėjo, kaip ji kalbėjo telefonu su Rube, kai pažadino ją penktą ryto ir nuostaba persmelktais žodžiais paaiškino, ką matė. Ji sakė, kad sugrįš į Merilandą po poros dienų, kai kuo pasirūpinusi čia. Rosas įsivaizdavo, kad žeme ir Spenserio Paiko laidotuvėmis. Jis nežinojo, ar dabar Mereditė tikėjo tuo, ką jis pasakojo jai apie vaiduoklius, ir, tiesą sakant, jam nerūpėjo. Jam rūpėjo Lija, o ji jau negrįš. Jis tą žinojo taip, kaip žinojo, kad kiekvienas įkvėpimas prilygs gurkšniui deguto, kiekviena paskesnė diena – peilio pjūviui. Jis jautėsi pavargęs, velniškai pavargęs, ir tenorėjo miegoti.

Rosas dar kartą įkišo ranką į kuprinę. Jo tėvo skustuvas liks Šelbei. Jo elektromagnetinio lauko matuoklis – žinoma, Etanui. Jis ištraukė seną dvasios nuotrauką, darytą su Kerčiu, – rutuliukus virš ežero – ir nusišypsojo. Gal ją atiduos Mereditei.

Šį kartą tikrai nepaliks atsisveikinimo raštelio. Gana jau to, ką jo sesuo įžvelgė aname, kai jis net neturėjo tokių ketinimų. Jis sąmoningai suplėšė visus stalčiuje buvusius popierius ir išmetė juos tarsi konfeti į šiukšlinę.

Tada kambario tarpduryje pastebėjo Lusę Oliver.

– Labas, – ištarė jis. Po teisybei, ji vertė Rosą jaustis nesmagiai. Jos akys buvo beveik sidabrinės, pernelyg šviesios, palyginti su kitais jos bruožais, ir ji elgėsi taip, tarsi pažinotų jį bent kelis mėnesius, o ne kelias dienas. Šį vakarą ji mūvėjo džinsinius šortus ir marškinėlius su užrašu PONIA PREZIDENTĖ. Ant riešo buvo užklijuotas pleistras su Šreku. – Nukritai nuo riedlentės? – draugiškai paklausė Rosas.

– Ne, – atsakė Lusė, tik „ne“ ir nieko daugiau. – Noriu jums pasakyti, kad sėdam valgyti.

Rosas pamėgino atsakyti kažką panašaus į gerai arba tuoj ateisiu, bet tai, ką pasakė, nustebino juos abu.

– Ar Lija kalbėjo su tavim apie mane?

Lusė lėtai linktelėjo.

– Kartais.

– Ką ji sakė?

Užuot atsakiusi, Lusė nužvelgė krūveles jo kambaryje.

– Ką darote?

– Ruošiuosi išvykti, – atsakė Rosas.

– Kur?

Pažvelgęs į ją, jis pajuto, kad Lusė žino, jog ne į kokią nors vietą.

– Dar ne, – patvirtino Lusė.

Jis pakreipė galvą. Kiek ji žino?

– Kodėl?

– Todėl, kad dabar metas pusryčiauti, – Lusė žengė arčiau ir ištiesė ranką, tą su tvarsčiu. – Eime, – tarė ji ir ilgai laukė, kol Rosas paėmė jos ranką ir atsidavė jos globai.

Mereditė ir nesitikėjo didžiulės gedėtojų minios Spenserio Paiko laidotuvėse, bet stovėti vienai su Eliu Ročertu ir jo šunimi, kol parapijos dvasininkas skubiai atliko laidojimo apeigas, buvo šiek tiek nesmagu. Bet vėlgi, žinant, kaip abenakiai protestavo prieš jo žemės plėtrą, ji turėtų jaustis dėkinga, kad anapus tvoros nesigirdi būgno dūžių. Ji neatsivedė Lusės, nes Lusė šio žmogaus nepažinojo, ir kapinės buvo paskutinė vieta, kur turėtų lankytis jos jautri dukra. Šelbė būtų atėjusi, jei Mereditė būtų paprašiusi, bet jos pagalbos prižiūrėti Lusę jai reikėjo labiau nei moralinės paramos laidojant žmogų, kurio ji beveik nepažinojo. Kai dėl Roso, kas žino, kur jis. Mereditė nematė jo nuo tos nakties, kai pasirodė Lija, ir nenorėjo matyti. Tuomet ji turėtų rasti teisingus žodžius, o man labai gaila ir aš čia neatrodė taip tinkami kaip nedaryk to.

– Gal norėtumėte? – paklausė kapelionas Mereditės, nors ji nenugirdo klausimo pirmą kartą. Ji žvilgtelėjo į Elį pagalbos, ir tas linktelėjo į žemių krūvą.

Mereditė paėmė saujelę ir išbėrė ant Paiko karsto. Elis taktiškai įkišo dvasininkui čekį, ir Mereditė paraudo, nes apie šią apeigų dalį ji net nebuvo pagalvojusi. Iš kieno sąskaitos tie pinigai? Iš Elio? Miestelio? Ji tikėjosi, kad nei iš vieno, nei iš kito. Spenseris Paikas jau pakankamai nuskurdino Komtosuką.

Dvasininkas, pareiškęs Mereditei užuojautą, iškilmingai nuėjo prie savo folksvageno vabalo ir nuvažiavo, palikdamas vos girdimą Saimono ir Garfunkelio muzikos atgarsį per atvirus langus. Didelė Elio ranka palietė jai petį.

– Parvežti namo?

Mereditė patraukė pečiais.

– Gal dar pabūsiu.

– Žinoma, – pasakė Elis. Jis pasuko eiti su šunim, tada grįžo ir atsegė mobilųjį telefoną nuo diržo. – Paskambink, kai būsi pasirengusi. Gerai?

Mereditė padėkojo ir pasekė akimis, kaip jis nuvažiuoja savo automobiliu. Įdomu, ar Šelbė suprato, kaip jai pasisekė, kad pačiu laiku jos gyvenime atsirado toks vyras. Lengvas vėjelis pakėlė juodos skolintos suknelės apačią, jai žiūrint į šviežiai supiltą kapą.

– Sudie, – ištarė ji tyliai, nes jautė, kad kažkas turi tą pasakyti.

– Nusikratėm, – išgirdo už nugaros.

Už kelių žingsnių stovėjo Azas Tompsonas blogai gulinčiu kostiumu, baltais marškiniais ir dryžuotu kaklaraiščiu.

– Jus mažiausiai tikėjausi čia pamatyti, – pasakė Mereditė.

– Ne dėl jo atėjau. – Azas pažvelgė į sujudintą žemę, kur gulėjo karstas. – Pirmą kartą per ilgą laiką džiaugiuosi ką nors pergyvenęs. – Jis pakėlė akis į Mereditę. – Gal norėtum pasivaikščioti?

Ji nusispyrė aukštakulnius ir nupėdino šalia Azo ant kojinių. Jis kopė į kalvą, peržengdamas kapus. Kai kuriose vietose ji pajusdavo kutenimą pėdų išlinkimuose. Jis sustojo prie svyruoklinio gluosnio ir pakrypusio akmeninio suolelio po juo.

– Vargu ar tai tinkama vieta apmąstymams, – pasakė jis susiraukdamas.

– Kokią pasirinktumėte jūs?

– Prie krioklio, – iš karto atsakė Azas. – Arba atsigulčiau ant nugaros po žvaigždėmis. – Jis pažvelgė į ją ir išsitiesė ant žemės. – Supranti, ką sakau?

Ji dvejojo tik akimirką ir tai tik todėl, kad suknelė buvo ne jos. Tada įsitaisė šalia Azo ir pažiūrėjo į dangų.

– Ką matote? – paklausė ji, tarsi žaisdama su Luse.

– Debesis, – paprastai atsakė Azas.

Mereditė apkabino savo kelius. Jos alkūnės linkyje buvo nedidelė mėlynė – toje vietoje prieš kelias dienas buvo imtas kraujas. Azas taip pat tokią turėjo.

– Ar galiu kai ko paklausti?

– Žinoma.

– Tik... nežinau, kaip turėčiau jus vadinti. Ponu Tompsonu ar Azu, ar Džonu.

– Visuomet svajojau, kad sirgalių pilnas stadionas šauktų mane Tedu Viljamsu28, bet, manau, būčiau laimingas, jei viena liesa mergaitė vadintų mane N’mahom.

– Ką tai reiškia?

– Mano senelis. – Jis pažvelgė tiesiai į Mereditę. – Tikriausiai tiki visu tuo.

Ji linktelėjo.

– Nors nuo to ne geriau.

– Kodėl taip sakai?

Ašaros pasirodė Mereditės akyse. Nustebusi ji įtikinėjo save, kad dėl to kalti diena, karštis, miego trūkumas.

– Tiek daug visko nutiko, – pasakė ji ramiai. – Tiek daug įskaudintų žmonių. – Ji galvojo apie Azą, Liją, apie bevardžius šio miestelio abenakius, bet į paviršių iškilo Roso bruožai. – Tai neturėjo būti apie mane, bet kažkaip viskas pakrypo į tą pusę.

– Žmonės pernelyg sureikšmina savo gyvenimo prasmę. Kodėl aš, kodėl dabar. Tiesa ta, kad kartais kas nors nutinka visiškai be jokios priežasties. Kartais užtenka būti reikiamoje vietoje ir reikiamu laiku dėl kažko kito.

– Ir tai viskas? – paklausė ji.

– Tai nėra mažai. – Jis pasisuko ir nusišypsojo. – Važiuosi namo šiandien?

Tą popietę Mereditė planavo nuskristi į Baltimorę. Bet atidėjo kelionę rytojui. Ji nenorėjo išvykti iš Komtosuko ir išsivežti Paiko laidotuves kaip paskutinį prisiminimą.

– Greitai, – tiesaus atsakymo išvengė ji. – Parašysite man?

– Nesu didelis rašytinio žodžio gerbėjas. Paikas su savo draugais prirašė daug tokių dalykų, kurių apskritai nereikėjo dėstyti popieriuje. O abenakiams labiau patinka žodinė, o ne rašytinė istorija.

– Su praleistu dideliu skyriumi, – sumurmėjo Mereditė.

– Tą skyrių turi papasakoti.

Suvokusi, kad jis kalba rimtai, ji papurtė galvą.

– Nežinočiau, ką pasakyti.

– Nesvarbu. Nuo ko nors pradėk.

– Ar turėčiau pasakoti Lusei?

– Visiems, – pasakė Azas, – kurie klausysis.

Ji užsikišo plaukų sruogą už ausies.

– Dar kai kas... Šiandien bus perskaitytas testamentas. Elis paprašė teisėjo jį perrašyti, kad nuosavybė grįžtų man, kadangi esu savo motinos palikuonė... ir visus tuos metus ta nuosavybė priklausė jai. Aš norėčiau... norėčiau, kad jūs ją turėtumėte.

Jis nusijuokė.

– Ką aš darysiu su tokiu dideliu žemės plotu?

– Maniau, gal norėsite būti bendrasavininkis. – Mereditė nykščio nagu padalijo žolės stiebelį. – Su sąlyga, kad mudvi su Luse turėsime kur apsistoti, kai atvažiuosim jūsų aplankyti. Ar galėtumėte sutvarkyti visus formalumus už mane?

– Susirask Vinksą Čempinjį. Jis yra telefonų knygoje. Tas žmogus žinos, ką daryti. Padėčiau tau, bet kurį laiką galiu būti išvykęs.

– Na man ir sekasi. Susipažįstu su šauniu vaikinu ir sužinau, kad jis tuoj išplauks laivu, – nusišypsojo jam Mereditė. – Ar būsite čia, kai atvažiuosiu aplankyti?

– Būtinai, – tarė Azas.

– Tu tikrai ne prieš? – dešimtą kartą klausė Šelbė. Ji žvelgė į Mereditės atvaizdą veidrodyje, segdamasi ant kaklo medalioną.

– Kodėl turėčiau būti prieš? Vaikai vienas kitu rūpinasi. O aš sėdėsiu ant sofos, čiulpsiu ledinukus ir žiūrėsiu muilo operas.

Šelbei tai buvo naujiena: ją pakvietė į tikrą pasimatymą, tikru laiku, vakarienės.

– Žinau, kad nori susidėti daiktus rytojaus skrydžiui. Taigi kai tik Rosas grįš, tavo darbas baigtas.

Jis išvažiavo surinkti prietaisų, paliktų Paiko žemėje. Mereditė negalėjo suprasti, kodėl jis nusprendė daryti tą tamsoje, pusę devintos vakaro.

– Ar žinai, kur Elis tave kviečia?

– Į kažkokį penkių žvaigždučių restoraną Berlingtone. – Ji pargriuvo ant lovos šalia Mereditės, taip plačiai šypsodamasi, kad net veidą paskaudo. – Daug kartų esu su juo susitikusi, – sumurmėjo Šelbė. – Važiavom į parduotuvę, į jo namus, pasivažinėti. Taigi kodėl taip jaučiuosi?

– Todėl, kad esi pametusi dėl jo galvą, – pasakė Mereditė. – Kaltink dopaminą, kurį išskiria tavo smegenys.

– Leisk genetikei paversti meilę chemine reakcija.

– Visi mes, kurie jos nejaučiame, esame linkę taip manyti.

Šelbė apsivertė ant pilvo.

– Kas Lusės tėvas?

– Vaikinas, kuris buvo to nevertas, – atsakė Mereditė. – O Etano?

– Matyt, to vaikino brolis. – Šelbė parėmė smakrą ranka. – Tu jį mylėjai?

– Labai.

– Aš taip pat. – Ji pažvelgė į Mereditę. – Kartais įsivaizduoju, kad nesusipažinau su Eliu. Arba kad jis nėra paskutinis dalykas, apie kurį galvoju prieš užmigdama. Tai tarsi prietaras – jei taip labai nevertinsiu mūsų santykių, gal jie nebus išplėšti man iš rankų.

– Niekas neišplėš jų tau iš rankų, – pasakė Mereditė. – Santykių sėkmę ar nesėmę lemia juos užmezgę žmonės... o ne koks nors likimas.

– Tu taip manai? Nejau niekada neklausi savęs, ar yra tas vienintelis tau skirtasis?

– Dieve mano, ne! Pasakyti, kad turi vieną sielos draugą, kai pasaulyje gyvena šeši milijardai žmonių... matematiškai tai reikštų pasmerkti save nesėkmei. Kokia tikimybė?

Šelbė papurtė galvą.

– Čia ir įsikiša likimas. Jei nebūčiau turėjusi Etano, nebūčiau išsiskyrusi su Tomu. Jei Etanas nebūtų sirgęs PK, nebūčiau persikėlusi į tokį miestelį kaip šis, kur namai stovi toli vienas nuo kito ir jis gali žaisti naktį. Jei Rosas nebūtų priėjęs savo galimybių ribos, jis nebūtų atvažiavęs čia ir tyręs Paiko žemės. Visi šie dalykai, vienu metu buvę siaubingi... galėjo po truputį vesti mane prie pažinties su Eliu.

– Ar manei, kad tau lemta ištekėti už Tomo?

– Žinoma, iš pradžių...

– Še tau. Likimas, – paprieštaravo Mereditė, – yra žmonių pasiteisinimas, kai jie negali paaiškinti nesuprantamų dalykų. Jei manai, kad Elis yra tas vienintelis, įtikinėji save, kad taip buvo lemta. O jei jis tave paliks, sakysi, kad nebuvo lemta. Dešimt metų ieškojau vyro, kuris, tik įėjęs į kambarį ir net nepažiūrėjęs, žinotų, kurioje kambario vietoje aš esu. Bet nepavyko rasti. Galiu prisipažinti, kad man nesiseka rasti meilę, arba galiu sakyti, kad mūsų su sielos draugu keliai dar nesusikirto. Visada lengviau būti auka nei nevykėle.

Šelbė atsisėdo.

– Tuomet kas traukia tave prie vieno vaikino minioje? Pirmas tarp jųdviejų trenkęs žaibas? Ar suvokimas, kad esate giliai susiję, nors ką tik susipažinote?

– Meilė, – pasakė Mereditė. – Meilė nepaaiškinama. Likimą galima paaiškinti. – Ji pagalvojo apie Liją, kuri materializavosi proskynoje. – Yra dalykų, kurių negalima paaiškinti, bet jie vis tiek nutinka. Tarkim, vaikinas žūsta nuo kulkos, skirtos žmonai, nors išgyvenimas yra pagrindinis instinktas. Arba maža mergaitė parašo į dienoraštį slaptą sakinį, kurį jai pasakys jos tikroji meilė, kai jie susitiks – ir štai! Vieną dieną jis pasako.

– Taip buvo?

– Ne, – tyliai ištarė Mereditė. – Bet aš dar nepraradau vilties. Esmė ta, kad jei jis pasakys, taip nutiks tik todėl, kad aš jo ieškojau ir radau. Ne todėl, kad taip buvo lemta.

– Na, Meredite! Tu esi slapta romantikė! – Apačioje suskambėjo durų skambutis. Šelbė pašoko nuo lovos ir įkišo kojas į du skirtingus batus. – Kuriuos – žemakulnius ar PIM29?

– Jei tai likimas, – šypsodamasi tarė Mereditė, – neturėtų būti jokio skirtumo.

Šelbė nusišypsojo ir išsirinko aukštakulnius. Paskutinį kartą žvilgtelėjusi į veidrodį, lydima Mereditės ji nuskubėjo žemyn ir atidarė duris.

Elis stovėjo, laikydamas rausvą rožę su išsišakojusiu stiebu, iš kurio augo mažesnis žiedelis. Tarsi motina ir vaikas. Jis vilkėjo tamsiai pilką kostiumą, iškrakmolytus baltus marškinius ir buvo pasirišęs spanguolių spalvos kaklaraištį.

– Na, – tarė Šelbė. – Kaip tu šauniai atrodai!

– Tu atrodai... tu atrodai... – Elis papurtė galvą. – Turėjau visą galybę žodžių, susiradau juos žodyne, ir nė vieno neprisimenu.

– Tai dopaminas, – su užuojauta ištarė Šelbė.

– Švytinti? – pasiūlė Mereditė. – Prašmatni? Kerinti?

– Ne, – galų gale ištarė Elis. – Mano.

Azas dar kartą gurkštelėjo Roso atsinešto į karjerą viskio. Jie sėdėjo šalia vienas kito ant sulankstomų kėdžių, kurias Azas nugriebė iš sandėlio, gerdami ir stebėdami, kaip griūna dangus, tarsi katilas pabėręs žvaigždes.

– Turėčiau liepti tau išeiti, – tarė jis.

– Tuomet liepkite.

– Išeik, – pasakė Azas.

– Žinote, kad neišeisiu, – paaiškino Rosas.

Azas truktelėjo pečiais.

– Tai dinamitas. Užtaisai visame karjere. Kompiuteriai juos išsprogdins ryte, švintant. – Jis paskersakiavo į Rosą. – Neiškrėsk jokios kvailystės. Gerai?

– Kvailystės, – pakartojo Rosas, mėgavosi tardamas šį žodį. – Kvailystės. Iš ko sudaryta kvailystė? Ar į tai įeina ilgėjimasis ne vienos, o dviejų mirusių moterų?

– Ei, – parodė Azas ranka. – Gal galėtum paduoti viskį?

Rosas pastūmė butelį link jo, ir Azas nusviedė jį į karjerą, kur butelis sudužo į akmenis.

– Po velnių, kodėl taip padarėte?

– Tavo labui. – Azas lėtai pakilo nuo sulankstomos kėdės ir pasikišo ją po pažastimi. – Gal galėtum padaryti man paslaugą ir kelias minutes prižiūrėti šią vietą?

– Kur einate?

– Rūkymo pertraukėlė.

Rosas stebėjo jį nueinantį karjero pakraščiu.

– Jūs nerūkote! – sušuko jis seniui, bet Azas jau negirdėjo arba nenorėjo girdėti.

Jis atsistojo, susikišo rankas į kišenes ir žvilgtelėjo žemyn į „Bushmills“ viskio butelio likučius. Stiklas švytėjo kaip žėrutis.

– Velnias, – pasakė Rosas ir spyrė į akmenį taip, kad tas pasišokinėdamas nulėkė žemyn į kanjoną. Jausmas buvo geras, taigi jis pakartojo dar kartą.

Žvilgtelėjęs per petį ir pamatęs, kad Azo vis dar nėra, užsidegė cigaretę. Numetė ją į karjerą, ji nukrito per keliolika centimetrų nuo dinamito užtaiso ir šnypšdama užgeso.

Jis buvo pernelyg pavargęs dar kartą išgyventi savo gyvenimą, kai juo nesidžiaugė net pirmąjį kartą. Kaip ir Lija, jis buvo įkalintas praeities spąstuose. Tą akimirką, kai mirė Eimė, su ja mirė ir Rosas. Ir kai jis dar kartą surado dėl ko gyventi, paaiškėjo, kad ji mirusi prieš septyniasdešimt metų.

Jis įsivaizdavo, kaip ant dinamito nukritusi cigaretė sukelia sprogimą, sudrebinantį žemę, ir jis kūliais nusirita į karjerą. Įsivaizdavo, kaip jo kūną, liepsnoms prarijus drabužius ir kartu su jais skausmą, sunaikina ugnis. Kodėl aš? Kodėl jis susietas ne su vienos, o su dviejų moterų mirtimi? Gal jis yra kokia nors antgamtinė sąsaja? Kosmoso pėstininkas? Dingusių sielų žaibolaidis? O gal jis yra baudžiamas? Eimės mirties dieną jis buvo šlovintas kaip didvyris, nors pats Rosas žinojo, kad viskas yra atvirkščiai.

Vaikystėje jis skaitė komiksus, apakintas stiprybės ir drąsos, trykštančios iš kvadratėliais kaip šaligatvis padalytų puslapių, tarsi superdidvyrių pasirodymas puslapyje jau reikštų, kad jie eina link didybės. Jis pasakė Mereditei, kad yra nenugalimas, bet jis nebuvo nei Supermenas, nei Kapitonas Marvelas. Jis netgi nebuvo žmogus, kuriam nutinka geri dalykai. Sutikti svajonių mergaitę, laimėti momentinėje loterijoje, rasti dešimt dolerių gatvėje – tai kažkieno kito kasdienė patirtis. Buvo riba, kur baigėsi nesėkmės ir viskas priklausė nuo to, ką pasirinksi, bet Rosas nematė skirtumo. Jis nesugebėjo gyventi gyvenimo, kurį vertėtų gelbėti, ir negalėjo išgelbėti gyvenimo, kurį vertėtų gyventi.

Rosas užlipo ant apsauginių turėklų. Jis stovėjo, įrėmęs rankas į šonus, išskėtęs kojas kaip mesijas arba taikinys. Sulig kiekvienu įkvėpimu jis rijo stiklą, sulig kiekvienu žingsniu bėgo per vinis. Šok, – pagalvojo jis, – ir galėsi pradėti iš naujo.

Jis paslydo, išsilaikė ir nusijuokė iš savo atsargumo. Jis balansavo tarsi kėdė ant cirko klouno nosies – pernelyg sunkus ir spaudžiamas sunkio jėgos, kad ilgai nepaisytų gamtos dėsnių.

Pasviręs pirmyn, Rosas vos susilaikė nenukritęs nuo tvoros. Jo beisbolo kepuraitė su užrašu „Naktys su vaiduokliais“ sukdamasi nuskriejo žemyn ir nusileido ant dinamito lazdelės.

Klounas gal ir numestų kėdę, bet visuomet ją sučiuptų nespėjus jai tėkštis į grindis. Pagaliau juk jis turėtų grįžti ir kas vakarą kartoti savo numerį. Rosas pasitraukė nuo tvoros, paėmė butaforiją – savo kūną – ir nerangiai nužingsniavo namų link.

Rodas van Vlitas išgrynino paskutinį algos mokėjimo čekį vieninteliame Komtosuko bare, kur jo pasigailėjo, nepaisydami jo ankstesnių sąsajų su žemės plėtra, sukėlusia tiek daug neramumų. Pats Oliveris Redhukas paskambino jam pranešti apie atleidimą iš darbo ir informuoti, jog iki pirmadienio kompanijos automobilis ir mobilusis telefonas turi būti grąžinti į jų būstinę Masačusetse.

– Galėjau pasiųsti dresuotą beždžionę į Vermontą, – pasakė Redhukas telefonu. – Bet aš padariau rimtą klaidą, pasiųsdamas tave.

Ir pagal tikrai makiavelišką likimo posūkį barmenas pasitaikė vienas iš indėnų, tris savaites mušusių būgną prie kompanijos vagonėlio. Gailestingasis nugalėtojas įpylė Rodui tris taureles veltui, prieš pradėdamas imti pinigus. Priartėjęs prie aštuntos, Rodas vargiai galėjo pasiųsti nervinius impulsus į ranką taurelei pakelti: ji atrodė pernelyg maža ir slidi, ir jis jau ketino paprašyti barmeno didinamojo stiklo, kad padėtų ją surasti.

– Dar vieną, – pasakė jis, o gal tik manė, kad pasakė, ir vargu ar tai buvo ištarta angliškai.

Barmenas papurtė galvą.

– Negaliu, pone van Vlitai. Nebent jei išsikviestumėte taksi.

– Aš esu taksi, – atsakė Rodas.

Barmenas susižvelgė su moterim, sėdinčia šalia Rodo. Ji buvo ilgais juodais plaukais ir plačių kaip beisbolo gynėjo pečių, ir žvilgtelėjus iš arčiau pasirodė, jog tai vyras. Rodas išlenkė paskutinę taurelę.

– Tuomet gerai, – sumurmėjo jis. – Nuvažiuosiu į Berlingtoną. Įsiveršiu į bendrakursių vakarėlį.

– Įsiveržkite, – tarė barmenas. – Jei tik prieš tai nesudaužysite automobilio.

Rodas pasirausė kišenėje ir pirmu mėginimu ištraukė raktelius. Jis užkliuvo ir atsitrenkė į nublizgintą barą.

– Taip jiems ir reikia.

Policijos žiburėliai atsispindėjo ant priekinio automobilio stiklo, suteikdami Šelbės odai melsvą atspalvį. Ji tvirčiau įsisupo į Elio švarką, gobiantį jos pečius, drebėdama, nors jai nebuvo šalta. Jis pasistengė sustoti šalikelėje, kad jai nereikėtų žiūrėti į sumaitotą automobilį ir ant gatvės išmestą kūną, bet jos galva nuolat atsisukdavo, ir akys prisimerkdavo, norėdamos įžiūrėti avarijos smulkmenas.

– Atleisk, – pasakė jai, kai pakeliui į restoraną išsijungė radijas. – Turiu važiuoti.

Ji suprato ir todėl išlipo per keleivio dureles, slidinėdama su aukštakulniais ant drėgno šaligatvio. Palikus automobilio prieglobstį, girdėjosi įvairus triukšmas – nuo sirenų iki šaukiančių policininkų ir tylaus nusikaltimo vietos fotografo aparato spragsėjimo. Ji prisiartino prie sambrūzdžio rato, nė kiek neabejodama, kad pažvelgusi žemyn pamatys Rosą.

Jos nebuvo, kai jis buvo patekęs į automobilio avariją, kurioje žuvo Eimė. Bet tai buvo tokių pat gelbėtojų misija; ten, kaip ir čia, buvo apvirtęs automobilis; paramedikai prisegė jį diržais prie vežimėlio, tokio kaip tas, skubiai vežamas šaligatviu prie aukos.

Kai sulaukė skambučio apie brolį, ji žindė Etaną. Šelbė vos neįjungė atsakiklio, nes buvo be galo sunku laikyti apsnūdusį kūdikį ir telefono ragelį. Net ir dabar ji negali prisiminti, ar jai pranešęs pareigūnas buvo vyras ar moteris. Tik keli žodžiai tarsi cementiniai blokai įsirėžė jai į atmintį, ir už jų ji vis dar retsykiais užkliūdavo: Rosas, avarija, rimta, keleivis, mirė.

Laikas sustojo, ir Etanas nusirideno jai nuo kelių ant sofos pagalvėlių. Šelbė mėgino įsivaizduoti Rosą, sudaužytą ir kruviną, bet tematė liesą penktoką ugningomis akimis, pasiryžusį įveikti vienuoliktos klasės futbolo žvaigždę, įskaudinusią Šelbę.

Ji pastūmė du uniformuotus policininkus iš kelio, kad geriau matytų. Drabužiai buvo perplėšti, veidas sumaitotas, bet Šelbė vis tiek įžvelgė verslininko, norėjusio užsiimti statybomis Paiko žemėje, bruožus.

Kažkieno ranka suėmė jos alkūnę ir patraukė ją atgal. Elis žiūrėjo į ją nusiminęs.

– Ką čia darai?

– Aš... turėjau pamatyti.

– Niekas neturėtų to pamatyti. Rosas van Vlitas sudaužė savo automobilį. Vienintelė paslaptis – ar jis užsiliepsnojo nuo smūgio, ar nuo alkoholio garų, sklindančių iš vairuotojo.

– Jis gyvens?

– Taip, bet turi rimtų lūžių ir nudegimų. – Elis nuvedė ją prie automobilio, Šelbei net nespėjus suvokti. Jis atidarė duris ir įsodino ją. – Sėdėk.

– Aš ne Vatsonas.

Jo žvilgsnis sušvelnėjo.

– Žinau. Vatsonas prie to pripratęs. Tu ne.

Kai jis pasisuko eiti ir užbaigti tai, ką turėjo užbaigti, Šelbė ištarė jo vardą. Jis akimirksniu atsigręžė. Net ir turėdama jau paruoštą sakinį, Šelbė nesuprato, kodėl ji privalo papasakoti Eliui, kas sukasi jos mintyse.

– Rosas vos nežuvo avarijoje, – pagaliau ji ištarė.

Elis žvilgtelėjo per petį į nuolaužas, kylančius dūmus.

– Vos nesiskaito, – pasakė.

Etanas iš dėdės miegamojo pavogė elektromagnetinio lauko matuoklį ir šiek tiek pasvarstęs pabėgimui išsirinko trumparankovius marškinėlius, kuriuos jam buvo leidžiama vilkėti tik namuose. Tylus beldimas į duris pranešė, kad Lusė pasirengusi. Ji įslinko į jo kambarį, žiūrėdama tokiomis didelėmis ir nervingomis akimis, kad Etanas pradėjo juoktis.

– Mes dar netgi neišėjom. Atvėsk.

– Gerai, – Lusė tyliai pradėjo kalbėtis su savimi: – Kas blogiausia gali nutikti?

Lusei blogiausia buvo išgąstis. Dėdė Rosas sakė, kad žmogaus dvasia negali tavęs nuskriausti. Etanui blogiausia buvo kur kas rimčiau. Jis pasakė Lusei, kad susirgs, jei bus saulėje, bet nepaminėjo, kokią didžiausią kainą tektų sumokėti – odos vėžys, žaizdos, mirtis. Tuomet ji niekada nebūtų pritarusi šiam planui. Bet Etanas viską gerai apgalvojo, ir jei jam lemta mirti jaunam, jis norėjo sudaryti savo sąlygas. Jis nenorėjo gulėti kažkokioje vaikų skyriaus palatoje, kur ant langų nupiešti kvaili rožiniai dinozaurai, tarsi jie padėtų vaikui įsivaizduoti, kad jis yra kažkur kitur, o ne ten.

Gal stipri viltis galėtų pakeisti likimą, – juk įmanoma, kad kraujo įžadas, kurį jiedu su Luse davė aną naktį, šiek tiek juos pakeitė – Lusė tapo drąsesnė, o jis stipresnis.

– Gerai, – pasakė Etanas, užkišdamas elektromagnetinio lauko matuoklį už džinsų kilpos ir atverdamas savo kambario langą. – Nučiuošime stogo kraigu ant priebučio stogo ir nušoksime.

– Tikrai?

– Nušoksime arba turėsime praeiti pro tavo mamą svetainėje. – Jis perkėlė vieną koją per palangę. – Aš pirmas.

– Palauk.

Etanas pasisuko.

– Luse, pameni, mes apie tai kalbėjome? Tu gimei bailė, o aš sergu keista liga. Taigi? Tik nevykėliai gali su tuo taikstytis amžinai.

– O jei mes tokie turėtume būti ir todėl tokie esame?

– Paistalai, – pasakė Etanas. – Pasakysiu tau, kaip viskas nutiko: kai reikėjo dalyti gerus genus, Dievui buvo kavos pertraukėlė, ir kažkoks kvailys jį pavadavo. – Jis įdėmiai žiūrėjo į ją. – Jei negalėtume to pakeisti, kokia prasmė užaugti?

Ji linktelėjo, įtikindama save.

– Kur konkrečiai mes eisime?

– Į vienintelę vietą Komtosuke, kur galima rasti vaiduoklį ir stebėti kylančią saulę, – atsakė jis. – Patikėk manim. – Ištiesė melsvai baltą ranką ir palaukė, kol Lusė padavė savąją – užantspauduotas sandoris. Tada jie išsirepečkojo per langą į tamsą, pasiryžę pavirsti tuo, kuo nebuvo.

Šampleino ežero pakrantėje Azas Tompsonas prisiminė akimirkas, kai jį čia aplankė jo dukra Lija su socialine darbuotoja ir jis supažindino ją su kalba. Tada jis pernelyg bijojo prisipažinti jai, kas jis toks ir kad ją pažįsta. Užuot tai padaręs, jis mokė ją abenakių kalbos žodžių, leido juos praryti, kad jie įsišaknytų jos viduriuose tarsi kuklus sodas vaikaitei, kurią ji nešiojo.

Žodžiai, nors trapūs ir nematomi, turi didelę jėgą. Jie gali būti tvirti kaip pilies siena ar aštrūs kaip rapyra. Jie gali kąsti, mušti, sukrėsti, sužeisti. Bet, kitaip nei veiksmai, žodžiai negali padėti. Joks pažadas niekada neišgelbėjo žmogaus, tik jo išpildymas dovanodavo jam išsigelbėjimą.

Azas suprato, kad po viso to, kas įvyko, vis tiek svarbiausia yra tai, kas buvo parašyta ir pasakyta. Jis žvelgė į dėžę su bylomis ir genealoginėmis diagramomis, gulinčią ant upės kranto toje vietoje, kur kadaise stovėjo kibiras su lydekomis. Nebuvo sunku įsigauti į municipaliteto rūsį – nejau niekam Vermonte nerūpi užrakinti rūsio langų? – ir ištempti likusius Vermonto eugenikos projekto įrodymus, kuriuos Roso Veikmano sesuo grąžino miesteliui saugoti.

Azas žinojo, kad atimti iš žodžių galią galima tik juos ištrinant. Žinoma, kai žodžiai paleidžiami į pasaulį, jų jau nesugrąžinsi, bet gali sutrukdyti jiems patekti ten dar kartą ir būti išklausytiems bei suvoktiems. Jis paėmė lipnios juostelės ritinį, įsigytą degalinės parduotuvėje, ir atvyniojęs galą priklijavo jį prie marškinių po pažastim. Paėmęs pirmąsias Spenserio Paiko detalias bylas, prispaudė jas prie krūtinės ir apvyniojo juostelę aplink kūną, kad bylos nenukristų.

Tvirtindamas bylas, popierius ir gremėzdiškas genealogines diagramas prie savo lieso kūno, Azas prisiminė dukrą: kaip nušvisdavo jos akys, jį pamačiusios, kaip ji rankomis glostydavo pilvą, kaip išsiskyrė čigonų stovykloje tarsi orchidėja saulučių lauke. Bet į tą žemę persodintą orchidėją galima buvo auginti. Tereikėjo, kad kas nors turėtų laiko ir trokštų ja pasirūpinti.

Prisiminimai nuklaidino jį į dar tolimesnę praeitį, kai jis pastebėjo savo gražiąją Lili pirmąją popietę, dirbdamas jos tėvui. Atėjęs iš laukų paimti kitos pintinės uogoms, jis pamatė ją – sidabro spalvos plaukais ir balta oda šokančią priebutyje pagal dainos melodiją, kurią ji tyliai niūniavo. Ji sukosi valso žingsniu, uždėjusi rankas ant įsivaizduojamo vyro. Ji nežinojo, kad ją kažkas stebi, ir vien to užteko, kad Azui užimtų kvapą. Jai reikia partnerio, – pagalvojo jis, ir tai buvo pradžia.

Jis pasvarstė, ar Mereditė jau kalbėjo su Vinksu dėl žemės. Pasvarstė, ar ji atvažiuos į Komtosuką, kaip buvo žadėjusi. Jis per mažai ją pažinojo, kad perprastų. Kartais probėgšmais prieš užmigdamas jis painiojo ją su Lija. Žinoma, jos panašios, bet tai ėjo iš kažkur giliau. Jis negalėjo kalbėti savo dukters vardu, bet manė, kad Lija didžiuotųsi ja.

Prisiklijavęs paskutinę bylą ir išnaudojęs visą lipnią juostą, Azas įbrido į vandenį. Jis buvo šaltas net ir rugpjūtį ir stingdė jam čiurnas. Juto, kaip drėksta prie šlaunų pritvirtintos bylos. Tie popieriaus lapai buvo tarsi kempinės, traukiančios jį į dumbliną dugną.

Azas giliai įkvėpė, prieš panardindamas galvą. Jis ėjo ežero dugnu, spardydamas sraiges, akmenukus ir pamirštą lobį. Orui iš plaučių kylant burbuliukais į paviršių, jis gulėjo ant nugaros, gramzdinamas istorijos, kurią buvo pritvirtinęs prie savo kūno, ir laukė išauštančio ryto.

– Atsiprašau, – tryliktą kartą sakė Elis Šelbei, atvėręs savo namo duris ir pasveikinęs vienišą Vatsoną.

– Tu dėl to nekaltas.

Jie dėl automobilio avarijos nespėjo ne tik į rezervuotą vakarienę, bet ir apskritai į restoraną. Antrą nakties nedirbo netgi „Makdonaldas“, kur būtų galima užkąsti. Elis įmetė raktus į vazą ant virtuvinės spintelės su trimis pūnančiais bananais.

– Aš esu siaubingas vaikinas, – sumurmėjo jis, atidarydamas šaldytuvą. – Netgi negaliu tau nieko pagaminti. Nebent mėgsti duoną su garstyčiomis. – Jis patyrinėjo kepaliuką. – Tiksliau, peniciliną su garstyčiomis.

Staiga Šelbės rankos apkabino jį iš užpakalio.

– Eli, – pasakė ji, – aš nesu labai išalkusi.

– Nesi? – Jis išsitiesė ir atsisuko į ją.

Ji atlaisvino jo kaklaraištį. Tada nusiavė aukštakulnius. Basa ji atrodė tokia mažutė ir trapi, kad priminė Eliui snaigę – mirksnis, ir ji gali ištirpti.

– Nesu, – pasakė ji. – Bet esu šiek tiek įkaitusi.

Tu man sakai, – pagalvojo Elis, o ji apsisuko ir pakėlė plaukus nuo kaklo.

– Atsegsi?

Jis šiek tiek truktelėjo žemyn metalinę užtrauktuko ąselę, ir sulig kiekvienu dantuku jautė, kaip įsitempia jo nervai. Šelbės oda prilygo balčiausiai, lygiausiai kada nors jo matytai platybei. Dar šiek tiek žemiau pasirodė juodos liemenėlės kabliukai.

Jis pasitraukė į šalį. Daugiau tverti negalėjo.

– Gal paieškok, kuo persirengti, – pasiūlė jis.

– Prakeikimas, – ištarė ji visai nesigailėdama. – Nieko neatsinešiau.

Ji pakėlė rankas ir iki galo atsegė likusius dešimt centimetrų užtrauktuko, leisdama suknelei nukristi ant grindų, taigi stovėjo prieš jį tarsi kūno, kraujo ir nėrinių miražas. Nusišypsojusi ji pasisuko ir pradėjo lipti laiptais aukštyn, o Vatsonas nusekė iš paskos.

Elis nedvejojo. Jis atsegė nuo diržo pranešimų gaviklį ir mobilųjį telefoną, juos išjungė ir nukėlė namų telefono ragelį. Tai prieštaravo departamento procedūrai, bet užteks ir vienos tragedijos tą naktį. Ir, jei atvirai, jam nerūpėjo, net jei ateitų pasaulio pabaiga, jei tik tuo metu jis judėtų Šelbės viduje.

Mereditė perskaitė visus katalogus, kuriuos Šelbė gavo praėjusį mėnesį, ir suprato, kad kažkas negerai – būtent tai, kad ji perskaitė visus katalogus, kuriuos Šelbė gavo praėjusį mėnesį. Jos dukra, kuri atrodė turinti vidinį radarą, įsijungiantį kaskart, kai Mereditė sekundei prisėsdavo, pasisavindavo tuos asmeninio laiko trupinėlius užduoti klausimams, kurie negalėjo palaukti, – tarkim, kodėl lūpos rožinės arba kodėl jie negali laikyti šuns. Bet šį vakarą Lusė jos apskritai nevargino. Etanas taip pat. Nors pagal matematinę logiką du mažesni nei dešimties metų vaikai namuose turėjo trukdyti dvigubai dažniau.

Ji padėjo į šalį „Pottery Barn“ interjero katalogą ir šūktelėjo į viršų. Niekas neatsiliepė, bet jie užsidarę duris žaidžia kompiuterinį žaidimą. Mereditė užbėgo laiptais į viršų ir pabarškino į rutulio formos durų rankeną.

– Etanai! – pašaukė ji. – Kaip jums ten sekasi?

Kai atsakymo nebuvo ir šį kartą, ji pajuto pirmą nerimo bangą. Pačiupusi vielinį drabužių pakabą iš savo spintos ir ištiesinusi jo kaklelį, įkišo jį į paprastą užraktą rutulio formos rankenoje. Jis atsidarė, ir Mereditė įėjo į Etano kambarį, kur pamatė įprastą berniukišką netvarką – nieko netrūko, išskyrus du vaikus.

Langas buvo atviras.

Mereditė nubėgo žemyn prie skubios pagalbos numerių šalia telefono, nors buvo sakiusi Šelbei, kad jai niekada jų neprireiks.

Rosui įėjus į virtuvę, Mereditė metė telefono ragelį ir atsisuko ašarų išvagotu veidu.

– Restoranas uždarytas, Elio pranešimų gaviklis ir mobilusis turėtų būti įjungti, bet taip nėra, o policija nieko nesako, nes jo numeris neįtrauktas į sąrašą ir...

Jį apėmęs gilus liūdesys kaipmat išsisklaidė, ir jis paklausė:

– Kas nutiko?

– Vaikai dingo, – ištarė Mereditė.

– Seniai?

– Nežinau. Nežinau. Ką tik užlipau į viršų ir jų neradau.

– Ir negali susisiekti su Šelbe ir Eliu? – Ji papurtė galvą. – Gerai. Aš juos surasiu.

– Negali. Nežinai, kur jie.

– Žinau. Lik čia, jei jie paskambintų ar grįžtų Šelbė.

Bet jau eidamas pro duris jis žinojo, kad Mereditė nuo jo atsilieka tik vienu žingsniu.

Kas būtų pamanęs, kad yra tiek daug tamsos šešėlių? Būti po dangumi, kai nešviečia mėnulis, buvo tas pat, kas slėptis po antklode, ir karjero įduba, didelis tuštumos ratas vos už Lusės sportinių batelių galų, buvo dar tamsesnė už naktį. Vienas žingsnis, viena klaida, ir nukrisi. Tik prisimerkusi ji galėjo matyti Etaną, kuris staiga paleido turėklus ir pradingo jai iš akių.

Jos kvėpavimas sustingo gerklėje. Ji būtų šaukusi, bet ką pagalvotų Etanas, jei ji paprasčiausiai bijo nueiti pas vaiduoklius, o ne pačių vaiduoklių? Tada jo galva išlindo prie jos kojų.

– Ar pakvietimo lauki? – paklausė jis, ir ji suprato, kad jis tvirtai laikosi kopėčių, vedančių į karjero duobę.

Etanas sakė, kad čia yra vaiduoklis, karjero prižiūrėtojas, kurį nužudė kažkoks pamišėlis. Jis sakė, kad čia jie tikrai pamatys dvasią. Sakė, kad jiems gali tekti slėptis nuo sargybinio, bet neatrodė, kad čia būtų dar kas nors, išskyrus juos. Gal tai buvo sėkmė, gal tai reiškė, kad čia būti galima. Kad ir kaip būtų, Lusė pradėjo leistis žemyn. Prieš ją stovėjo dideli akmeniniai stulpai, ir tamsoje atrodė, kad jie juda. Jos sportinių batelių padai slystelėjo granitu, ir ji atsidūrė nuolaužų krūvoje.

– Neužsigavai? – sušuko Etanas. Tikriausiai jis ir atsisuko, bet buvo per tamsu, kad pamatytum.

Ji suprato, kad Etano gyvenimas visą laiką buvo toks.

Jie ropojo per tokius siaurus plyšius, kad Lusei tekdavo sulaikyti kvapą, kopė į akmens kolonas, kur vienintelė atrama kojoms buvo viltis, slinko po stulpais ir virš stačių akmens plokščių. Jie stengėsi išlaikyti pusiausvyrą ant plonų kaip adata akmens kyšulių, pasvirusių tarsi milžiniški pagaliai. Retsykiais, keliaudami pirmyn, vaikai išjudindavo trapią pusiausvyrą, ir granitas subyrėdavo, keldamas triukšmą ir dulkes.

– Ar tau viskas gerai? – iki jos atplaukdavo Etano balsas, ir jie keliaudavo tolyn.

Ant Lusės rankų ir blauzdų daugėjo įbrėžimų, o į vieną įpjovą ji net bijojo pažiūrėti. Ji atsimušė į Etano nugarą ir suvokė, kad jie perėjo į kitą karjero pusę, priešingą kopėčioms.

– Įsikursime čia, – pasakė Etanas, rodydamas dvi nukritusias granito plokštes, atsitiktinai sudarančias A formos rėmus ir kyšulį.

Jis užkopė pirmas. Tada Lusė įsitvėrė jo rankos, kad jis užtrauktų ją aukštyn, bet jų dulkini pirštai išslydo vieni iš kitų, ir šūktelėjusi Lusė nukrito į sutrupėjusių akmenų patalą.

– Jėzau, Luse, ar nesusižeidei? – sušuko Etanas.

Jos akys prisipildė ašarų, bet ji prisivertė atsistoti.

– Ne, – ištarė Lusė ir atsargiai pradėjo kopti į kyšulį, ryžtingai įsprausdama pėdas į plyšius granite, tik tada atitraukdavo ranką ir vėl ieškodavo, ko įsitverti. Ant kyšulio ji susmuko, atsigulė aukštielninka ir užsimerkė, o tuo tarpu Etanas išdėliojo vaiduoklių medžiojimo prietaisus. Atgavusi kvapą, ji atsisėdo ir įjungė žibintuvėlį, nukreipdama jo spindulį į jų ką tik įveiktą erdvę.

Lusės akys išsiplėtė pamačius aplink smaigalius ir dantytus kraštus. Kopėčios, kuriomis jie nusileido, buvo taip toli, jog atrodė, kad jie tą darė prieš amžinybę.

Ji jau buvo drąsesnė, nei manė.

– Taigi, ką darysime? – paklausė Lusė.

– Nieko. Dabar laukimo dalis. – Jie sėdėjo suglaudę pečius, drebėdami iš šalčio ir suvokimo, ką padarė. – Ar žinai, kas yra žvaigždė? – po kurio laiko paklausė Etanas, ir Lusė papurtė galvą. – Tai prieš šimtus metų įvykęs sprogimas, kurį mes matome tik dabar.

– Kodėl?

– Tiek laiko keliauja šviesa.

Gal ir su vaiduokliais taip yra, pagalvojo Lusė. Gal liūdesys keliauja kitu greičiu nei realus gyvenimas, todėl jie ir pasirodo praėjus daugeliui metų po mirties. Ji pašnairavo į debesuotą dangų, ieškodama bent vienos žvaigždės. Kai įvyko tas sprogimas, jis turėjo būti garsus, ryškus ir gąsdinantis. Bet tai, ką ji matė dabar, buvo gražu.

Gal viskas iš toli atrodo geriau.

Dar nespėjus supypsėti radijo prietaisui, kurį Etanas laikė rankoje, ji jau žinojo, kad kažkas ateina. Ji jautė tai oro svoryje ant odos ir ausis pasiekusiame tuštumos aide. Jai ant rankos pasistojo gyvaplaukiai, ir lėtai apsivertė skrandis.

– Ar man taip atrodo, – sušnibždėjo Etanas, – ar išties atšalo dvidešimčia laipsnių?

Radijo aparatas pradėjo trūkčioti kaip pamišęs.

– Luse, – sušnibždėjo Etanas. – Atsistok.

Ji atsistojo. Nuėjo iki pat kyšulio krašto ir kaip įmanydama drąsiau ėmė mintyse kartoti: Tu manęs neišgąsdinsi.

Etanas sakė, kad vaiduokliai negali materializuotis, jei nėra energijos. Baimė buvo energijos rūšis, susirietusi į kamuoliuką. Taigi Lusė sutraukdavo visą baimę, įsikūrusią jos paklodžių raukšlėse ir už drabužių jos spintoje. Ji prisiminė astmos priepuolius, kurie ištikdavo dvasiai stojus prieš ją. Ji užsimerkė, susikaupė ir kai po akimirkos vogčiomis žvilgtelėjo, pamatė link jos einantį vyrą.

Tai buvo vyras, bet ne vyras. Jis buvo permatomas, kaip ta į jos miegamąjį ateidavusi moteris, ir per jo pečius ir nugarą Lusė matė dantytus uolų kraštus. Jis ir apsirengęs buvo keistai – dryžuotais tarsi senas čiužinys marškiniais, kelnėmis, kuriose nebuvo kilpų diržui, ir liemene su blizgančiu auksiniu kišeniniu laikrodžiu. Jo ūsai galuose buvo užriesti kaip cirko stipruolio, o plaukai prilipę prie galvos. Eik prie darbo, – pasakė jis jos galvoje.

Lusė pajuto, kaip dreba jos keliai, daužydamiesi vienas į kitą. Dink, – atrėžė jam mintyse.

Jos nustebimui, vaiduoklis padarė tai, ką ji liepė. Jis žengė du žingsnius pirmyn – vieną kiaurai ją, atšaldydamas jos kaulus ir kraują taip, kad akimirką ji stovėjo sustingusi kaip ją supančios uolos, ir tada pranyko.

Lusė nusišypsojo. Netgi tyliai nusijuokė. Ji apsižvalgė, bet šioje duobėje daugiau vaiduoklių nebuvo. Žinoma, ir įtampa pilve buvo atslūgusi. Sugrįžusi į jų urvą, ji pritūpė šalia Etano, trankančio elektromagnetinio lauko matuoklį į granito plokštę.

– Šlamštas, – pasakė jis.

Lusė įdėmiai į jį pažiūrėjo.

– Tu nieko nematei?

– Ne, tai buvo netikras pavojus. – Jis pakėlė akis. – Kodėl klausi? Tu matei?

– Taip, – nustebusi atsakė Lusė ir atsisėdo papasakoti apie tai Etanui.

Šelbė buvo parinkusi tam specialius žodžius: aksominis, išlepęs, malonus, spindintis. Ji įsivaizdavo nupieštus juos ant lubų – priepuolis, sujudimas, sužadinimas, stimuliatorius. Tačiau Elio rankoms slystant jos oda, o jos nagams įsirėžus jam į nugarą ir spaudžiant jį arčiau savęs, Šelbė suvokė, kad negali mąstyti.

Jo kūnas buvo ilgas, liesas ir gražus, prisilietimas švelnus kaip jo šnibždami pažadai. Ji pakluso jam tą akimirką, kai žinojo, kad neprisimins, ką daryti ir kaip daryti teisingai, ir kai jų galūnės susipynė, Šelbė neprisiminė, kad būtų dėl ko nors dvejojusi.

Jis nusėjo jos kūną bučiniais – čiurnas, blauzdas, kelius ir šlaunis, o ji virpėdama laukė, kol jis pabaigs. Ir kai jo lūpos prisispaudė prie jos lūpų, ji išsilenkė visu kūnu, užmerkė akis ir tolumoje išvydo auksą, švytinčius smaragdus, išbarstytus rubinus. Jie degė vis karščiau ir skilo į kvazarus ir novas, pripildančius visatą. Elis judėjo taip, tarsi turėtų viso pasaulio laiką. Tada, kai ji ilgiau nebegalėjo tverti, akimirksniu atsirado virš jos, versdamas ją žiūrėti jam į akis ir žinoti, kokiu tiksliai keliu pasuks jos gyvenimas.

– Kur tu buvai? – sumurmėjo Elis, ją pripildydamas.

Jų kūnai judėjo tikslingai, jų ritmas pasakojo istoriją. Ir kai abu paleido vienas kitą, Šelbė pamiršo visus kada nors išmoktus žodžius, išskyrus vieną: mes.

Kai Elis kietai užmigo jos glėby, Šelbė išsivadavo nuo jo svorio ir susiraitė šalia. Jis stengėsi įsiminti jo strazdanų žvaigždynus ir kreivą plaukų sklastymą. Ant jo odos ji užuodė save.

Kažkas įdūrė jai į minkštą šlaunies pusę, ir ji pasislinko mėgindama įsitaisyti patogiau. Bet kad ir kas tai buvo, pasislinko kartu su ja, ir Šelbė įkišusi ranką tarp savęs ir Elio ištraukė mažą aštrų daiktą. Ji pakėlė jį prieš rožinį šviesos ruoželį, besiskverbiantį įstrižai apklotų, ir susiraukė. Šis brangakmenių derinys buvo jai pernelyg matytas.

– Sveika, – apkabino ją Elis.

– Sveikas, – sušnibždėjo Šelbė jam į lūpas, pamiršdama viską, išskyrus Elį, ir paleisdama iš rankos deimantinį soliterą, kurį Rosas kadaise dovanojo Eimei ir prieš kelis mėnesius pametė viename jos namo kambarių.

Tai buvo gražiausias Etano kada nors matytas vaizdas – slenkančios plonos ir storos lašišos, žvaigždes prarijęs rožinis srautas, linija, kur naktis tapo diena. Etanas norėjo, kad dar kartą išauštų, dabar, net jei tai reikštų, kad jis bus viena diena vyresnis ir arčiau mirties.

Etanui išropojus ant kyšulio, Lusė dar miegojo. Jis sėdėjo sukryžiavęs kojas, rankas laikydamas prieš save, ir sulig kiekvienu saulės žingsniu danguje ant odos atsirasdavo nauja pūslė.

Bet, Dieve, jis nesigailėjo. Pamatyti, kaip aušta rytas, kai jo nuo Etano neskiria lango stiklas. Pajusti saulės tekėjimą, užuot jį pamačius.

Jo kairė ranka buvo smarkiai paraudusi, ją beprotiškai niežėjo. Lusė priėjo žiovaudama ir tada pažvelgė į jo ranką.

– Etanai!

– Nieko baisaus. – Tačiau tai akivaizdžiai buvo netiesa. Staiga jo akis užkliuvo už kažko, spindinčio karjero dugne. Sidabrinė saga – o gal sagtis. Tai buvo beisbolo kepuraitė, ir pasilenkęs per granito kyšulio kraštą Etanas galėjo įskaityti užrašą ant jos. – Keista, – tarė jis. Bet nespėjus parodyti Lusei, kas, Etano manymu, buvo jo dėdės beisbolo kepuraitė, ji sprogo jo akivaizdoje.

Kaip ir kiekvieną rytą, kai „Angelo karjere“ buvo vykdomi granito sprogdinimai, kompiuteriai, susprogdinę pirmąjį dinamito užtaisą, padarydavo pauzę ir leisdavo uolienoms nusėsti, tada detonuodavo kitą. Skraidė rieduliai, ir kietosios dalelės kilo į grybo formos debesį, uolienų dulkės padengė Roso automobilio stogą. Po pirmojo sprogimo nugriaudėjo antras. Vienas granito smaigas atsitrenkė į priekinį stiklą ir jį sutrupino.

– Dieve mano! – sušuko Mereditė, Rosui dar važiuojant atidarė dureles, vargais negalais išlipo ir pasileido bėgti link karjero, kur galėjo būti jos dukra.

Didžiulės granito plokštės krito kaip domino kauliukai, nuversdamos nuo pjedestalų kitus akmens stulpus ir sukeldamos tokį tirštą sidabrinio žvyro debesį, kad Mereditė nieko nematė per metrą į priekį, o tuo labiau neįžvelgė, kas dedasi karjero gilumoje. Rosas pribėgo prie jos.

– Niekur nerandu Azo, – pasakė jis. – Nemoku to sustabdyti.

Ji kvėpavo akmens dulkėmis, ją dengė nuosėdos. Mereditė įsikibo pirštais į tinklinę tvorą.

– Luse! – suriko. – Luse!

Tačiau vienintelis atsakymas tebuvo kita bombardavimo serija, vienašalis karas. Skylantis akmuo gaudė netgi garsiau nei dinamito sprogimas ir skambėjo Mereditei ausyse. Tada atrodė, kad sudarytos paliaubos. Kelios ilgos sekundės absoliučios tylos, kurią trikdė slenkančio granito lavina.

Kitas žmogus gal būtų neišgirdęs – silpno žioptelėjimo prieš raudą, – bet Mereditė būtų atskyrusi tą garsą netgi vidury katastrofos.

– Luse, – sušnabždėjo ji ir pradėjo ieškoti įrodymo, kad ausys jos neapgavo. Ir rado jį, susirietusį ant akmeninio kyšulio – ploną spalvos blyksnį pro rūką, ryškiai raudoną Lusės marškinėlių juostelę, kurios nebuvo padengusios pilkos dulkės. Mereditė šoko ant tvoros ir ėmė lipti.

– Meredite!

Ji išgirdo Roso balsą, o tada jis nutrūko sakinio viduryje, ir vyras puolė paskui ją. Greičiausiai sprogimai dar nesibaigė ir tyla tereiškė pertraukėlę. Tačiau Mereditei tai nerūpėjo. Ji turėjo tikslą – Etaną ir Lusę, esančius duobėje už penkių šimtų metrų, ir pradėjo leistis kopėčiomis, įgręžtomis į karjero sieną.

Pasiekusi dugną, ji sudvejojo, išsigandusi griūvančių šešis kartus už ją aukštesnių obeliskų. Sutelkusi ryžtą, ji įkopė į pirmąjį ir pradėjo planuoti trumpiausią kelią iki savo dukters. Uoliena raižė delnus, ir bėgantis kraujas trukdė įsitverti. Paslydusi ji nukrito ant čiurnos ir šūktelėjo, tą akimirką Lusė spėjo ją pamatyti.

– Mamyte! – išgirdo jos šauksmą, o tada verksmą ir prisivertė nueiti dar penkiolika metrų į priekį.

Pasigirdo sirena, trys ilgi sprogimai.

– Grįžkit atgal! – šaukė Mereditė, ragindama juos grįžti į jų surastą urvą. Ji užsidengė galvą, tarsi nuo to kažkas pasikeistų, ir tuo metu pasigirdo sprogimas kitoje karjero pusėje. Jis buvo ganėtinai toli nuo tos vietos, kur ji tupėjo susirietusi, bet dundesys sudrebino žemę po jos rankomis ir kojomis. Ji pajuto, kaip iš po kojų slysta akmuo, jos slidūs pirštai ieškojo kur įsitverti, tada ji ėmė kristi ir nesėkmingai nusileido – jos sužeista koja trapi kaip šakelė trakštelėjo po ją prislėgusio granito plokšte.

Negi ir vėl.

Rosas matė sulėtintą dinamito sprogimo vaizdą, girdėjo judančios skaldos girgždėjimą ir trūkčiojimą, aidintį jo ausyse kartu su skubančiu pulsu. Jis negalėjo pagreitinti laiko, negalėjo priversti rankų ir kojų judėti pakankamai greitai. Aplink jį į šipulius dužo pasaulis, o jis buvo pernelyg jautrus – kuo smarkesnis garsas, tuo puikesni sprogimai, – bet net ir šiame kataklizme Etano pagalbos šauksmas aiškiai skambėjo virš visko.

Rosas negalvojo apie nestabilią žemę, artėjančią detonaciją ir tikimybę saugiai patekti į kitą karjero kraštą. Jis težinojo, kad šįkart neleis numirti tam, kurį myli. Kad Rosas – vienintelis jį išgelbėti galįs žmogus. Kad tai turi būti padaryta.

Istorija nepasikartos.

Kai jis pasiekė Mereditę, jo kelnių klešnės jau buvo suplyšusios į skutelius nuo dantyto granito. Kraujas tekėjo jo veidu, skrendančiai šukei prakirtus smilkinį. Mereditė buvo įkalinta po suaugusio vyro dydžio uolos lentyna.

– Vaikai, – žioptelėjo ji, ir jis linktelėjo.

Jis įkišo batą į plyšį tarp dviejų akmenų ir ištiesęs rankas patraukė kūną pirmyn. Paskui dar sykį. Kartais uolos sujudėdavo po jo kojomis arba ranka paslysdavo, iš nuolaužų papėdės Rosas mažais žingsneliais stūmėsi aukštyn. Jis nenuleido akių nuo Etano ir Lusės, stovinčių ant kyšulio už dulkių širmos ir laukiančių jo.

Staiga griuvo du pasvirę blokai, sudarę prieglobstį Lusei ir Etanui. Lusė suspigo ir pasitraukė kyšuliu kuo toliau.

– Paskubėkite! – šaukė ji. – Prašau!

Po tūkstančio metų, o gal po širdies tvinksnio Rosas pasiekė yrančios kalvos papėdę. Jis įsitvėrė kyšulio, įspraudė batą į nuolaužas ir pradėjo kopti aukštyn. Ranka po rankos. Žingsnis po žingsnio. Pakėlęs galvą, jis matė Etano juodų sportinių batelių galus.

Už nugaros nuaidėjo sprogimas, ir Rosas krito žemyn kartu su siena, į kurią kopė. Jis nusirito į kairę ir prisidengė galvą, pasipylus pusantro kubinio metro dydžio akmenų lietui. Dabar Lusės rauda buvo garsesnė, ir jis girdėjo, kaip Etanas ir Mereditė šaukia jį vardu. Jis atsistojo, karštligiškai įvertindamas padarytą žalą.

Kyšulys, ant kurio buvo Etanas ir Lusė, liko nepajudėjęs. Tačiau tarp jo ir uolos, ant kurios jis dabar stovėjo, atsivėrė bedugnė. Dviejų metrų pločio ir keturių su puse metrų gylio kiaurymė driekėsi per visą karjerą, atskirdama vaikus ant akmeninės salelės.

Rosas pažvelgė į abi puses, tada į naują skliautuotą duobę. Granitą perskrodusios sienos buvo vertikalios. Vienintelis kitas būdas – eiti pagal šį įskilimą iki pietinio karjero krašto, kopti sienomis iki turėklų ir nusileisti prie tolimosios angos pusės.

– Paklausykit! – sušuko Rosas per juos skiriantį plyšį. – Jūs turėsite šokti.

Mereditė matė viską – kaip Rosas stulbinamai juda uolomis, kaip atsargiai kopia prie Lusės su Etanu ir kaip siaubingą akimirką kalnas, ant kurio jis buvo, griūna jam po kojomis. Kai jis pranyko jai iš akiračio, ji sukliko, pamėgino pasisukti ir surasti jį akimis, bet dėl skausmo kojoje beveik prarado sąmonę. Stengdamasi išlikti budri, ji stebėjo sprogimo atgarsį, kai kanjonas padalijo karjero dugną pusiau ir paliko vaikus kitoje pusėje.

Rosui būtų neįmanoma pasiekti karjero sieną ir išlipti anksčiau, nei nuaidės kitas sprogimas. Jis buvo teisus – vienintelis būdas išgelbėti Lusę ir Etaną buvo sugauti juos šokančius. Etanas padarys tai, ką dėdė lieps. Bet Lusė... Lusė nešoks. Tam reikia didelės drąsos, o dukra niekada jos neturėjo.

Ašaros pasirodė Mereditei akyse.

– Luse! – sušuko ji. – Šok!

Jos čia mirs, ji ir Lusė, palaidotos po griuvėsiais. Ji troško drąsos, kurią galėtų perduoti dukrai. Bet mąstydama apie bebaimiškumą ir skrydį Mereditė pamatė, kaip Lusė žengia žingsnį atgal, kuo smarkiau įsibėgėja ir pakyla į orą.

Ji visu svoriu nusileido į Roso glėbį, parversdama juos abu, ir dabar, būdama saugi, nepajėgė jo paleisti. Patenkintas ir nustebęs – jis nesitikėjo, kad ji šoks nepamačiusi, kaip kitą pusę pasiekia Etanas, – Rosas pabučiavo ją į kaktą.

– Aš tave laikau, – sušnabždėjo jai į plaukus, o ji tuo tarpu kūkčiojo jam ant peties. – Dabar tu saugi. – Jis atplėšė mergaitę nuo savęs. – Turiu sugauti Etaną. Gerai?

– Gerai, – šnipštelėjo Lusė. Ji apkabino rankomis kelius ir palenkė galvą, vis dar drebėdama.

Rosas vėl atsistojo ir sudėjo rankas prie burnos.

– Etanai, neleisiu tau nukristi. – Jis matė, kaip jo sūnėnas linkteli galvą, iš visų jėgų įsibėgėja ir šoka.

Etanas buvo Supermenas, jis skrido, ir niekas – niekas – negalėjo sutrukdyti jam išgelbėti pasaulį arba bent jau save. Užsimerkus jam nereikėjo žiūrėti, ar toli stovi dėdė Rosas, ir į dantytas uolas, laukiančias karjero dugne. Jis ištiesė pirštų galiukus kuo toliau į priekį ir mintyse tyliai kartojo: aš paukštis, aš lėktuvas, aš jau ten.

Pirštams brūkštelėjus per kažką kieto, jis sumirksėjo ir pajuto nusileidžiąs tiesiai dėdei į glėbį. Jis tvirtai įsikibo, ir tada užplūdo ašaros – greitos ir gausios, neleisdamos jam pratarti žodžio. Jo pėdos nuslydo Roso kojomis ir tvirtai atsistojo ant žemės.

– Tu, – žioptelėjo dėdė Rosas, – būsi nubaustas.

Ir tą akimirką žemė po jais pranyko.

Rosas pajuto, kaip jie čiuožia nuokalne į plyšį, ir pasuko kūną taip, kad stipriausias kritimo smūgis atitektų jam. Etanas visu svoriu nusileido ant jo, ir akmenys įsirėžė Rosui į kojas ir nugarą.

– Kelkis, – tarė Rosas, statydamas sūnėną ant kojų. – Nesusižeidei?

Etanas negalėjo rasti žodžių, bet linktelėjo galva. Rosas pažvelgė aukštyn.

– Luse! – sušuko jis. – Kur tu?

Aukštai ant uolos krašto pasirodė baltas veidelis. Ašaros vagojo dulkinus skruostus. Rosas įvertino stačią uolos sieną – buvo keletas vietelių, kur jis galėtų įsikibti kopdamas aukštyn, bet su Etanu ant rankų tai būtų neįmanoma. Beje, ir Lusei nebūtų užtekę jėgų juos abu užtraukti.

– Etanai, man reikės tavo pagalbos, – pasakė Rosas. – Aš užkelsiu tave sau ant pečių, ir tu vienas turėsi pasiekti viršūnę. Luse! – sušuko jis. – Noriu, kad pačiuptum Etaną, kai jis priartės. Gerai?

Jis laukė jos atsakymo, bet ji tylėjo. Iš tos vietos, kur jis stovėjo, Lusės nesimatė. Bet jei jie lauks ilgiau, gali įvykti kitas sprogimas. Taip žlugtų dar viena galimybė kopti.

– Eikš, – pasakė jis Etanui pritūpdamas, kad berniukas galėtų užsirepečkoti jam ant pečių. – Kol pasieksi viršūnę, ji jau bus atėjusi.

Lusė taip virpėjo, kad negalėjo atgauti kvapo. Ji matė, kaip jos akyse keitėsi pasaulis – aušra įgavo pilką spalvą, tvirta žemė pranyko, jos motina pateko į spąstus. Rosas ir Etanas buvo įstrigę tos skylės dugne, ji buvo viršuje, ir niekas neatrodė taip, kaip turėjo atrodyti. Ji prisidengė galvą rankomis, trokšdama, kad visa tai pranyktų. Anksčiau jai buvo pavykę, pagaliau juk jei nenori ko nors matyti, tereikia užsimerkti.

– Luse!

Tai Roso balsas. Jis norėjo, kad ji padėtų Etanui užlipti į viršų. Bet tai reikštų, kad ji turi prieiti prie uolos briaunos, prie tos vietos, kurios kraštas neseniai nukrito. Ir Lusė negalėjo prisiversti.

– Ei! – Etano ranka išlindo virš bedugnės. – Luse, kur tu? Dėde Rosai, ji neteina!

– Luse!

Lusė prispaudė delnus prie ausų. Jie pranyks, viskas pranyks, ir ji pabus savo lovoje, namuose, pro langus veršis saulės spinduliai, ir jai nereikės galvoti apie vaiduoklius.

Tačiau jai jau nereikėjo jaudintis dėl vaiduoklių. Lusė pažvelgė aukštyn ir nuleido rankas prie šonų. Būti drąsiai nereiškė, kad paniškai nebijai. Bijai visą laiką, bet tiesiog darai, ką turi daryti.

Ji vėl pašliaužė prie uolos krašto, stabtelėjusi tik kartą, kai iš po delno į plyšį nuslydo sauja akmenukų. Sunkiai rydama seiles, ji žvilgtelėjo per kraštą ir kelios pėdos po savim pamatė Etaną, kaip vorą įsikibusį į uolą.

Lusė atsigulė ant pilvo ir prispaudė skruostą prie uolos. Tada ištiesė dešinę ranką, nes ji buvo arčiau Etano. Ji pajuto, kaip jo pirštai, palietę jos, tvirtai juos suspaudė, tarsi spyna raktą.

Negalėdama pakelti jo svorio, Lusė pasivertė inkaru. Jis kilo į viršų jos ranka, tada sugriebė jos petį ir persisvėrė per uolos kraštą.

Jie žiūrėjo vienas kitam į akis, uždusę, įtraukdami vienas kito iškvėptą orą.

– Luse, – tarė Etanas kimiu balsu, ir galėjai įsivaizduoti vyrą, kuriuo galbūt jis niekada netaps.

Ji silpnai nusišypsojo.

– Kur taip ilgai užtrukai? – sušnibždėjo.

Rosas nešė Lusę ant pečių ir žingsnis po žingsnio rodė Etanui kelią, atsargiai rinkdamasis taką per griuvėsius iki kopėčių kitoje karjero pusėje. Jam keletą kartų teko keisti maršrutą, nes kitas tolimas sprogimas ir vėl pakeitė akmenuotą peizažą. Jam net netoptelėjo, kad jiems gali nepavykti, ir tai stūmė jį pirmyn.

Jis pastatė Lusę ant surūdijusių kopėčių skersinių ir liepė jai kopti į viršų. Etanas lipo iš paskos.

– Paskambink 911, – nurodė Rosas. – Jei reikės, įsilaužk į kabinetą.

Etanas linktelėjo.

– Neini?

Rosas dirstelėjo per petį.

– Dar ne, – atsakė ir suspaudė Etanui blauzdą. – Eik.

Tada jis nušliaužė tuo pačiu keliu atgal, paklaikusiai ieškodamas Mereditę prispaudusios plokštės. Kurį laiką jis negirdėjo jos šūksnių – ji nešaukė arba jis buvo pernelyg užsiėmęs, kad klausytųsi. Dabar karjere mėtėsi daug plačių granito plokščių; buvo sunku prisiminti, kokioje tiksliai vietoje ji buvo. Jis pasistatė nedidukę akmeninę pakopą ir pamatė Mereditės ranką.

– Meredite! – sušuko jis, ir ji išsibudino.

– Lusė?

– Saugi. Ji iš čia išėjo.

Ji nematė, bet jos koja buvo atlinkusi nuo kūno be galo keistu kampu. Didelė jos šlaunį prispaudusi plokštė buvo dukart platesnė nei Rosas ir storumo sulig jo ranka. Kad ją išlaisvintų, jis turės pasidaryti iš mažesnio akmens svertą, pakelti plokštę ir ištraukti Mereditę prieš sugriūnant laikinam keltuvui. Tada, padaręs kojai įtvarą, išneš ją per griuvėsius, kaip išnešė Lusę.

– Eik pakviesti pagalbos, Rosai, – verkdama tarė Mereditė.

– Aš esu pagalba. – Jis ieškojo bet ko, kas padėtų pastumti akmenį. – Pamėginsiu pakelti.

Ji virpėjo iš skausmo ir panikos.

– Eik iš čia.

Rosas mėgino palįsti po plokšte ir ją kilstelėti, bet akmuo nepasidavė. Tolumoje pasigirdo sirena, perspėdama apie kitą sprogimų seriją. Jis karštligiškai apsidairė, ieškodamas dinamito ar sprogmens galvutės. Jo akys nukrypo į Mereditę, ir jie suprato akivaizdžią tiesą.

Jis negalėjo jai padėti.

Jis pasilenkė ir nubraukė jai nuo akių plaukus.

– Šššš, – sušnibždėjo, ir kažkur kairėje suvirpėjo užtaisas.

– Rosai, eik. Prašau, – ji pravirko smarkiau. – Turiu žinoti, kad saugiai iš čia išėjai.

Jam pavyko kreivai nusišypsoti.

– Kiek kartų turėsiu kartoti? Aš nemirtingas.

Ji ištiesė ranką, ir tas judesys išjudino po jais buvusius akmenis. Rosas, praradęs kojų atramą, skaudžiai suklupo ant vieno kelio šalia Mereditės galvos. Tuo pat metu mažiau nei už metro jie abu pastebėjo mažą raudoną vamzdelį.

Rosas peršoko Mereditę prispaudusią plokštę ir pačiupo dinamito lazdelę. Gniauždamas ją kumštyje, jis puolė bėgti dantytu granitu ir skilusiais akmenimis gilyn į karjerą. Tuo metu svarbiausia tapo kuo toliau nubėgti nuo Mereditės, prieš kompiuteriams uždegant lazdelę.

Užtaisas subangavo Roso delne. Prieš pat jį paleidžiant, prieš karštesniam nei šimtas saulių sprogimui sulyginant su žeme vietą, kur stovėjo Rosas, jam staiga tapo viskas aišku. Jis išgelbėjo Mereditę, jis išgelbėjo visus. Gal dabar netgi atsilygino už likusį gyvenimą. Sprogimo banga apvertė jį aukštyn kojomis, ir jis rėžėsi galva į dantytą uolą. Kaip tik tada, kai pagaliau surado kažką, dėl ko verta gyventi, Rosas sužinojo, kad vis dėlto jis nėra neįveikiamas.

Kai atvažiavo Elis ir Šelbė, pirmieji greitosios pagalbos automobiliai jau buvo išvykę. Karjeras knibždėjo sukviestų iš kitų miestų uniformuotų policininkų, kurie atitvėrė teritoriją juosta. Kitas detektyvas apklausė „Angelo karjero“ savininkus, skubiai atvykusius su korporacijos advokatu. Niekas nežinojo, kur nuėjo Azas Tompsonas, naktinis sargas; kadangi buvo dingęs, tapo atpirkimo ožiu.

Elis nuskubėjo prie gydytojo.

– Vaikai. Kur vaikai?

– Jiems viskas gerai. Įpjovimai, mėlynės. Greitoji nuvežė juos į ligoninę.

Jis pajuto, kaip jam prieš šono smunka Šelbė, ir apkabino ją mėgindamas sulaikyti. Pasilenkęs jis šnibždėjo jai į ausį žodžius, kurie nieko nereiškė, bet turėjo atstoti gelbėjimo virvę, kurios ji galėjo įsitverti.

– Ar galim važiuoti? – paklausė Šelbė. – Dabar? Į ligoninę?

Nespėjus jai atsakyti, jo dėmesį patraukė sujudimas prie apsauginių turėklų. Trys gelbėtojai atsargiai iškėlė neštuvus. Ant jų prisegta diržais, sudaužyta ir kruvina gulėjo Mereditė.

– Dieve mano, – aiktelėjo Šelbė žiūrėdama, kaip sąmonės netekusi Mereditė guldoma į laukiantį greitosios pagalbos automobilį. Atrodė, kad Šelbė tik dabar pastebėjo Roso automobilį. Ji pačiupo už skverno gydytoją. – Kur mano brolis? Kur mano brolis? – Vyras nieko neatsakė, ji nenorėjo jo paleisti. – Rosas Veikmanas, – spaudė ji. – Jis kažkur čia.

Stojo tyla. Niekas jai neatsakė, ir tokio atsakymo pakako.

– Ne! – sušuko suklupdama Šelbė, o Elis ją apkabino. – Ne!

– Jis ligoninėje, – tvirtai pasakė Elis. Tada jis pasisuko į vieną paramediką. – Tiesa?

– Taip, jis ligoninėje.

– Matai? – Elis padėjo Šelbei atsistoti ir atsargiai nuvedė ją prie automobilio. – Važiuojam ieškoti Etano. Ir Roso.

– Gerai, – linktelėjo Šelbė pro ašaras. – Gerai.

Elis uždarė dureles. Jam einant prie vairuotojo durelių paramedikas palietė jam petį.

– Detektyve. Dėl to vaikino...

– Jis ligoninėje, – pakartojo Elis.

– Taip, bet tai tik formalumas, – tarė vyras. – Jis jau buvo miręs, kai mes jį radom.

Rosas vairavo, Eimė sėdėjo keleivio vietoje.

– Danija, – pasakė jis.

Ji kurį laiką pagalvojo.

– Azerbaidžanas.

Jis negalėjo atitraukti nuo jos akių, tarsi būtų nesimatę visą amžinybę, nors jis žinojo, kad tai netiesa... jie niekada neišsiskirdavo ilgiau nei septyniasdešimt dviem valandom ir tik tuomet, kai Eimė budėdavo naktį ligoninėje. Rosas pajuto nukreipiąs žvilgsnį nuo kelio ir žvilgčiojąs į jos skruosto linkį, jos akių spalvą ir tą vietelę, kur ant kaklo krito jos prancūziška kasa.

– Slovakija, – sumurmėjo jis.

Eimė išpūtė akis.

– Baik, Rosai. Ir vėl A?

– Penkiolika metų mokeisi. Juk gali atlaikyti geografijos raundą.

– Tuomet Alžyras.

Jis nusišypsojo ir pažvelgė per priekinį stiklą. Automobilis važiavo greitai, lauke lijo kaip iš kibiro, bet jis galėjo prisiekti matęs pažįstamą žmogų, einantį greitkelio pakraščiu – savo seną darželio auklėtoją. Ji vilkėjo geltoną megztinį, kurį Rosas dar prisiminė, o plaukai buvo susukti į kuodą ir susegti baltais segtukais. Jis dar kartą žvilgtelėjo į galinio vaizdo veidrodėlį, bet jos jau nebuvo.

– Sumatra, – atsakė jis.

Eimė sukryžiavo kojas ant sėdynės. Ji buvo nusispyrusi batus – niekada nemėgo keliauti apsiavusi batais.

– Aukštybės.

– Tokios vietos nėra.

– Žinoma, yra, – ginčijosi Eimė.

Rosas kilstelėjo antakį.

– Ir tu tą tikrai žinai.

Jis žvilgtelėjo į šoninį veidrodėlį ir vos nenulėkė nuo kelio: už jo, kitoje kelio pusėje, buvo jo motina. Ji vilkėjo megztinį su perlų juostele prie kaklo, – jis jį prisiminė, nes vaikystėje, sėdėdamas jai ant kelių, tarp pirščiukų sukiojo perlus. Ji jam nusišypsojo ir pamojavo.

Jo motina mirė 1996-aisiais. Jo darželio auklėtoja dar anksčiau. Ir Azerbaidžanas dar priklausė SSRS, kai mirė Eimė.

Aukštybės nėra vieta.

Staiga, padarę posūkį, jie pamatė priešais, jų kelio juosta, atvažiuojantį traktorių su priekaba.

– Rosai! – sušuko Eimė, o jis pasuko vairą į kairę, į priešpriešinę juostą, per vėlai pastebėjęs į juos visu greičiu lekiantį nediduką automobilį, kurį buvo užstojusi priekaba.

Stiklas sprogo į vidų, ant šlapio kelio pasigirdo siaubingas padangų cypimas ir staigus trenksmas plienui rėžiantis į plieną. Rosas pasijuto tysąs šalia apvirtusio automobilio. Traktorius su priekaba nuvingiavo nuo kelio, vairuotojas buvo užvirtęs ant signalo, taigi kaukimas nesiliovė. Rosas atidarė keleivio dureles, įkišo rankas į vidų ir atsegė Eimę.

Jos petys buvo perrėžtas, kraujas sunkėsi per palaidinukę, bet veidas buvo širdies formos, oda lygi ir atrodė stulbinamai. Prancūziška kasa nuo smūgio išsipynusi, kad ir kuo ji buvo sutvirtinta. Plaukai plaikstėsi ant krūtinės kaip šilkinis šalikas.

– Eime, – sumurmėjo jis. – O Dieve.

Jis atsisėdo, ištraukė Eimę sau ant kelių ir ėmė verkti užplūdus prisiminimų bangai. Jis nubraukė lietaus draikomus plaukus jai nuo veido.

– Aš tavęs nepaleisiu. Aš neišeisiu.

Eimė jam mirktelėjo.

– Rosai, – pasakė ji, žvelgdama jam per petį. – Tu turi eiti.

Per visus tuos metus jis neprisiminė šių žodžių, Eimės paliepimo, išlaisvinusio jį nuo kaltės, kad nebuvo šalia, kai ji mirė. Jis dar tvirčiau ją apkabino ir palinko pirmyn, bet staiga pajuto kažką stovint už nugaros ir taip uoliai raginant jį atsistoti, kaip kad jis stengėsi pasilikti.

Supykęs jis pasisuko ir pajuto žiūrįs į Liją.

Laikydamas Eimę rankose ir Lijai stovint už nugaros, Rosas suakmenėjo. Tai buvo pragaras, košmaras jo galvoje. Jis buvo reikalingas abiem moterims, kiekviena jų turėjo pusę jo širdies. Pas kurią man eiti? – mąstė jis. – Ir kurią aš prarasiu?

Lija nutempė jį prie kito avariją patyrusio automobilio, kuris buvo įstrižai įsirėžęs į apsauginę greitkelio tvorelę. Rosas stengėsi iš jos ištrūkti ir grįžti pas Eimę, įsitikinęs, kad tai patikrinimas ir jis turi viską atlikti teisingai.

Bet tada jis netgi negalėjo matyti Eimės, nes tarp jų atsirado kitas automobilis. Nusivylęs Rosas išsiveržė iš tvirto Lijos glėbio ir atplėšė sudaužytos žalios hondos dureles. Prie vairo gulėjo susmukęs ir į šoną pasviręs kūnas. Rosas užuodė benziną, jis žinojo, kad kiekvieną akimirką automobilis gali užsidegti.

Jis apgraibomis ieškojo saugos diržo sagties, ji buvo užstrigusi.

– Eime! – sušuko per petį. – Aš ateinu! Laikykis. – Dar kartą spustelėjus mygtuką, sagtis atšoko. Rosas nepatogiai įkišo rankas į vidų ir iš sudaužyto automobilio ištraukė sąmonės netekusią vairuotoją. Jis nutempė kūną kuo toliau, iki miško pakraščio. Tada pasigirdo kurtinantis ir karštas sprogimas, ir automobilis užsiliepsnojo.

Atlėkė keli automobiliai įjungtomis sirenomis, vanduo iš ugniagesių žarnos užliejo hondą. Rosas nustvėrė pribėgusį pirmosios pagalbos gydytoją.

– Prie ano automobilio yra moteris, kuriai reikia pagalbos, – sušuko jis.

– Ja jau rūpinamasi. – Pirmosios pagalbos gydytojas priklaupė prie Roso. – Kuo ji vardu?

Rosas nežinojo, ji buvo nepažįstama. Jis žvilgtelėjo į gulintį prie jo liepsnos apšviestą kūną kaip ir prieš devynerius metus. Kaip ir tada, prie vairuotojos plaukų augimo linijos žiojėjo žaizda, kraujas bėgo veidu ir jos juoda suknele. Bet šį kartą jis pamatė jos veidą – iš tikrųjų pamatė veidą – ir viskas pasikeitė. Dieve mano.

– Ji vardu Mereditė, – kimiai tarė Rosas.

Jau dvidešimt septynios dienos, kai E. Džaniperis Smagas buvo rezidentas Flečerio Aleno ligoninėje Berlingtone. Pagal rotaciją jis atliko stažuotę skubios medicininės pagalbos skyriuje, bet iš tikrųjų jį domino dermatologija arba plastikos chirurgija – specialybės, nesusijusios su gyvybės ar mirties klausimais, – kur buvo galima užsiimti privačia praktika ir išvengti apygardos medicinos centro staigmenų. Vis dėlto jis mielai darė tai, kas jam priklausė, taigi neprieštaraudamas vežė kūną į morgą. Kad būtumėte matę, ką jie darė šitam vaikinui, kai atvežė, – taikė elektros šoką, intubavo, nors kiekvienas parengiamojo kurso studentas būtų pasakęs, kad vaikiną jau atvežė be gyvybės ženklų.

Lifte jis buvo vienas. Paspaudė mygtuką, palaukė, kol užsidarys durys, pasisuko į veidrodinę sieną, kad galėtų stebėti savo judesius, dainuojant grupės „Smash Mouth“ vokalo partijas. Vos priartėjus prie dainos „All-Star“ priedainio, kažkas sučiupo jį už rankos.

Lavonas vežimėlyje atsisėdo.

– Užsičiaupk, – tarė jis prikimusiu balsu.

Atsidarius durims į morgą, miręs vyras stovėjo, o medicinos rezidentas buvo susmukęs ant siaurų neštuvų.

– Ar kas nors gali padėti? – paklausė Rosas apstulbusio personalo. – Šis vaikinas atšalęs.

Kai Azo Tompsono kūnas buvo išplautas ant Šampleino ežero kranto, pagal vietines tradicijas laidotuvėms jis buvo parengtas per dvidešimt keturias valandas. Vinksas Čempinjis, abenakių atstovas, pasiūlė palaidoti Azo Tompsono palaikus naujai įsigytoje žemėje, Ūdrų Upės Perėjos ir Montgomerio kelio sankryžoje. Jis buvo palaidotas veidu į rytus, ant šono, kad geriau matytų saulėtekį.

Praėjus keliems mėnesiams, aplink kapą sužydėjo nesodintas ir sezonų nepripažįstantis sodas – žiemą nenudžiūstančios gervuogės, virš sniego galvutes keliančios kalijos, liepą suvešintys bugieniai ir gebenės. Toje vietoje slaptus pasimatymus skirdavo įsimylėjėliai, kurie vertino privatumą bei rožių kvapą gruodį ir kurie čia ateidavo pažiūrėti į tamsiaplaukį berniuką ir šviesiaplaukę mergaitę, besivaikančius vienas kitą tarp laukinių gėlių, maitinančius vienas kitą uogomis, kol jų lūpos ir pirštai parausdavo kaip kraujas.

Tą naktį Elis namo grįžo paryčiais. Buvo velniškai daug popierių ir arbitražo su karjero savininkais, o jis tenorėjo pargriūti šalia Šelbės ir nepabusti kitam tūkstantmečiui.

Deja, jis nežinojo, ar Šelbė dabar pasirengusi matyti jį ar ką nors kitą.

Kai ji verkė ligoninėje, jis laikė ją apglėbęs, kol ji pakėlė smakrą ir pasakė, kad turi važiuoti namo ruoštis. Elis pamanė, kad laidotuvėms, bet jautė, kad ji stato sieną ir atsisako kitų pagalbos, ir tai jam kėlė didžiulį rūpestį. Jis nusipraus po dušu ir važiuos pas ją – nori ji to ar nenori.

Įkišęs raktą į spyną, jis suprato, kad durys neužrakintos. Joms prasivėrus, jis susikaupė, pasirengdamas bet kam. Bet jo virtuvėje nebuvo vagies. Tik Šelbė, sukišusi rankas į miltų dubenį.

– Aš įsilaužiau, – ištarė ji drebančiu balsu. – Į policininko namus.

Elis prispaudė ją prie savęs ir pabučiavo į viršugalvį.

– Užjaučiu. Labai užjaučiu.

Ji verkė, ir pirštu nusivaliusi veidą, paliko ant jo baltą ruožą.

– Negalėjau būti savo namuose. Negalėjau skambinti į... laidotuvių namus. Man skambino reporteriai, o aš net negalėjau išklausyti jų žinučių. Gydytojai ligoninėje davė vaistų, kad Etanas ir Lusė miegotų, taigi sugirdžiau ir paguldžiau vaikus į tavo lovą. Išviriau sriubos. Ir iškepiau duonos. Kartą suskambėjo telefonas, bet aš ne... Pašėriau už tave šunį.

Sakiniai buvo beprasmiai, bet Elis suprato kiekvieną jos ištartą žodį. Jis sūpavo ją glėbyje ir įsivaizdavo mažų rankų atspaudus ant savo kostiuminio švarko nugaros, tokius pat vaiduokliškus kaip tie, pasirodę veidrodyje senuosiuose Paikų namuose. Šelbė nusišluostė nosį į jo marškinius.

– Jei nori, išeisiu.

– Neišeik, – sušnabždėjo jis. – Niekada.

Mereditė visai nebuvo panaši į Liją. Dabar Rosas nesuprato, kaip galėjo įžvelgti panašumą. Jos akys buvo toliau viena nuo kitos, o ir plaukai visiškai kitos struktūros. Jos oda atrodė tokia pat švelni, bet jis nenorėjo paliesti ir įsitikinti, kad nesutrikdytų jos miego.

Jos koja buvo tempiama. Kaulas sutvirtintas vinimi, koja pakelta. Kraujotakos sistema pripumpuota nuskausminamųjų. Rosą į palatą įleido tik todėl, kad niekas ligoninėje nebuvo pasiruošęs atsakyti prieš kelias valandas mirusiam žmogui.

Pirmiausia jis pamėgino surasti Šelbę arba Etaną, bet jie jau buvo išrašyti. Lusė išvyko su jais. Rosui pamėginus paskambinti į namus, niekas neatsiliepė, o atsakiklis buvo išjungtas. Jis būtų paskambinęs Eliui, bet neprisiminė jo telefono numerio, jei kada nors apskritai jį žinojo. Neurologas, apžiūrėjęs Rosą po to, kai buvo susiūtos žaizdos jo galvoje, sakė, kad jo atmintis gali tokia ir likti – su spragomis, kurios galbūt kada nors užsipildys, o gal ir ne. Pavyzdžiui, jis neprisiminė, ką veikė prieš tai, kai rado Mereditę, Šelbės namuose paklaikusiai ieškančią vaikų. Jis taip pat neprisiminė, iš kur tie balti voratinkliniai randai jam ant riešų.

Bet jis prisiminė Lijos veidą ir būtų numiręs, jei tik būtų galėjęs vėl jį pamatyti – ir, matyt, numirė. Jis įsivaizdavo ją ir Eimę, tarsi jos stovėtų tik per dvi pėdas nuo jo. Rosas žinojo, kad jis galėjo ten pasilikti, kad ir kur tai buvo. Bet dar labiau nei laikyti savo glėbyje Eimę ir sekti paskui Liją, kad ir kur jį vestų, jis norėjo būti su savo seserim. Savo sūnėnu. Galbūt su Meredite.

Rosas praleido tiek daug metų kažko ieškodamas ir niekada nesuprato, kad tai, ką surandi, gali nebūti taip svarbu kaip pats ieškojimo procesas. Gyvenimo neapibūdina mirties akimirka, tą daro visos kitos, praleistos gyvenant.

Jam žiūrint Mereditės skruostu nusirito ašara. Jos akys truputį prasivėrė, ir ji sutelkė dėmesį į Rosą.

– Lusė, – sušnibždėjo ji.

– Ji sveika.

Mereditė krūptelėjo, kai aplinka pažadino prisiminimus. Ji sušuko iš skausmo kojoje ir Roso rankų prisilietimo, kai jis pamėgino ją nuraminti.

– Tu vaiduoklis.

Jis nusišypsojo.

– Jau ne.

– Dinamitas... sprogo tavo rankoje. Aš mačiau, – pasakė ji. O tada pridūrė tyliau: – Jie man sakė... kad tu mirei. – Ji vėl pamėgino atsisėsti, bet pajudinus koją iš skausmo prisimerkė akys.

– Nejudėk. – Jis žiūrėjo jai į veidą, į randą prie plaukų augimo linijos, kurio nebuvo pastebėjęs. – Tau lūžo koja, kuri jau buvo lūžusi automobilio avarijoje. Šešiose vietose. Šeivikaulis ir blauzdikaulis buvo sutraiškyti, jie įdėjo vinį. – Rosas pamanė, kad Mereditė nuspręs, jog gydytojai pasakė jam apie jos būklę, bet ji nustebino jį proto šviesumu.

– Aš tau niekada nesakiau, – ištarė ji atsargiai, – kad buvau patekusi į automobilio avariją.

Jis prisėdo ant lovos krašto.

– Tu vairavai žalią hondą ir vilkėjai juodą suknelę, – ištarė Rosas tyliai. – Tu susižeidei... čia. – Rosas palietė jos kaktos lopinėlį. – Tavo batų jie nerado.

– Juk nesakysi, kad esi dar ir aiškiaregys, – silpnai pasakė Mereditė.

– Ne, – atsakė Rosas. – Pasakysiu, kad ten buvau.

Jis žiūrėjo į ją nemirksėdamas, kol šis taip giliai užkastas prisiminimas įpūtė liepsną, ir jos akys šiek tiek praplatėjo.

– Du kartus, – ištarė ji silpnu balsu, siekdama jo rankos. Jos vokai nusviro. – Supermenas.

Jis palaukė, kol Mereditės kvėpavimas tapo lygus, ir tada suspaudė jos pirštus.

– Galbūt, – prisipažino jis.

Etanas siūbavo kojas ant suoliuko prie ligoninės laukdamas, kol Lusė jį pasivys. Dulksnojant lietui, ji ėjo pusantro metro aukščio mūrine siena ten, kur apsaugininkas negalėjo jos matyti. Priėjusi galą, ji lengvai stryktelėjo kaip gimnastikos meistrė ant buomo ir nušoko ant žemės už apsaugininko, sutrumpindama vargšui vaikinui gyvenimą dešimčia metų.

Jis apsisuko, ir Lusė jam padovanojo Širlės Templ šypseną, kuri ją visada išteisindavo.

Per pastarąjį mėnesį ji tapo kaskadininke. Ji nuolat karstėsi stogais, laikė iškišusi galvą iš važiuojančio automobilio ir vaizdajuosčių nuomos punkte rinkosi filmus su grandininiais pjūklais ir daugybe kraujo. Etanas žinojo, kad tai jo kaltė – jis sukūrė siaubūnę. Psichiatras, pas kurį jiems reikėjo lankytis dėl kažkokios potrauminio streso terapijos, sakė, kad tai reakcija į akistatą su mirtimi. Etanas, aišku, žinojo geriau.

Jis nuleido savo ilgarankovių marškinių rankoves ir žemiau patraukė beisbolo kepuraitės snapelį. Prie ligoninės jis nesijautė mutantu, nes čia ateidavo ir išeidavo žmonės, kuriems būdavo prikabinta įvairių vamzdelių ir maišelių. Be to, netgi namuose jis jau nebebuvo pats didžiausias keistuolis. Ta garbė priklausė dėdei Rosui, kuriam buvo paskelbta klinikinė mirtis, bet jis išgyveno ir apie tai papasakojo.

Jis jautėsi puikiai arba bent jau taip sakė visiems, pradedant Opra bei Lariu Kingu ir baigiant dvasininku Biliu Grehamu per tiesioginę transliaciją iš jo palatos. Šiandien jį išrašė po mėnesio stebėjimo – tai buvo daryta ne dėl jo, o dėl gydytojų, kurie ateidavo ir čiupinėdavo jį, mėgindami išsiaiškinti, kas sugrąžino jį į gyvenimą. Mereditę taip pat išrašė. Jo mama ir Elis atėjo jų išsivežti.

Etanas daugybę kartų lankė dėdę ligoninėje. Jis jau beveik išmokė jį laimėti pokerį. O dažniausiai juodu tiesiog kalbėdavosi, nes jei Etanas ir nenorėjo puoselėti vilčių, negalėjo nepasvarstyti, ar tokia sėkmė būna tik kartą gyvenime, ar, tarkim, ji gali būti perduota kitoms kartoms.

Kai praėjusį kartą jį lankė, dėdė atidavė jam želę ir makaronų sriubą ir nuvedė jį į Mereditės palatą. Ji pasakė Etanui, kad nors jo DNR negali pasitaisyti, kažkoks mokslininkas Niujorke išrado kremą, kuris atitaiso jau padarytą DNR žalą. O žmonės jos laboratorijoje stengiasi sukurti pakaitinę genų terapiją, kuri visiems laikams išgydys PK.

Kas toks yra Etanas, kad pasakytų, jog stebuklai negali aplankyti du kartus? Pagaliau juk tai šeimos bruožas.

– Žiūrėk, – Lusė įsmeigė jam į šoną alkūnę, kažką rodydama pirštu. – Keista.

Prieš juos buvo dviguba vaivorykštė, viena pakišta po kitos linkiu. Bet matyti galėjai tik kairę jos pusę, išlinkusią iki dangaus vidurio ir ištirpstančią drumstoje mėlynėje.

Dešinė vaivorykštės pusė niekur nebuvo dingusi, Etanas tą žinojo, net jei jie su Luse jos nematė. Tai nebuvo nei svajonė, nei stebuklas, tik paprastas gamtos dėsnis. Pagaliau juk, jei žinai, kad egzistuoja viena kieno nors dalis, akivaizdu, kad kažkur yra ir kita.

28 Garsus JAV beisbolo žaidėjas.

29 Angl. FMP – prašau, išdulkink mane.

Padėka

Tikėti vaiduokliais yra beveik tas pat, kas būti nėščiai: esi arba nesi, vidurio nėra. Taigi kai nusprendžiau sukurti Rosą Veikmaną, žinojau, kad turiu rasti žmonių, kurie ne tik tikėtų, bet ir galėtų paaiškinti, kodėl tiki. Man labai pasisekė, kad susipažinau su Atlanto paranormalių reiškinių draugija – ypač su Jasonu Hawesu ir Grantu Wilsonu, kurie pakvietė mane į vaiduoklių medžioklę ir įtikino, kad šiame pasaulyje yra kur kas daugiau, nei gali pamatyti plika akimi, ir su Andy Thompsonu, kuris paaiškino, ką reiškia būti jautriam. Jie mane išmokė tokių įdomių dalykų, kad aš tikriausiai parašysiu dar vieną knygą apie vaiduoklius, kad tik galėčiau vėl su jais pabūti.

Kaip žadėta, lenkiuosi „moterims, kurios myli knygas“, padėjusioms man sugalvoti pavadinimą: Lori Maurillo Thompson, Sherry Fritzsche, Sandy Langley, Joyce Doherty, Laurie Barrows, Connie Picker, Sarai Reynolds, Nancy Martin, Claudiai Kari, Pamelai Leigh, Suzi Sabolis, Lindai Shelby, Carol Pizzi, Diane Meyers, Karen Sokoloff ir MJ Marcks.

Dėkoju savo įprastinei profesionalų grupei: dr. Elizabeth Martin, Lisai Schiermeier, dr. Davidui Toubui, Dr. Tiai Horner ir dviem specialistams – dr. Aidanui Curranui ir dr. Danielui Collisonui; savo juridiniams patarėjams Jennifer Sternick, Andrea Greene Goldman, Alanui Williamsui ir Allegrai Lubrano; savo teisėsaugos guru, detektyvui leitenantui Frankui Moranui. Ypač lenkiuosi Rod Ailando valstijos policijos detektyvei Claire Demarais, išmokiusiai mane „Forensics 101“, teismo ekspertizės pradžiamokslio. Sindy Follensby dėkoju už greitą iššifravimą su šypsena. Rebecca Picoult vertė man iš prancūzų kalbos trés vite ir važiavo su manim į Masačusetso šiuolaikinio meno muziejų; Jane Picoult, Steve’as Ivesas ir JoAnn Mapson skaitė šios knygos juodraščius ir neleido man tinginiauti. Aimee Mann išreiškė Roso skausmą muzika ir padėjo man rasti įkvėpimo perteikti tai į grožinę literatūrą. Savo agentei Laurai Gross dėkoju už dešimtmečio darbą, kuris, tikiuosi, tęsis dar trisdešimt ar keturiasdešimt metų. Dėkui Laurai Mullen ir Camille McDuffie, piršlėms, surandančioms mano knygoms jas dievinančius skaitytojus. Taip pat norėčiau padėkoti visiems iš „Atria Books“, įsimylėjusiems šią knygą taip, kaip ir aš, – bet norėčiau išskirti Judith Curr, Karen Mender, Sarah Branham, Shannon McKenna, Craigą Hermaną ir Paolo Pepe. Mano redaktorė Emily Bestler yra ne tik neįtikėtinai talentinga ir moka priversti mane rašyti geriau, nei sugebu, bet ji taip pat yra gera, ištikima draugė ir geriausia mano palaikytoja.

Ir galiausiai ačiū Kyle’ui, Jake’ui ir Samanthai, kurie dalijasi mamos laiku kartu su įsivaizduojamais personažais, ir savo vyrui Timui, kuris daro mano gyvenimą įmanomą.

Autorės pastaba

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys. Tačiau Vermonto eugenikos projektas trečiuoju ir ketvirtuoju XX a. dešimtmečiais buvo įgyvendinamas iš tikrųjų. Visai neseniai šis istorijos skirsnis buvo atrastas iš naujo – dar ir dabar jis kelia skausmą ir gėdą skirtingų kultūrinių ypatumų vermontiečiams. Šiandien eugenikos studija yra saugoma valstybiniame archyve Midlsekse, Vermonte, – daugelis jos pavyzdžių buvo panaudoti kaip epigrafai vidurinėje knygos dalyje.

Spenseris ir Sisė Paikai, Pilkasis Vilkas, Haris Bomontas ir Abigailė Elkot yra mano sukurti personažai, bet Henris P. Perkinsas gyveno iš tikrųjų. Kaip nurodė Nancy Gallagher savo tinklalapyje „Vermonto eugenika: dokumentinė istorija“, jis buvo zoologijos profesorius Vermonto universitete ir organizavo Vermonto eugeninę studiją kartu su paveldimumo studija. Jis tikėjo, kad mokslinis tiriamasis darbas, visuomenės švietimas ir parama įstatymų leidybai gali sumažinti problemiškiausių Vermonto piliečių skaičiaus augimą. Jam vadovaujant 1931 m. buvo priimtas Vermonto sterilizacijos įstatymas, ir iki pat išėjimo į pensiją 1945 m. jis dėstė genetiką ir eugeniką Vermonto universitete.

Nors įstatymas ir pavadintas Žmonijos gerinimo taikant savanorišką sterilizaciją įstatymu, kyla abejonių, ar procedūra išties buvo savanoriška. Pagal turimus įkalčius galima manyti, kad asmuo gali būti sterilizuotas rekomendavus dviem gydytojams. Trisdešimt trys valstijos priėmė sterilizacijos įstatymą. Karo nusikaltimų teismuose po Antrojo pasaulinio karo nacių mokslininkai minėjo Amerikos eugenikos programas kaip pagrindą savo rasinės higienos planams įgyvendinti.

Septintuoju ir aštuntuoju XX a. dešimtmečiais Amerikos pilietinių teisių sąjunga nusitaikė į sterilizacijos įstatymus, ir daugelis jų buvo sėkmingai panaikinti. Kiti, pašalinus eugeninę kalbą ir pakeitus formuluotes, gynė individo teises. Kelios valstijos priėmė rezoliucijas, oficialiai smerkiančias Amerikos eugenikos judėjimą, ir apgailestavo dėl dalyvavimo jame. Vermontas tokios rezoliucijos nepriėmė.

Henris Perkinsas mirė 1956 m., kai buvo atrasta DNR struktūra. Reprodukcinė technologija ir genetinė diagnozė yra naujas eugenikos veidas. Istorijai atsikartojant, žmogaus genomo tyrimai toliau atliekami Kold Springo uosto laboratorijoje, Niujorke, – toje vietoje, kur 1910 m. buvo įsteigtas Amerikos eugenikos archyvas, susijungęs su Eksperimentinės evoliucijos skyriumi.

Tiems, kurie nori plačiau sužinoti apie eugeniką, pridedu knygų ir dokumentų, kuriais naudojausi rašydama šią knygą, sąrašą. Taip pat norėčiau padėkoti Fredui Wisemanui, Charlie’ui Delaney ir Marge Bruchac už suteiktą informaciją apie abenakius; Mike’ui Hankardui ir Brentui Readeriui už pradinius abenakių vertimus, taip pat Josephui Alfredui Elie Joubertui iš Odonako indėnų rezervato Kvebeke, Kanadoje, už abenakių frazių ištaisymą ir teisingo tarimo pamokymą. Taip pat esu skolinga Kevinui Dannui, kuris 1986 m. susigrąžino VES dokumentus, įsitikino, kad pasaulis atkreipė į juos dėmesį, ir tada leido man tyrinėti jo bylas ir pamąstymus, kurių pagrindu sukūriau savo supratimą. Galiausiai esu dėkinga Nancy L. Gallagher, kuri mielai pasidalijo su manim savo žiniomis, įgytomis atliekant mokslinį tiriamąjį darbą „Geresnių vermontiečių auklėjimas: eugenikos projektas Žaliojo kalno valstijoje“: jos žinios neįkainojamas. Skaitytojai, kurie norėtų sužinoti apie tai daugiau, turėtų perskaityti jos knygą arba apsilankyti jos internetiniame puslapyje „Vermonto eugenika: dokumentinė istorija“ (www.uvm.edu/-eugenics). Aš savo romane laisvai pasinaudojau jos įžvalgumu ir dokumentais istorinei medžiagai perteikti.

Be šių žmonių darbo niekada nebūčiau pabaigusi savojo.

Jodi Picoult

2002 m. liepa

Literatūros sąrašas

Anderson, Elin. We Americans: A Study of Cleavage in an American City. Kembridžas, MA: Harvardo universiteto leidykla, 1937.

Bandler, James. „The Perkins Solution“. Vermonto sekmadieninis žurnalas Rutland Herald, 1995 m. balandžio 9.

Dann, Kevin. „Playing Indian: Pageantry Portrayals of the Abenaki in the Early Twentieth Century.“ Iš paskaitos, skaitytos Vermonto universiteto konferencijoje, Berlingtone, Vermonto valstijoje, 1999 m. lapkritis.

Dolan DNR mokymo centras, Kold Springo Harboro laboratorija, Niujorkas. „Image Archive on the American Eugenics Movement“. Internetinis šaltinis www.eugenicsarchive.org.

Vermonto eugeninė studija ir Vermonto komisija kaimo gyvenimui tirti. Pranešimai, Valstybinis archyvas, Midlseksas, Vermonto valstija.

Gallagher, Nancy L. Breeding Better Vermonters: The Eugenics Project in the Green Mountain State. Hanoveris, NH: Naujosios Anglijos universiteto leidykla, 1999.

Gallagher, Nancy L. „Vermont Eugenics: A Documentary History.“ Internetinis šaltinis www.uvm.edu/~eugenics.

Kincheloe, Marsha R. ir Herbert G. Hunt, Jr. Empty Beds: A History of Vermont State Hospital. Baris, Vermonto valstija: „Northlight Studio“ leidykla, 1988.

Laws of Vermont. 31-oji kas antrus metus vykstanti sesija (1931): 194–196. Nr. 174 – Žmonių tobulinimo, atliekant savanorišką sterilizaciją, aktas.

Oatman, Michael. „Long Shadows: Henry Perkins and the Eugenics Survey of Vermont.“ Eksponatas Masačusetso šiuolaikinio meno muziejuje, 2001 m. pavasaris.

Wiseman, Fred. The Voice of the Dawn: An Autohistory of the Abenaki Nation. Hanoveris, NH: Naujosios Anglijos universiteto leidykla, 2001.

Content

Пиколт Джоди Линн Iš antro žvilgsnio