Пиколт Джоди Линн

Kelias namo

Jodi Picoult

kelias

namo

Romanas

Iš anglų kalbos vertė

Gražina Matukevičienė

Knygoje minimas dainas rasite

http://www.simonandschuster.com/SingYouHome.

Muziką sukūrė ir atlieka Ellen Wilber,

dainų žodžių autorė Jodi Picoult.

Versta iš:

Jodi Picoult

SING YOU HOME

Atria Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York, 2011

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys. Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba autorės vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus įvykius, vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

Šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo ir mokslo įstaigų bibliotekose, muziejuose arba archyvuose, be kūrinio autoriaus ar kito šio kūrinio autorių teisių subjekto leidimo ir be autorinio atlyginimo draudžiama mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atgaminti, viešai skelbti ar padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

ISBN 9786090105474

Copyright © 2011 by Jodi Picoult

Song lyrics created for Sing You Home copyright © 2011 by Jodi Picoult and Ellen Wilber. Used by permission.

The lines from „i carry your heart with me(i carry it in.“ Copyright 1952, © 1980, 1991 by the Trustees for the E. E. Cummings Trust, from COMPLETE POEMS: 1904–1962 by E. E. Cummings, edited by George J. Firmage. Used by permission of Liveright Publishing Corporation.

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Anglesey / „iStockphoto“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Gražina Matukevičienė, 2013

© Leidykla „Alma littera“, 2013

Iš anglų kalbos vertė Gražina Matukevičienė

Redaktorė Loreta Paškevičienė

Korektorė Gražina Stankevičienė

Viršelio dailininkas Gintaras Znamerovskis

E. knygą maketavo Albertas Rinkevičius

Skiriu Ellen Wilber – Tavo muzika labai praturtino mano gyvenimą; tavo draugystė nepaprastai svarbi ir man, ir visai mano šeimai. Nežinau, kuri iš mūsų esame Luiza, o kuri – Telma, bet tai ir nesvarbu, kol žengiame kartu.

Kyle van Leer, nuo pat tos akimirkos, kai gimei per uraganą, žinojau: toks būsi vienintelis. Didžiuojuosi tavimi – ir dėl to, kuo tapai, ir kad esi toks, koks esi.

Manau, neprieštarausite, kad abu esate paminėti dedikacijos puslapyje.

AUTORĖS PASTABA

Skaitydami šią knygą dainų galite klausytis http://www.simonandschuster.com/SingYouHome, taip geriau suprasite pagrindinę romano heroję Zoją. Kurdamos muziką ir rašydamos dainų žodžius mudvi su Ellen Wilber nutarėme, kad kiekvienas garso takelis bus susietas su tam tikru skyrium. Zojos jausmus ir mintis atitinkančią dainą rasite pažymėtą knygoje pateiktose lentelėse. Linkiu malonaus klausymosi!

Jokiam žmogui neduota teisė niekinti kito žmogaus teisių, o teisėtvarkos pareiga – kontroliuoti, kad teisės nebūtų pažeidinėjamos.

TOMAS DŽEFERSONAS

√

1 TAKELIS

DAINA LYDI NAMO

2 TAKELIS

NAMAS VILTIES GATVĖJE

3 TAKELIS

PABĖGĖLĖ

4 TAKELIS

PASKUTINĖ

5 TAKELIS

TEKĖK UŽ MANĘS

6 TAKELIS

TIKĖJIMAS

7 TAKELIS

UNDINĖ

8 TAKELIS

ĮPRASTAS GYVENIMAS

9 TAKELIS

KUR TU ESI

10 TAKELIS

SAMĖS DAINA

ZOJA

Vieną saulėtą, gaivų rugsėjo šeštadienį, kai man buvo septyneri, staiga mirė mano tėvas ir aš tai mačiau savo akimis. Žaidžiau su mylima lėle ant akmeninės tvorelės prie mūsų keliuko, o jis pjovė veją. Vieną akimirką dirbo, kitą jau gulėjo veidu į žolę, o žoliapjovė lėtai suko už namo ir kalvele riedėjo žemyn.

Iš pradžių maniau, kad jis miega arba žaidžia, bet kai pritūpiau šalia, jo akys buvo atmerktos, o kuokštas ką tik nupjautos drėgnos žolės prilipęs prie kaktos.

Neprisimenu, ar ėmiau šaukti mamą, bet tikriausiai – taip.

Kai pagalvoju apie tą dieną, viskas man regisi it sulėtintame kine. Žemyn judanti žoliapjovė. Mama išbėga į kiemą, pieno pakelis iškrinta jai iš rankos ant asfaltuoto keliuko. Atkištos jos lūpos, kai šaukia į telefono ragelį, greitosios medikams diktuodama mūsų adresą.

Mama paliko mane pas kaimynus, o pati nuvažiavo į ligoninę. Kaimynė buvo sena moteris, o jos sofa atsidavė šlapimu. Ji pasiūlė man šaltmėtinių saldainių su šokolado glajum, bet jie buvo tokie seni, kad šokoladas šonuose net pabalęs. Kai suskambėjo jos telefonas, nuėjau į galinį kiemą ir nušliaužiau už gyvatvorės. Ten minkštame mulčiuje užkasiau savo lėlę ir grįžau į namą.

Mama taip ir nepastebėjo, kad lėlės nėra, bet tada ji, regis, nepripažino ir kad nebėra mano tėvo. Niekada nemačiau jos verkiančios. Per laidotuves stovėjo lyg akmeninė, paskui sėdėdavo priešais mane virtuvėje prie stalo, kurį kartais padengdavau ir trečiam asmeniui – tėvui, ir mudvi neskubėdamos valgydavome troškintą jautieną, makaronus su sūrio padažu ar parūkytas dešreles, užuojautos maistą, suneštą tėvo bendradarbių ir kaimynų, tikinčių, kad bent maistu kompensuos nežinojimą, ką sakyti. Kai energingas, sveikas keturiasdešimt dvejų vyras netikėtai miršta nuo širdies priepuolio, liūdinti šeima staiga tampa lyg užkrečiama. Prieisi arčiau – ir pats gali užsitraukti nelaimę.

Praėjus šešiems mėnesiams po tėvo mirties mama, vis dar besilaikanti ištvermingai, išėmė iš spintos visus jo kostiumus ir marškinius ir nuvežė į labdaros organizaciją. Gėrimų parduotuvėje paprašė dėžių ir sudėjo tėvo skaitytą biografiją, kuri visą tą laiką gulėjo ant naktinio staliuko, taip pat jo pypkę ir monetų rinkinį. Nesupakavo tik Eboto ir Kostelo1 vaizdajuosčių, nors tėvui sakydavo nesuprantanti, kodėl jie jam tokie juokingi.

Tada nunešė dėžes į pastogę – į saugią vietą nuo musių ir karščio. Pastogėn užlipusi trečią kartą mama ilgai negrįžo. Staiga pasigirdo kvailas šnypščiantis priedainis – tai grotuve sukosi sena plokštelė. Negalėjau suprasti visų žodžių, bet daina buvo apie raganių: jis kažkam pasakojo, kaip užkariauti merginos širdį.

Girdėjau tik: Ooo eee ooo a a, ting tang, vala vala, bing bang. Juokas ėmė kutenti gerklę, o kadangi pastaruoju metu retai kada juokdavausi, nuskubėjau į viršų.

Įžengusi į pastogę radau mamą verkiančią.

– Ši plokštelė, – pasakė ji, paleisdama dar kartą, – visada jį pralinksmindavo.

Žinojau: kai mama kūkčioja, geriau jos neklausinėti. Todėl susirangiau šalia ir klausiausi dainos, privertusios mamą išsiverkti.

Kiekvienas gyvenimas turi savo garso takelį.

Viena melodija primena man vasarą, kurią praleidau kūną tepdama kūdikiams skirtu aliejumi, kad gražiau įdegčiau saulėje. Kita – sekiojimą paskui tėvą, kai sekmadienio rytais eidavo parsinešti laikraščio „New York Times“. Yra daina, kuri primena, kaip pasinaudojau svetima asmens tapatybės kortele, kad galėčiau patekti į naktinį klubą, o dar viena susijusi su mano pusseserės Izobelės šešioliktuoju gimtadieniu – tąsyk kartu su vienu berniuku vaidinau spektaklyje „Septynios minutėse danguje“ ir tam berniukui iš burnos sklido pomidorų sriubos kvapas.

Jeigu paklaustumėte manęs, kas yra muzika, atsakyčiau: tai prisiminimų kalba.

Vanda, slaugos namų pakaitinė slaugytoja, įteikia man svečio leidimą, nors čionai vaikščiojau ir dirbau visus praėjusius metus.

– Kaip jis šiandien? – klausiu.

– Kaip visada, – atsako Vanda. – Kabo ant šviestuvo ir linksmina žmones šokdamas stepą ir rodydamas šešėlių spektaklį.

Nusišypsau. Poną Dokerį kankina silpnaprotystė. Jau dvylika mėnesių esu jo muzikos terapeutė, bet su manimi jis bendravo tik du kartus. Dažniausiai sėdi ant lovos arba invalido vežimėlyje ir spokso į vieną tašką, į nieką nekreipdamas dėmesio.

Kai prisistatau esanti muzikos terapeutė, daug kas mano, kad ligoniams skambinu gitara, esu atlikėja. Iš tikrųjų aš – fizinės terapijos specialistė, bet, užuot dirbusi prie bėgimo takelio ir turėklų, gydymui taikau muziką. Kai kam nors tai paaiškinu, mano darbas dažniausiai pavadinamas naujųjų amžių nesąmone.

Iš tikrųjų tai tam tikras mokslas. Nuskenavus smegenis matyti, kad muzika tarsi apšviečia galvos smegenų vidurinę prefrontalinę žievę ir sužadina atmintį. Staiga jūs prisimenate vietą, asmenį, įvykį. Stipriausia reakcija į muziką – kai sukeliami ryškiausi prisiminimai; tada smegenų aktyvumas būna didžiausias. Dėl šios priežasties priepuolį turėję pacientai gali pirmiau suvokti dainos žodžius ir tik paskui pradėti kalbėti. Štai kodėl sergantieji Alcheimerio liga vis dar mena savo jaunystės dainas.

Štai kodėl aš iki šiol tebegydau poną Dokerį.

– Ačiū už perspėjimą, – sakau Vandai, tada paimu krepšį, gitarą ir afrikietišką būgnelį.

– Pastatykit, – primygtinai pareikalauja ji. – Jums negalima nešti sunkumų.

– Geriau jau nebūtų jo, – tariu ir paliečiu sau pilvą.

Dvidešimt aštuntą nėštumo savaitę atrodau siaubingai… Žinoma, meluoju. Kad susilaukčiau kūdikio, įdėjau tiek pastangų, jog nėštumą vadinti našta būtų nedovanotina. Pamojuoju Vandai ir einu į salę pravesti dar vieno gydymo kurso.

Paprastai mokau visą grupę slaugos namų pacientų, bet ponas Dokeris – ypatingas atvejis. Jis – vienas iš kompanijos „Fortune 500“ vadovų – dabar gyvena šiuose labai prašmatniuose slaugos namuose, o jo duktė Mim moka už tai, kad dirbčiau su juo kartą per savaitę. Jam greitai aštuoniasdešimt, ant galvos žili gaurai, o gumbuotos rankos tikriausiai pianinu grodavo džiazą.

Kad suvokia, jog mudu esame toje pat fizinėje erdvėje, ponas Dokeris paskutinįsyk leido man suprasti prieš du mėnesius. Aš skambinau gitara ir jis du kartus garsiai sudavė kumščiu į invalido vežimėlio rankeną. Nesu tikra, ar tai buvo mušimas į taktą, o gal mėginimas liepti man liautis, bet jis pataikė į ritmą.

Pasibeldžiu ir atidarau duris.

– Pone Dokeri, – tariu. – Tai aš, Zoja. Zoja Bakster. Gal norėtumėte, kad jums pagročiau?

Slaugytoja jau pasodinusi jį į fotelį, kuriame jis visad tūno ir žiūri pro langą. O gal tiesiog spokso priešais save, nes žvilgsnis niekur nenukreiptas. Jo rankos guli sterblėje lyg omaro žnyplės.

– Gerai! – ištariu vikriai apeidama lovą, televizoriaus staliuką ir stalą, ant kurio stovi nepaliesti pusryčiai. – Ką dainuosim šiandien? – Lukteliu, nors atsakymo sulaukti nesitikiu. – „Tu mano saulės šviesa“ ar „Tenesio valsą“? – Įsispraudusi į tarpą prie lovos, tokį siaurą, kad vos telpa mano pilvas ir muzikos instrumentas, mėginu ištraukti gitarą iš dėklo. Nerangiai uždedu ją sau ant pilvo ir išgaunu kelis akordus. Tačiau kiek pasvarsčiusi padedu instrumentą į šoną.

Tada imu krepšyje ieškoti marako2 – turiu įvairių nedidelių instrumentų, tinkančių tokioms dienoms. Švelniai įspraudžiu barškalą ponui Dokeriui į delną.

– Jei kartais norėtumėte man pritarti. – Paskui tyliai uždainuoju: – Pasikviesk mane į beisbolo rungtynes, pasiimk mane…

Nutylu, nes mudviem svarbu užbaigti žinomą frazę. Viliuosi, kad jis tyliai ištars paskutinį žodį „drauge“. Pažvelgiu į poną Dokerį, bet marakas jo rankoje nė nekrusteli.

– Nupirk man žemės riešutų ir karamelinių kukurūzų spragėsių. Man nesvarbu, jei niekada negrįšiu. – Tyliai barškindama ir dainuodama atsistoju priešais. – Leisk man palaikyti, palaikyti, palaikyti mūsų komandą. Jei jie pralaimės, bus gėda. Nes vienas, du, trys…

Staiga pono Dokerio ranka pakyla, ir marakas pataiko man į lūpą. Pajuntu kraują. Nustembu taip, kad susvirduliavusi žingteliu atatupsta, o akyse pasirodo ašaros. Prispaudžiu rankovę prie prakirstos lūpos, stengdamasi neišsiduoti, kad mane sužeidė.

– Gal aš jus nuliūdinau?

Ponas Dokeris tyli.

Marakas nukrito ant pagalvės.

– Aš tik užeisiu jums už nugaros ir pasiimsiu instrumentą, – sakau ramiai.

Man pajudėjus, jis vėl užsimoja. Šįkart suklumpu, atsitrenkiu į stalą ir apverčiu padėklą su pusryčiais.

– Kas čia vyksta? – sušunka Vanda, įsiveržusi pro duris. Ji žvilgteli į mane, į maistą ant grindų, į poną Dokerį.

– Nieko, – sakau jai. – Mums viskas gerai.

Vanda nužvelgia mano pilvą.

– Ar tikrai?

Aš linkteliu, ir ji išeina iš kambario. Atsargiai atsisėdu ant radiatoriaus prie lango.

– Pone Dokeri, kas jums nepatinka? – paklausiu ramiai.

Kai jis pažvelgia į mane, jo akyse blizga ašaros, o žvilgsnis protingas. Paskui akys pradeda klajoti po kambarį – dėbteli į valdiškas užuolaidas, į pirmosios pagalbos priemones stiklinėje spintelėje už lovos, į plastikinį vandens ąsotį ant naktinio staliuko.

– Viskas, – tvirtai ištaria jis.

Mąstau apie šį žmogų, apie kurį buvo rašyta „Money“ ir „Fortune“ žurnaluose: įpratęs vadovauti tūkstančiams darbuotojų, dienas leidęs ištaigingame kampiniame kabinete plokštėmis apmuštomis sienomis, su prabangiu kilimu ir odine supamąja kėde. Panūstu atsiprašyti jo už tai, kad ištraukiau gitarą ir muzika įsiveržė į jo aptemusį protą.

Nes yra dalykų, kuriuos geriau užmiršti.

Lėlė, kurią tėvo mirties dieną užkasiau prie kaimynų namo, buvo vardu Meilutė Sindė. Užsimaniau jos prieš praėjusias Kalėdas – negalėjau atsispirti rytinėms televizijos reklamoms, rodomoms šeštadieniais tarp animacinių filmukų. Meilutė Sindė galėjo valgyti, gerti ir pasakyti, kad myli.

– Ar ji moka pataisyti karbiuratorių? – pasišaipė tėvas, kai parodžiau jam savo kalėdinį sąrašą. – Ar ji gali išvalyti vonią?

Buvau pagarsėjusi lėlių gadintoja. Manikiūrinėmis žirklutėmis nukirpau savo barbėms plaukus. Nulaužiau galvą Kenui, o mėgindama išsiginti pasakiau, esą jis iškrito iš dviračio krepšio. Tačiau Meilute Sinde rūpinausi kaip savo vaiku. Kiekvieną vakarą paguldydavau į lovelę, stovinčią prie mano lovos, ir apkamšydavau. Kasdien maudydavau. Vežiodavau keliuku pirmyn atgal vaikiškame vežimėlyje, nupirktame sendaikčių turguje.

Tą nelemtą dieną tėtis ketino pasivažinėti dviračiu. Oras buvo gražus, nuo mano dviračio ką tik nuėmė papildomus ratukus. Bet pasakiau jam: noriu pažaisti su Sinde, gal pasivažinėkim kiek vėliau?

– Neblogas planas, Zo, – pritarė tėtis ir pradėjo pjauti žolę už namo. Žinoma, jokio vėliau nebuvo.

Jeigu nebūčiau gavusi Kalėdoms Meilutės Sindės…

Jeigu būčiau sutikusi pasivažinėti, kai jis prašė.

Jeigu būčiau stebėjusi jį, o ne žaidusi su lėle.

Galėjo būti tūkstančiai „jeigu“. Mano manymu, tada tėvas nebūtų miręs. Ir nors buvo jau per vėlu, pasakiau sau: iš tikrųjų niekada nenorėjau tos kvailos lėlės, tai ji – pagrindinė priežastis, kodėl netekau tėvo.

Kai po tėvo mirties pirmą kartą pasnigo, sapnavau, kad Meilutė Sindė sėdi ant mano lovos. Varnos iškapojo jai mėlyno stiklo akis. Ir ji drebėjo.

Kitą dieną pasiėmiau iš garažo kastuvą ir nuėjau prie kaimynų namo, kur buvau ją užkasusi. Sniegą ir mulčių nukasiau palei pusę gyvatvorės, bet lėlės neradau – buvo dingusi. Gal nusinešė šuo arba rado kita maža mergaitė, mokanti geriau elgtis su lėlėmis?

Suprantu, keturiasdešimtmetei moteriai kvaila anuometinį sielvartą sieti su keturiais nesėkmingais bandymais pastoti dirbtinai apvaisinus, su dviem persileidimais ir kitomis gyventojų skaičių mažinančiomis civilizacijos blogybėmis, bet daugybę kartų spėliojau, ar tik čia nebus karminė bausmė.

Jei nebūčiau taip neapgalvotai išmetusi pirmojo kūdikio, kurį mylėjau, gal dabar jau būčiau turėjusi tikrą vaikelį?

Man dar nebaigus darbo su ponu Dokeriu, į slaugos namus iš susirinkimo atskuba jo duktė Mim.

– Ar tikrai nesusižeidėte? – apžiūrinėdama mane klausia jau kelintą kartą.

– Ne, – atsakau, nors, įtariu, tas rūpestis labiau iš baimės, kad nepateikčiau ieškinio, o ne nerimaujant dėl mano sveikatos.

Mim panaršo rankinėje ir ištraukia saują banknotų.

– Štai, paimkite, – atkiša.

– Jau sumokėjote man už šį mėnesį…

– Tai premija, – atsako ji. – Juk laukiantis kūdikio visada daug išlaidų.

Žinau, tai kyšis už tylėjimą, bet ji teisi. Tiktai pinigus sukišau ne į vaikišką automobilio kėdutę ir vežimėlį, o „Luprono“ ir „Folistimo“ injekcijoms. Penkiems dirbtinio apvaisinimo ciklams, naudojant ir šviežią, ir užšaldytą spermą, išleidome visas savo santaupas ir ištuštinome kredito korteles. Todėl paimu pinigus ir įsikišu į džinsų kišenę.

– Ačiū, – padėkoju pajutusi jos žvilgsnį. – Klausiate, ką padarė jūsų tėvas? Turbūt manysite kitaip, bet žinokit: tai didelis žingsnis pirmyn. Jis atsiliepė.

– Taip, vožė jums per veidą, – sumurma Vanda.

– Jis pradėjo bendrauti, – patikslinu. – Gal nevisiškai priimtinu būdu… bet vis dėlto. Akimirką muzika pasiekė jį. Akimirką jis buvo čia.

Atrodo, Mim tuo netiki, bet nieko baisaus. Man buvo įkandęs autizmu sergantis vaikas, raudojau šalia mažos mergaitės, mirštančios nuo smegenų vėžio, grojau į taktą klykiant aštuoniasdešimt procentų kūno apdegusiam vaikui. Šis darbas… jei man sukelia skausmą, žinau, kad atlieku jį gerai.

– Gal jau eisiu, – sakau imdama gitaros dėklą.

Vanda nepakelia akių nuo paciento stebėsenos lapo.

– Pasimatysim kitą savaitę.

– Ne, veikiau – po dviejų valandų, per kūdikio vakarėlį.

– Kokį dar vakarėlį?

Nusišypsau.

– Tą, apie kurį neturėčiau žinoti, – atsakau.

Vanda atsidūsta.

– Jeigu jūsų mama imtų klausinėti, pasakykit, kad prasitariau tikrai ne aš.

– Nesijaudinkit. Suvaidinsiu nustebusią.

Mim tiesia ranką link atsikišusio mano pilvo.

– Ar galiu paliesti?

Linkteliu. Žinau, kai kurios nėščiosios mano, kad pašaliečiui liečiant jas ar siūlant patarimų vaikų auginimo klausimais trikdoma jų ramybė, bet man nepikta. Pati vos galiu susilaikyti nepalietusi savo kūdikio, nes tai įrodymas, kad šįkart viskas puikiai pavyks.

– Bus berniukas, – pareiškia ji.

O aš įsitikinusi, kad nešioju mergaitę. Sapnuoju rožinius sapnus. Atsibundu bepasakojanti pasakas.

– Pamatysim, – atsakau.

Ironiška, kad moters, kuriai sunku pastoti, dirbtinio apvaisinimo procedūros prasideda nuo kontraceptinių tablečių. Pirmiausia reikia sureguliuoti menstruacijų ciklą, kad būtų galima pradėti begaliniai ilgą gydymo kursą. Taigi du kartus per dieną Maksas suleisdavo man po tris ampules FSH3 ir hMG4 – „Folistimo“ ir „Repronekso“. Anksčiau jis apalpdavo vos pamatęs adatą, o dabar, po penkerių metų, galėdavo viena ranka leisti man vaistus, o kita į puodelį pilti kavą. Praėjus šešioms dienoms nuo pirmųjų injekcijų, transvaginaliniu echoskopu buvo nustatytas folikulų dydis mano kiaušidėje, o kraujo tyrimai parodė estradiolio koncentracijos lygį. Tada pradėjau vartoti antagonistą, naują vaistą, padedantį kiaušinėliams iki tam tikro laiko likti folikuluose. Po trijų dienų – vėl echoskopija ir kraujo tyrimas. „Folistimo“ ir „Repronekso“ dozės buvo sumažintos – po vieną ampulę kas rytą ir vakarą, dar po dviejų dienų – vėl echoskopija ir kraujo tyrimas.

Vienas iš mano folikulų užaugo iki dvidešimt vieno milimetro, kitas – iki dvidešimties, dar vienas buvo devyniolikos milimetrų.

Aštuntą trisdešimt Maksas suleido dešimt tūkstančių mililitrų hCG5. Lygiai po trisdešimt šešių valandų kiaušinėliai buvo išimti.

Tada gavau ICSI – intracitoplazminę spermatozoido injekciją, skirtą kiaušinėliui apvaisinti Makso sperma. Po trijų dienų, Maksui laikant mane už rankos, pro makštį ir gimdos kaklelį į gimdos ertmę buvo įvestas kateteris, ir mirgančiame kompiuterio monitoriuje stebėjome apvaisintą kiaušialąstę. Mano gimdos gleivinė atrodė panaši į vandenyje siūbuojančias jūrų žoles. Balta kibirkštėlė, žvaigždutė, ištryško iš švirkšto ir nukrito tarp dviejų žolelių. Galimą nėštumą atšventėme man į raumenis įšvirkšdami progesterono.

O kai kuriems žmonėms, norintiems vaiko, užtenka tik pasimylėti.

Įžengusi į mamos namus randu ją sėdinčią prie kompiuterio – pildo savo anketą neseniai sukurtame socialiniame tinkle „Facebook“. Matau parašyta: DARA VYKS KVIEČIA SAVO DUKRĄ DRAUGAUTI.

– Neturiu kada kalbėti, – atžariai taria ji. – Bet skambino tavo vyras.

– Maksas?

– Negi turi dar ir antrą?

– Ko jis norėjo?

Motina gūžteli pečiais. Nekreipdama į ją dėmesio, virtuvėje pakeliu telefono ragelį ir surenku Makso mobiliojo numerį.

– Kodėl neįsijungi telefono? – atsiliepęs paklausia Maksas.

– Taip, brangusis, – atsakau. – Ir aš tave myliu.

Girdžiu burzgiant žoliapjovę. Vasarą Maksas dažnai pjauna žolę, rudenį grėbsto lapus, o žiemą sniego valytuvu valo sniegą. „O ką veiki tada, kai aplinkui vien purvas?“ – paklausiau jo, kai susitikome pirmą kartą. „Voliojuosi jame“, – atsakė šypsodamasis.

– Girdėjau, tave sužeidė?

– Nemalonios naujienos sklinda greitai. Beje, kas tau sakė?

– Aš tik pamaniau… Turiu galvoje, mudu šitaip stengėmės…

Maksas nuščiuvo, bet aš supratau, ką norėjo pasakyti.

– Girdėjai apie poną Dokerį? – sakau jam. – Mes jau finišo tiesiojoje.

Ironiška, bet po šitiek pastangų metų aš dėl nėštumo jaučiuosi daug ramesnė negu Maksas. Buvo laikai, kai prieš išlipdama iš lovos prietaringai skaičiuodavau nuo dvidešimties iki vieno arba visą savaitę vilkėdavau ta pačia laiminga liemene, kad tik embrionas išsilaikytų. Tačiau niekada nebuvau pažengusi taip toli, kaip dabar: mano kulkšnys palaimingai patinusios, gelia sąnarius, prausdamasi po dušu negaliu pamatyti savo pėdų. Dar niekada nebuvau nėščia tiek ilgai, kad kam nors šautų į galvą planuoti kūdikio vakarėlį.

– Žinau, mums reikia pinigų, Zoja, bet jei tavo pacientai pradeda smurtauti…

– Maksai, ponas Dokeris devyniasdešimt penkis procentus viso laiko yra katatoniškas6, o apdegusieji dažniausiai guli be sąmonės. Iš tikrųjų tai buvo laimingas atsitiktinumas. Juk susižeisti galiu ir eidama per gatvę.

– Tada neik per gatvę, – sako Maksas. – Kada grįši namo?

Esu tikra, jis žino apie vakarėlį, bet nutariu pameluoti.

– Turiu įvertinti savo naują klientą, – pajuokauju. – Maiką Taisoną.

– Labai šmaikštu. Klausyk, dabar negaliu kalbėti…

– Tu skambinai man…

– Tik todėl, kad maniau, jog darai kažką kvaila…

– Maksai, – pertraukiu jį. – Nepradėk. Tik nepradėk.

Vaikus auginančios poros man ir Maksui daugelį metų kalbėdavo, esą mudu labai laimingi: galime mėgautis vienas kitu, nereikia ginčytis, kuris gamins pietus, o kuris veš vaikus į mažosios lygos treniruotes. Tačiau romantiką naikina ir pokalbiai per vakarienę apie estradiolio koncentraciją ar vizito į kliniką laiką. Ir Maksas ne visada elgiasi gerai – pradedant mano pėdų masažu ir baigiant meiliais žodžiais (esu ne graži, o išsipūtusi). Pastaruoju metu net prie jo stipriai prisiglaudusi jaučiu: nesu taip arti, kad galėčiau jį paliesti, – tarsi jis būtų kažin kur kitur. Tariau sau, kad viską prasimanau. Jo bėda – nervai, mano – šėlstantys hormonai. Tiesiog noriu, kad nereikėtų teisintis.

Jau ne pirmą kartą užsimanau turėti draugę, kuriai galėčiau išsipasakoti. Tokią, kuri linkčiotų, o kai skųsiuosi vyru, sakytų tai, ką noriu girdėti. Tačiau pasišventus kovai su nevaisingumu mano draugės nutolo. Su kai kuriomis santykius nutraukiau aš pati, nenorėjau klausytis istorijų apie pirmuosius jų kūdikių žodžius nei svečiuose spoksoti į buteliukus, mašinėles ir pliušinius meškučius – gyvenimo detales, man kol kas nepasiekiamas. Taigi ilgainiui visi ryšiai nutrūko ir galų gale liko vienintelis žmogus, kuris iš tikrųjų suprato mano emocijas, susijusias su dirbtiniu apvaisinimu, – Maksas. Mes nutolome nuo kitų todėl, kad tarp vedusių draugų buvome vienintelė bevaikė pora. Atsiskyrę jautėmės ne tokie pažeidžiami, viskas mažiau skaudino.

Girdžiu, kaip jis baigia pokalbį telefonu, ir matau, kad mama įdėmiai mūsų klausėsi.

– Ar viskas gerai tarp jūsų?

– Maniau, pyksti ant manęs.

– Pykstu.

– Tai kodėl slapta klausaisi?

– Tai joks klausymasis, jei virtuvė ir telefonas – mano. Kas atsitiko Maksui?

– Nieko, – papurtau galvą. – Nežinau.

Mama nutaiso susirūpinusį veidą.

– Sėskim ir išsiaiškinkim.

Išpučiu akis.

– Ar tai iš tikrųjų padeda tavo klientams?

– Tikriausiai nustebsi, bet daugelis jau žino, kaip išspręsti savo problemas.

Jau keturis mėnesius ji skelbiasi dirbanti agentūroje „Mama žino geriausiai“ – dalija patarimus įvairiais gyvenimo klausimais, yra tos agentūros savininkė ir vienintelė darbuotoja. Ši profesija – dar vienas iš daugybės jos persikūnijimų. Mama darbavosi reiki instruktore, estrados komike, o vieną nemalonią vasarą, kai dar buvau paauglė, vaidino prekybos agentę ir siūlė savo išradimą – bananams laikyti skirtus rausvus neopreno maišelius; tokiu maišeliu siūlė apgaubti vaisių, kad šis pernelyg greitai neparuduotų (deja, taip bananas kartais būdavo supainiojamas su sekso žaisliuku). Palyginti su ana veikla, patarėja gyvenimo klausimais – gan banalus užsiėmimas.

– Kai laukiausi tavęs, mudu su tavo tėvu pykdavomės taip dažnai, kad kartą neiškentusi palikau jį.

Nustebusi žvelgiu į ją. Kaip čia taip? Kodėl visus keturiasdešimt metų nieko nesu apie tai girdėjusi?

– Rimtai?

Ji linkteli.

– Susipakavau daiktus, pasakiau jam „sudie“ ir išėjau.

– Ir kur nuėjai?

– Iki keliuko galo, – atsako mama. – Buvau devintą mėnesį nėščia. Tai buvo ilgiausias kelias, kurį pajėgiau nukrypuoti nejausdama, kad tuoj iškris gimda.

Susiraukiu.

– Ar būtina taip vaizdingai pasakoti?

– O kaip norėtum, kad vadinčiau, Zoja? Embriono namais?

– Kas buvo paskui?

– Saulė nusileido, ir tavo tėvas atėjo nešinas mano švarkeliu. Pasėdėjom kelias minutes ir grįžom į namus. – Ji gūžteli pečiais. – Paskui gimei tu, ir tai, dėl ko mudu ginčijomės, neteko prasmės. Aš tik noriu pasakyti, kad praeitis – tramplinas į ateitį.

Sukryžiuoju rankas.

– Ar vėl uostei Windex valiklio? – klausiu.

– Ne, tai mano naujausias šūkis. Žiūrėk.

Mamos pirštai ima greitai bėgioti klaviatūra. Geriausias jos patarimas, kada nors duotas man, buvo baigti mašinraščio kursus. Įnirtingai priešinausi. Vidurinėje mokykloje tai buvo profesinio lavinimo dalis. Tuos kursus lankė vaikai, kurie nesimokė papildomų dalykų kaip aš, kurie rūkydavo už mokyklos kampo, ryškiai dažėsi ir klausėsi sunkiojo metalo. Eisi tenai vertinti žmonių ar mokytis spausdinti? – paklausė mama. Taigi galiausiai tapau viena iš trijų mergaičių, gavusių apdovanojimą už gebėjimą spausdinti septyniasdešimt penkis žodžius per minutę. Žinoma, dabar dirbu ne mašinėle, o kompiuteriu, bet kaskart rašydama kliento įvertinimą mintyse padėkoju mamai, nes ji buvo teisi.

Motina atidaro savo „Facebook“ langą. Ten pamatau jos nuotrauką ir minėtąjį šūkį.

– Jei būtum sutikusi draugauti, būtum žinojusi, kad tai naujasis mano devizas.

– Gal ketini smogti man pasitelkusi socialinių tinklų etiketą? – klausiu.

– Gerai žinau tik tai, kad nešiojau tave devynis mėnesius. Maitinau, rengiau, mokėjau už mokslą koledže. Mudviejų draugystė „Facebook“ tinkle tebūtų menkutis atlygis už visa tai.

– Juk esi mano motina. Tau visai nebūtina tapti mano drauge.

Ji parodo į mano pilvą.

– Tikiuosi, vaikas suteiks tau tiek pat sielvarto, kiek tu suteiki man.

– Beje, o kam tau tas „Facebook“?

– Jis man reikalingas verslui.

Kiek žinau, mano motina turi tris klientus ir nė vienam, regis, neužkliuvo, kad ji – be mokslinio laipsnio, suteikiančio teisę konsultuoti, duoti patarimų ar panašiai, kas šiaip jau derėtų patarėjai. Viena iš klienčių – namisėda motina, vėl norinti pradėti dirbti, bet neturinti jokių gebėjimų, išskyrus tai, kad ant bandelės moka užtepti žemės riešutų sviesto ir atskiria šviesias spalvas nuo tamsių. Kitas klientas – dvidešimt šešerių vaikinas, neseniai susiradęs tikrąją motiną, bet bijantis užmegzti su ja ryšį. Paskutinysis – atsigaunantis alkoholikas, kuriam patinka ramiai pradėti savaitę.

– Patarėja gyvenimo klausimais turi naudotis naujausiomis technologijomis. Dirbti naujoviškai, – sako mama.

– Jei dirbtum naujoviškai, nevartotum šio žodžio. Žinai, apie ką galvoju? Apie kino filmą, kurį matėme praėjusį sekmadienį.

– Man jis nepatiko. Knygoje pabaiga geresnė…

– Ne, aš ne apie tai. Kai bilietų pardavėja paklausė, ar tu pensininkė, paskui visą vakarą nepratarei nė žodžio.

Motina atsistoja.

– Dėl Dievo meilės, ar aš panaši į pensininkę? Skrupulingai dažau plaukus. Turiu treniruoklį. Brajaną Viljamsą iškeičiau į Džoną Stiuartą.

Turiu pripažinti – ji atrodo geriau negu dauguma mano draugių motinų. Jos lygūs plaukai vis dar rudos spalvos, žalios akys – kaip mano, o stilius – madinga eklektika, žmones priverčianti pažvelgti į ją antrą kartą svarstant, ar toji moteris skrupulingai parinko drabužius, ar ieškodama tinkamų išvertė visą savo spintą.

– Mama, – sakau, – būdama šešiasdešimt penkerių tu atrodai jauna ne pagal metus. Tau nereikia jokio „Facebook“, kad tai įrodytum.

Mane kartais stebina, kad žmonės pasiryžę mano motinai mokėti pinigus už jos dalijamus patarimus gyvenimo klausimais. Aš, duktė, priešingai, stengiausi jų vengti. O mama tvirtina, esą klientams daro įspūdį, kad ji pati patyrė skaudžių išgyvenimų. Tai neva didina pasitikėjimą ja. Anot mamos, dauguma patarėjų – tiesiog geri klausytojai, galintys paraginti veikti neryžtingą žmogų. Iš tikrųjų, kokių dar rekomendacijų reikia žmogui, kuris užaugino savus vaikus?

Pažvelgiu jai per petį.

– Nemanai, kad turėtum paminėti ir mane? – klausiu. – Kad aš esu tavo tinkamumo dirbti šį darbą įrodymas?

– Būtų juokinga, jeigu tavo vardas atsirastų mano tinklapyje, o nuorodos į tavo tinklapį nebūtų. Bet… – Ji atsidūsta. – Maniškis skirtas tik žmonėms, kurie atsiliepė į kvietimą draugauti.

– Dėl Dievo, mama.

Pasilenkiu ir klaviatūra pradedu rinkti žodžius. Mano pirštai liečia motinos pirštus, o atsikišęs pilvas – jos nugarą. Prisijungiu prie savo tinklapio. Ekrane sušmėžuoja mintys ir informacija apie žmones, su kuriais lankiau mokyklą, apie muzikos terapeutus ar buvusius profesorius, apie koledžo kambario draugę Darsę, su kuria seniai nebendravau. Reikėtų pasikalbėti su ja, – dingteli, bet žinau, kad to nebus. Ji augina dvynukes, abi mergaitės lanko parengiamąją klasę. Matau jas nuotraukoje besišypsančias.

Priimu mamos prašymą draugauti, nors man tai regisi kapituliacija.

– Štai, – sakau. – Dabar patenkinta?

– Labai. Dabar bent žinau, kad prisijungusi galėsiu pamatyti savo anūkės nuotraukas.

– Užuot atvažiavusi mylią iki mano namų, kad pamatytum savo akimis?

– Tai tiesiog principai, Zoja, – atsako mama. – Džiaugiuosi, kad pagaliau nustojai riesti nosį.

– Nieko aš neriečiu, – atšaunu. – Tiesiog nenoriu susipykti iki vakarėlio.

Ketindama atsikirsti mama išsižioja, bet paskui užsičiaupia. Akimirką ji mąsto, mėgindama įžvelgti nežinia kokią klastą, tačiau greitai pasiduoda.

– Kas tau pasakė apie vakarėlį? – pasiteirauja.

– Manau, pastojusi įgijau šeštąjį pojūtį, – atsakau.

Motina minutėlę svarsto.

– Tikrai? – perklausia.

Patraukiu į virtuvę patyrinėti šaldytuvo. Ten randu tris indelius avinžirnių užtepo ir maišelį morkų, taip pat įvairaus neaiškaus maisto plastikiniuose indeliuose.

– Kartais ryte atsibudusi žinau: Maksas pusryčiams užsigeis „Cap’n Crunch“ dribsnių. Arba štai suskamba telefonas ir aš dar neatsiliepusi jaučiu, kad skambini tu.

– Kai laukiausi tavęs, galėdavau nuspėti lietų, – atsako mama. – Mano spėjimai būdavo tikslesni negu orų pranešėjo per ABC žinias.

Įkišu pirštą į avinžirnių užtepą.

– Šiandien atsibudau – visas miegamasis kvepia baklažanų apkepu. Žinai, tuo gardžiuoju, koks gaminamas italų restorane.

Motina išsižioja iš nuostabos.

– Vakarėlis vyks kaip tik tame restorane! Kada prasidėjo ta aiškiaregystė?

– Kai Makso švarke radau kvitą, kad sumokėjo už kvietimus į „Kinko“.

Motina minutę tyli, paskui prapliumpa juoktis.

– O aš jau maniau: įrašysiu tavo nurodytus skaičius, laimėsiu loterijoje ir išvyksiu į kruizą.

– Atleisk, kad tave nuvyliau.

Ji paglosto man pilvą.

– Zoja, net jeigu labai stengtumeisi, tau vis tiek nepavyktų manęs nuvilti.

Kai kurie mokslininkai tvirtina, kad reagavimas į muziką – tai įrodymas, jog žmogus – ne vien kūnas ir kraujas, o turi ir dvasią. Esą visos reakcijos į išorinius dirgiklius susijusios su evoliucija, troškimu išgyventi. Ranką nuo ugnies atitraukiame, kad nenudegtume. Prieš svarbią kalbą nervinamės todėl, kad dėl adrenalino mūsų kūne prasideda „dvikova“: stoti į mūšį ar sprukti. Tačiau žmonių reakcijos į muziką jokia evoliucija nepaaiškinsi – pavyzdžiui, kodėl pasigirdus muzikai imame taukšenti koja, kodėl norime dainuoti drauge su kitais arba atsistoti ir leistis šokti. Kokia iš to nauda išlikimui? Ogi jokios. Taigi mūsų reakcija į muziką rodo, kad žmogus – ne vien biologinis ir fiziologinis mechanizmas, o kažkas daugiau, kad šitokiu, vieninteliu, būdu mus veikia dvasia. Kitaip tariant, tai įrodymas, kad mes ją turime.

Žaidžiame žaidimus. Išmatuoti Zojos pilvo apimtį, rankinėje surasti piniginę (kas galėjo pamanyti, kad mano mama rankinėje nešiojasi pradelstą sąskaitą už komunalines paslaugas), suporuoti kūdikio kojinytes, o šlykščiausias žaidimas – kai skystu šokoladu apipiltos vaikiškos sauskelnės leidžiamos per rankas ir reikia nustatyti šokolado rūšį.

Tokie žaidimai – ne mano skonio, bet žaidžiu ir aš. Vakarėlį surengė mūsų buhalterė Aleksa, dirbanti ne visą darbo dieną, ji netgi užsikrovė vargą sukviesti svečius: mano motiną, pusseserę Izobelę, Vandą iš „Shady Acres“ slaugos namų, dar vieną slaugytoją iš ligoninės nudegimų skyriaus ir mokyklos konsultantę Vanesą, su kuria šįmet sudarėme sutartį ir muzikos terapija gydome vieną autizmu sergantį devintoką.

Liūdna, kad suėjo paprasčiausios pažįstamos, o ne artimos draugės. Bet kai nedirbu, būname tik dviese su Maksu. O Maksas geriau sutiktų pakliūti po žoliapjove negu nustatinėti šokoladinių išmatų rūšį ant sauskelnių. Jau vien dėl šios priežasties jis – vienintelis draugas, kokio trokštu.

Stebiu, kaip Vanda įdėmiai apžiūrinėja sauskelnes.

– „Snickers“? – spėja ji, bet nepataiko.

Paskui sauskelnes paima Vanesa. Ji aukšta, plaukai trumpi, labai šviesūs, skvarbios mėlynos akys. Mudviem susitikus pirmą kartą Vanesa pakvietė mane į savo kabinetą ir išdrožė pamokslą, esą stojamieji egzaminai į universitetą – tai koledžo tarybos sąmokslas, siekis užkariauti pasaulį, kaskart imant po aštuoniasdešimt dolerių.

– Na? – paklausė ji galiausiai ir nutilo, kad atgautų kvapą. – O ką pasakysite apie save?

– Esu muzikos terapeutė, – atsakiau.

Ji sumirksėjo, tada pavartė savo kalendorių.

– Ak taip, – ištarė. – „Kaplano“ edukacinių kursų atstovas atvyks rytoj.

Dabar Vanesa nė nepažvelgia į sauskelnes.

– Man panašu į „Mounds“, – sako sausai. – Tiksliau, čia du batonėliai.

Pradedu juoktis, bet Vanesos sąmojį supratau, regis, vienintelė. Aleksa priblokšta, kad į jos sumanytus žaidimus nežiūrima rimtai. Mano mama paima sauskelnes iš Vanesos ir pasiūlo:

– O gal pažaiskime „Sugalvok kūdikiui vardą“?

Man sudiegia šoną. Išsiblaškiusi pamasažuoju tą vietą.

Mama pradeda skaityti iš lapo, kurį Aleksa išspausdino, prieš tai pasiraususi internete.

– Liūto jauniklis yra…

Pusseserė kilsteli ranką.

– Liūtukas, – sušunka ji.

– Teisingai! Žuvies jauniklis yra…

– Ikriukas? – spėja Vanesa.

– Mailius, – sako Vanda.

– Kažin, – ginčijasi Izobelė.

– Sakau tau, pasakojo laidoj „Kaip tapti milijonierium“.

Staiga šoną man nudiegia taip stipriai, kad net užima kvapą.

– Zoja! – Mamos balsas atsklinda iš kažin kur toli. Pamėginu atsistoti.

Dvidešimt aštuonios savaitės, – dingteli. – Per anksti.

Vėl dieglys, ir dabar trenkia it elektra. Griūvu ant mamos ir pajuntu šiltą srovę tarp kojų.

– Vandenys, – sušnibždu. – Atrodo, nubėgo.

Tačiau pažvelgusi žemyn pamatau, kad stoviu kraujo klane.

Vakar vakare pirmą kartą su Maksu kalbėjomės apie kūdikio vardą.

– Džoana, – sušnibždėjau, kai jis išjungė šviesą.

– Turiu tave nuvilti, – atsakė jis. – Bet čia – tik aš.

Mačiau, kaip šypsosi tamsoje. Niekada nebūčiau patikėjusi, jog manimi susižavės toks vyras kaip Maksas – aukštas plačiapetis banglentininkas su kupeta šviesių plaukų ant galvos ir tokia miela šypsena, kad net pardavėjos nuleisdavo kainą, o tipiškos viduriniosios klasės motinos, savo vaikus siunčiančios sportuoti, stabtelėdavo prie mūsų keliuko. Mane visada vadino sumania, tačiau niekas, net ir turintis lakią vaizduotę, gražuole tikrai nepavadintų. Esu tiesiog „kaimynė“, mergina, kurios niekas nekviečia šokti, o veidą sunku prisiminti. Kai Maksas pirmą kartą mane užkalbino (tai nutiko per jo brolio vestuves; tąsyk pavadavau pagrindinę grupės dainininkę, negalėjusią atvykti dėl akmens inkstuose), atsisukau manydama, kad kreipiasi į kažin ką kitą. Po kelerių metų jis prisipažino nemokąs bendrauti su merginoms, bet mano balsas anąkart paveikęs jį kaip narkotikas: prasiskverbė į kraujagysles ir suteikė drąsos prieiti prie manęs per penkiolikos minučių pertraukėlę.

Maksas manė, kad muzikologijos magistrė nenorės prasidėti su vaikinu, išmestu iš koledžo, užkietėjusiu banglentininku ir ne itin vykusiu dekoratyvinės sodininkystės specialistu. O aš niekada nemaniau patiksianti vyrui, galinčiam parsivesti namo bet kurią trokštamą merginą su dviem X chromosomomis.

Vakar vakare jis švelniai uždėjo ranką man ant pilvo.

– Manau, kalbos apie kūdikį gali prišaukti nelaimę.

Taip ir buvo. Tai yra man taip nutinka visada. Tačiau tąkart maniau: mums beveik pavyko pasiekti finišo liniją. Tai taip realu. Kas bloga gali atsitikti?

– Gerai, – atsakiau. – Aš persigalvojau.

– Tada tebūnie Elspet, – tarė Maksas. – Mano mylimos tetos garbei.

– Prašau, pasakyk, kad darai tai…

Jis nusijuokė.

– Dar turiu tetą, vardu Ermintruda…

– Hana, – atrėmiau. – Stela. Seidž7.

– Juk čia prieskonis, – nustebo Maksas.

– Taip, bet ne kokie nors gvazdikėliai. Tai gražus prieskonis.

Maksas pasilenkė ir priglaudė ausį man prie pilvo.

– Paklauskime jos pačios, kokio vardo norėtų, – pasiūlė. – Manau… palauk… ne, luktelėk, ji atsiliepia garsiai ir aiškiai. – Vis dar skruostu prisiglaudęs prie mūsų kūdikio jis pažvelgė į mane. – Berta, – paskelbė pagaliau.

Lyg norėdamas pareikšti savo nuomonę kūdikis spyrė Maksui į žandikaulį. Buvau tikra, jog tai reiškė, kad mažylei viskas gerai. Kad tai – ne nelaimės ženklas.

Manyje viskas verda. Jaučiuosi lyg pjaustoma. Dar niekada nesu patyrusi tokių kančių, atrodo, skausmas susikaupęs po oda ir pašėlusiai veržiasi lauk.

– Viskas bus gerai, – sako Maksas, tvirtai spausdamas man ranką, lyg ketintume eiti imtynių. Įdomu, kada jis spėjo atvažiuoti ir kodėl man meluoja?

Jis išbalęs ir, nors sėdi šalia, matau jį lyg pro rūką, kaip ir mane supančius gydytojus ir slaugytojas, susigrūdusias į mažytę gimdymo palatą. Mano pilvas apvyniotas juosta, kuri prijungta prie vaisiaus širdies tonų sekimo aparato.

– Kūdikiui tik dvidešimt aštuonios savaitės, – sušvokščiu.

– Žinome, brangioji, – atsiliepia slaugytoja ir kreipiasi į gydytojus: – Monitoriuje nieko nematau.

– Pamėgink dar kartą.

Sugriebiu slaugytoją už rankovės.

– Ar ji… ji per maža? – klausiu.

– Zoja, darome viską, ką galime, – atsako toji. Ji pasukinėja monitoriaus rankenėlę ir pataiso juostą man ant pilvo. – Vis dar negirdžiu širdies plakimo.

– Ką? – Pamėginu atsisėsti, bet Maksas neleidžia. – Kodėl?

– Reikia ištirti ultragarsu, – piktai sako daktarė Gelman, ir po minutės aparatas įvežamas į palatą.

Man ant pilvo užtepa šalto gelio. Staiga mane vėl suriečia dieglys. Gydytojos akys nukreiptos į ekraną.

– Štai galvutė, – sako ji ramiai. – O čia širdelė.

Žiūriu it paklaikusi, bet matau tik pilkus ir juodus šešėlius.

– Ką jūs matote?

– Zoja, noriu, kad atsipalaiduotumėte, – paprašo daktarė Gelman.

Taigi prikandu lūpą. Klausausi, kaip kraujas tvinksi smilkiniuose. Praeina minutė, dar viena. Kambaryje tylu, tik girdėti tylus aparatų pypsėjimas.

Ir tada daktarė Gelman pasako tai, ką ir numaniau.

– Nematau, kad plaktų širdis, Zoja. – Ji pažvelgia man į akis. – Deja, jūsų kūdikis negyvas.

Staiga tylą perskrodžia garsas, kuris priverčia mane paleisti Makso ranką ir užsikišti ausis. Tai panašu į šūvį, į vinies kalimą, į sulaužytus pažadus. To garso, tikro skausmo akordo, niekada anksčiau nebuvau girdėjusi ir prireikia akimirkos suvokti, kad jis sklinda iš manęs pačios.

Ruošdamasi gimdymui į ligoninės krepšį buvau sudėjusi:

naktinius marškinius, išmargintus mėlynomis gėlytėmis, nors naktinių marškinių nedėviu nuo dvylikos metų;

tris poras gimdyvės apatinių drabužių;

viršutinių drabužių pamainą;

dovanų paketėlį – kakavos sviesto losjoną ir kelis muilo lapelius naujagimio mamytei; šią dovanėlę man įteikė vieno apdegusio paciento, neseniai išrašyto iš ligoninės, motina;

minkštutėlę pliušinę kiaulę, kurią su Maksu pirkome senokai, man pirmąkart pastojus, dar prieš persileidimą, kai buvome kupini vilties.

Pasiėmiau ir savo iPod grotuvą su muzikos įrašais. Kai Berklio universitete paskutiniame kurse siekiau muzikos terapijos specialisto laipsnio, dirbau kuruojama profesoriaus, kuris pirmasis į gimdymo „priemonių“ sąrašą įtraukė muzikos terapiją. Yra mokslinių darbų, kuriuose muzika siejama su kvėpavimu, o kvėpavimas – su vegetacine nervų sistema, bet oficialiai nieko nenuveikta, kad daktaro Lamazės kvėpavimo technika būtų susieta su paties žmogaus pasirinkta muzika. O juk buvo daroma prielaida, kad gimdančios moterys, tam tikru metu klausančios tam tikros muzikos, teisingiau kvėpuoja ir atsipalaiduoja, dėl to ir gimdant skausmas mažesnis.

Man, devyniolikmetei, regėjosi tikras stebuklas dirbti su žmogumi, kurio tyrimai imti plačiai taikyti praktikoje. Tada nė nenutuokiau, kad po dvidešimt vienų metų pati gausiu progą tai išmėginti.

Kadangi muzika man labai svarbi, atidžiai rinkausi kūrinius gimdymo kančioms sumažinti. Iš pradžių atsipalaiduoti turėjo padėti Bramsas. Vėliau, kai metas sutelkti dėmesį į kvėpavimą, tiktų greitas tempas, taigi Bethoveno „Mėnesienos sonata“. Tam laiko tarpui, kai skaudės labiausiai, sudariau rinkinį – pasirinkau dainas, keliančias daugiausia malonių prisiminimų: grupės „REO Speedwagon“, Madonos, Elvio Kostelo dainas ir „Valkirijų skrydį“ iš Vagnerio operos „Valkirija“, kad niršūs garsai atspindėtų tai, kas vyksta mano kūne.

Iš visos širdies tikiu, kad muzika gali sumažinti fizinį gimdymo skausmą.

Tik nežinau, ar numalšina širdgėlą.

Maniau, pagimdysiu kūdikį ir viską išmesiu iš galvos. Neprisiminsiu, ką daktarė Gelman kalbėjo apie pogleivinius fibroidus. O ji siūlė pašalinti juos prieš dirbtinio apvaisinimo procedūrą, bet operacijos atsisakiau, nes norėjau kuo greičiau pastoti. Tie fibroidai dabar daug didesni nei buvo. Maniau, neprisiminsiu jos sakant, kad placenta atitrūko nuo gimdos sienelės, neprisiminsiu, kaip ji tikrina mano gimdos kaklelį ir taria: atsivėrė per šešis centimetrus. Maniau, nepastebėsiu, kaip Maksas įjungia mano iPod grotuvą, negirdėsiu Bethoveno muzikos. Nematysiu liūdnų slaugytojų, judančių lėtai, visai kitaip negu per skubų ir triukšmingą gimdymą, kaip rodė laidoje „Kūdikio istorijos“.

Maniau, neprisiminsiu, kad nutekėjo vaisiaus vandenys ir kiek kraujo susigėrė į paklodę po manimi. Neprisiminsiu liūdnų anesteziologo akių; prieš epidūrinę analgeziją paversdamas mane ant šono jis pasakė: labai apgailestauju, kad praradote kūdikį.

Neprisiminsiu, kad nutirpo kojos ir dingtelėjo: prasideda. Kaip svarsčiau, ar jie pasirūpins, kad nieko nejausčiau.

Neprisiminsiu, kad keistai susitraukus gimdai atsimerkiau ir pamačiau Makso veidą, paburkusį nuo ašarų kaip ir manasis.

Neprisiminsiu, kad liepiau Maksui išjungti muziką, neprisiminsiu, kad jam nepaklusus trenkiau per grotuvą, ir šis sudužo nukritęs ant grindų.

Neprisiminsiu, kad jis nutilo.

Maniau, kažkas kitas turės pasakyti man, kad kūdikis išslydo lyg sidabrinė žuvis, ir daktarė Gelman pranešė: berniukas.

Tai netiesa, galvosiu, nors nieko neprisiminsiu. Tai Berta, mergaitė. Dingtelės: kur dar apsiriko gydytoja?

Neprisiminsiu, kad slaugytojos suvynios vaikelį į paklodę, ant galvos užmaus megztą kepurytę.

Neprisiminsiu, kaip laikiau jį glėbyje. Neprisiminsiu mėlynų kraujagyslių išvagoto veidelio. Gražios nosytės, susiraukusios burnytės, švelnios odos, dailių lyg nupieštų antakių. Gležno kaip paukščiuko nejudančio kūnelio. Kad beveik tilpo mano saujoje ir buvo beveik besvoris.

Neprisiminsiu, kad iki pat tos akimirkos maniau, jog čia tik blogas sapnas.

Lyg sapne prisimenu tai, kas nutiko prieš mėnesį. Gulime su Maksu lovoje, jau po vidurnakčio.

– Nemiegi? – klausiu.

– Ne. Mąstau.

– Apie ką?

Jis papurto galvą.

– Apie nieką.

– Nerimauji? – tariu.

– Ne. Svarstau, – atsako rimtai. – Apie alyvuogių aliejų.

– Alyvuogių aliejų?

– Taip. Iš ko jis gaminamas?

– Ar čia koks suktas klausimas? – nustembu. – Apie alyvuoges?

– O kukurūzų aliejus. Iš ko jis gaminamas?

– Kukurūzų?

– Taip, – atsako Maksas. – O kūdikių aliejus?

Kurį laiką abu tylime. Paskui pradedame juoktis. Juokiamės taip, kad man net ašaros ištrykšta. Tamsoje ieškau Makso rankos, bet nerandu.

Kai atsibudau, ritininės užuolaidos ant langų buvo nuleistos, bet durys paliktos praviros. Iš pradžių neprisiminiau, kur esu. Iš koridoriaus atsklido triukšmas, pamačiau šeimą – seneliai, vaikai, paaugliai ėjo būreliu nešini spalvotais it vaivorykštė balionais ir juokėsi.

Pravirkstu.

Maksas sėdi šalia manęs ant lovos. Nerangiai apkabina. Bet nelabai sekasi vaidinti garsiąją slaugytoją Florensą Naitingeil. Vieną kartą per Kalėdas abu susirgome gripu; praėjus vėmimo priepuoliui aš pėdindavau į vonią, kad jam paruoščiau šaltą kompresą.

– Zo, – sušnibžda jis. – Kaip jautiesi?

– O kaip turėčiau? – Tapau bjauri. Pyktis nudegina gerklę. Jis užpildo manyje erdvę, kurioje anksčiau buvo kūdikis. – Noriu jį pamatyti.

Maksas nustėrsta.

– Aš… hm…

– Pakviesk slaugytoją, – ištaria kažkas. Tai mano motina, ji sėdi palatos kampe, akys raudonos, paakiai paburkę. – Girdėjai, ko ji prašo?

Linktelėjęs Maksas pakyla nuo lovos ir išeina iš palatos. Mama apkabina mane.

– Tai neteisinga, – sakau sugniuždyta.

– Žinau, Zo.

Mama paglosto man plaukus, ir aš prisiglaudžiu prie jos, lyg vėl būčiau ketverių, kai buvau pašiepta dėl strazdanų, arba penkiolikos, kai pirmą kartą užplūdo širdgėla. Supratusi, kad savo vaiko taip guosti neteks, pravirkstu dar graudžiau.

Į palatą įeina slaugytoja, įkandin jos – Maksas.

– Pažvelk, – sako jis ir paduoda mūsų sūnaus nuotrauką.

Atrodo, lyg vaikelis būtų nufotografuotas miegantis pintame lopšyje. Rankytės sulenktos prie galvytės, mažytė duobutė smakre.

Po nuotrauka – rankytės ir kojytės atspaudai, pernelyg maži, kad būtų tikri.

– Ponia Bakster, – tyliai ištaria slaugytoja. – Labai apgailestauju dėl netekties.

– Kodėl šnibždate? – paklausiu. – Kodėl jūs visi šnibždate? Kur, po galais, mano kūdikis?

Staiga įeina kita slaugytoja, nešina mano sūnum. Jis jau apvilktas drabužėliais, juose tiesiog skęsta. Atkišu rankas norėdama paimti.

Sykį dirbau naujagimių intensyviosios terapijos skyriuje. Gitara skambinau neišnešiotiems kūdikiams, dainavau jiems; taikant muzikos terapiją pagerėja aprūpinimas deguonimi, ima lėčiau plakti kūdikio širdutė. Tyrimai parodė, kad muzikos terapiją taikant sistemingai, kūdikis per dieną kartais priauga dvigubai daugiau svorio. Kaip tik padėjau vienai mamai – ji ispaniškai dainavo lopšinę savo kūdikiui, o aš grojau. Tuo metu atėjo socialinė darbuotoja ir paprašė pagalbos.

– Šį rytą mirė ponios Rodriges kūdikis, – pasakė ji. – Šeima laukia, kol ateis jiems patinkanti slaugytoja ir paskutinįkart nupraus mirusįjį.

– Nupraus?

– Kartais tai padeda, – atsakė socialinė darbuotoja. – Jie – didelė šeima, todėl, manau, patys padės ir sau.

Įžengusi į palatą supratau, kodėl buvau pakviesta. Motina sėdėjo glėbyje laikydama negyvą kūdikį. Jos veidas atrodė lyg iškaltas iš akmens. Tėvas stovėjo už jos. Tetos, dėdės ir seneliai tyliai sukiojosi greta, o sūnėnai ir dukterėčios rėkavo ir gainiojo vienas kitą aplink lovą.

– Sveiki, – pasakiau. – Aš Zoja. Ar neprieštarausit, jeigu pagrosiu? – Ir ranka parodžiau į gitarą, kabančią man už nugaros.

Motina nieko neatsakė. Atsitūpiau priešais jos kėdę.

– Jūsų duktė graži, – tariau.

Ir ji, ir kiti tylėjo. Nusiėmiau gitarą ir uždainavau tą pačią ispanišką lopšinę.

Duérmete, mi niña

Duérmete, mi sol

Duérmete, pedazo

De mi corazón.8

Lakstantys vaikai nuščiuvo, o suaugusieji sužiuro į mane. Tapau jų dėmesio ir energijos centru. Kai atėjo slaugytoja ir nurengė kūdikį, išslinkau iš palatos, nuėjau į administracinį pastatą ir atsisakiau šito darbo.

Daug kartų grojau prie mirštančio vaiko lovos. Visada maniau, kad man suteikta privilegija skambant muzikai, švelniam priedainiui, perkelti juos iš šio pasaulio į aną. Bet dabar buvo visai kas kita. Suvaidinti Orfėjaus mirusiam savo kūdikiui niekaip negalėjau, juk mudu su Maksu taip stengėmės, kad pastočiau.

Mano sūnus prisilietus – šaltas. Paguldau jį sau į skreitą, uždedu ranką ant krūtinės, bet širdies plakimo negirdžiu.

– Duérmete, mi niña, – sušnibždu.

– Gal norėtumėte palaikyti jį čia kurį laiką? – pasiteirauja slaugytoja.

Pažvelgiu į ją.

– Ką padaryti?

– Galite laikyti vaikelį, kiek tik norite, – sako ji. – Na… – Ir nutyla.

– O kur jis būna?

– Nesupratau jūsų klausimo.

– Kai išnešate, kur jis būna? – Vėl pažvelgiu į slaugytoją. – Morge?

– Ne, pas mus.

Ji meluoja. Žinau, ji meluoja. Jeigu jis gulėtų pintame krepšyje, drauge su kitais kūdikiais, jo oda nebūtų šalta kaip rudens rytas, todėl sakau:

– Noriu pati pamatyti.

– Deja, negalime…

– Parodykite. – Tai vėl mano mamos balsas, jis skamba įsakmiai. – Jei ji nori pamatyti, leiskite.

Abi slaugytojos susižvelgia. Tada viena išeina, bet netrukus grįžta stumdama kėdę su ratukais. Moterys padeda man nuleisti kojas nuo lovos ir atsisėsti, o aš nepaleidžiu kūdikio iš glėbio.

Maksas veža mane koridoriumi. Už vienų durų girdžiu gimdančios moters aimanas. Maksas paspartina žingsnį.

– Ponia Bakster norėtų pamatyti, kur laikomas jos sūnus, – kolegei sako slaugytoja, lyg toks prašymas būtų įprastas.

Pro slaugytojų postą ji veda mus prie stelažų, nukrautų supakuotais vamzdeliais, paklodėmis ir vystyklais. Čia pat stovi mažas nerūdijančio plieno šaldytuvas – turėjau tokį, kai mokydamasi koledže gyvenau bendrabutyje.

Slaugytoja atidaro šaldytuvą. Iš pradžių nieko nesuprantu, bet kai pažvelgusi vidun pamatau tik baltas sienas ir vienintelę lentyną, viskas pasidaro aišku.

Prispaudžiu kūdikį prie savęs, bet jis toks mažytis, kad sunku suprasti, ar ne per stipriai. Lyg glėbyje laikyčiau maišelį plunksnų, dvelksmą, norą. Atsistoju, galvoje neturiu jokio plano, tik žinau: nebegaliu žiūrėti į šaldytuvą. Staiga pradeda trūkti oro, viskas aplinkui ima suktis, o krūtinę suspaudžia geležiniai gniaužtai. Prieš parkrisdama dar spėju pagalvoti: kad tik neišmesčiau sūnaus. Gera motina to niekada nepadarytų.

– Sakote, esu uždelsto veikimo bomba? – tariu gydytojai.

Kai buvau atgaivinta ir daktarei Gelman išvardijau simptomus, ji skyrė man heparino. Kompiuterinė tomografija parodė, kad atsirado kraujo krešulys ir nukeliavo į mano plautį. Tai plaučių arterijos trombinė embolija. Pasak gydytojos, tyrimai rodo, jog sutriko kraujo krešėjimas. Todėl arterija vėl gali užsikimšti.

– Bet nebūtinai taip nutiks. Kadangi nustatėme, kad jums trūksta antitrombino, galime skirti koumadino. Tai pagydoma, Zoja.

Truputį baiminuosi, manau, vos pajudėsiu, krešulys kaipmat nukeliaus į smegenis. Bet gydytoja ramina: heparino injekcijos užkirs tam kelią.

Toji mano dalis, kuri jaučiasi lyg prarijusi akmenį, yra nusivylusi.

– Kaip atsitiko, kad neištyrėte anksčiau? – klausia Maksas. – Juk kruopščiai tyrėte.

Daktarė Gelman atsigręžia į jį.

– Antitrombino trūkumas nesusijęs su nėštumu. Tai įgimta, be to, trombofilija labiau būdinga jaunesnio amžiaus žmonėms. Šį kraujo krešėjimo sutrikimą sunku diagnozuoti, kartais nustatomas tik kai kas nors nutinka, pavyzdžiui, susilaužius koją. Arba, kaip Zojos atveju, – po gimdymo.

– Tai nesusiję su nėštumu, – pakartoju aš ir karštligiškai stveriuosi šios minties. – Vadinasi, vis dar galėčiau susilaukti kūdikio?

Gydytoja dvejoja.

– Padėtis ne iš lengvųjų, – sako ji. – Bet kodėl mums nepakalbėjus apie tai po kelių savaičių?

Abi išgirstame trinktelint duris ir atsigręžiame. Tai Maksas išėjo iš palatos.

Mane išrašė iš ligoninės ir sanitaras vežimėlyje veža prie lifto, o Maksas, nešinas krepšiu, eina šalia. Pastebiu tai, ko nemačiau per dvi čia praleistas dienas, – vėdryną, pamerktą nedidelėje stiklinėje vazoje, pritvirtintoje prie mano palatos durų. Palata su vaza – vienintelė tokia koridoriuje. Suprantu, tai lyg ženklas laboratorijos darbuotojoms, rezidentams ir ligoninės savanoriams, kad čia – ne džiaugsmo zona, kad, kitaip nei kitų gimdyvių palatose, atsitiko kai kas baisaus.

Kol laukiame lifto, atveža kitą moterį. Rankose ji laiko naujagimį, o prie vežimėlio pririštas balionas su užrašu „Sveikiname“. Jos vyras eina iš paskos nešinas glėbiu gėlių.

– Čia tavo tėvelis? – kūdikiui suspurdėjus suburkuoja moteris. – Mosuoji jam?

Skimbteli – ir lifto durys atsidaro. Jis tuščias, užtektinai vietos dviem poroms. Pirmoji įvežama laiminga mamytė, tada sanitaras ima sukti mano vežimėlį, kad įstumtų ir jį.

Bet Maksas užtveria jam kelią.

– Mes leisimės kitu liftu, – sako jis.

Grįžtame namo Makso pikapu, atsiduodančiu priemoliu ir šviežiai nupjauta žole, nors nei žoliapjovės, nei piktžolių ravėtuvo automobilyje nėra. Įdomu, kas pavaduoja mano vyrą? Maksas įjungia radiją ir ieško muzikos. Kaip miela. Įprastai mudu ginčijamės, ko klausytis. Jam labiau patinka laidos vairuotojams ar naujausios žinios, klausytis muzikos vairuodamas jis nemėgsta. O aš neįsivaizduoju savęs nepritariančios dainai, net jeigu kelionė trumputė.

– Šį savaitgalį numatomi gražūs orai, – sako Maksas. – Bus šilta.

Žvelgiu pro langą. Užsidegus raudonai šviesai sustojame prie šviesoforo. Gretimame automobilyje sėdi motina su dviem vaikais, abu įsitaisę ant galinės sėdynės ir valgo žvėriukų formos trapučius.

– Svarstau, gal mudviem nuvažiuoti į paplūdimį?

Maksas plaukioja banglente. Dabar – paskutinės vasaros dienos, tinkamas metas. Tačiau šįsyk viskas yra kitaip.

– Gal, – atsakau.

– Manau, – toliau kalba Maksas, – tau ta vieta būtų priimtina. – Jis atsidūsta. – Na, pelenams.

Kūdikį pavadinome Danieliumi ir nutarėme kremuoti. Pelenai bus supilti į keraminę vaikiško batelio formos urną su mėlynu kaspinu. Mudu dar nekalbėjome apie tai, ką darysime su pelenais, bet dabar supratau: Maksas teisus. Nenoriu, kad urna stovėtų virtuvėj ant spintelės. Nenoriu ir palaidoti kieme už namo, šalia nugaišusios kanarėlės. Manau, pajūris – puiki vieta, savotiškai prasminga. O ir kokia alternatyva? Juk nepastojau romantiškoje Venecijoje, tad nenuplukdysiu urnos Po upe, nepastojau ir po žvaigždėtu Tanzanijos dangum, taigi pelenų nepatikėsiu Serengečio nacionalinio parko vėjams. Kūdikio gyvybė užsimezgė dirbtinio apvaisinimo klinikos laboratorijoje, bet juk nebarstysi pelenų ligoninės koridoriuose.

– Galbūt, – ištariu, nes šiuo metu tiek tegaliu išspausti.

Įsukę į savo keliuką pamatome, kad mano mamos automobilis jau čia. Kol Maksas dienomis bus darbe, ji sėdės su manimi – kol įsitikins, kad jaučiuosi gerai.

Mama ateina prie pikapo, ketina padėti man išlipti.

– Ko norėtum, Zo? – klausia ji. – Puodelio arbatos? Šokolado? Galėtume pažiūrėti serialą „Tikrasis kraujas“, juk turi skaitmeninį vaizdo leistuvą „TiVo“.

– Noriu atsigulti, – atsakau, bet kai jiedu su Maksu šoka man padėti, sulaikau. Ramstydama sieną lėtai einu koridoriumi, bet, užuot patraukusi į mūsų miegamąjį, žengiu prie mažesnio kambario dešinėje.

Prieš mėnesį šičia dar buvo darbo kabinetas, kartą per savaitę Aleksa čia tvarkė mano buhalteriją. Paskui vieną savaitgalį mudu su Maksu nudažėme sienas linksma kiaušinio trynio spalva, įnešėme vaikišką lovelę ir vystymo stalą, už keturiasdešimt dolerių nupirktus labdaringoje parduotuvėje. Kol Maksas kilnojo sunkius daiktus, aš ant lentynų sustačiau knygas – savo mėgstamiausias vaikystėje: „Maksas ir Maksimonstrai“, „Purvinasis šuo Haris“ ir „Parduodamos kepurės“.

Atidarau duris – ir giliai įkvepiu. Nėra nei lovytės, nei vystymo stalelio, o tik sena braižymo lenta, kuri man atstodavo stalą. Mano kompiuteris ir vėl ūžia įjungtas, šalia tvarkingai sudėti segtuvai, prie sienos stovi muzikos instrumentai: būgneliai, bandžos, gitaros ir varpeliai.

Vienintelis ženklas, kad čia buvo vaikų kambarys, – graži geltona sienų spalva. Tokią spalvą netgi galima pajusti siela – besišypsant.

Atsigulu ant juostelėmis apsiūto kilimėlio, patiesto vidury kambario, ir susiriečiu į kamuoliuką. Iš koridoriaus atsklinda Makso balsas:

– Zoja? Zo? Kur tu? – Girdžiu, kaip jis atidaro miegamojo duris, įeina ir tuoj pat išeina. Paskui dirsteli į vonios kambarį. Galiausiai atidaro šito kambario duris ir pamato mane. – Zoja, ar kas negerai? – klausia.

Apsidairau po kambarį, po šį nebe vaikų kambarį, ir prisimenu poną Dokerį. Štai ką reiškia susivokti, kur esi. Tai lyg atsibustum iš nuostabaus sapno ir pamatytum, kad tau į gerklę įremti šimtas peilių.

– Viskas, – sušnibždu.

Maksas atsisėda šalia.

– Mums reikia pasikalbėti, – sako.

Neatsisuku į jį, netgi neatsisėdu. Tebespoksau priešais save, mano akys – sulig radiatoriais. Maksas užmiršo išimti iš lizdų apsauginius kištukus. Jie su plastikiniais gaubteliais, kad kas nesusižeistų.

Po velnių – per vėlu.

– Ne dabar, – atsakau.

Gali pamesti raktus, piniginę, akinius. Gali netekti darbo. Gali numesti svorio.

Gali prarasti pinigus. Gali išeiti iš proto.

Gali prarasti viltį, gali prarasti tikėjimą. Gali prarasti orientaciją.

Gali netekti draugų.

Gali netekti galvos. Gali pralaimėti teniso varžybas. Gali pralaimėti lažybas.

Gali netekti kūdikio, ar kaip ten jie sako.

Tačiau aš gerai žinau, kur jis yra.

Kitą dieną pabundu jausdama sunkumą krūtyse. Net kvėpuoti skausminga. Naujagimio nėra, bet mano kūnas, regis, to nežino. Ligoninės slaugytojos apie tai perspėjo. Anksčiau būdavo suleidžiama vaistų ir pienas dingdavo, bet kai kurioms moterims dėl to atsirasdavo sveikatos sutrikimų, todėl namo buvau išleista tiesiog perspėjus, kad tokie nepatogumai – laikini.

Lova Makso pusėje nepaliesta. Vakar vakare jis pas mane neatėjo. Kur miegojo, nežinau. Dabar jau turbūt išvykęs į darbą.

– Mama! – pašaukiu, bet niekas neatsiliepia. Atsisėdu raukydamasi iš skausmo ir pamatau raštelį ant naktinio staliuko. Išėjau į parduotuvę.

Perverčiu popierius, kuriuos gavau išrašoma iš ligoninės. Deja, niekam nedingtelėjo negyvą kūdikį pagimdžiusiai moteriai duoti konsultanto, patariančio, kaip maitinti krūtimi, telefono numerio. Jausdamasi kvailai skambinu daktarei Gelman. Atsiliepia registratorė – miela mergina, kurią daugiau kaip pusę metų matydavau kartą per mėnesį.

– Sveika, – sakau. – Čia Zoja Bakster…

– Zoja! – entuziastingai sušunka ji. – Girdėjau, kad penktadienį atsigulėte į ligoninę. Na, berniukas ar mergaitė?

Iš džiaugsmingo balso suprantu, kad ji negirdėjo savaitgalio naujienų. Mano gerklėje žodžiai sušlama kaip lapai.

– Berniukas, – tesugebu ištarti. Daugiau neišspaudžiu nė žodžio. Skauda taip, kad, regis, spaudžia net sportiniai marškinėliai. – Gal galėčiau pasikalbėti su akušerijos skyriaus slaugytoja?

– Žinoma, tuoj sujungsiu, – atsako registratorė, o aš meldžiuosi, kad bent slaugytoja žinotų, kas atsitiko.

– Zoja, – pasigirsta švelnus balsas. – Kaip laikotės?

– Pienas, – vos pratariu. – Gal galima ką padaryti, kad nesigamintų?

– Vargu, teks palaukti, kol viskas susitvarkys savaime, – sako ji. – Bet galite išgerti ibuprofeno. Pamėginkite į liemenėlę įsidėti šaldytuve atvėsintų kopūsto lapų. Nežinau kodėl, bet jie malšina uždegimą. Arba, jei turite, išsivirkite šalavijų. Galite išgerti jų arbatos. Šalavijai slopina pieno gamybą.

Padėkoju jai. Dedu ragelį ant šakutės, bet jis nukrinta ant radijo žadintuvo ir netyčia jį įjungia. Jis nustatytas transliuoti klasikinės muzikos stotį, nes šeštą valandą ryto man lengviau atsikelti, kai groja simfoninis orkestras, o ne roko grupė.

Fleita. Įsiterpia styginiai. Pulsuojantis tūbos ir rago vaitojimas. Vagnerio „Valkirijų skrydis“ atsimuša į sienas ir lubas, nusileidžia iki grindų, pripildo kambarį chaotiško veržlumo.

Šis įrašas yra ir mano kompaktinėje plokštelėje, dar neišpakuotame gimdyvės krepšyje.

Šis įrašas neskambėjo ligoninėje, nors ir pagimdžiau kūdikį.

Mikliai sugriebiu radijo žadintuvą ir ištraukiu laidą iš lizdo. Iškeliu prietaisą aukštai virš galvos ir sviedžiu per visą kambarį. Jis atsitrenkia į medines grindis ir pasigirsta toks crescendo, kokiu galėtų didžiuotis net Vagneris.

Vėl stojus tylai girdžiu tik nelygų savo kvėpavimą. Įdomu, kaip paaiškinsiu tai Maksui? Arba mamai, jeigu ši netikėtai pasirodytų nešina pirkinių krepšiu ir taptų įvykio liudininke.

– Gerai, – tariu sau. – Tu gali. Tereikia viską sutvarkyti.

Virtuvėje pasiimu juodą šiukšlių maišelį, šluotą ir semtuvėlį. Surenku radijo likučius, sušluoju į semtuvėlį šukes.

Susiimk.

Juk tai paprasta. Pirmą kartą per keturiasdešimt aštuonias valandas pasijuntu pasikeitusi, ryžtinga. Skambinu į ligoninę – jau antrą sykį per dešimt minučių.

– Čia vėl Zoja Bakster, – sakau. – Norėčiau užsiregistruoti pas daktarę Gelman.

Štai kelios priežastys, kodėl jau patį pirmą mūsų su Maksu pažinties vakarą parsivedžiau jį namo:

1. Jis kvepėjo vasara.

2. Aš buvau ne iš tų merginų, kurias ką tik sutikti vaikinai puola lydėti namo.

3. Jis smarkiai kraujavo.

Nors tai buvo Makso brolio vestuvės, jis visą laiką laukė, kada man prasidės pertraukėlė. Kai grupės vaikinai eidavo parūkyti ar prie baro išgerti stiklinės vandens, aš apsižvalgiusi pamatydavau Maksą, laukiantį manęs, su taure nealkoholinio gėrimo rankoje. Tąkart maniau, kad alkoholio jis atsisakė iš solidarumo: aš dirbu, tad gerti man nevalia, todėl negeria ir Maksas. Prisimenu, pamaniau: labai miela. Dauguma vaikinų šitaip tikrai nesielgia.

Laimingų jaunavedžių nepažinojau, nes jų kviestą dainininkę pakeičiau paskutinę minutę, bet buvo sunku patikėti, kad Ridas ir Maksas – broliai. Jie skyrėsi ne tik išvaizda – Ridas aukštas, atletiškas, o Maksas šiurkštoko veido, stiprus, – bet ir elgesiu. Atrodė, kad visi Rido draugai – bankininkai arba teisininkai ir jiems patinka klausyti savęs. Jų draugės ar žmonos buvo vardu Mafės9 ir Vinksės10. Rido žmona, kilusi iš Misisipės valstijos, nuolat dėkojo Jėzui – už gerą orą, už vyną, už tai, kad jos močiutė Keitė taip ilgai gyvena ir mato žiedą ant Lidės piršto. Palyginti su kitais svečiais, Maksas atrodė daug įdomesnis, kitaip tariant, tai, ką matai, tą ir gausi. Iki vidurnakčio, kada baigėme savo pasirodymą, jau žinojau, kad Maksas turi savo verslą – užsiima dekoratyvine sodininkyste, kad žiemą darbuojasi su plūginiu sniego valytuvu, kad tai vyresnysis brolis kaltas dėl rando ant skruosto (smogė beisbolo kamuoliuku) ir kad Maksas alergiškas jūrų gėrybėms. O jis sužinojo, kad galiu sudainuoti abėcėlę atbulai, moku groti dešimčia muzikos instrumentų ir noriu vaikų. Daug vaikų.

Stovėdama ant pakylos atsisukau į muzikantus. Pagal programą baigiamoji daina turėjo būti Donos Samer „Paskutinis šokis“, bet čia buvo susirinkę ne diskotekos lankytojai, todėl paklausiau vaikinų, stovinčių už manęs:

– Ar mokate Etos Džeims dainų?

Klavišiniais grojantis vyras išsyk užgrojo dainą „Pagaliau“.

Dainuodama kartais užsimerkiu. Kiekvienas įkvėpimas pasidaro harmoningas, būgnai tampa mano pulsu, o melodija – kraujotaka. Tai vadinu pasinėrimu į muziką, į garsų, pauzių ir taktų simfoniją.

Man nutilus žmonės prapliupo plojimais. Girdėjau, kaip Ridas garsiai plojo ir šaukė „Bravo!“ O Lidės draugės čiauškėjo: Tai geriausi vestuvių muzikantai, kokius esu girdėjusi… Duok man jų vizitinę kortelę.

– Labai ačiū, – sumurmėjau ir pagaliau atsimerkiau. Maksas žvelgė tiesiai man į akis.

Staiga su trenksmu prie pakylos prisiartino vyras, vožė kumščiu per būgną ir svyruodamas palinko į priekį. Jis buvo visiškai girtas, iš pietietiškos tarsenos supratau, kad tai vienas iš Lidės giminaičių ar šeimos draugas.

– Ei, mergužėle, – užgiedojo jis, griebdamas už mano juodos suknelės krašto. – Ar žinai, kas esi?

Bosistas žengė žingsnį į priekį, ketindamas užstoti mane, bet Maksas buvo pirmesnis.

– Pone, – mandagiai tarė jis. – Manau, turėtumėte pasitraukti…

Bet girtas vyras nustūmė jį ir sugriebė mane už rankos.

– Tu, – iškošė, – esi šūdina lakštingala!

– Prašyčiau nesikeikti prie damos, – pyktelėjo Maksas ir pastūmė vyrą. Tas griuvo ant spiegiančių pamergių. Laimė, įsipainiojo į ilgas jų sukneles ir nenukrito ant grindų.

Staiga prie Makso prišoko smokingu vilkintis hipopotamas, sugriebė jį ir apsuko.

– Čia už tai, kad pargriovei mano tėvą, – tarstelėjo ir smogė Maksui taip, kad šis prarado sąmonę.

Užvirė tikras pragaras – šeima prieš šeimą, stalai išsilakstė į šalis, o senosios ponios plėšė viena kitai kaspinus nuo skrybėlių. Muzikantai čiupo savo instrumentus, kad besipešantieji jų nesugadintų. Aš nušokau nuo pakylos ir pasilenkiau prie Makso. Kraujas tekėjo jam iš nosies ir burnos, ir iš žaizdos kaktoje, nes krisdamas prasiskėlė į pakylą. Padėjau jo galvą sau ant kelių ir prisiglaudžiau, kad apsaugočiau nuo lakstančiųjų.

– Tai buvo kvaila, – pasakiau, kai tik jis atsimerkė.

Maksas nusišypsojo.

– Galbūt, bet tu apkabinai mane.

Jis smarkiai kraujavo, tad liepiau keliauti į ligoninę. Maksas padavė man savo pikapo raktelius ir leido vairuoti, o pats sėdėjo šalia, prie žaizdos prispaudęs servetėlę.

– Tikiuosi, Rido vestuves gerai įsidėmės, – ištarė susimąstęs.

Aš nieko neatsakiau.

– Pyksti ant manęs? – pasakė Maksas.

– Tai buvo komplimentas, – pagaliau ištariau. – Tu pargriovei vyrą už tai, kad jis pasakė man komplimentą.

Maksas dvejojo.

– Tu teisi. Reikėjo jam leisti nutraukti tau suknelę.

– Jis nebūtų to padaręs. Grupės vaikinai būtų sustabdę jį…

– Aš norėjau būti tavo išgelbėtoju, – atviraširdiškai prisipažino Maksas, o aš įsistebeilijau į jį tamsoje, švytint tik žalsvam prietaisų skydeliui.

Ligoninėje likau su Maksu.

– Teks siūti kaktą, – pasakiau.

– Man reikės kai ko daugiau, – atsakė jis. – Pirmiausia, neabejoju, kad brolis niekada daugiau nesikalbės su manim.

Nespėjau atsakyti, nes atitraukęs užuolaidą įėjo gydytojas. Jis greitai užsimovė pirštines ir pasiteiravo, kas atsitiko.

– Atsitrenkiau į kai ką, – pasakė Maksas.

Gydytojas apžiūrėjo žaizdą, paskui susiraukė.

– Į kumštį?

Jis išsiėmė iš kišenės medicininį žibintuvėlį ir liepė Maksui sekti spindulį. Šio akys nukrypo į viršų, paskui į vieną šoną, į kitą. Pamatęs, kad žiūriu, Maksas mirktelėjo man.

– Žaizdą reikės susiūti, – apibendrino gydytojas. – Atrodo, smegenų sukrėtimo nėra, bet būtų neblogai, jeigu kas nors šiąnakt jus paglobotų. – Jis atitraukė užuolaidą. – Tuoj grįšiu, einu siūlų.

Maksas klausiamai pažvelgė į mane.

– Žinoma, pasiliksiu, – pasakiau. – Juk gydytojas liepė.

Po savaitės grįžau į darbą ligoninės nudegimų skyriuje. Pirmiausia einu pas Sereną, keturiolikmetę mergaitę iš Dominikos Respublikos. Ji mano nuolatinė pacientė. Stipriai apdegė per gaisrą namie ir buvo gydoma savo šalyje. Nudegimai subjaurojo veidą ir virto randais. Prieš atvykdama į Rod Ailandą atstatomajam odos persodinimui, ji dvejus metus slėpėsi tėvų namuose. Man atvykus į ligoninę kaskart susitikdavome valandai, nors iš pradžių niekas nesuprato, kaip muzikos terapija gali pagelbėti Serenai. Ji apako nuo kataraktos, išsivysčiusios dėl to, kad neužsimerkia randuoti akių vokai, ir apribojus rankų judesius. Iš pradžių dainuodavau jai, paskui mergaitė ėmė dainuoti kartu su manim. Galiausiai parinkau jai gitarą, kurią suderinau ir pritaikiau slankiklį, kad galėtų skambinti pati. Pritvirtinau lipukus ant gitaros grifo, kad užčiuoptų akordus, kuriuos mokysis skambinti.

Pabeldžiu į jos palatos duris.

– Sveika, Serena.

– Sveika, nepažįstamoji, – atsako. Jaučiu šypseną jos balse.

Savanaudiškai džiaugiuosi, kad ji nemato manęs. Kad nereikės raminti jos, nesumojančios, kaip pareikšti užuojautą, kaip nutiko prieš kelias minutes, man kalbantis su slaugytojomis. Serena nežinojo, jog aš laukiuosi, todėl jai nebūtina žinoti, kad kūdikis mirė.

– Kur buvote? – klausia ji.

– Sirgau, – atsakau prisitraukdama kėdę ir dėdama gitarą ant kelių. Imu ją derinti, Serena taip pat pasiima savo instrumentą. – O tu ką veikei?

– Tą patį, – atsako Serena. Jos veidas sutvarstytas po neseniai atliktos operacijos. Ji kalba neaiškiai, bet tiek laiko pažinodama ją, viską suprantu. – Turiu jums kai ką.

– Tikrai?

– Taip. Paklausykite. Vadinasi „Trečiasis gyvenimas“.

Susidomėjusi atsitiesiu. Šis terminas – iš paskutinių dviejų mėnesių terapijos kurso, kai kalbėjomės apie skirtumą tarp jos pirmojo gyvenimo, prieš gaisrą, ir antrojo – po gaisro. O kaip dėl trečiojo gyvenimo? – tąkart paklausiau Serenos. – Ką pasakysi apie save, kai tau bus atliktos visos operacijos?

Klausausi spigaus jos soprano, pertraukiamo prie kūno pritvirtintų prietaisų dūzgimo ir pypsėjimo.

Tamsoj nesislapstysiu,

Man neskaudės, nepyksiu,

Galbūt aš pasikeisiu,

Bet savimi išliksiu.

Serenai dainuojant antrą eilutę, susipainiojusi jos melodijoje imu derinti savo gitarą. Kai mergina nutyla ir ranka nuslysta gitaros grifu, paploju.

– Tai geriausia kada nors man įteikta dovana, – sakau.

– Dėl kurios verta susirgti?

Vieną dieną Serena grojo lietaus lazda, vis apversdama ją ir vis labiau jaudindamasi. Kai paklausiau, ką jai tai primena, papasakojo apie paskutinę dieną, praleistą lauke Dominikos Respublikoje. Ji ėjo namo iš mokyklos, ir staiga ėmė stipriai lyti. Kad lyja, ji suprato, nes įlipo į kelias balutes, o jos plaukai sušlapo. Bet lašų ant odos nejautė – dėl gausybės randų. Anuomet ji nesuprato, kodėl nejaučia lietaus, bet kaip įkaitinta strėlė perverdavo klasės draugų pašaipos, esą jos veidas – lyg Frankenšteino nuotakos.

Tada ir nusprendė nebekelti kojos iš namų.

Muzikos terapija skirta ne terapeutui, o pacientui, bet ant mano gitaros nukrito mažas lašelis – vadinasi, aš verkiau. Tačiau lygiai kaip Serena nejutau ašarų ant skruostų.

Giliai įkvepiu ir pasiteirauju:

– Kuri eilutė tau patiko labiausiai?

– Manau, antroji.

Vėl grįžtu prie įprastinių klausimų: mokytojo – mokiniui, terapeuto – pacientui, vėl tampu tokia, kokia buvau anksčiau.

– O kodėl? – pasiteirauju.

Nežinau, iš kur Maksas ją gavo, bet kai atvažiavom prie Naraganseto įlankos, išnuomota valtis jau laukė mūsų. Pranešimai apie orą buvo klaidingi: čia šalta ir drėgna. Esu tikra, mudu – vieninteliai žmonės, šį rytą išsinuomoję motorinę valtį. Nuo miglos sudrėksta veidas, ir aš iki pat smakro užtraukiu striukės užtrauktuką.

– Tu pirmiau, – sako Maksas ir prilaiko valtį, kad galėčiau įlipti. Paskui paduoda man kartoninę dėžutę, kuri visą laiką, kol važiavome, stovėjo ant sėdynės tarp mūsų.

Maksas įjungia variklį ir išplaukiame į jūrą, lėtai pukšėdami aplink plūdurus ir nebenaudojamų burinių laivelių korpusus. Putotos bangos tiesia savo kaulėtus pirštus ir sušlapina mano sportinius batelius.

– Kur plaukiam? – sušunku garsiai, stengdamasi perrėkti variklio gausmą.

Maksas negirdi manęs, o gal apsimeta negirdįs. Pastaruoju metu jis dažnai taip elgiasi. Pareina namo saulei nusileidus, nors žinau, kad iki vakaro tikrai negenėjo medžių, nieko nesodino, nepjovė žolės ir neplaukiojo burlente. Tada gula miegoti ant sofos, paskui teisinasi: Nenorėjau tavęs pažadinti. Tarsi būtų mano kaltė.

Aušta. Tai Maksui kilo mintis atvykti čionai, kai vandenynas ramus – jokių žvejų laivų, jokių buriuotojų. Sėdžiu valtyje ant suolo, per patį vidurį, laikau dėžutę ant kelių. Kai užsimerkiu, atrodo, kad variklis gaudžia ir bangos plekšena repo ritmu. Į taktą barbenu pirštais į metalinį suolą.

Po dešimties minučių Maksas išjungia variklį. Supamės ant bangų.

Jis atsisėda priešais mane ir sudeda rankas tarp kelių.

– Kaip manai, ką turėtume daryti?

– Nežinau.

– Gal nori…

– Ne, – sakau ir įbruku dėžutę jam. – Geriau tu.

Maksas linkteli ir išima iš dėžutės mėlyną keraminį batuką. Kartu iškrenta keli porolono gabalėliai ir nuskrenda nupūsti vėjo. Staiga mane persmelkia baimė – kas bus, jeigu stiprus vėjo gūsis papūs netinkamą akimirką? Kas bus, jei pelenai nusileis man ant plaukų, ant striukės?

– Manau, turėtume ką nors pasakyti, – sumurma Maksas.

Mano akys prisipildo ašarų.

– Man labai gaila, – sušnibždu.

Nes nieko geriau nesugalvoju.

Nes turiu tai padaryti pirmiausia.

Nes nesugebėjau išsaugoti tavęs savyje dar kelias savaites.

Maksas spusteli man ranką.

– Ir man taip pat, – taria.

Pasirodo, mano kūdikis – tai tik dvelksmas šaltyje, tik dūmų kamuoliukas. Pakilę į orą pelenai išnyko tą pačią akimirką. Jei būčiau sumirksėjusi, galėčiau tvirtinti, kad nieko nebuvo.

Bet aš įsivaizduoju, kaip pelenai nusileido ant siautingų bangų. Įsivaizduoju, kaip jūros dugne dainuoja sirenos, lydėdamos kūdikį namo.

Į susitikimą su daktare Gelman Maksas vėluoja. Kai atskuba į jos kabinetą, jo drabužiai atsiduoda mulčiumi.

– Atsiprašau, – sako. – Užgaišau darbe.

O buvo laikai, kai ateidavo dešimčia minučių anksčiau. Kartą sugedo jo pikapas, tai bėgte atbėgo į kliniką nešinas savo spermos mėginiu, kad tik ji laiku pasiektų kiaušinėlius ir juos apvaisintų. Tačiau man išėjus iš ligoninės dvi savaites mudu kalbamės tik apie orą, maisto pirkimą ir kokią televizijos laidą vakare norėčiau žiūrėti.

Jis atsisėda į kėdę šalia manęs ir žiūri į gydytoją, laukia, ką toji pasakys.

– Ar jai viskas gerai?

– Nėra jokio pagrindo baimintis, kad bus blogai, – sako daktarė Gelman. – Dabar, kai žinome apie trombofiliją, gydysime vaistais. O sureguliavus hormonus, fibroidai po placenta, tikėkimės, vėl susitrauks.

– O kaip dėl kito karto? – klausiu.

– Jei atvirai, kol vartosite koumadiną, kito krešulio nesitikiu…

– Ne, – pertraukiu ją. – Turiu galvoje pastojimą. Juk sakėte, kad galėsiu vėl pamėginti.

– Ką? – nustemba Maksas. – Ką sau manai, po šimts pypkių?

Pažvelgiu į jį.

– Mums liko dar trys embrionai. Trys užšaldyti embrionai, Maksai. Mes nepasidavėme prieš man persileidžiant. Ir dabar negalime pasiduoti.

Maksas atsisuka į daktarę Gelman.

– Pasakykite jai. Pasakykite jai, kad tai prastas sumanymas.

Gydytoja perbraukia nykščiu per registracijos knygą.

– Tikimybė, kad vėl atšoks placenta, – dvidešimt, o gal ir penkiasdešimt procentų. Be to, yra ir kitų pavojų, Zoja. Pavyzdžiui, preeklampsija: padidėjęs kraujospūdis ir baltymų kiekis šlapime, patinimai, todėl reikės vartoti magnį, kad neištiktų priepuolis. O gal ir insultas…

– Dievulėliau, – sumurma Maksas.

– Bet aš galiu pamėginti, – sakau žiūrėdama tiesiai gydytojai į akis.

– Taip, – linkteli ji. – Kai jau žinote apie riziką, galite.

– Ne. – Žodis vos girdimas, nes Maksas atsistoja. – Ne, – pakartoja išeidamas iš kabineto.

Išseku paskui, skubu koridoriumi ir sugriebiu jį už rankos. Bet Maksas pasitraukia šalin.

– Maksai! – šaukiu greitai žingsniuodama iš paskos, bet jis eina link lifto. Įžengia vidun, aš vos spėju prišokti durims jau užsiveriant. Įsmunku į liftą ir atsistoju šalia.

Lifte stovi moteris su vaikišku vežimėliu. Maksas spokso priešais save.

Skimbteli skambutis, lifto durys atsidaro, ir moteris išstumia vežimėlį.

– Visada troškau tik šito, – sakau, kai liekame vienudu. – Turėti kūdikį.

– O kas, jei aš nenoriu?

– Juk norėjai.

– Na, o tu norėjai santykių su manimi, – sako Maksas. – Bet, manau, abu truputį pasikeitėme.

– Apie ką čia kalbi? Tebenoriu santykių su tavim.

– Tu nori santykių su mano sperma. Tas… kūdikio reikalas… jis užgožė mudviejų reikalus. Tai jau ne mudu kartu. Tai – vien tik tu, tai – kūdikis, kurio niekaip negalime susilaukti. Ir juo labiau tai mus slegia, juo mažiau oro lieka kambaryje. Zo, man nebelieka vietos.

– Tu pavydi? Pavydi vaikui, kuris dar nė neegzistuoja?

– Nepavydžiu. Tiesiog esu vienišas. Noriu susigrąžinti žmoną. Merginą, kuriai patikdavo leisti laiką su manim, kuri garsiai skaitydavo nekrologus ir važiuodavo bet kur keturiasdešimt mylių, tiesiog norėdama sužinoti, kur tas kelias mus nuves. Noriu, kad ateitum su manim pasikalbėti, o ne vien priminti, jog ketvirtą valandą turiu būti klinikoje. O dabar… dabar tu nori vėl pastoti, net jei tai pražudytų tave? Kada liausiesi, Zo?

– Manęs nepražudys, – atkakliai laikausi savo.

– Užtai gali pražudyti mane. – Jis dėbteli mano pusėn. – Jau praėjo devyneri metai. Ilgiau neištversiu.

Jo žvilgsnyje pamatau kažin ką keista, lyg karčią tiesos piliulę, ir mane nukrečia šiurpas.

– Tada rasime surogatinę motiną. Arba įsivaikinsime…

– Zoja, – taria Maksas. – Sakau: aš to neištversiu. Tokio mūsų gyvenimo.

Lifto durys atsidaro. Nusileidome į pirmą aukštą. Popiečio saulė skaisčiai šviečia pro laukujes duris. Maksas išeina iš lifto, o aš pasilieku.

Sakau sau, kad šviesa iškrėtė man pokštą, kad tai optinė apgaulė. Vieną akimirką matau jį, o kitą jau atrodo, tarsi niekada ir nebuvo.

1 Garsių komikų duetas (čia ir toliau – vert. past.).

2 Pietų Amerikos tautų mušamasis muzikos instrumentas (žvyro pripiltas kokoso riešuto kevalas su kotu).

3 Folikulus stimuliuojančio hormono.

4 Žmogaus menopauzės gonadotropino.

5 Žmogaus chorioninio gonadotropino.

6 Katatonija – psichikos sutrikimas, kuris reiškiasi judėjimo ir elgsenos pakitimais.

7 Angl. šalavijas.

8 Miega mano vaikelis / miega mano saulė / miega dalelė / mano širdies (isp.).

9 Angl. muff – pražiopsoti, susimauti.

10 Angl. wink – mirksėti.

1 TAKELIS

DAINA LYDI NAMO

√

2 TAKELIS

NAMAS VILTIES GATVĖJE

3 TAKELIS

PABĖGĖLĖ

4 TAKELIS

PASKUTINĖ

5 TAKELIS

TEKĖK UŽ MANĘS

6 TAKELIS

TIKĖJIMAS

7 TAKELIS

UNDINĖ

8 TAKELIS

ĮPRASTAS GYVENIMAS

9 TAKELIS

KUR TU ESI

10 TAKELIS

SAMĖS DAINA

MAKSAS

Visada maniau, kad turėsiu vaikų. Turbūt gyvenimą taip vaizduojasi dauguma vaikinų: tu gimsti, užaugi, sukuri šeimą, paskui miršti. Jeigu tame procese kas nors vėluotų, tebūnie tai paskutinė jo dalis.

Nesu niekšas. Aš taip pat norėjau kūdikio. Ne todėl, kad visą gyvenimą svajojau apie tėvystę, bet dėl kur kas paprastesnės priežasties.

Nes to norėjo Zoja.

Dariau viską, ko ji prašė. Lioviausi gėręs kavą, vietoj glaudžių mūvėjau trumpikes, atsisakiau dviračio ir ėmiau bėgioti ristele. Laikiausi dietos, kuri, remiantis informacija internete, gerina vaisingumą. Nebededu kompiuterio sau ant pilvo. Netgi buvau nuėjęs pas pamišusį akupunktūros specialistą, kuris susmeigė adatas taip arti mano sėklidžių, kad tos net sureagavo.

Kai ir tai nedavė rezultatų, nuėjau pas urologą ir užpildžiau dešimties puslapių anketą, kurioje buvo klausimai: Ar patiriate erekciją? Kiek sekso partnerių turėjote? Ar jūsų žmona patiria orgazmą?

Užaugau šeimoje, kurioje apie jausmus nebuvo kalbama, o pas gydytoją eidavau tik sunkiai susižeidęs. Nesiteisinu, bet prašau suprasti: apvaisinimo mėgintuvėlyje reikalai man buvo sunkus išmėginimas.

Nujaučiau, kad nevaisingumas – ne vien Zojos bėda. Mano brolis Ridas ir jo žmona Lidė vedę daugiau kaip dešimt metų, bet ir jie neturi vaikų. Tačiau užuot mokėję klinikai dešimt tūkstančių dolerių, abu daug meldžiasi.

Zoja sako, kad daktarei Gelman sekasi geriau negu Dievui.

Kaip paaiškėjo, viename mano spermos mililitre yra šešiasdešimt milijonų spermatozoidų. Atrodo daug, tiesa? Bet kai įvertini jų greitį ir formą, staiga lieka keturi šimtai tūkstančių. Tai vėlgi įspūdingas skaičius. Įsivaizduokite, kad dalyvaujate Bostono maratone, esate vienas blaivas tarp penkiasdešimt devynių milijonų girtų žmonių. Ne toks jau ir didelis iššūkis kirsti finišo liniją. Sudėję krūvon Zojos ir mano problemas, ėmėme svarstyti apie apvaisinimą mėgintuvėlyje ir intracitoplazminę spermatozoido injekciją į kiaušialąstę.

Tada iškilo kita problema – pinigai. Nenutuokiu, kaip žmonės išsimoka už apvaisinimą mėgintuvėlyje. Vienas kartas kainuoja penkiolika tūkstančių dolerių, įskaitant vaistus. Mums pasisekė, kad gyvename Rod Ailando valstijoje, mat čia sutvarkyta taip, kad draudimo bendrovės privalo padengti gydymo išlaidas, jeigu moteris (nuo dvidešimt penkerių iki keturiasdešimties metų) yra susituokusi ir negali pastoti įprastu būdu. Ir vis dėlto susidarė smulkių išlaidų: trys tūkstančiai dolerių už kiekvieną „šviežių“ embrionų ciklą ir šeši tūkstančiai dolerių už kiekvieną užšaldytų embrionų ciklą. Į tą kainą neįskaičiuotos išlaidos už intracitoplazminę spermatozoido injekciją (penkiolika tūkstančių dolerių), už embriono užšaldymą (tūkstantis dolerių) ir embriono saugojimą (aštuoni šimtai dolerių per metus). Taigi noriu pasakyti, kad net gavę draudimą likome be pinigų.

Negaliu tiksliai įvardyti akimirkos, kada viskas pakrypo ne ta vaga. Galbūt kai Zoja pirmą kartą, o gal penktą, suskaičiavo savo menstruacinio ciklo dienas ir atsigulusi į lovą pasakė: „Dabar!“ Mūsų lytinis gyvenimas priminė Padėkos dienos pietus asocialioje šeimoje – kažin kas liepė tenai dalyvauti, nors laiką leidi bjauriai. O galbūt viskas pakrypo kitaip tą dieną, kai pasirinkome apvaisinimą mėgintuvėlyje, nes staiga suvokiau: Zoja padarys bet ką, kad tik pastotų. Tas jos noras tapo poreikiu, o vėliau – manija. Pajutau, kad Zoja ir būsimas kūdikis – viena komanda, o aš tapau lyg ir prašalaičiu. Santuokoje mano vaidmuo – tiesiog genetinės medžiagos tiekėjas.

Daug kalbama apie moterų išgyvenimus, kai jos negali susilaukti vaikų. Tačiau niekas nekalba apie tų moterų vyrus. Tai štai: mes jaučiamės nevykėliai. Nes niekaip nesiseka padaryti to, kas kitiems vyrams pavyksta be jokių pastangų… Jie netgi imasi atsargumo priemonių, kad tik to neįvyktų. Teisybė tai ar ne, kaltas aš ar nekaltas, visuomenė į mane, bevaikį vyrą, žiūri kitaip. Senajame Testamente visa knyga skirta klausimui, kas ką pradėjo. Net garsūs sekso simboliai ir moterų dievaičiai Deividas Bekhemas, Bradas Pitas ar Hju Džekmanas „People“ žurnale visada nufotografuoti su savo vaiku ant pečių (žinau, nes vaisingumo klinikos laukiamajame perskaičiau beveik visus leidinius). Dabar dvidešimt pirmas amžius, bet tikru vyru vis dar vadinamas tas, kuris geba susilaukti palikuonių.

Neprašau užuojautos. Žinau, neturėčiau jaustis nevisavertis. Suprantu, kad tai sveikatos dalykai. Jeigu man sustotų širdis ar nusilaužčiau koją ir prireiktų operacijos ar gipso įtvaro, tikrai negalvočiau apie save kaip apie ištižėlį, tad kodėl turėčiau jaustis nesmagiai dėl nevaisingumo?

Tačiau toks jaučiuosi, ir tai dar vienas įrodymas iš ilgo įrodymų sąrašo, kad esu nevykėlis.

Rudenį dekoratyvinės sodininkystės specialistui sunku įsiūlyti savo paslaugas. Žinoma, nupučiu lapus, nupjaunu veją – paruošiu žiemai. Genėju lapuočius ir rudenį žydinčius krūmus. Kelis klientus netgi įkalbėjau pasisodinti medžių, kol žemė neįšalo (nors tai daryti maloniau pavasarį), visada žaviuosi raudonaisiais klevais, tokiais įspūdingais rudenį. Tačiau šį rudenį teks atleisti iš darbo vasarą nusamdytus vaikinus. Anksčiau vieną ar du pasilikdavau, bet šią žiemą negaliu, turiu per daug skolų, o darbo – mažai. Mano verslas, kuriame sukosi penki žmonės, susitraukė iki vieno asmens, teikiančio sniego valymo paslaugas.

Genėju kliento rožes. Matau, keliuku atskuba vienas iš mano pagalbininkų. Todas – moksleivis, mokosi priešpaskutinėje klasėje, todėl nuo praėjusios savaitės pas mane nebedirba, mat prasidėjo pamokos.

– Maksai, – kreipiasi jis, rankoje sukiodamas beisbolo kepuraitę. – Ar galiu sutrukdyti minutei?

– Žinoma. – Atsilošiu ir žvelgiu į jį prisimerkęs. Nors dabar dar tik pusė keturių, saulė jau žemai. – Kaip sekasi mokykloje?

– Kaip visada, – atsako vaikinas ir neryžtingai kalba toliau: – Aš… hm… norėjau paprašyti, kad vėl priimtumėt į darbą.

Mikliai atsistoju, net keliai grikšteli.

– Dar kiek per anksti samdyti žmones kitam pavasariui.

– Kalbu apie rudenį ir žiemą. Juk turiu licenciją. Galėčiau patalkinti…

– Todai, – pertraukiu jį. – Esi geras vaikinas, bet darbo sumažėjo. Dabar negaliu tavęs priimti. – Patapšnoju jam per petį. – Ateik kovo mėnesį, gerai? – Ir pasuku link savo pikapo.

– Maksai! – pašaukia jis. Atsigręžiu. – Man labai reikia darbo. – Jo Adomo obuolys nervingai krusteli. – Mano draugė… nėščia.

Todo draugę prisimenu miglotai. Šią liepą ji atvažiavo prie vieno mūsų kliento namo, jos automobilyje sėdėjo kažin kokie paaugliai. Ji priėjo prie Todo, nešina termosu su limonadu. Pamenu ilgas įdegusias jos kojas, patrumpintus džinsinius šortus. Todas išraudo, kai ji pabučiavo jį ir tekina pasileido atgal į automobilį, o jos įspirtukės pliaukšėjo į padus. Prisimenu, būdamas jo amžiaus, mylėdamasis kaskart puldavau į paniką, kad esu iš tų dviejų procentų Trojos arklių, tų kompiuterinių virusų, kuriems nepavyks įsilaužti.

Zoja klausinėdavo: Kodėl būdama šešiolikos ir trokšdama nepastoti, imi ir pastoji, o kai tau keturiasdešimt ir nori pastoti, niekaip nesiseka?

Nusuku akis.

– Atleisk, – sumurmu. – Niekuo negaliu padėti.

Pikapo kėbule krapštausi tol, kol Todas išvažiuoja. Dar turiu darbo, bet nusprendžiu atidėti kitai dienai. Juk pats sau šeimininkas. Žinau, kada metas baigti.

Pasuku link baro, pro kurį daug kartų važiavau pakeliui į darbą. Baras vadinasi „Kvazimodas“, iškaba prasta, ant dvidalio, į Budweiser ženklą panašaus lango – metalinės grotos. Kitaip sakant, tai vieta, į kurią po pietų niekas nevaikšto.

Kai mano akys apsipranta su šviesa, nutariu, jog, be manęs ir barmeno, bare nieko daugiau nėra. Paskui pastebiu blondinę nušviesintais plaukais, ji sėdi prie baro ir sprendžia kryžiažodį. Jos rankų oda – lyg iš krepinio popieriaus. Moteris man pasirodo keista ir tarytum pažįstama – panašiai kaip nuskalbti sportiniai marškinėliai, kai iš paveikslėlio lieka tik spalvota dėmė.

– Irvai? – kreipiasi ji. – Kaip vadinasi priemolio gruntas iš šešių raidžių?

Barmenas patrauko pečiais.

– Nežinau.

Moteris susiraukia.

– Liosas, – sakau, sėsdamasis ant kėdės.

– Kas? – perklausia ji, atsisukdama į mane.

– Liosas, L-I-O-S-A-S, gelsva ar rusva lengva ir puri smulkiagrūdė nuosėdinė uoliena. – Parodau į laikraštį. – Tai atsakymas.

Ji įrašo žodį rašikliu.

– Gal žinote, kaip vadinasi Londono tramvajus iš šešių raidžių?

– Atleiskit, – papurtau galvą. – Nežinau. Truputį nusimanau tik apie geologiją.

– Ko norėtumėt? – klausia barmenas ir padeda servetėlę.

Peržvelgiu eilę butelių jam už nugaros.

– Spraito, – atsakau.

Jis įpila nealkoholinio gėrimo ir pastato taurę priešais mane. Akies krašteliu matau, kad moteris geria martinį. Man nutįsta seilė.

Virš baro įtaisytas televizorius. Opra Vinfri11 pasakoja apie pasaulio grožio paslaptis. Ar man išties būtina žinoti, ką daro japonės, kad oda būtų lygi?

– Gal jūs – koks Brauno universiteto profesorius? – pasiteirauja moteris.

Nusijuokiu.

– Taip, – atsakau.

Kodėl gi ne? Juk niekada daugiau jos nepamatysiu, – dingteli.

Iš tiesų aš nebaigiau netgi koledžo. Trečiame kurse buvau išmestas iš Rod Ailando universiteto už nepažangumą. Mano auksinis brolelis Ridas universitetą baigė su pagyrimu ir Bostono banke įsidarbino finansų analitiku, paskui pats įkūrė investicijų valdymo firmą, o aš laiką leidau gerdamas alkoholį. Iš pradžių – vakarėliuose savaitgaliais, paskui – vidury savaitės per pertraukas universitete. Tik nieko aš nestudijavau, netgi nepamenu, ką veikiau visą semestrą. Vieną rytą atsibudau nuogas ant bibliotekos laiptų, bet niekaip negalėjau prisiminti, kaip čia atsidūriau.

Kai tėvas nepriėmė atgal į namus, nekviestas atsidūriau ant Rido sofos jo bute prie Kenmoro aikštės. Parduotuvėje įsidarbinau naktiniu sargu, bet dėl išgertuvių netrukus buvau atleistas. Pradėjau vogti pinigus iš Rido, pirkau pigų alkoholį ir slėpiau jo bute. O vieną rytą pabudau pagiringas ir išvydau man į kaktą nutaikytą pistoletą.

– Ridai! Ką, po galais, darai? – surikau sėsdamasis.

– Jei ketini nusižudyti, Maksai, – pasakė jis, – siūlau reikalą pagreitinti.

Drauge išpylėme visą alkoholį į kriauklę. Ridas paprašė laisvos dienos ir palydėjo mane į anoniminių alkoholikų susirinkimą. Tai buvo prieš septyniolika metų. Kai dvidešimt devynerių sutikau Zoją, jau buvau suvokęs, kaip turi gyventi vyras, likęs be aukštojo mokslo diplomo. Dėl vienintelio koledže patikusio dalyko – geologijos – nutariau laikytis žemės. Gavau paskolą smulkiajam verslui plėtoti ir nusipirkau žoliapjovę, nudažęs savo pikapo šoną užrašiau reklaminį tekstuką. Taip prabangiai kaip Ridas su Lide negyvenau, bet praėjusiais metais grynųjų pajamų uždirbau dvidešimt tris tūkstančius dolerių ir galėjau pasiimti laisvų dienų, kad paplaukiočiau banglente, kai bangos geros.

Pridėjus Zojos pajamas, pinigų mums užteko nuomotis namui, kuriame ji gyvena iki šiol. O sutuoktinis, norintis nutraukti santykius, pats privalo išeiti. Kartais man parūpdavo, ar Zoja neužmiršo paprašyti savininko išvalyti krosnies. Arba ar pasirašė nuomos sutartį kitiems metams, tik šįkart – be mano pavardės ant jos. Įdomu, kas prieškambario laiptais užneša sunkius muzikos instrumentus, o gal ji per naktį palieka automobilyje?

Svarstau, ar tik nebūsiu padaręs klaidos.

Dėbteliu į kryžiažodį sprendžiančios moters taurę su martiniu.

– Ei, – sakau barmenui Irvui. – Gal ir man įpiltum to paties?

Moteris pabarbena rašikliu į barą.

– Taigi dėstote geologiją?

Per televiziją Opra Vinfri pasakoja, kaip patiems pasidaryti druskos šveitiklį, kokį naudojo Kleopatra.

– Ne, egiptiečių raštą, – pameluoju.

– Kaip Indiana Džounsas?

– Panašiai, – atsakau. – Tik aš nebijau gyvačių.

– Ar buvote tenai? Prie Nilo?

– Taip, – patikinu, nors neturiu netgi paso. – Daug kartų.

Ji pastumia link manęs rašiklį ir laikraštį.

– Gal galite užrašyti mano vardą egiptietiškais rašmenimis?

Irvas padeda priešais taurę martinio. Mane išmuša prakaitas.

– Mano vardas Salė, – sako moteris. – S-A-L-Ė.

Tiesiog nuostabu, kiek galima nuveikti patekus į keblią padėtį. Trokšti padaryti bet ką, pasakyti bet ką, būti bet kuo. Taip būdavo ir su išgertuvėmis – ko tik nesigriebdavau, kad gaučiau pinigų pigiam alkoholiui. Bet maniau, su tuo baigta visiems laikams. Tik kartą vėl pasijutau barbe devyndarbe – dėl kūdikio. Reikia papasakoti nepažįstamam žmogui apie savo lytinį gyvenimą? Prašom! Suleisti žmonai vaistų? Su malonumu! Masturbuotis į stiklainį? Jokių problemų! Jei gydytojai būtų liepę mums didinti vaisingumą vaikščiojant atbulomis ir dainuojant arijas, būtume darę tai nė nemirktelėję.

Kai ko nors labai norite, meluojate sau. Pavyzdžiui: penktas kartas buvo nuostabus.

Arba: gimus kūdikiui, mano ir Zojos santykiai pagerės.

Arba dar: vienas gurkšnis – tikrai nieko blogo.

Kartą per televiziją mačiau dokumentinį filmą apie milžinišką kalmarą. Rodė, kaip jis švirkščia juodą skystį, kad galėtų pasprukti nuo priešo. Tas skystis buvo tamsus, vandeny pasklido kaip dūmai, gražiais kamuoliais, kad atitrauktų priešo dėmesį ir kalmaras galėtų pabėgti. Panašiai mano kraują veikia alkoholis. Jis – tai kalmaro skystis, apakinantis mane, kad galėčiau pabėgti nuo bet kokio skausmo.

Vienintelė kalba, kurią moku, yra anglų, bet laikraščio paraštėje nubraižau tris vingiuotas linijas ir kažką panašaus į gyvatę ir saulę.

– Na, čia tik garsai, – sakau. – O ne jūsų vardo vertimas.

Salė nuplėšia laikraščio kraštą, sulanksto ir užsikiša už liemenėlės.

– Pasidarysiu tatuiruotę.

Viliuosi, kad tatuiruočių meistras nesupras, jog tai netikri hieroglifai. Kas žino, gal parašiau: „Norėdamas gerai praleisti laiką, kreipkis į Nefertitę.“

Salė atsikelia nuo kėdės ir atsistoja man už nugaros.

– Išgersite savo martinį ar lauksite, kol taps seniena?

– Dar neapsisprendžiau, – atsakiau, ir šįkart tai tiesa.

– Na, tada greičiau apsispręskite, – paragina Salė. – Noriu jus pavaišinti.

Pakeliu taurę ir ištuštinu vienu mauku. Nudegina gerklę, protas apsiblausia.

– Irvai, – kreipiuosi statydamas tuščią taurę. – Girdėjot, ką sakė ponia?

Kai pirmą kartą klinikoje turėjau duoti savo spermos, į laukiamąjį atėjusi slaugytoja pakvietė mane, kreipdamasi pavarde. Atsistojęs pagalvojau: Dabar visi žino, ką turėsiu daryti.

Klinikos informacijoje buvo rašoma, jog žmona gali „padėti“ vyrui, bet kebliau už laiko švaistymą šioje įstaigoje man regėjosi tai, kad žmona, gydytojai, slaugytojos ir pacientai yra čia pat, už durų.

Slaugytoja nusivedė mane koridoriumi.

– Eikite čionai, – tarė paduodama rudą popierinį maišelį. – Ir perskaitykite instrukciją.

– Nieko čia baisaus, – per pusryčius pasakė Zoja. – Manyk, jog tai apsilankymas „Pee-wee’s Playhouse“ televizijos humoro laidoje.

Iš tikrųjų, kaip galėjau skųstis, kai jai du kartus per dieną leidžiami vaistai, nuolat atliekami visokie tyrimai, ji gauna tiek hormonų, kad pravirkdo bet koks menkniekis, pavyzdžiui, ėjimas per gatvę. Taigi mano užduotis atrodė vieni juokai.

Šaltame kambaryje stovėjo balta paklode užtiesta kušetė, buvo televizorius, kasetinis vaizdajuosčių leistuvas, kriauklė ir žemas staliukas. Ir kelios vaizdajuostės – „Batuota katytė“, „Krūtų šalies istorija“, „Ant auksinės blondinės“, taip pat keli „Playboy“, „Hustler“ bei „Good Housekeeping“ žurnalai. Dešinėje buvo mažas, lyg alkoholiniais gėrimais nelegaliai prekiaujančio baro, langelis – ten turėjau palikti indelį su savo sperma. Slaugytoja išėjo iš kambario, ir aš paspaudžiau durų rankenos užraktą. Paskui spustelėjau dar kartą – dėl viso pikto.

Atidaręs popierinį maišelį radau indą spermai. Didžiulį, kone kibirėlį. Ko jie iš manęs tikisi?

O kas, jei nepataikysiu?

Ėmiau vartyti vieną žurnalą. Paskutinį kartą tokį varčiau penkiolikmetis – iš spaudos kiosko buvau pavogęs „Playboy“ gruodžio numerį. Staiga suvokiau, kad kvėpuoju per garsiai. Gal tai nenormalu, o gal man prasideda širdies priepuolis?

O gal reikia tiesiog viską greičiau užbaigti?

Įjungiau televizorių. Jame jau buvo įdėta vaizdajuostė. Kurį laiką žiūrėjau filmą, paskui dingtelėjo: gal už langelio sėdi žmogus ir klausosi, ką darau?

Laikas slinko lėtai.

Galiausiai užsimerkiau ir pamėginau įsivaizduoti Zoją.

Zoją, kokia buvo prieš mums pradedant kalbėti apie šeimą. Prisiminiau stovyklavimą Baltuosiuose kalnuose, kai pabudęs pamačiau ją visiškai nuogą sėdinčią ant riedulio ir grojančią fleita.

Paskui pažvelgiau į spermą indelyje. Nieko nuostabaus, kad negalime susilaukti vaikų: indelyje spermos – tik lašas. Užrašiau ant kortelės savo pavardę ir laiką. Prakišau indelį pro langelį ir uždariau dureles svarstydamas, ką dabar daryti: pabelsti ar sušukti, ar kaip kitaip pranešti, kad mėginys jau paruoštas tyrimui.

Galiausiai nutariau, kad susipras patys, nusiploviau rankas ir išskubėjau į koridorių. Registratorė nusišypsojo man.

– Ačiū, kad atėjote, – pasakė.

Rimtai? Negi vaisingumo klinikoje ši frazė neturėtų būti uždrausta?

Eidamas link automobilio pamaniau sau: persakysiu Zojai registratorės žodžius ir abu skaniai pasijuoksime.

Atsibudęs matau, kad guliu svetimame miegamajame ant grindų, galvą padėjęs ant pagalvės, apvilktos tamsiai raudonu kailiu. Nekreipdamas dėmesio į kūjo kalimą smilkiniuose pamažu atsisėdu ir pamatau nuogą koją ryškiai raudonais nagais. Mano liežuvis – lyg kažkuo aptrauktas.

Siūbuodamas į šonus žvelgiu į moterį. Prireikia geros minutės, kol prisimenu jos vardą. Tačiau visiškai nepamenu, kaip čia atsidūrėme, miglotai atmenu kitą barą, į kurį nuėjome iš „Kvazimodo“, paskui turbūt – dar į kitą. Jaučiu tekilos skonį ir užplūstančią gėdą.

Salė knarkia kaip uosto krovikas – ir tai išsigelbėjimas. Ko jau ko, bet kalbėtis su ja visai netrokštu. Prispaudęs prie pilvo kelnes, marškinius ir batus, pirštų galais išsmunku iš kambario. Ar atvažiavau čia savo automobiliu? Viliuosi, kad ne. Tačiau tik Dievas žino, kur jį palikau.

Vonia. Nueisiu į vonios kambarį, paskui dingsiu iš čia. Nuvažiuosiu namo ir apsimesiu, kad to niekada nebuvo.

Nusišlapinu, nusiprausiu pakišęs galvą po čiaupu, nusišluostau rausvu rankšluosčiu. Žvilgsnis užkliūva už lentynėlės su prezervatyvais. Ak, ačiū Dievui. Ačiū Dievui, kad nepadariau tokios klaidos.

Susitvardyk, Maksai, – sakau tyliai.

Tu jau buvai pasiekęs tokią stadiją, tu nenori kartoti klaidų.

Kiekvienas žmogus kartais ką nors sugadina. Galbūt ir aš daug ką sugadinau, bet tai nereiškia, kad pasidaviau. Nereiškia, kad vėl pradėjau gerti. Čia tebuvo… greičio ribojimo gūbrelis.

Atidarau vonios kambario duris ir pamatau kūdikį. Jis čiulpia savo nykštį ir žiūri į mane, o vyresnė jo sesuo paauglė stovi už jo.

– Po galais, kas tu toks? – klausia mergaitė.

Nieko neatsakęs smunku pro juos, pro laukujes duris neriu laukan ir nubėgu keliuku. Mano pikapo niekur nematyti. Iš priemiesčio aklagatvio sprunku mūvėdamas vienomis trumpikėmis. Atsidūręs prie greitkelio numetu drabužius ant žemės ir iš kišenės ištraukiu mobilųjį telefoną, bet jo baterija išsikrovusi. Bėgu toliau beveik tikras, kad Salė ir jos vaikai vejasi mane mikroautobusu, kurį mačiau prie jų namo. Nesustoju iki pat prekybos centro. Man tereikia telefono, kad galėčiau išsikviesti taksi, grįžti į „Kvazimodo“ barą ir paimti savo automobilį (tikiuosi, jis stovi ten, kur ir palikau), paskui rasiu prieglobstį Rido namuose.

Tikrai ne mano kaltė, kad vienintelė jau atidaryta vieta yra restoranas; šį šeštadienio rytą jo savininkas atlieka inventorizaciją. Kai paprašau paskolinti telefoną, vyras papurto galvą ir sako: „Regis, audringai praleidote naktį.“ Tada pavaišina mane gėrimu.

Tokiu laiku mudu dažniausiai būdavome namie. Progesteroną reikia leisti kas vakarą tarp septintos ir penkiolika minučių aštuntos, todėl buvo lengva planuoti laiką, juolab kad neturėjome pinigų pramogoms – kino filmui ar vakarienei kavinėje. Tačiau tąkart Zoja buvo pakviesta į vestuves – du pagyvenę žmonės susipažino slaugos namuose per jos grupinės terapijos seansą.

– Jei ne aš, – tada pasakė ji, – nebūtų jokių vestuvių.

Taigi namo parėjęs iš darbo nusiprausiau, užsirišau kaklaraištį, ir mudu išvažiavome į slaugos namus. Zoja rankinėje turėjo progesterono, spiritu suvilgytų servetėlių ir švirkštų. Slaugos namuose stebėjome, kaip sutuokiami Sadė ir Klarkas, kurių bendras amžius – šimtas aštuoniasdešimt keturi metai. Paskui valgėme jautienos troškinį ir želę – dantų protezams tinkamą maistą, stebėjome, kaip dar gan judrūs slaugos namų gyventojai šoka pagal plokštelių muziką.

Laimingi jaunavedžiai maitino vienas kitą tortu. Pasilenkęs prie Zojos sušnibždėjau:

– Galiu lažintis, ši santuoka truks daugių daugiausia dešimt metų.

Zoja nusijuokė.

– Ei, nenaudėli. Vieną dieną ir mudu būsime tokie. – Tada supypsėjo Zojos laikrodis, ir ji pažvelgė į jį. – Jau septynios, – pasakė, ir aš nusekiau paskui ją į tualetą.

Tualetai buvo du, vienas moterims, kitas vyrams, gana dideli, kad būtų patogu įvažiuoti vežimėliu. Arba kad vyras galėtų suleisti žmonai progesterono. Moterų tualetas buvo uždarytas, todėl įsmukome į vyrų. Zoja pasikėlė sijoną.

Ant jos sėdmenų žymikliu buvo nupieštas taikinio centras. Praėjusią savaitę pradėjus leisti vaistus, Zojai kasdien nusiprausus po dušu aš iš naujo pažymėdavau tą vietą, kad adata neįdurčiau į kitą, skausmingesnę.

Maniau, pats baisiausias dalykas – leisti vaistus Zojai į pilvą. Reikėdavo miltelius sumaišyti su vandeniu, tada suimti jos odą ir suleisti „Reproneksą“, švirkštu nustatyti folistimų dozę. Adatos buvo mažytės, ir Zoja prisiekinėjo, kad jai neskauda, nors ant pilvo likdavo mėlynių – tiek daug, kad būdavo sunku rasti vietą kitai injekcijai.

Progesteronas – visai kas kita.

Pirma, adata daug didesnė. Antra, vaistai aliejaus konsistencijos, tirštesni ir pažiūrėti šiurpesni. Trečia, reikėjo leisti juos kas vakarą ištisas trylika savaičių.

Zoja ištraukė iš rankinės spiritu suvilgytas servetėles ir buteliuką. Aš nuvaliau buteliuko dangtelį, tada servetėle patryniau taikinio centrą.

– Ar stovint tau bus patogu? – paklausiau, nes paprastai ji atsiguldavo ant mūsų lovos.

– Verčiau paskubėk, – paragino Zoja.

Mikliai užmoviau ant švirkšto didelę adatą ir iš buteliuko pritraukiau vaistų. Dėl jų tirštumo tai buvo gan sudėtinga – panašiai kaip siurbtum pro šiaudelį sirupą. Pritraukiau šiek tiek didesnę nei nurodyta dozę, tada spustelėjau stūmoklį, kad vaistų būtų tiksliai tiek, kiek reikia.

Nuėmiau adatą ir uždėjau kitą, kurią naudojome vaistams įšvirkšti. Ji truputį mažesnė, bet tokia pat atgrasi, o Zojai į raumenis turėjo susmigti beveik penki jos centimetrai.

– Gerai, – pasakiau giliai įkvėpdamas, nors vaistai leidžiami jai, o ne man.

– Palauk, – sušuko Zoja ir atsigręžė. – Neištarei reikiamų žodžių.

Mes turėjome tradiciją.

– Norėčiau tai padaryti dėl tavęs, – ištardavau kiekvieną vakarą.

Ji linktelėjo ir atsirėmė į sieną.

Iš pradžių nė nenumanai, kokia stangri gali būti oda. Tai yra – kieta, todėl reikia trupučio drąsos, kad ryžtumeisi besti adatą. Tačiau Zojai blogiau negu man, todėl nevalia drebinti rankų (nors iš pradžių tai buvo problema), taigi smeigiau tiesiai į taikinio centrą. Tada atėjo sunkioji valanda. Ar galite įsivaizduoti, kokios jėgos reikia, kad į raumenis suleistum aliejų? Prisiekiu, kad ir kiek kartų švirkščiau vaistus savo žmonai, kassyk jausdavausi bjauriai ir norėdavau tam priešintis, lygiai kaip jos kūnas ir kraujas priešinosi progesteronui.

Kai galiausiai vaistai buvo suleisti, ištraukiau adatą ir išmečiau į panaudotų adatų konteinerį, stovintį prie kriauklės. Paskui patryniau dūrio vietą, kad nesukietėtų. Po procedūros visada atnešdavau jai elektrinį šildytuvą, bet, akivaizdu, šiandien to nebus.

Zoja susidėjo viską į rankinę, nusmaukė žemyn sijoną.

– Tikiuosi, nepraleidom puokštės metimo, – pasakė atidarydama tualeto duris.

Už jų kantriai lūkuriavo pagyvenęs vyras su vaikštyne. Jis stebėjo, kaip Zoja greitai išeina iš vyrų tualeto, o aš – jai iš paskos, ir mirktelėjo mums.

– Puikiai prisimenu tas dienas, – ištarė susimąstęs.

Mudu su Zoja ėmėme juoktis.

– Nebent buvo diabetikas, – pasakiau aš, ir susiėmę už rankų mudu grįžome švęsti vestuvių.

Kento apygardos teismas yra prie Vilmingtono, kur abu su Zoja nuomojomės namą, bet gan toli nuo Rido namų Niuporte. Tvirtai suspaudęs rankoje santuokos liudijimo kopiją, kurią gavau miesto rotušėje, iš automobilių aikštelės portiku einu iki pastato.

Kas keli žingsniai girdžiu sučiulbant paukštį.

Sustoju, žvilgteliu aukštyn ir pamatau garsiakalbį su judesio jutikliu. Teismo rūmai apsirūpinę keistais gamtos garsų įrašais ir tie garsai lydi kiekvieną mano žingsnį.

Įėjus vidun į mane pažvelgia darbuotoja juodais garbanotais plaukais.

– Kuo galėčiau padėti? – pasiteirauja.

Nemanau, kad kas nors galėtų man padėti. Tačiau einu prie jos stalo.

– Noriu skyrybų, – sakau.

Ji nusišypso.

– Brangusis, aš neprisimenu, kad būtume vedę. – Kai nieko neatsakau, ji užverčia akis. – Kad bent kartelį, kad bent kartelį kas nusijuoktų. Kas jūsų advokatas?

– Negaliu sau leisti.

Ji paduoda man šūsnį dokumentų.

– Turto turite? – pasiteirauja.

– Ne.

– O vaikų?

– Ne, – atsakau žvelgdamas į šalį.

– Tada užpildykite šiuos blankus ir nuneškite šerifui, jo skyrius tenai, koridoriuje.

Padėkoju ir nueinu prie suolo, stovinčio koridoriuje.

Dėl: Santuokos

Ieškovas: Tai aš.

Atsakovas: Tai Zoja.

Atidžiai perskaitau pirmą klausimą: gyvenamoji vieta. Kiek padvejojęs įrašau Rido adresą. Gyvenu ten jau du mėnesius. Be to, kita grafa – Zojos adresas. Nenoriu, kad teisėjas sutriktų pamanęs, jog vis dar gyvename kartu, ir neišskirtų mūsų.

Ne todėl, kad šitaip iš tiesų gali nutikti, bet geriau apsidrausti.

Trečia grafa: data _____, miestas ______, valstija ______, šalis _____, kur ieškovas ir atsakovė susituokė. Prie šio skyrybų prašymo pridedamas tuoktuvių liudijimas.

Mus su Zoja sutuokė mikčiojantis taikos teisėjas. Kai paprašė pakartoti priesaiką, nė vienas iš mūsų jo nesupratome.

– Mes parašėme savo priesaikas, – pagauta įkvėpimo pasakė Zoja, ir abu čia pat jas sukūrėme.

Skyrybų blanke paliktos keturios vietos vaikams ir jų gimimo datoms įrašyti.

Pajutau, kad mane išpylė prakaitas.

Skyrybos sutinkant abiem pusėms…

Čia tik du variantai, ir abu išvardyti. Rūpestingai perrašau pirmą variantą: Nesuderinami siekiai, išprovokavę santuokos žlugimą.

Iš tikrųjų menkai nutuokiu, ką tai reiškia, bet galiu spėti. Atrodo, tai tinka ir man, ir Zojai. Ji negali liautis galvojusi apie kūdikį, o aš negaliu pakęsti minties apie dar vieną mėginimą pastoti. Nesuderinami norai – tai vaikai, kurių niekada neturėjome. Kartais valgydama pietus Zoja sėdi prie stalo ir šypsosi, bet aš žinau, kad galvoja ne apie mane. Ji mąsto apie namuose prie tualeto sukrautas vaikiškų vardų knygas, kambaryje stovinčią vaikišką lovelę, kurią nusipirko prieš trejus metus ir dar neišpakavo, o gal apie kredito kortelių palūkanas, kurios neleidžia man užmigti naktimis.

Ten, kur turiu padėti parašą, parašyta: Ieškovas prašo galutinai nutraukti santuoką.

Taip, manau, kad taip.

Garbinčiau bet ką, kas leistų man pradėti gyvenimą iš pradžių.

Aš geriau sutariu su broliene negu su broliu. Paskutinius du mėnesius Ridui kaskart pasiteiravus, ar turiu planą, kaip atsistosiu ant kojų, arba kokį tikslą, Lidė primena jam, kad aš – šeimos narys, todėl esą galiu gyventi pas juos kiek noriu. Jeigu ji pusryčiams iškepa nelyginį skaičių kiaulienos šoninės gabalėlių, tą papildomą gabaliuką gaunu aš, o ne Ridas. Atrodo, ji – vienintelis žmogus, kuriam iš tiesų rūpi, kaip aš gyvensiu, ji nemano, kad esu visiškas šiknius arba kad man, dar blogiau, apskritai niekas nerūpi.

Lidė užaugo su tėvu, sekmininkų pamokslininku, bet kai būna neįsitvėrusi Bažnyčios tiesų, yra labai šauni. Pavyzdžiui, renka „Žaliojo žibinto“ komiksus. Ir jai labai patinka antrarūšiai B kategorijos filmai – juo siaubingesni, juo geriau. Nei Zoja, nei Ridas niekada nesuprato jos potraukio tokios rūšies kino filmams, tad kiekvieną mėnesį lydžiu ją į vidurnakčio seansą pigiame kino teatre, kur vyksta sumautų režisierių filmų festivaliai, pagerbiantys niekam nežinomus žmones, pavyzdžiui, Viljamą Kastlą arba Bertą Gordoną. Šį vakarą žiūrėsime „Kūnų grobikų įsiveržimą“, ne perdirbtą 1978 metais, bet originalų, 1956-aisiais sukurtą Dono Sigelo.

Lidė visada nuperka man bilietą. Anksčiau siūlydavau pinigų, bet ji liepė nejuokinti, esą, pirma, jai priklauso leisti Rido pinigus ir, antra, būdama su manim ji nenuobodžiauja, kai Ridas pietauja su klientu ar sėdi susirinkime, todėl šitie pinigai – menkniekis. Mudu visada nusiperkame didžiausią pakuotę kukurūzų spragėsių, ir būtinai su sviestu. O kai Lidė su Ridu valgo ne namie, jis reikalauja širdžiai sveiko maisto. Jei atvirai, jis toks pat užsispyręs kaip ir Lidė.

Šią savaitę tris kartus buvau nuėjęs išgerti – greitosiomis tai šen, tai ten išlenkdavau tik bokalą alaus, o ne ko stipresnio, kas galėtų sudrumsti protą. Bet šiandien negėriau, nes su Lide eisime į kiną. Nenoriu, kad grįžusi namo ji skųstųsi Ridui, jog dvokiu alkoholiu. Žinau, patinku jai, mudu neblogai sutariame, bet vis dėlto ji – mano brolio žmona.

Kai per pačią filmo kulminaciją pagrindinis veikėjas daktaras Benelas išbėga į greitkelį, Lidė sugriebia mane už rankos. Rodant labiausiai bauginančius kadrus ji užsimerkia, bet paskui reikalauja, kad smulkiai papasakočiau tai, ko nematė.

– Jie jau čia! – sako aktorius, žiūrėdamas tiesiai į kamerą. – Dabar jūsų eilė!

Visada liekame iki pat filmo pabaigos, kai jau rodomas kūrėjų sąrašas ir dėkojama miestui. Paprastai iš salės išeiname paskutiniai.

Šį vakarą, kai spuoguotas paauglys ateina šluoti takelių ir surinkti šiukšlių, mudu tebesėdime salėje.

– Ar matei perdirbtą septyniasdešimt aštuntųjų filmą? – klausia Lidė.

– Šlamštas, – atsakau. – Netgi nekrūptelėjau.

– O man jis, ko gero, pats mėgstamiausias iš B kategorijos, – ištaria Lidė.

– Tu taip sakai apie kiekvieną filmą, kurį tik žiūrėjom.

– Tačiau šitas – tikrai mėgstamiausias. – Ji atsilošia kėdėje. – Kaip manai, ar jie numanė, kas jų laukia?

– Kas tie jie?

– Kūnų grobikai. Ateiviai. Manai, vieną rytą jie atsikėlė, pasižiūrėjo į veidrodį ir nustebo: ir kaip mes tapom tokie?

Grindis šluojantis berniukas sustoja prie mūsų. Mudu atsikeliame ir išeiname į tamsų kino teatro koridorių.

– Tai tik filmas, – tariu, nors iš tikrųjų norėjau pasakyti, jog kūnų grobikai nesidomėjo, kodėl taip atsitiko.

Norėjau pasakyti, kad, virsdamas kuo nors kitu, pats nieko nejauti.

Septyniasdešimt septynios.

Įteikęs skyrybų prašymą, po šitiek dienų turėsiu pasirodyti teisme. Ir Zoja, gavusi šaukimą į teismą, ateis po tiek pat dienų.

Surašius tą prašymą man buvo sunku vėl įsitraukti į darbą. Jau pats metas dalyti reklaminius lapelius – siūlyti sniego valymo paslaugas. Metas išvalyti žoliapjoves ir padėti į sandėlį žiemai. Bet, užuot ėmęsis to darbo, aš ilgai miegu, gulti einu vėlai, užimu vietą brolio namuose.

Taigi kai vieną rytą Ridas paprašė manęs iš Logano oro uosto parvežti pastorių Klaivą, kitą naktį grįžtantį iš evangelikų konferencijos Sadlebako bažnyčioje, privalėjau išsyk sutikti. Juk nesu užsiėmęs jokiais darbais. Be to, Ridas tiek gero padarė dėl manęs, tad, jei negaliu atsidėkoti pinigais, bent jau turėčiau skirti jam šiek tiek savo laiko.

Tačiau užuot iškart sutikęs, tylėdamas spoksojau į jį.

– Tu kažin koks pasikeitęs, mažasis broliuk, – tyliai sako Ridas.

Atėjusi prie pusryčių stalo Lidė įpylė man į stiklinę apelsinų sulčių. Lyg būtų būtina priminti, kad esu juodoji skylė, siurbianti jų maistą, pinigus ir asmeninį laiką.

Broliui nebūčiau atsakęs „taip“, bet jai negalėjau pasakyti „ne“.

Taigi dabar aušta, ir aš vykstu į Loganą laukti septintos valandos ryto lėktuvo. Bet važiuodamas pro Juditos kyšulį pastebiu, kad šiandien didelės bangos. Žvilgteliu į laikrodį prietaisų skydelyje. Turiu pasiėmęs banglentę ir kostiumą – jie visada guli mano pikape, dėl visa pikta. Dingteli, kad nėra prasmės važiuoti taip anksti, todėl pakeliui į Bostoną tikrai galiu bent jau penkiolika minučių paplaukioti banglente.

Apsivelku kostiumą, užsimaunu gobtuvą, pirštines ir pasuku link seklumos, kur anksčiau smagiai plaukiodavau. Geroji fėja čia supylė tiek smėlio, kad puikiai lūžta bangos.

Išplaukdamas prasilenkiu su dviem vaikinais.

– Sveiki, Džeri, Herkai, – linkteliu.

Banglentininkai, plaukiojantys rudenį ir žiemą, – ypatingi. Mes dažniausiai pažįstame vienas kitą, nes nedaug žmonių tiek pakvaišę, kad eitų plaukioti, kai vandens temperatūra – 10 °C, o oro – 5 °C. Laiku atsistoju ir pagaunu gerą šešių pėdų bangą. Grįždamas matau, kaip Herkas skrieja vertikaliai ir įplaukia į lūžtančią bangą.

Jaučiu, kaip įsitempia trigalviai raumenys, o galvą perveria pažįstamas ledinis skausmas, šaltam pasišiaušusiam vandenynui smūgiuojant į veidą. Man labiau patinka mostelėti ranka – parodyti kitiems, kad ateina gera banga, o pačiam ne šokti ant lentos, bet luktelėti kitos bangos.

– Ar viskas gerai, seneli?

Man keturiasdešimt metų. Bet kuriuo kitu atveju nesu senas, bet banglentininkų pasaulyje – jau išlika. Pabučiuokit seneliui į užpakalį, – burbteliu mintyse ir nutariu parodyti tiems kūdikiams, kaip reikia gaudyti bangas.

Tačiau…

Vos tik atsistoju stačias ir padarau pirmą posūkį, staiga paslystu ir griūvu atbulas. Pamatau savo banglentę, žaibišku greičiu skriejančią į mane.

Atgavęs sąmonę suprantu, kad guliu skruostu prisispaudęs prie smėlio, mano gobtuvas nusmauktas. Šlapius plaukus vėjas pavertė varvekliais. Pamažu mano žvilgsnis nukrypsta į Džerį.

– Ei, seneli, – kreipiasi jis. – Ar viskas gerai? Tau labai nepasisekė.

Raukydamasis atsisėdu.

– Viskas gerai, – sumurmu.

– Gal nuvažiuok į ligoninę? Reikėtų pasitikrinti.

– Ne. – Jaučiuosi it sudaužytas ir drebu lyg išprotėjęs. – Kiek dabar valandų?

Herkas timpteli aukštyn savo neopreninio kostiumo rankovę ir pasižiūri į laikrodį.

– Dešimt po septynių.

Negi plaukiojau ilgiau kaip valandą?

– Po šimts! – Pamėginu atsistoti. Galva ima suktis, ir Herkas prilaiko mane.

– Kam galėtume paskambinti? – paklausia.

Negaliu duoti nė vieno savo darbuotojo telefono numerio, nes prieš žiemą visus atleidau. Negaliu duoti Rido ir Lidės numerių, nes jie mano, kad esu oro uoste ir sutinku pastorių. Negaliu duoti Zojos numerio – dėl to, ką jai padariau.

Papurtau galvą, nes negaliu prisiversti garsiai ištarti: Nėra kam.

Herkas ir Džeris vėl eina plaukioti, o aš lėtai pėdinu link pikapo. Mano mobiliajame telefone penkiolika žinučių. Nereikia įjungti balso pašto, ir taip žinau, kad jos – iš Rido, ir visos labai piktos.

Paskambinu jam pats.

– Ridai, klausyk, žmogau, atsiprašau. Mano automobilis sugedo įvažiavus į Devyniasdešimt trečiąją gatvę. Mėginau tau prisiskambinti, bet…

– Kur tu esi?

– Laukiu vilkiko, – pameluoju. – Nežinau, kiek laiko užtruks pataisyti.

Ridas atsidūsta.

– Iškviesiu pastoriui Klaivui limuziną, – sako. – Gal tave parvežti?

Nežinau, ką padariau, kad nusipelniau tokio brolio kaip Ridas. Noriu pasakyti, kitas seniai būtų mane nurašęs.

– Viskas gerai, – atsakau.

Zoja norėjo, kad liaučiausi plaukiojęs banglente. Ji nesuprato šios manijos. Laikas suaugti, Maksai, – sakydavo ji. – Tau negalima turėti vaiko, jeigu pats tebesi vaikas.

Gal ji buvo teisi?

Teisi dėl visko?

Įsivaizduoju, kaip šerifas ateina pas ją į namus. Zoja Bakster? – paklausia, ir ji linkteli. – Jums šaukimas į teismą. Ir nueina palikęs ją vieną, rankoje laikančią mažą mėlyną voką, tokį, kokio ji veikiausiai tikėjosi, nors vis dėlto jai tai – akibrokštas.

Pikape įjungiau šildymą, bet vis dar drebu. Minutę dvejoju… paskui atidarau dėtuvę. „Jägermeister“ puikiai tinka sveikatai pataisyti. Net kino filmuose rodo: nušalęs vaikinas, kitas – nukritęs nuo tilto į vandenį, dar vienas – per ilgai paliktas šaltyje… Jie sutrikę ir paklaikę – kol neišgeria gurkšnelio. Tada pagerėja jų kraujo apytaka.

Vienas gurkšnelis, ir jie išgyja.

Po dviejų mėnesių…

Jei ne šiukšliavežis, teismo posėdį būčiau tikrai pramiegojęs. Staiga pabundu išgirdęs ausį rėžiančius signalus. Pašoku taip, kad galva trinkteliu į automobilio stogą. Šiukšliavežis atbulas rieda link stovinčio greta mano automobilio šiukšlių konteinerio ir ketina jį pakelti. Tarsi ruoštųsi nuožmiai kovai.

Langai aprasoję, aš drebu, todėl užvedu variklį, įjungiu priekinio stiklo šildytuvą. Tada pamatau, kad dabar ne šešta valanda ryto, kaip maniau, o keturios minutės po pusės devynių.

Po dvidešimt šešių minučių būsiu išskirtas.

Aišku, nebespėsiu grįžti į Rido namus ir nusiprausti po dušu, be to, kad laiku pasiekčiau Kento apygardos teismo pastatą, teks viršyti greičio rekordą.

– Šūdas, – sumurmu išsukdamas pikapą iš automobilių aikštelės, kurioje užmigau, regis, vakar. Už kampo yra baras. Lyg per miglą prisimenu, kad grupė vaikinų ten šventė bernvakarį, ir aš buvau pakviestas išgerti tekilos.

Mano laimei, nepasnigo, todėl ant greitkelio nematyti jokių apvirtusių sunkvežimių. Pastatau automobilį draudžiamoje vietoje, jis vos telpa (kvailas sumanymas statyti prie teismo, bet ką darysi), ir nuskubu į pastatą.

– Atsiprašau, – plyštant galvai sušnibždu bėgdamas laiptais aukštyn į teismo salę, kur laukia teisėja Majer. Atsitrenkiu į moterį su dviem vaikais ir į advokatą, skaitantį trumpą bylą. – Dovanokit… atsiprašau…

Slysteliu prie galinių suolų. Stipriai prakaituoju, marškiniai išsipašę. Neturėjau laiko nusiskusti, netgi nusiprausti tualete. Pauostau rankovę – atsiduoda vakar dienos vakarėliu.

Kai vėl pakeliu akis, pamatau Zoją, žiūrinčią į mane. Panašu, kad ji taip pat nemiegojo septyniasdešimt septynias dienas. Sublogusi, po akimis tamsūs ratilai. Ji dėbteli man į veidą, į plaukus, drabužius ir viską išsyk supranta. Žino, ką veikiau.

Zoja nusisuka ir žvelgia tiesiai prieš save.

Man lyg strėlė perveria krūtinę. Visada norėjau būti jai geras – ir viską sugadinau. Negalėjau duoti jai vaiko, kurio taip troško. Negalėjau suteikti tokio gyvenimo, kokio nusipelnė. Negalėjau būti žmogum, kokiu ji vylėsi mane esant.

Teismo sekretorė atsistoja ir pažvelgia į sąrašą.

– Malojus prieš Maloj? – perskaito.

Vienas advokatas atsistoja.

– Viskas paruošta, gerbiamoji teisėja. Gal galime pradėti?

Teisėja, apskrito linksmo veido moteris, savo darbo vietą išpuošė šventiškai: minkšti gyvūnėliai, aprengti kaip piligrimai, įdarytas kalakutas.

Džounsas prieš Džouns?

Atsistoja kitas advokatas.

– Pasirengęs.

Keisenas prieš Keisen?

– Gerbiama teisėja, prašyčiau pakeisti datą. Gal galima gruodžio aštuonioliktą?

Horovicas prieš Horovic? – toliau skaito sekretorė.

– Tai skyrybos bendru sutarimu, gerbiama teisėja, – atsiliepia dar vienas advokatas. – Aš pasirengęs.

Baksteris prieš Bakster?

Man prireikia minutės suvokti, kad sekretorė paminėjo mano pavardę.

– Taip, – sakau stodamasis. Lyg mus jungtų siūlas, kitoje salės pusėje tuo pat metu pakyla ir Zoja.

– Hm, – tariu. – Esu.

– Ar jūs atstovausite sau? – klausia teisėja Majer.

– Taip, – linkteliu.

– Ar jūsų žmona čia?

Zoja kosteli.

– Taip, – atsiliepia.

– Ar jūs irgi atstovausite sau? – vėl klausia teisėja.

– Taip, – patvirtina Zoja.

– Ar judu pasirengę pradėti skyrybų bylą?

Aš linkteliu. Nežiūriu į Zoją, nenoriu matyti jos linktelint.

– Jei atstovaujate sau, – toliau kalba teisėja Majer, – esate patys sau advokatai. Tai reiškia, jei norite būti išskirti šiandien, turite dabar viską išdėstyti. Rekomenduoju stebėti kitas skyrybas bendru sutarimu, kad suprastumėte procedūrą, nes aš to už jus nepadarysiu. Supratot?

– Taip, ponia, – atsakau, nors nesupratau nieko, lyg ji būtų kalbėjusi portugališkai.

Mūsų eilė ateina tik daugiau kaip po dviejų valandų. Vadinasi, per tą laiką būčiau spėjęs nusiprausti po dušu, tačiau nors stebėjau kitas penkias skyrybas, iki šiol nenumanau, ką turėčiau daryti. Nueinu prie liudytojo pulto, ir vienas iš uniformuotų šerifo padėjėjų žengia prie manęs nešinas Biblija.

– Pone Baksteri, ar sąžiningai pasižadate sakyti tiesą, nieko nenuslėpdamas, nepridėdamas ir nepakeisdamas? Jeigu taip, tepadeda jums Dievas.

Akies krašteliu matau, kaip sekretorė nurodo Zojai sėstis prie vieno iš stalų priešais teisėją.

– Taip, – atsakau.

Juokinga, kad kai tuokiesi ir kai skiriesi, tenka ištarti panašią priesaiką.

– Prašom pasakyti savo vardą ir pavardę – protokolui.

– Maksas. Maksas Baksteris, – sakau.

Teisėja suneria rankas.

– Pone Baksteri, ar užsiregistravote atvykęs į teismą?

Aš tik sumirksiu.

– Šerife, tegu ponas Baksteris užsiregistruoja… Norite būti išskirtas šiandien, pone Baksteri?

– Taip.

– Ir šiandien atstovausite sau?

– Negaliu sau leisti samdyti advokato, – paaiškinu.

Teisėja atsisuka į Zoją.

– O jūs, ponia Bakster? Taip pat atstovausite sau?

– Taip.

– Ar tikrai norite būti išskirta šiandien?

Zoja linkteli.

– Šerife, prašom užrašyti, kad ponia Bakster kalbės savo vardu. – Teisėja atsisuka į mane ir pro nosį įtraukia oro. – Pone Baksteri, atsiduodate alkoholiu. Gal esat paveiktas alkoholio ar narkotikų?

Minutėlę dvejoju.

– Šiuo metu ne, – atsakau.

– Rimtai, Maksai? – lepteli Zoja. – Tu vėl geri?

– Tai jau ne tavo problema…

Teisėja taukšteli plaktuku.

– Jei abu norite pasikalbėti, prašyčiau manęs negaišinti.

– Ne, gerbiama teisėja, – sakau. – Aš noriu kuo greičiau viską užbaigti.

– Gerai, pone Baksteri. Tada klausau jūsų.

Tai kad nežinau, ką sakyti. Kur gyvenu ir ar Vilmingtone išgyvenau vienus metus, kada vedžiau ir kada išsiskyriau? Bet juk tokie faktai nė trupučio nepaaiškina, kodėl du žmonės, kurie tikėjosi visą gyvenimą praleisti kartu, vieną dieną atsibudę supranta visiškai nepažįstą to, kuris miega šalia.

– Kiek jums metų, pone Baksteri? – klausia teisėja.

– Keturiasdešimt.

– O išsilavinimas?

– Baigiau tris koledžo kursus, paskui ėmiausi savo verslo – teikiu dekoratyvinės sodininkystės paslaugas.

– Kiek metų dirbate dekoratyvinės sodininkystės specialistu?

– Jau dešimt, – atsakau.

– Kiek uždirbate?

Žiūriu į galeriją. Pasakyti tai vien teisėjai – ne taip lengva, o juk teismo salėje yra ir daugiau žmonių.

– Apie trisdešimt penkis tūkstančius dolerių per metus, – ištariu, bet tai netiesa. Taip buvo tik vienus metus.

– Savo prašyme teismui tvirtinate, kad tarp jūsų iškilo tam tikrų nesutarimų, kurie ir tapo jūsų santuokos suirimo priežastim. Ar tai tiesa? – teiraujasi teisėja.

– Taip, gerbiama teisėja. Beveik devynerius metus mudu mėginome susilaukti kūdikio. Ir aš… aš nebenoriu.

Zojos akyse žvilga ašaros, bet ji nenusišluosto jų popierine nosinaite.

Mudu buvom susitikę prieš du mėnesius, tuoj po to, kai jai įteikė šaukimą į teismą. Norėjome aptarti detales, kurios galėtų dominti teisėją. Žinot, keista ateiti į namus, kuriuos tu ne taip seniai nuomojaisi, sėdėti prie stalo, prie kurio kasdien valgydavai, keista staiga pasijusti pašaliniu žmogum.

Zoja atidarė duris, o atrodė labai prastai. Bet užsiminti jai apie tai, pamaniau, nederėtų, todėl, užuot ką sakęs, likau ant slenksčio laukdamas, kol pakvies užeiti.

Manau, jeigu tąsyk ji būtų paprašiusi manęs viską gerai pergalvoti ir grįžti, būčiau taip ir pasielgęs.

Tačiau Zoja pasakė: „Na, užbaikim viską“, ir štai kaip išėjo.

– Ar turite nekilnojamojo turto? – klausia teisėja.

– Mes nuomojomės namą, – atsakau.

– Ar turite kokio kito vertingo turto?

– Aš pasiėmiau vejų priežiūros įrangą, o Zoja – savo muzikos instrumentus.

– Taigi norit, kad jums liktų jūsų daiktai, o jūsų žmonai – jos daiktai?

Argi ką tik išdėsčiau ne tą patį, tik truputį aiškiau?

– Manau, taip.

– Ar turit sveikatos draudimą? – vėl klausia teisėja.

– Mes sutarėm, kad kiekvienas būsim atsakingas už save.

Teisėja linkteli.

– O kaip dėl skolų jūsų vardu?

– Kol kas negaliu jų išmokėti, – prisipažįstu. – Bet susitvarkysiu, kai tik galėsiu.

– Ar jūsų žmona atsakinga už kokias nors skolas, paimtas jūsų vardu?

– Taip, – patvirtinu.

– Pone Baksteri, ar jūsų sveikata gera?

– Taip.

– Ar suprantat, kas yra išlaikymas? – Aš linkteliu. – Ar šiandien prašote teismo leisti jums atsisakyti išlaikymo?

– Turite galvoje, kad Zoja neturės nieko man mokėti? Tada taip.

– Ar suprantat, kas yra galutinis atsisakymas? Atsisakęs nebegalėsite kreiptis nei į šį, nei į jokį kitą teismą.

Mudu su Zoja niekada neturėjome daug pinigų, bet mintis, kad ji galėtų mane išlaikyti, tiesiog žeminanti, todėl atsakau:

– Taip, suprantu.

– Ar šiandien prašote galutinių skyrybų?

Žinau, tai teisinis terminas, bet jis priverčia mane susimąstyti. Galutinės skyrybos. Tai lyg paskutinis taškas. Tarytum knyga, kuri patiko taip, kad nori kuo ilgiau skaityti, nes žinai, jog perskaitęs turėsi grąžinti į biblioteką.

– Pone Baksteri, – taria teisėja. – Ar norėtumėte dar ką pasakyti teismui?

Papurtau galvą.

– Teismui – ne, gerbiama teisėja. Bet norėčiau kai ką pasakyti Zojai. – Palaukiu, kol ji pažvelgia į mane. Jos žvilgsnis bereikšmis, lyg žiūrėtų į nepažįstamąjį metro vagone. Lyg niekada nebūtų manęs pažinojusi. – Man labai gaila, – ištariu.

Mes gyvename Rod Ailande, labai katalikiškoje valstijoje, todėl ilgokai užtrunka, kol išsiskiriame galutinai. Teismo laukėme septyniasdešimt septynias dienas, o galutinio sprendimo – devyniasdešimt vieną dieną, lyg teisėja ragintų sutuoktinius dar kartą apsvarstyti sprendimą.

Prisipažįstu: visą tą laiką buvau apgirtęs.

Blogi įpročiai – kaip ta paprastoji raudoklė. Kai augalas užsiveisia jūsų sode, manote, jog tuos kelis gražius žiedynkočius pavyks nesunkiai išnaikinti. Bet augalas plinta žaibo greitumu, ir jums nespėjus mirktelėti užgožia visa aplinkui, galų gale nusidriekia ryškiai purpurinis kilimas, o jūs stebitės, kaip čia taip atsitiko.

Buvau prisiekęs sau, kad nebūsiu vienas iš tų aštuoniasdešimties procentų sveikstančiųjų, kurie atkrinta ir vėl ima kartoti senas klaidas. Tačiau dabar slepiu butelius Rido miegamajame už lubų plokščių, už knygų jo lentynose ir dar vienoje rūpestingai įruoštoje slaptavietėje – čiužinyje, esančiame svečių kambaryje. Kai Lidės nėra namie, išpilu į kriauklę pieną iš pakelių, tada galantiškai pasisiūlau vakare nueiti į parduotuvę ir nupirkti pieno pusryčiams, bet, iš visą parą veikiančios parduotuvės grįždamas namo, pakeliui trumpam užsuku į barą. Jei žinau, kad teks būti tarp žmonių, geriu degtinę, nes tada nuo manęs mažiau trenkia alkoholiu. Po lova laikau sportininkų gėrimą „Gatorade“, kuris padeda išsipagirioti. Renkuosi barus skirtinguose miestuose, kad atrodytų, jog tik kartais užsuku išlenkti taurelės, ir kad manęs neatpažintų žmonės, galintys paskųsti Ridui. Vieną vakarą nuvažiavau į Vilmingtoną. Išgėriau gana daug – kad užtektų drąsos važiuoti pro buvusius namus. Tai yra pro Zojos namą. Miegamajame degė šviesa, ir man parūpo, ką ji veikia. Tikriausiai skaito. Arba darosi manikiūrą.

Paskui pasidarė įdomu, ar ji viena, ir pasukau prie namo, taip mikliai, kad net automobilio padangos sucypė užlėkusios ant šaligatvio.

Žinoma, tvirtinu sau: kol niekas nesuuodė, kad geriu, problemų neturėčiau turėti.

Vis dar gyvenu pas Ridą, tikriausiai todėl, kad nevaro lauk. Nemanau, jog jam patinka, kad gyvenu jo pusrūsyje, neišprašo lauk veikiau iš krikščioniško mielaširdiškumo. Prieš vesdamas Lidę mano brolis „gimė antrą kartą“. (Ar negana gimti vieną sykį? – kartą paklausė Zoja.) Tai yra sekmadieniais ėmė lankyti evangelikų bažnyčią, besiglaudžiančią vietinės mokyklos klasėje. Galiausiai tapo bažnyčios finansininku. Nesu religingas, man atrodo, kad kiekvienas einame savo keliu, bet mudu su Zoja paskutiniu metu retokai užsukdavome pas Ridą ir jo žmoną, mat nė vieni šeimos pietūs nepraeidavo be ginčų: mano brolis ir Zoja nesutarė dėl nėštumo nutraukimo, dėl vieno ar kito politiko santuokinės neištikimybės, dėl maldų mokyklose. Kai paskutinįsyk pas juos pietavome, Zoja išėjo tuoj po šaltų užkandžių, mat Ridas kritikavo ją dėl to, kad vienai apdegusiai pacientei dainavo roko grupės „Green Day“ dainą. Anarchistai, – pasakė jis tada. Taip kalbėjo Ridas, kuris vaikystėje savo kambaryje klausydavosi „Led Zeppelin“ grupės dainų. Maniau, kritikuoja dėl dainos žodžių, neįtikusių jo bažnyčiai, bet paaiškėjo, kad dėl „pikto skambesio“. Iš tikrųjų? Ir kas gi neįtiko? Kuris akordas? – nusišaipė Zoja. – Ir kur apie tai parašyta Biblijoje? Neprisimenu, kaip plėtojosi ginčas, bet galų gale Zoja atsistojo taip staiga, kad net apvertė ąsotį su vandeniu. Gal tau bus naujiena, Ridai, – pasakė ji, – bet Dievas nebalsavo už respublikonus.

Žinau, Ridas nori, kad lankyčiau jų bažnyčią. Keisdama patalynę Lidė paliko ant mano lovos lankstinukų apie išgelbėjimą, o kai pas Ridą svečiavosi Biblijos studijų vyrų grupė, jis pakvietė mane prisidėti prie jų, sėdinčių svetainėje.

Aš išsisukau ir išėjau išgerti.

Tačiau šį vakarą supratau, kad Ridas su Lide pasirengę paleisti į darbą sunkiąją artileriją. Kai išgirdau Lidę skambinant senoviniu varpeliu, kurį ji laiko ant židinio atbrailos, tai yra skelbiant, kad pietūs paruošti, atėjau iš savo kambario pusrūsyje ir pamačiau ant sofos sėdinčius Klaivą Linkolną ir Ridą.

– Maksai, – prabyla Ridas. – Juk pažįsti pastorių Klaivą, tiesa?

Kas jo nepažįsta?

Dėl jo protestų, rengiamų prieš gėjų ir lesbiečių santuokas, apie jį nuolat rašo laikraščiai. Kai vietinė vidurinė mokykla leido paaugliui gėjui atsivesti savo draugą į šokių vakarą, Klaivas pasirodė ant mokyklos laiptų su šimtu parapijiečių ir garsiai meldėsi, kad Jėzus Kristus padėtų šiam vaikinui grįžti į krikščionišką gyvenimo kelią. Šį rudenį Klaivas buvo rodomas per televiziją – viešai prašė pornografinių filmų kūrėjų paaukoti vaikų darželiams sakydamas, jog tai dera su prezidento planu mokyti darželinukus lytinio švietimo.

Klaivas – aukštas vyras lygiais žilais plaukais, vilki prabangiais drabužiais. Turiu pripažinti, jis aukštesnis ir stambesnis, negu maniau. Negalėjau atitraukti nuo jo akių.

– A, tai tavo brolis, apie kurį tiek daug girdėjau.

Nesu nusistatęs prieš bažnyčią. Ją lankydavau vaikystėje, sekmadieniais, kartu su mama, kuri buvo „Ladies’ Auxiliary“12 organizacijos vadovė. Tačiau kai motina mirė, į pamaldas eidavau jau rečiau. O vedęs Zoją apskritai nustojau vaikščioti. Zoja tvirtino nesanti Jėzaus gerbėja. Pasak jos, religija skelbia besąlyginę Dievo meilę, bet visada keliamos tam tikros sąlygos: kad gautum tai, ko nori, privalai tikėti tuo, kas tau sakoma. Zojai nepatiko, jog religingi žmonės niekina ją todėl, kad yra ateistė, bet, kalbant atvirai, ji niekuo nesiskyrė nuo jų, mat pati niekino žmones dėl to, kad jie krikščionys.

Klaivui sveikinantis mudu tarsi perliejo elektros srovė.

– Nežinojau, kad šiandien turėsime svečių, – sakau žiūrėdamas į Ridą.

– Pastorius nėra svečias, – atsako šis. – Jis šeimos narys.

– Brolis Kristuje, – šypsodamasis priduria Klaivas.

Imu mindžikuoti.

– Gal Lidei reikia pagalbos virtuvėje?

– Aš pats jai padėsiu, – pertraukia mane Ridas. – Kodėl tau nešnektelėjus su pastorium Klaivu?

Tada suvokiu, kad mano girtavimas, kurį, maniau, puikiai slepiu, – jokia paslaptis. Kad šie pietūs – tai ne draugiškas pasisėdėjimas su pastorium, bet spąstai.

Jausdamasis nesmagiai atsisėdu ant sofos – ton pat vieton, kur prieš minutę sėdėjo Ridas.

– Nežinau, ko brolis jums pripasakojo, – sakau.

– Tik tiek, kad meldžiasi už tave, – atsako pastorius Klaivas. – Jis ir manęs prašė pasimelsti už tave, kad rastum savo kelią.

– Manau, mano gyvenimo tikslas visai neblogas, – suveblenu.

Klaivas pasilenkia į priekį.

– Maksai, ar asmeniškai bendrauji su Jėzum Kristum?

– Mudu… pažįstami.

Klaivas nė nešypteli.

– Žinai, Maksai, aš niekada nemaniau, kad tapsiu pastorium.

– Tikrai? – mandagiai nustembu.

– Esu kilęs iš neturtingos šeimos, buvau vyriausias iš šešių vaikų. Kai man suėjo dvylika, tėvą atleido iš darbo, o mama susirgo ir pateko į ligoninę. Aš privalėjau išmaitinti visą šeimą. Pinigų banke neturėjom. Vieną dieną nuėjau į parduotuvę ir pasakiau kasininkei, kad už produktus krepšelyje sumokėsiu, kai tik galėsiu, bet ji atsakė: pirmiau susimokėk, štai tada ir neškis. Eilėje už manęs stovėjo kažkoks vyras, vilkintis kostiumu ir ryšintis kaklaraištį; jis pasisiūlė sumokėti už mane. „Štai tau pirkinių sąrašas, berniuk“, – pasakė, paskubomis kažką užrašė ant savo vizitinės kortelės ir padėjo ją ant vienos svarstyklių lėkštės. Tai buvo tik popieriaus lapelis, bet lėkštė ėmė leistis. Paskui iš mano krepšio jis ištraukė pieną, duoną, kiaušinius, sūrį ir mėsainį ir uždėjo ant kitos svarstyklių lėkštės. Toji nė nekrustelėjo, nors prekės buvo sunkios. Kadangi svarstyklės rodė nulį, kasininkei neliko nieko kito, kaip prekes atiduoti man veltui, bet tas vyras vis tiek padavė jai dvidešimties dolerių banknotą. Grįžęs namo krepšelyje radau jo vizitinę kortelę. Paėmiau norėdamas perskaityti jo surašytą pirkinių sąrašą, bet jokio sąrašo nebuvo, tik kitoje kortelės pusėje parašyta: „Brangus Dieve, padėk šitam berniukui.“ Ir pavardė: pastorius Bilis Gremas.

– Norite pasakyti, tai buvo stebuklas?

– Ne ne… Tiesiog svarstyklės buvo sulūžusios. Savininkui teko pirkti naujas, – paaiškina Klaivas. – Stebuklas buvo tai, kad Dievas sulaužė svarstykles reikiamu metu. Aš tik norėjau pasakyti, Maksai, kad Jėzus turi planų dėl tavo gyvenimo. Sakyčiau, keista: jis myli tave, nors tu ir nusidedi. Bet jis vis tiek nepaliks tavęs, nes myli.

Imu niršti. Net jeigu tai ne mano namai, argi mandagu versti į tikėjimą žmogų jo paties svetainėje?

– Vienintelis būdas suteikti Dievui malonumą – daryti tai, ką jis liepia, – toliau kalba pastorius Klaivas. – Jeigu tavo darbas – kepti tortus „Nieko kito, tik tortai“ kepykloje, tu juk nepulsi kepti sausainių, nes vis tiek nieko nepasieksi ir nebūsi paaukštintas. Net jeigu tavo sausainiai bus gardžiausi pasaulyje, jie – ne tai, ko pageidauja tavo šefas.

– Aš nekepu nei tortų, nei sausainių, – sakau. – Ir, nors gerbiu jus, jokios religijos man nereikia.

Pastorius Klaivas nusišypso ir atsilošia, pirštais pabarškina į sofos porankį.

– Dar vienas keistas dalykas, kalbant apie Jėzų, – sako jis. – Jėzus žino daug būdų parodyti, kad klysti.

Nelauktai kyla audra. Ji nėra netikėta lapkričio mėnesį, bet tai ne lengva vėtra, kaip skelbė orų prognozės. Atidarau baro duris ir paslystu ant apledijusio slenksčio, o sniegas krinta it balta uždanga.

Neriu atgal ir paprašau barmeno įpilti dar vieną alaus. Nėra prasmės eiti laukan, kai ir čia galiu išlaukti pūgą.

Šį vakarą bare tuščia. Šitokį antradienį, kai keliai slidūs, žmonės sėdi namie. Barmenas paduoda man televizoriaus pultelį, ir aš susirandu sporto kanalu transliuojamas krepšinio varžybas. Pritarimo šūksniais sveikiname „Celtics“ komandą. Skiriamas papildomas laikas, ir jie laimi.

– Tos Bostono komandos kaskart plėšo širdį, – sako barmenas. – Paskui priduria: – Manau, šį vakarą užsidarysiu anksčiau. Ar neketinate eiti namo?

Ant grindinio jau aštuoni coliai sniego.

– Aš sniego valytojas, – atsakau. – Todėl liksiu čia.

Prie mano „Dodge Ram“ pikapo pritaisytas sniego valytuvas, o išdalijęs skrajutes radau daug klientų, kurie tikisi, kad rytą, kai jiems reikės vykti į darbą, sniegas jau bus nuvalytas. Stipriai sningant, panašiai kaip šiandien, miegoti man neteks, nes valysiu sniegą. Šią žiemą pirmą kartą pučia toks stiprus šiaurės rytų vėjas, bet jis atneš man pinigų.

Man sėdint automobilyje, nuo kvėpavimo aprasoja priekinis stiklas. Įjungiu šildytuvą ir matau, kaip tolsta raudoni barmeno tojotos žibintai. Tada įjungiu pavarą ir pasuku link pirmojo kliento namų.

Kelias slidus, bet man tai jokia naujiena. Įjungiu radiją, ir pasigirsta Džono Tešo balsas. Ar žinojote, kad skrandžiui prireikia dvidešimties minučių perduoti smegenims žinią, kad jis jau pilnas?

– Ne, nežinojau, – atsakau garsiai.

Kadangi sninga labai stipriai, jungti tolimųjų šviesų negaliu, todėl vos nepražiopsau posūkio. Galiniai automobilio ratai pradeda suktis, mašina ima slysti. Tebesidaužančia širdimi nuimu koją nuo greičio pedalo ir važiuoju lėčiau, o padangos žarsto sniegą ir stumia po pikapu.

Po kelių minučių pasaulis atrodo kitaip. Nubaltintas, su sniego kauburiais ir bokštais, kurie panašūs į miegančius milžinus. Nematyti jokių kelio ženklų. Nesu tikras, ar atsidūriau reikiamoje vietoje. Iš tikrųjų nenutuokiu, kur esu.

Sumirksiu ir patrinu akis, paskui įjungiu tolimąsias šviesas… bet niekas nesikeičia.

Dabar jau rimtai išsigąstu. Paimu telefoną su GPS navigacija, kad galėčiau pažiūrėti, kurioj vietoj pasukau ne į tą pusę. Bet kol grabinėju mygtukus, automobilis užvažiuoja ant pajuodusio ledo ir pradeda suktis ratu.

Kažkas stovi ant kelio.

Jos tamsūs plaukai plaikstosi aplink veidą, ir ji susigūžusi nuo šalčio. Kažin kaip pavyksta nuspausti stabdžių pedalą ir suktelėti į dešinę, tačiau beviltiškai mėginu pakreipti automobilį tiek, kad jos nepartrenkčiau. Padangos manęs neklauso, apimtas panikos pakeliu galvą, ir tuo metu mūsų žvilgsniai susitinka.

Tai Zoja.

– Neeeee! – sušunku ir pakeliu rankas, lyg mėgindamas susiimti prieš neišvengiamą susidūrimą. Tada išgirstu šleikštų metalo džeržgesį ir pajuntu smūgį – išsiskleidė oro pagalvė. Pikapas apvirsta kaip tik toje vietoje, kur stovėjo ji.

Kai atgaunu sąmonę, kabu aukštyn kojomis, esu apkibęs stiklo šukėmis ir negaliu pajudinti kojų.

Dieve, padėk man. Prašau, Dieve. Padėk. Man.

Aplinkui tylu, tik švelniai krinta sniegas. Nežinau, kiek laiko taip išgulėjau, bet neatrodo, kad tuoj pradės aušti. Taip įstrigęs galiu mirtinai sušalti. Galiu tapti dar viena balta sniego kalva, avarija, apie kurią kiti sužinos, kai bus per vėlu.

O Dieve, – galvoju. – Mirštu.

Ir iškart po to: Niekas manęs nesiilgės.

Tiesa skaudesnė už deginimą kairėje kojoje, už tvinkčiojimą galvoje ir už skausmą petyje, į kurį įsirėmęs metalas. Tuoj dingsiu iš šio pasaulio, ir turbūt taip bus geriausia.

Išgirstu girgždant padangas, pamatau tolimųjų šviesų spindulį, apšviečiantį kelią priešais mane.

– Ei! – sušunku kuo garsiau. – Ei, aš čia! Padėkite!

Tolimosios šviesos praslenka pro mane, išgirstu trinktelint automobilio dureles. Policininkui bėgant krantine link apvirtusio mano pikapo, jo batai klimpsta sniege.

– Jau iškviečiau greitąją, – sako jis.

– Mergina, – tariu gergždžiančiu balsu. – Kur ji?

– Ar važiavot ne vienas?

– Ne… Ji stovėjo lauke. Automobilis ją kliudė.

Policininkas nubėga prie krantinės, matau, kaip aplinkui šviečia žibintuvėliu. Noriu kalbėti, bet esu pavojingai apsvaigęs, mėginu ištarti žodį, tačiau apsivemiu.

Praėjo gal kelios valandos, o gal tik minutės, bet dabar vienas ugniagesys jau pjauna saugos diržą, kuris išgelbėjo man gyvybę, o kitas pjausto automobilį. Aplinkui girdžiu balsus.

– Paguldykite jį ant neštuvų…

– Atviras lūžis…

– Tachikardija…

Staiga priešais vėl pamatau policininką.

– Mes visur apžiūrėjom. Pikapas nieko nekliudė, – sako jis. – Tik medį. Jei nebūtumėt laiku pasukęs ir nuslydęs nuo kelio, dabar gulėtumėt šito stataus skardžio apačioj. Jums labai pasisekė.

Man palengvėja, ir netikėtai pradedu kūkčioti. Verkiu taip, kad net sunku kvėpuoti. Bet liautis negaliu. Ar haliucinacijos prasidėjo todėl, kad buvau išgėręs? O gal prisigėriau todėl, kad ėmė vaidentis Zoja?

Sniegas, tūkstančiai mažų adatėlių, krinta man ant veido, kai, ištrauktas iš pikapo griaučių, esu nešamas į greitosios pagalbos automobilį. Man varva nosis, o akys pasruvusios krauju.

Staiga suvokiu, kad nebenoriu būti toks, kokiu tapau. Nebenoriu apsimetinėti, neva visus pavyko apgauti, nes taip nėra. Noriu, kad kas nors kitas planuotų mano gyvenimą, nes pats nesugebu.

Greitosios pagalbos automobilis atgyja – gydytojas prijungia mane prie monitoriaus ir padaro lašelinę. Kiekvieną kartą, kai vairuotojas spusteli stabdį, skausmas perveria koją.

– Mano koja…

– Tikriausiai lūžo, pone Baksteri, – sako gydytoja. Nustembu. Iš kur žino mano pavardę? Tik vėliau suprantu, kad perskaitė vairuotojo pažymėjime. – Vežam jus į ligoninę. Gal kam pranešti?

Ne – nei Zojai, niekam. Ridui teks pasakyti, bet dabar nenoriu galvoti apie jo žvilgsnį, kai suvoks, kad vairavau išgėręs. Ir man turbūt reikės advokato.

– Mano pastoriui, – ištariu pagaliau. – Klaivui Linkolnui.

Esu susijaudinęs, bet Lidė ir Ridas stovi prie mano lovos plačiai šypsodamiesi. Galėtum pamanyti, kad ne nuėjau į Amžinosios šlovės bažnyčią ir paliudijau atradęs Jėzų, o išsigydžiau vėžį ar suvaidinau svarbų vaidmenį nešdamas pasauliui taiką.

Man viskas aišku, lyg jų mintys būtų ištatuiruotos ant veidų: avarija – didžiausias mano nuopuolis. Jėzus atėjo į mano gyvenimą atsiųsdamas Zojos šmėklą. Jei nebūčiau jos ten pamatęs, dabar jau būčiau miręs. Bet aš pasukau į šalį – tiesiai Jėzui į glėbį.

Kai Klaivas atėjo pas mane į ligoninę, buvau gavęs skausmą malšinančių vaistų, kairė koja sugipsuota, o galva ir petys susiūti. Nesilioviau verkęs nuo pat tada, kai atsidūriau greitosios pagalbos automobilyje. Pastorius atsisėdo ant lovos ir paėmė mane už rankos.

– Išleisk velnią, sūnau, – pasakė. – Ir įsileisk Kristų.

Nemanau, kad galėčiau paaiškinti, kas atsitiko vėliau. Lyg kažkas spustelėjo manyje jungiklį, ir skausmas nurimo. Jutau, tarsi kylu iš lovos, ir tikrai būčiau pakilęs į orą, jei nebūtų sulaikiusi medvilninė antklodė. Pažvelgiau į savo kūną ir galiu prisiekti: tikrai mačiau švytėjimą tarp pirštų ir nagų galiukuose.

Bet kuris, neįsileidęs Jėzaus į širdį, yra lyg žmogus, besipriešinantis faktui, kad jo regėjimas nusilpo ir reikia akinių. Jis priešinasi tol, kol galų gale nieko nebemato per žingsnį, ima vartyti daiktus, atsitrenkia į juos ir galiausiai eina pas akių gydytoją, kad šis parinktų akinius. Iš parduotuvės išėjus su naujais akiniais pasaulis atrodo ryškesnis, spalvingesnis. Ryškūs kontūrai. Ir tada jis stebisi, kodėl taip ilgai delsė.

Kai Jėzus su tavimi, atrodo, jog niekas nebegąsdina. Nei mintis, kad niekada daugiau negersi nė lašo, nei kad reikės eiti į teismą dėl vairavimo išgėrus. Nei kad būsi pakrikštytas vardan Tėvo, Sūnaus ir Šventosios Dvasios.

Išėjęs iš ligoninės pradėjau lankyti Amžinosios šlovės bažnyčią. Susitikau su pastorium Klaivu. Jis išsiuntinėjo laišką dėl maldos grandinės – kad žmonės, kurių aš nepažįstu, melstųsi už mane. Tokio jausmo dar niekada nebuvau patyręs – nepažįstamieji ne teisė mane už padarytas klaidas, o džiaugėsi, kad čionai atėjau. Man nereikėjo jaustis nepatogiai dėl to, kad buvau išmestas iš koledžo, kad išsiskyriau su žmona ir kad girtavau. Iš tikrųjų man nereikėjo atitikti jokių reikalavimų. Tai, kad Jėzus patalpino mane į jų širdis, reiškė, jog buvau to vertas.

Amžinosios šlovės bažnyčia savo pastogės neturi, todėl nuomojasi klasę vienoje iš vietinių mokyklų. Mes laukiame, kol pastorius Klaivas duos ženklą. Jo žmona groja pianinu, o trys dukros gieda.

– Jos gieda kaip angelai, – sumurmu.

– Taip, – pritaria Ridas. – Jis turi dar vieną vaiką, bet čia jo nėra.

– Pagranduką Joną? – sakau.

Giesmė nutyla, ir pastorius Klaivas sunėręs rankas užlipa ant nedidelės palylos.

– Šiandien, – garsiai prabyla jis, – kalbėsime apie Jėzų. – Visi parapijiečiai pritaria jam. – Štai todėl mūsų naujausias brolis Kristuje šiandien papasakos savo istoriją. Maksai, ar gali ateiti čionai?

Padedamas Lidės ir Rido einu taku, pasiremdamas ramentais. Man šiaip jau nepatinka būti dėmesio centre, bet dabar – visai kas kita. Šiandien papasakosiu jiems, kaip atėjau pas Kristų. Viešai paskelbsiu apie savo tikėjimą.

– Sveikas atvykęs, – girdžiu.

– Sveikas, broli Maksai.

Klaivas nuveda mane prie kėdės, stovinčios ant pakylos. Tikriausiai ji atnešta iš kurios nors klasės. Ant kėdės kojų užmauti teniso kamuoliukai, kad nebraižytų linoleumo. Šalia stovi daiktas, panašus į mėsos šaldiklį, jis pilnas vandens, su laipteliais. Atsisėdu ant kėdės, o Klaivas atsistoja tarp Lidės ir Rido ir paima abu už rankų.

– Jėzau, padėk Maksui priartėti prie Tavęs. Leisk Maksui pažinti Dievą, mylėti Dievą, tegu jis naudingai leidžia laiką, klausydamasis Tavo žodžių.

Jam besimeldžiant, aš užsimerkiu. Lempos maloniai šildo man veidą ir priverčia prisiminti laiką, kai buvau mažas ir važinėdavau dviračiu užsimerkęs, veidą atsukęs į saulę, žinodamas, kad esu stiprus, todėl nenukrisiu ir nesusižeisiu.

Prie pastoriaus Klaivo prisideda kiti. Tai panašu į tūkstančius bučinių, visuotinio gėrio prasiveržimą, todėl blogiui nelieka vietos. Tai meilė, besąlyginis priėmimas, o ne svarstymai, ar nenuvilsiu Jėzaus. Jis sako, kad niekada taip nenutiks. Jo meilės manyje tiek daug, kad nebegaliu sulaikyti. Ji liejasi man iš burnos, iš tikrųjų tie garsai nėra kalba, bet aš viską suprantu. Man viskas aišku.

11 Oprah Winfrey – populiarios JAV televizijos laidos „Oprah Show“ vedėja.

12 Moterų-pagalbininkių.

1 TAKELIS

DAINA LYDI NAMO

2 TAKELIS

NAMAS VILTIES GATVĖJE

√

3 TAKELIS

PABĖGĖLĖ

4 TAKELIS

PASKUTINĖ

5 TAKELIS

TEKĖK UŽ MANĘS

6 TAKELIS

TIKĖJIMAS

7 TAKELIS

UNDINĖ

8 TAKELIS

ĮPRASTAS GYVENIMAS

9 TAKELIS

KUR TU ESI

10 TAKELIS

SAMĖS DAINA

VANESA

Niekada daug nemąsčiau apie Zoją Bakster – tol, kol nepamačiau jos skęstančios Krikščioniškojo jaunimo asociacijos baseine.

Iš pradžių nesupratau, kas vyksta. Atėjau pusę septynių ryto ketindama vandeny apsukti kelis ratus – tokia mankšta turbūt vienintelė, galinti iškrapštyti mane iš lovos. Pusę baseino perplaukusi krauliu staiga pamačiau moterį, plūduriuojančią prie pat dugno, o jos plaukai plaikstėsi aplink galvą tarsi vėduoklė.

Jos rankos buvo ištiestos į šalis, bet neatrodė, kad ji skęstų ar mėgintų nusiskandinti.

Susiriečiau ir panėriau, sugriebiau ją už rankos ir ėmiau tempti aukštyn. Mums beveik išnirus ji ėmė priešintis, bet aš ryžtingai ištraukiau ją iš baseino ir atsiklaupusi pasilenkiau virš jos. Vanduo nuo mano plaukų lašėjo jai ant veido. Ji ėmė kosėti ir pasisuko ant šono.

– Ką, po galais, darote? – žioptelėjo.

– O ką, po velnių, jūs darote? – atšoviau. Ir tik kai ji atsisėdo, suvokiau, ką išgelbėjau. – Zoja?

Prieš Kalėdas baseine buvo ramu, vos vienas kitas plaukikas – pagyvenę žmonės ir fizinės terapijos kurso pacientai. Ši scena vyko baseino pakrašty, todėl į mudvi niekas nekreipė dėmesio.

– Aš žiūrėjau į šviesas, – pasakė Zoja.

– Skubu pranešti: taip elgiantis galima nuskęsti.

Kai abi išlipome iš vandens, ėmiau drebėti. Čiupau rankšluostį ir apsigobiau pečius.

Žinoma, girdėjau apie jos kūdikį. Po teisybei, siaubinga, kai vaiko gimimui skirto vakarėlio garbės viešnia išvežama į ligoninę ir pagimdo negyvą vaikelį. Neplanavau eiti į tą vakarėlį, bet pagailo Zojos – toji moteris turi tiek mažai draugių, kad tenka kviesti žmones, pasirašiusius su ja muzikos terapijos paslaugų sutartį. Suprantama, vėliau jos gailėjau dar labiau. Kai kaukdamas nuvažiavo greitosios pagalbos automobilis, Zojos buhalterei padėjau sutvarkyti kavinę. Kiekvienai iš mūsų buvo padėta po mažą buteliuko formos lazdelę burbulams pūsti; išeidama surinkau tas lazdeles, maniau, kada nors atiduosiu Zojai. Jos iki dabar guli mano automobilio bagažinėje.

Nežinojau, ką jai pasakyti. Kaip laikotės? Kvaila. Man labai gaila. Dar kvailiau.

– Turėtumėt ir jūs pamėginti, – sako Zoja.

– Nusižudyti?

– Jeigu jau konsultantė, tai visiems laikams, – ištaria ji. – Juk sakau: neketinau žudytis. Priešingai. Kai esate po vandeniu, galite jausti savo širdies plakimą – iki pat pirštų galiukų.

Tarsi ūdra ji neria atgal į baseiną ir pažvelgia į mane. Lukteli. Atsidususi numetu rankšluostį, šoku į vandenį, tada atsimerkiu. Matau, kaip Zoja vėl grimzta į dugną, ir nuseku iš paskos, apsivertusi ant nugaros žvelgiu į virpančias dienos šviesos lempas, panašias į Morzės kodo brūkšnelius. Kad galėčiau grimzti dar žemiau, pro nosį iškvepiu orą.

Mano pirmas pojūtis – panika, juk vis dėlto trūksta oro. Bet tada pajuntu pulsą po rankų pirštų nagais, gerklėje, tarp kojų. Atrodo, mano širdis išsipūtė per visą kūną.

Dabar suprantu: tiek daug praradusiam žmogui šitoks pilnumo jausmas išties gali būti paguoda.

Negalėdama ilgiau išbūti po vandeniu atsispiriu ir išnyru į paviršių. Zoja pliuškenasi šalia manęs, plaukia stačiomis.

– Kai buvau maža, svajojau, kad užaugusi būsiu undinė, – sako ji. – Net treniravausi miesto baseine plaukiodama surištomis kulkšnimis.

– Ir pavyko?

– Na, vis dėlto undinė iš manęs neišėjo.

– Žmogus, nepateisinęs savo lūkesčių?

– Juk niekada nebūna vėlu, argi ne? – Zoja išnyra iš vandens, atsisėda ant baseino krašto.

– Nežinau, ką darbo rinka galėtų pasiūlyti sirenoms, – tariu. – Antra vertus, dabar labai reikalingi vampyrai. Didelė gyvų mirusiųjų paklausa.

– Tik pamanyk, – atsidūsta Zoja. – Ką tik vėl grįžau į gyvųjų pasaulį.

Atsistoju ir atkišu ranką, ketindama padėti Zojai atsikelti.

– Sveika sugrįžusi, – sakau.

Kadangi tai Krikščioniškojo jaunimo asociacijos baseinas, prašmatnaus sulčių baro čia nėra, tad nutariame kavos išgerti vienoje iš „Dankino“ spurginių. Jų Vilmingtone tiek daug, kad stovėdami vienos spurginės tarpdury galite matyti kitą. Zoja važiuoja paskui mane savo automobiliu, aikštelėje pastato jį šalia manojo.

– Na ir numeris, – sako ji, man išlipant iš automobilio.

Mano numeris VS-66. Rod Ailande automobilio numerio lentelėse skaičių mažai. Kai kurie žmonės jas – su dviem ar trimis skaičiais – net perduoda palikuonims pagal testamentą. Buvęs gubernatorius savo rinkimų programoje netgi reikalavo kovoti su automobilių numerių korupcija. Jeigu jūsų lentelėje yra asmens inicialai ir mažai skaičių (kaip manojoje), tikriausiai priklausote mafijai. Aš jokiai mafijai nepriklausau, bet žinau, kaip daromi tokie dalykai. Tą dieną, kai turėjau užregistruoti naująjį savo automobilį, kiekvienam darbuotojui įteikiau po šešias skardines alaus ir paprašiau pagalbos.

– Pagelbėjo aukštas pareigas užimantys draugai, – atsakau mudviem einant į kavinę.

Abi užsisakome vanilinės latės kavos ir atsisėdame prie staliuko salės gilumoje.

– Kada turite būti darbe? – klausia Zoja.

– Aštuntą. O jūs?

– Irgi. – Ji gurkšteli kavos. – Šiandien dirbu ligoninėje.

Išsyk prisimenu, kaip ji buvo skubiai išvežta iš savo pačios vakarėlio. Žaidžiu su puodelio dangteliu. Nors kasdien konsultuoju vaikus, jaučiuosi nesmagiai būdama čia su ja. Iš tikrųjų nė nenumanau, kodėl pakviečiau ją išgerti kavos. Juk mudvi beveik nepažįstamos.

Prieš kelis mėnesius pasamdžiau Zoją dirbti su autizmu sergančiu berniuku. Mūsų mokyklą jis lanko jau šešerius metus, bet, kiek žinau, jokiam mokytojui neištarė nė žodžio. Jo motina išgirdo apie muzikos terapiją ir paprašė manęs surasti vietinę specialistę, kuri galėtų padirbėti su jos sūnum. Prisipažinsiu: kai susitikau su Zoja, vilčių turėjau mažai. Ji man pasirodė lyg ne savo vietoje – aštuntojo dešimtmečio vaikas, atsidūręs kitame tūkstantmetyje. Tačiau jau po mėnesio berniukas kartu su Zoja grojo improvizuotas simfonijas. Tėvai vadino ją genijum, o mokyklos direktorė mane – šaunuole, kad sugebėjau rasti.

– Klausykit, – prabylu po ilgos ir nejaukios tylos. – Tikrai nežinau, ką pasakyti dėl kūdikio.

Zoja pažvelgia į mane.

– Niekas nežino. – Piršto galiuku ji vedžioja po plastikinį dangtelį. Man dingteli, kad tyla gali užsitęsti ilgai, todėl ketinu žvilgtelėti į laikrodį ir sušukti, esą man metas keliauti, bet Zoja vėl prabyla: – Ligoninėje dirbo mirčių koordinatorė. Jau po visko ji atėjo į palatą ir mudviejų su Maksu paklausė, ką darysim su berniuku. Gal pageidaujame skrodimo? Ar apsisprendėme, kokio karstelio norim? O gal geriau kremuoti? Ji pasakė, kad gali atvežti jį į namus. Ir palaidoti, pavyzdžiui, galiniame kieme. – Zoja pažvelgia į mane. – Kartais sapnuoju košmarus. Kad laidoju jį, o paskui, kovo mėnesį, sniegas ištirpsta, aš išeinu į kiemą ir randu jo kaulelius. – Ji nusišluosto akis servetėle. – Atleiskit. Paprastai nekalbu apie tai. Niekada nesu kalbėjusi.

Žinau, kodėl ji man išsipasakojo. Dėl tos pačios priežasties į mano kabinetą ateina vaikai ir prisipažįsta, kad kaskart pavalgę prisiverčia viską išvemti arba kad skutimosi peiliuku vonios kambaryje įsipjovė į ranką. Kartais lengviau kalbėti su nepažįstamu žmogum. Problema ta, kad kai kam nors išlieji širdį, tas kitas praranda anonimiškumą.

Kartą stebėjau Zoją, mokinančią autizmu sergantį vaiką. Būtinai turite ateiti į muzikos terapijos seansą, kuriame dalyvauja pacientas, – pasakė ji man. Kai berniukas atvyko, ji nežiūrėjo jam į akis ir nerodė jokio noro bendrauti, o tik paėmė gitarą ir ėmė skambinti ir dainuoti. Berniukas atsisėdo prie pianino ir jo pirštai ėmė bėgioti klavišais, suskambo piktas arpeggio. Kiekvieną kartą, kai jis stabtelėdavo, ji paskambindavo gitara tokį patį akordą. Iš pradžių to, ką ji daro, vaikas nesiejo su savo grojimu, bet vėliau ėmė dažniau daryti pauzes ir laukti, kad ji bendrautų su juo per muziką. Supratau, jie užmezgė pokalbį: iš pradžių – jo sakinys, paskui – jos. Tik kalbėjo muzikos kalba.

Galbūt Zojai Bakster to ir reikėjo – naujo bendravimo būdo? Kad liautųsi baseine grimzdusi į dugną. Kad vėl imtų šypsotis.

Tiesa tokia: aš esu žmogus, perkantis sulaužytą baldą žinodamas, kad galiu jį pataisyti. Esu nuolat pasirengusi gelbėti kurtą. Aš – patologinė taisytoja, dėl to ir dirbu tokį darbą – esu mokyklos konsultantė, nors Dievas žino: tai nesusiję nei su pinigais, nei su pasitenkinimu. Todėl visai nesistebiu, kad nevalingai padedu Zojai Bakster grįžti į vėžes.

– Mirčių koordinatorė? – sakau purtydama galvą. – O aš maniau, kad iškvosti kitus – mano darbas.

Zoja pažvelgia į mane ir prunkšteli, ranka prisidengusi burną.

– Gerai, kad juokiatės, – sakau švelniai.

– O man atrodo, kad negerai. Tada galima pamanyti, jog man nieko neatsitiko. – Zoja papurto galvą, staiga jos akys prisipildo ašarų. – Atleiskit. Juk šį rytą į baseiną ėjot ne manęs išklausyti. Lygiai kaip ir aš.

Nustėrstu, dingteli: Ką ji žino? Ką apie mane girdėjo?

Ir kodėl man tai rūpi?

Galite pamanyti, kad man, trisdešimt ketverių moteriai, nesvarbu, ką apie mane galvoja žmonės. Ir dar manau, kad jei sykį buvote nudegę, ateityje turbūt būsite atsargesni.

– Labai gerai, kad susitikom, – girdžiu save sakant. – Pati ketinau paskambinti jums.

Iš tikrųjų? – stebiuosi savimi. Įdomu, kur tai nuves?

– Tikrai? – perklausia Zoja.

– Vieną mergaitę kamuoja depresija, – tariu. – Ji gulėjo ligoninėje, bet vėliau buvo išrašyta, tačiau jai nesiseka mokykloje.

Iš tiesų visiškai negalvojau apie nei Zoją, nei apie muzikos terapiją, bent jau kiek tai liečia Liusę Diubua. Bet dabar, kai prakalbau apie ją, tai įgavo prasmę. Niekas nepadėjo tai mergaitei, jau du kartus mėgino nusižudyti. Jos tėvas labai konservatyvus, bendrauti su psichiatrais Liusei neleis. Reikia jį įtikinti, jog muzikos terapija – ne kokie nors naujausi burtai.

Zoja dvejoja, bet akivaizdu, kad pasiūlymas sudomino.

– Vanesa, jau sakiau jums: manęs nereikia gelbėti.

– Aš nesiruošiu jūsų gelbėti, – atsakau, – tik prašau padėti išgelbėti kitą žmogų.

Manau, tuo metu omeny turėjau Liusę. Ir nė nenutuokiau, jog kalbu apie save.

Kai augau pietiniame Bostono priemiestyje, gatvėmis važinėdavausi blizgučiais išpuoštu „Banana“ dviračiu ir mintyse žymėdavau namus mergaičių, kurios, mano manymu, tikros gražuolės. Būdama šešerių tikėjau, kad Keitė Viteiker, šviesiais plaukais ir labai strazdanota, vieną dieną ves mane ir mudvi laimingai gyvensime.

Negaliu tiksliai prisiminti, kada supratau, jog visos kitos mergaitės galvoja visai apie ką kita, todėl, kaip ir visos antrokės, ėmiau tvirtinti, kad esu susižavėjusi Džeredu Tišbaumu. Šis buvo toks šaunus, kad net žaidė futbolo komandoje, o mokykloje kasdien vilkėjo tuo pačiu džinsiniu švarku, nes kartą aktorius Robinas Viljamsas prisilietė prie jo oro uosto bagažo terminale.

Nekaltybę praradau vieną naktį ant svečių beisbolo komandai skirto suolelio mokyklos aikštelėje, su pirmuoju draugu Aiku. Jis buvo mielas ir švelnus, pasakė, kad esu graži, kitaip tariant, elgėsi tinkamai, bet prisimenu, jog eidama namo stebėjausi, kodėl dėl sekso kyla tiek triukšmo. Man tai buvo prakaitingas ir mechaniškas darbas; ir nors iš tikrųjų mylėjau Aiką, vis dėlto kažko trūko.

Išsipasakojau geriausiai draugei Molei. Paskambinau jai telefonu jau po vidurnakčio ir smulkiai aptariau savo draugystę su Aiku. Mudvi drauge ruošdavomės istorijos kontroliniam, ir ji man taip patiko, kad nenorėdavau skirtis. Planuodavau kartu eiti apsipirkti šeštadienį ir susijaudinusi skaičiuodavau, kiek dienų liko iki savaitgalio. Mudvi kritikuodavome tuščiagarbes mergaites, kurios pradėjo vaikščioti į pasimatymus su berniukais ir nebeskyrė laiko draugėms. Viena kitai prisiekėme būti neišskiriamos.

1998 metų spalį, kai buvau koledžo trečio kurso studentė, Matas Šepardas, jaunas Vajomingo universiteto studentas gėjus, buvo smarkiai sumuštas ir paliktas mirti. Aš nepažinojau jo, nes politika nesidomėjau. Bet su tuometiniu draugu sėdome į autobusą ir nuvažiavome į Laramį, ketindami žvakių šviesoje dalyvauti tylioje demonstracijoje prie universiteto. Kai mane apsupo žvakės, pagaliau prisipažinau sau tai, ko bijojau: juk to vaikino vietoje galėjau būti aš. Nes ir aš esu homoseksuali.

Ir buvau nustebinta: net po to, kai apie tai prabilau garsiai, pasaulis nenustojo suktis.

Vis dar buvau koledžo studentė, gilinausi į mokinių ugdymo reikalus, mano vidurkis buvo 3,8. Vis dar svėriau 55 kilogramus, teikiau pirmenybę šokoladui ir dainavau su grupe „Son of a Pitch“, nepritariant muzikos instrumentams. Bent du kartus per savaitę plaukiodavau koledžo baseine ir dažniausiai žiūrėdavau serialą „Į sveikatą“, o ne švaistydavau laiką studentų klubo vakarėliuose. Prisipažinimas, kad esu homoseksuali, nepakeitė nei mano praeities, nei ateities planų.

Viena mano dalis nerimavo, kad nepritampu prie jokios grupės. Niekada nebuvau suartėjusi su jokia moterim ir baiminausi, kad suartėjus bus taip pat nuobodu kaip ir kvailiojant su vaikinu. Gal aš nesu tikrai homoseksuali, o tik visiškai aseksuali? Be to, šis naujas socialinis pasaulis turėjo trūkumą, apie kurį nepagalvojau: susipažinus su moterim galėjo paaiškėti, kad ji – heteroseksuali. (Nebent susitiktume lesbiečių grupės „Indigo Girls“ koncerte. Arba moterų krepšinio lygos varžybose.) Kai kurioms merginoms juk ant kaktos neparašyta, kokios jos orientacijos, o mano gebėjimai tai įžvelgti dar nebuvo išlavinti.

Kita vertus, nederėjo nerimauti. Viena mergina, mano partnerė biochemijos laboratorijoje, pakvietė mane pas save į bendrabučio kambarį drauge mokytis, ir neilgai trukus mudvi ėmėme kartu leisti laisvalaikį. Kai nebūdavom drauge, ilgėdavausi jos. Kai profesorius pasakydavo ką nors juokingo, seksualaus ar labai linksmo, ji būdavo pirmoji, kuriai tai papasakodavau. Vieną šeštadienį per futbolo varžybas sėdėjome stadiono tribūnoje. Ji buvo apsigobusi vilnoniu škotišku pledu, bet perduodama man termosą su karšta airišku grietinėlės likeriu paskaninta kakava, virpėjo iš šalčio. Rungtynių rezultatas buvo apylygis, ir per vieną tikrai svarbų ketvirtą bandymą ji sugriebė mane už rankos ir nepaleido net po įvarčio. Kai pirmą kartą mane pabučiavo, maniau, plyš aneurizma – mano pulsas padažnėjo, atrodė, tuoj sprogsiu iš susijaudinimo. Štai, – pagalvojau tada, ir tai buvo vienintelis žodis, kurio laikiausi įsitvėrusi užtvindžius jausmų jūrai.

Paskui prisiminiau, kad tarp manęs ir mano draugių niekada nebuvo jokių sienų. Norėdavau pamatyti jų kūdikystės nuotraukas, klausytis jų mėgstamų dainų ir šukuotis kaip jos. Padėjusi telefono ragelį pagalvodavau, kad galėjau dar kai ką pasakyti. Apibūdinti to kaip fizinio potraukio negalėčiau – veikiau tai buvo emocinis prisirišimas. Niekada negalėdavau pasitenkinti visiškai, tik neklausinėdavau savęs, kas iš tikrųjų yra tas „pasitenkinimas“.

Patikėkite, būti lesbiete – ne pasirinkimas. Niekas nenori apsunkinti sau gyvenimo. Kad ir koks pasitikintis ir ramus yra homoseksualus asmuo, jis negali kontroliuoti kitų žmonių minčių. Būdavo, kad žmonės persėsdavo į kitą eilę kino teatre, jei pamatydavo mane laikantis už rankų su kita moterim. Tikriausiai šlykštėdavosi mūsų viešai rodomais jausmais, nors eilėje už nugaros paauglių porelė vos nenurengdavo vienas kito. Kartą ant mano automobilio dažais buvo užpurkšta LESBIETĖ. Keli tėvai paprašė, kad jų vaikui būtų skirta kita konsultantė. Pasidomėjus priežastimis jie sakydavo, esą mano „požiūris į ugdymą“ neatitinka jų požiūrio.

Galite ginčytis, kad dabar – nebe tie laikai, kai buvo nužudytas Matas Šepardas, bet tarp tolerancijos ir pripažinimo yra subtilus skirtumas. Viena – distancija įvažiavus į aklagatvį, ir visai kas kita – kai kaimynė pasitiki tavimi ir paprašo kelias minutes pasaugoti jos dukrelę, kol pati sulakstys į paštą. Viena – kai į kolegės vestuves esi pakviečiama drauge su tos pačios lyties partnere, ir visai kas kita – dviese su ja šokti lėtą šokį, kitiems svečiams nesišnibždant.

Pamenu, mama pasakojo man: kai mokėsi katalikiškoje mokykloje, vienuolės mušdavo jai per kairę ranką, kai tik pradėdavo ja rašyti. Šiais laikais tokia mokytoja būtų suimta ir baudžiama už smurtavimą prieš vaikus. Mano optimistinė pusė nori tikėti, kad seksualumas bus prilygintas rašysenai: nėra nei tinkamo, nei netinkamo būdo. Tiesiog visi esame skirtingi.

Beje, kai susipažįstate su kuo nors, juk neklausiate, ar tas žmogus kairiarankis, ar dešiniarankis.

Argi tai kam nors svarbu, išskyrus patį žmogų?

Ilgiausia mano draugystė su moterim užsimezgė kirpykloje. Tai buvo Radžasė, mano kirpėja. Kas keturios savaitės einu pas ją pašviesinti plaukų šaknų ir sutvarkyti susivėlusios šukuosenos. Tačiau šiandien Radžasė įširdusi ir piktai mojuoja žirklėmis.

– Hm, – sakau žiūrėdama į savo kirpčiukus. – Ar ne per trumpi?

– Suplanuota santuoka! – ištaria ji. – Ar gali patikėti? Mes atvykome čionai iš Indijos prieš dvidešimt metų. Vadinasi, dabar esame Amerikos gyventojai. Dėl Dievo, juk mano tėvai kartą per savaitę valgo „McDonald’s“ restorane.

– O jei pasakytum jiems…

– Praėjusį penktadienį jie buvo pakvietę mano draugą vakarienės, – pareiškia Radžasė. – Negi jie tiki, kad vaikiną, su kuriuo draugauju trejus metus, mesiu dėl kažkokio nusenusio pandžabiečio, kraičio duodančio krūvą viščiukų?

– Viščiukų? – nustembu. – Iš tiesų?

– Nežinau. Esmė ne tai. – Ji vis dar kerpa plaukus ir niršta. – Argi dabar ne du tūkstančiai vienuoliktieji? Ar vis dar draudžiama tekėti už to, už kurio noriu?

– Brangioji, – sakau, – veltui aušini burną. Aš puikiai tave suprantu.

Gyvenu Rod Ailande, vienoje iš tų Naujosios Anglijos regiono valstijų, kurios nepripažįsta santuokos tarp tos pačios lyties asmenų. Dėl šios priežasties susituokti norinčios poros kerta valstijos sieną ir važiuoja į Fol Riverio miestą Masačusetse. Atrodo – paprasta, bet iš tikrųjų taip nėra. Turiu du draugus gėjus, jie susituokė Masačusetse, o vėliau, po penkerių metų, išsiskyrė. Jų turtas ir nuosavybė buvo Rod Ailande, kur ir gyveno, bet kadangi čia santuoka niekada nebuvo legaliai įteisinta, išsituokti jie negalėjo.

Radžasė nustoja kirpusi.

– Ir? – klausia.

– Kas ir?

– Aš viską tau išpasakoju apie savo meilės reikalus, o apie savus tu nė neužsiminei…

Nusijuokiu.

– Radžase, aš turiu daugiau šansų negu bet kuris kitas užmegzti santykius su tavo pandžabiečiu. Manau, mano meilės baseinas visiškai išdžiūvo.

– Kalbi, lyg tau būtų šešiasdešimt, – sako ji. – Lyg ketintum savaitgaliais sėdėti namie su šimtu kačių ir nerti vąšeliu.

– Nebūk kvaila. Katės labiau dera siuvinėjant kryžiuku. Be to, turiu puikių planų savaitgaliui: vykstu į Bostoną žiūrėti baleto.

– Juk pranešė sniegą.

– Ne tokį jau ir baisų, kad sutrukdytų mums nuvažiuoti, – atsakau.

– Mums? – pakartoja Radžasė. – Papasakok…

– Ji – tik draugė, – sakau. – Švęsime jos sukaktį.

– Jos vyro nebus?

– Jiedu skiriasi, – paaiškinu. – Padedu jai ištverti tą skaudų laikotarpį.

Po susitikimo baseine mudvi su Zoja tapome gan geros draugės. Aš pirmoji paskambinau, nes turėjau jos namų telefono numerį. Man reikėjo pasiimti paveikslą iš įrėminimo dirbtuvių, esančių netoli Zojos namų, todėl paklausiau, ar ji nenorėtų susitikti ir kartu papietauti. Užkandžiaudamos skanėstų parduotuvėje kalbėjomės apie jos tyrimus depresijos ir muzikos terapijos srityje. Papasakojau, kad užvedžiau kalbą su Liusės tėvais. Radijo viktorinoje Zoja buvo laimėjusi du bilietus į kino filmo peržiūrą kitą savaitgalį ir paklausė manęs, gal norėčiau eiti kartu. Ėmėme drauge leisti laiką, susitikimai ilgėjo, kaip būna mezgantis naujai draugystei, ir man ėmė atrodyti, kad mudvi pažįstamos visą amžinybę.

Klausinėjau, iš kur Zoja apskritai sužinojo apie muzikos terapiją. (Vaikystėje susilaužė ranką, todėl reikėjo chirurginiu būdu įdėti varžtą, o ligoninės vaikų skyriuje dirbo muzikos terapijos specialistė.) Kalbėjomės apie jos mamą. (Ji skambina Zojai tris kartus per dieną ir dažniausiai nori aptarti bereikšmius dalykus, pavyzdžiui, praėjusio vakaro Andersono Kuperio pranešimą, arba teiraujasi, kurią dieną po trejų metų bus Kalėdos.) Kalbėjomės ir apie Maksą, jo girtuokliavimą ir gandus, kad tapo Amžinosios šlovės bažnyčios pastoriaus dešiniąja ranka.

Mane labai nustebino vienintelis dalykas: kad Zoja – linksmas žmogus. Stebino ir juokino jos keistai nepusiausviras požiūris į pasaulį.

Jei žmogus su daugybiniais asmenybės sutrikimais nusižudo, ar tai – pasikėsinimas į save?

Ar truputį neliūdina, kad gydytojai savo darbą vadina „praktika“?

Kodėl kino filmą žiūrite per televiziją, o ne kino teatre?

Ar jums neatrodo, kad rūkymo vieta restorane truputį panaši į šlapinimosi vietą baseine?

Mudvi daug kuo panašios. Užaugome tik su motinomis (jos tėvas mirė, o mano pabėgo su savo sekretore), visada norėjome keliauti, bet niekada neturėjome tam pinigų, abiem patinka klounai. Slapta žavimės televizijos realybės šou. Mums patinka benzino, bet nepatinka chlorkalkių kvapas, norime žinoti, kaip panaudoti karameles, kaip tai daro konditerininkai. Teikiame pirmenybę baltajam, o ne raudonajam vynui, šalčiui, o ne karščiui, žemės riešutams, o ne razinoms. Mums jokia problema pasinaudoti vyrų tualetu per viešus renginius, jei prie moterų tualeto nutįsta ilga eilė.

Rytoj būtų dešimtosios Zojos vedybų metinės ir ji, regis, baiminosi tos datos. Dara, Zojos mama, šį savaitgalį išvykusi į patarėjų gyvenimo klausimais konferenciją San Diege, todėl pasiūliau Zojai nuveikti tai, ko Maksas niekada nebūtų norėjęs daryti. Zoja iškart išsirinko baletą Bostono „Wang“ teatre. Tai buvo Prokofjevo „Romeo ir Džuljeta“. Pasak jos, Maksui niekada nepatiko klasikiniai šokiai. Jis arba komentuodavo vyrų triko, arba užsnūsdavo.

– Gal ir man reikėtų taip pasielgti? – susimąsčiusi sako Radžasė. – Tą kvailį, kuriuo žavisi mano tėvai, nusivesti į tokią vietą, kuria jis pasišlykštėtų. – Ji pažvelgia į mane. – Kas galėtų labai labai nepatikti brahmanui?

– Švediškas stalas su keptais ant grotelių patiekalais, – pasiūlau.

– Sunkiojo metalo orgijos.

Tada pasižiūrime viena į kitą ir vienu metu ištariame:

– Automobilių lenktynės.

– Man jau metas, – sakau. – Po penkiolikos minučių turiu paimti Zoją.

Radžasė apsuka kirpyklos kėdę, kad pamatyčiau save veidrodyje, ir susiraukia.

Kai tavo kirpėja susiraukia, reiškia, jog kažkas negerai. Mano plaukai tokie trumpi, kad styro kaip žolės kuokšteliai. Radžasė išsižioja, o aš metu į ją triuškinantį žvilgsnį ir sakau:

– Tik nedrįsk sakyti, kad ataugs…

– Norėjau pasakyti gerą žinią: šį pavasarį madingas kariškas stilius…

Pirštais pataršau plaukus, kad nors truputį sušiauščiau, bet tai nepadeda.

– Užmuščiau tave, – sakau. – Bet, manau, labiau kentėsi būdama gyva, susitikusi su tuo pandžabiečiu.

– Matai, tau jau pradeda patikti naujoji šukuosena. Jei būtų ne taip, verktum, o ne laidytum juokelius. – Ji paima iš manęs pinigus ir įspėja: – Būk atsargi vairuodama. Pradeda snigti.

– Tik snyguriuoja, – atsakau. – Nesirūpink.

Pasirodo, dar vienas mudvi su Zoja siejantis dalykas yra „Romeo ir Džuljeta“.

– Tai mano mėgstamiausias Šekspyro kūrinys, – sako Zoja. Atlikėjai jau nusilenkė dėkodami už plojimus, Zoja sulakstė į tualetą ir dabar stovi greta manęs prabangioje atnaujintoje teatro fojė. – Visada troškau, kad vaikinas prieitų prie manęs ir užmegztų pokalbį, kuris savaime virstų sonetu.

– Maksas – ne toks? – klausiu šypsodamasi.

Ji prunkšteli.

– Maksas manė, kad sonetas – tai kažkas, kas guli santechnikos skyriuje.

– Vieną kartą mokykloje pasakiau anglų kalbos mokytojai, kad man labiausiai patinka „Romeo ir Džuljeta“, – tariu. – O ji atrėžė, kad aš – miesčionė.

– Ką? Kodėl?

– Manau, todėl, kad tas kūrinys nėra toks sudėtingas kaip „Karalius Lyras“ ar „Hamletas“.

– Užtai svajingesnis. Tai kiekvienos moters svajonė, argi ne?

– Mirti kartu su mylimuoju?

Zoja nusijuokia.

– Ne. Numirti prieš pradedant sudarinėti sąrašą jo kvailysčių, kurios išves tave iš proto.

– Taip, įsivaizduoju tolesnę įvykių eigą, jei viskas būtų baigęsi kitaip, – atsakau. – Romeo ir Džuljetos šeimos abiejų išsižada, todėl jie nuvyksta į stovyklavietę. Romeo pasidaro įmantrią šukuoseną ir įninka žaisti pokerį internetu, o Džuljeta užmezga romaną su vienuoliu Lorencu.

– Kuris, kaip paaiškėja, turi slaptą narkotikų laboratoriją.

– Sutinku. Antraip iš kur jis žinotų, ko jai duoti?

Apvynioju kaklą šaliku ir pagaliau ryžtamės žengti į šaltį.

– Ką veiksime? – klausia Zoja. – Ar nebus per vėlu nugriebti ko užkąsti, ką manai?

Lauke ji nutyla. Per tas tris valandas, kurias praleidome teatre, įsisiautė tikra pūga. Sninga taip, kad nematau nė per žingsnį. Žengiu į gatvę, ir mano batai sulenda į beveik aštuonių colių pusnį.

– Oho, – sakau. – Na ir įkliuvom.

– Gal reikėtų kur pralaukti pūgą prieš važiuojant namo? – atsiliepia Zoja.

Mus nužvelgia limuzino vairuotojas, kuris stovi atsirėmęs į savo automobilį.

– Susitaikykite su mintim, ponios, kad laukti teks ilgai, – sako jis. – Remiantis orų prognozėmis, kol pūga nurims, prisnigs iki dviejų pėdų.

– Tada nakvosim čia, – nutaria Zoja. – Juk aplink tiek viešbučių…

– Ir jie be proto brangūs…

– Ne, jeigu už kambarį mokėsim perpus. – Ji gūžteli pečiais. – Be to, juk yra kredito kortelės. – Ji paima mane už parankės ir nusiveda į sniego šėlsmą. Kitoje gatvės pusėje pamatome vaistinę. – Man reikia dantų šepetėlio, pastos ir tamponų, – sako ji, kai šmurkštelime vidun. – Galime nusipirkti nagų lako, plaukų suktukų ir pagražinti viena kitą, galime ilgai vakaroti ir pasikalbėti apie vaikinus.

Taip neturėtų viskas klostytis, – pagalvoju. Bet ji teisi – važiuoti namo šitokiu oru būtų kvaila ir rizikinga.

– Noriu tau pasakyti du žodžius, – pataikaujamai sako Zoja. – Aptarnavimas kambaryje.

Aš dvejoju.

– Gal išsinuomokim vaizdajuostę?

– Sutarta. – Zoja linkteli ir atkiša ranką, kad paspausčiau.

Iš tiesų nėra jokios priežasties priešintis tokiam netikėtam sprendimui apsistoti viešbutyje. Aš galiu sau leisti vieną naktį praleisti šitaip ar bent jau sugalvoti pasiteisinimą. Ir vis dėlto, kai užsiregistruojame ir nešinos maišeliais su pirkiniais įžengiame į viešbučio kambarį, mano širdis ima greičiau plakti. Ne dėl to, kad buvau nesąžininga ir nepapasakojau Zojai apie savo lytinę orientaciją, o kad apskritai nelietėme tos temos. Jeigu Zoja būtų pasidomėjusi, būčiau pasakiusi tiesą. Kad ir ką tvirtintų homofobai, tai, jog esu lesbietė, visiškai nereiškia, kad pulsiu prievartauti kiekvienos šalia esančios moters. Be to, būtų juokinga manyti, kad normali moteris norėtų platoniškai draugauti su vyru. Tačiau jeigu ji atsidurtų panašioje situacijoje, turbūt nemiegotų viename kambaryje.

Kai galiausiai prisipažinau mamai, kad esu lesbietė, ji pasakė: „Bet tu juk tokia graži!“ Lyg grožis ir kitokia orientacija būtų tarpusavyje nesuderinami dalykai. Paskui nutilo ir nuėjo į virtuvę. Po kelių minučių grįžo į svetainę, atsisėdo priešais ir paklausė:

– Kai eini į baseiną, ar vis dar naudojiesi moterų drabužine?

– Žinoma, – atsakiau susierzinusi. – Juk aš ne transseksualė, mama.

– Bet, Vanesa, – kamantinėjo ji, – kai ten esi… ar vogčiomis žvilgčioji į kitas?

Žinoma, atsakymas buvo „ne“. Persirengiu kabinoje ir dažniausiai spoksau į grindis. Iš tikrųjų būdama ten jaučiuosi kur kas nejaukiau, negu jaustųsi bet kuri kita moteris, jei tik žinotų, kad tamsiai raudonu maudymosi kostiumėliu vilkinti moteris – lesbietė.

Bet yra dar vienas dalykas, dėl kurio nerimauju ir kas nebūdinga kitiems.

– O! – ištaria Zoja, įžengusi į kambarį. – Puikumėlis!

Tai vienas iš viešbučių, skirtų heteroseksualiems didmiesčių verslininkams, mėgstantiems storas juodas dygsniuotas antklodes, chromuotus šviestuvus ir tekilos kokteilius ant mini baro. Zoja atitraukia užuolaidas ir pažvelgia į Bostoną. Tada nusiauna aulinukus ir užšoka ant lovos. Galiausiai paima pirkinių maišelį.

– Na, – sako, – tikriausiai reikėtų viską išpakuoti. – Ji išima du dantų šepetėlius – vieną mėlyną ir vieną tamsiai raudoną. – Kurio norėtum?

– Zoja… juk žinai, kad aš lesbietė, tiesa?

– Dabar kalbu apie šepetėlius, – atsako ji.

– Žinau. – Pirštais perbraukiu sau per juokingai pasišiaušusius plaukus. – Aš tik… Aš tik nenoriu, kad manytum, jog kažką slepiu.

Ji atsisėda priešais mane ant lovos.

– Esu gimusi po Žuvų ženklu.

– Ir ką tai reiškia?

– Kad man visiškai nesvarbu, kokia tu esi, – paaiškina.

Aš iškvepiu orą ir tik dabar susivokiu, kad buvau sulaikiusi kvėpavimą.

– Ačiū.

– Už ką?

– Už… nežinau. Manau, už tai, kad tokia esi.

Zoja nusišypso.

– Taip. Mes, Žuvys, ypatingos. – Pasiraususi maišelyje ji ištraukia dėžutę tamponų. – Tuoj grįšiu.

– Ar tau viskas gerai? – klausiu. – Tu jau penktą kartą eini į tualetą.

Kol Zojos nėra, paimu nuotolinį televizoriaus pultelį. Čia yra keturiasdešimt kino filmų.

– Paklausyk! – šaukiu jai. – Štai iš ko galime rinktis… Noriu komedijos. – Perskaitau visus pavadinimus, o tuo metu rodomas reklaminis filmukas su Adamu Sandleriu. – Ar tu kada matei kino teatre filmą su Dženifer Aniston?

Zoja neatsako. Girdžiu, kaip teka vanduo.

– „Mintis“? – šaukiu. – „Komentarai“? – Peržvelgiu pavadinimus dar kartą. – Ketinu priimti išskirtinį sprendimą… – Prieš paspausdama mygtuką lukteliu – nenoriu, kad Zoja praleistų filmo pradžią. Laukdama jos peržvelgiu valgiaraštį. Jautienos su kaulu kepsnys kainuoja tiek, kad už tuos pinigus galėčiau nusipirkti nediduką automobilį, taip pat nesuprantu, kodėl ledai parduodami po pusę kilogramo, o ne kaušeliuose, bet jie atrodo daug patraukliau, negu būčiau paruošusi namie. – Zoja! Mano skrandis pradeda valgyti pats save!

Pažvelgiu į laikrodį. Nuo tada, kai norėjau nuspausti mygtuką, praėjo dešimt minučių, ir visos penkiolika, kai ji nuėjo į tualetą.

Gal tai, ką ji sakė, skiriasi nuo to, ką iš tiesų galvoja apie mane? Gal apgailestauja, kad pasiliko viešbutyje, gal bijo, kad neįšliaužčiau į jos lovą naktį? Nueinu ir pabeldžiu į tualeto duris.

– Zoja! – pašaukiu. – Ar tau viskas gerai?

Jokio atsakymo.

– Zoja!

Pradedu nervintis.

Pajudinu tualeto durų rankeną, vėl pašaukiu ją vardu, tada visu svoriu užgulu duris taip, kad jos atšoka.

Iš čiaupo bėga vanduo. Tamponų dėžutė stovi neatidaryta, o Zoja guli ant grindų be sąmonės. Jos džinsai nusmaukti, o kelnaitės permirkusios krauju.

Neilgą kelią iki ligoninės greitosios pagalbos automobiliu važiuoju kartu su Zoja. Jei kalbėtume apie šviesiąją pusę, įstrigusios Bostone įsikūrėme visai greta vienos geriausių medicinos įstaigų. Greitosios pagalbos gydytoja klausinėja manęs:

– Ar ji visada tokia išblyškusi? Ar jai taip buvo atsitikę anksčiau?

Negaliu atsakyti į šiuos klausimus.

Zoja jau atgavo sąmonę. Ji tokia silpna, kad negali netgi atsisėsti.

– Nesijaudink… – sušnibžda. – Tai… jau ne pirmas kartas.

Tuo metu suprantu: nors maniau gana daug žinanti apie Zoją Bakster, yra dalykų, apie kuriuos nė nenutuokiu.

Kol ją apžiūri gydytoja ir perpila kraują, sėdžiu koridoriuje ir laukiu. Per televiziją kartoja serialą „Draugai“, o ligoninėje taip tylu, lyg ji būtų miestas-vaiduoklis. Įdomu, ar gydytojai įstrigo čionai dėl pūgos kaip ir mes? Galiausiai slaugytoja pašaukia mane, ir aš įeinu į palatą. Zoja guli užsimerkusi.

– Sveika, – sakau tyliai. – Kaip jautiesi?

Ji pasuka galvą ir pažvelgia į kabantį maišelį, iš kurio jai perpilamas kraujas.

– Vampyriškai.

– B teigiamas, – mėginu šmaikštauti, bet nė viena nenusišypsome. – Ką sakė gydytoja?

– Kad turėjau išsyk vykti į ligoninę, kai taip atsitiko paskutinį kartą.

Žiūriu į ją iš nuostabos išplėtusi akis.

– Tu ir anksčiau alpdavai per mėnesines?

– Iš tikrųjų kaltos visai ne jos. Mano mėnesinių ciklas nereguliarus. Anksčiau niekada taip nebūdavo. Bet po… kūdikio… dabar yra šitaip. Gydytoja ištyrė ultragarsu. Sakė, išvešėjusi endometriozė.

Sumirksiu, nes nieko nesuprantu.

– Ar tai gerai?

– Ne. Reikia išvalyti gimdos gleivinę. – Zojos akys prisipildo ašarų. – Tai kaip blogas praeities šleifas.

Prisėdu ant jos lovos krašto.

– Tai visiškai kas kita. Be to, tuoj pasveiksi.

Tai tikrai skirtingi dalykai – ne tik dėl to, kad susiję su negyvu kūdikiu. Paskutinį kartą, kai Zoja turėjo sveikatos problemų, su ja buvo vyras ir mama. Dabar šalia esu tik aš. O argi aš žinau, kaip rūpintis kitais? Neturiu nei šuns, nei auksinės žuvelės. Pražudžiau netgi orchidėją, kurią direktorė padovanojo man per Kalėdas.

– Vanesa, – tarsteli Zoja. – Ar gali paduoti man telefoną? Noriu paskambinti mamai.

Linkteliu ir išimu iš rankinės Zojos mobilųjį, bet tuo metu ateina dvi slaugytojos – turi paruošti ją operacijai.

– Paskambinsiu už tave, – pažadu Zojai, kai ją jau veža koridoriumi. Paskui atlenkiu jos telefono dangtelį.

Nieko nepadarysi, teks pašnipinėti. Nors tai panašu į situaciją, kai pakviestas vakarienės nueini į šeimininkų vonios kambarį ir slapta žvilgteli į vaistinėlę. Peržiūriu įvestas pavardes, kad pagal Zojos pažįstamus susidaryčiau išsamesnį vaizdą apie ją pačią. Kaip ir numaniau, daugumos nepažįstu. Radau ir svarbiausius telefonų numerius: ligoninių ir mokyklų, kuriose ji dirba, vietinės picerijos, automobilių remonto dirbtuvių.

Sugaunu save spėliojančią, kas toji Džeinė? O Alisa? Jos koledžo draugės? Bendradarbės? Ar ji kada užsiminė joms apie mane?

Makso vardas neištrintas. Gal reikėtų paskambinti? Įdomu, ar Zoja nesupyktų?

Bet ji prašė ne šito. Ieškau toliau. Kaip ir tikėjausi, radau numerį, pažymėtą MAMA.

Paskambinu, bet įsijungia balso paštas. Manau, neverta palikti gąsdinančios žinutės, kai asmuo yra už trijų tūkstančių mylių ir niekaip negalėtų pagelbėti Zojai. Pamėginsiu paskambinti vėliau.

Po pusantros valandos Zoją atveža atgal į palatą.

– Ji dar kurį laiką bus mieguista, – sako man slaugytoja. – Bet paskui viskas bus gerai.

Aš linkteliu ir stebiu, kaip slaugytoja uždaro duris.

– Zoja, – sušnibždu.

Ji miega po narkozės, jos blakstienos meta ant skruostų melsvus šešėlius. Rankos guli ant antklodės taip, lyg ji siūlytų man kažką, ko aš nematau. Kairėje stovi lašelinė, kraujas kapsi į veną pro keistą vamzdelį.

Paskutinį kartą ligoninėje buvau, kai pamažu geso mano mama. Jai buvo kasos vėžys. Jokia paslaptis, kad morfijaus dozės buvo vis didinamos, kol miegas ilgam nuslopindavo skausmą. Žinau, Zoja – ne mano mama, neserga tokia pačia liga, bet nežinia kas, gal tas ramus ir tylus gulėjimas, verčia mane jaustis taip, lyg vėl skaityčiau knygą trokšdama, kad ji niekada nebūtų buvusi atspausdinta.

– Vanesa, – ištaria Zoja, ir aš pašoku. Ji apsilaižo lūpas, jos sausos ir pabalusios.

Paimu jos ranką. Tai pirmas kartas, kai laikau Zoją už rankos, pažiūrėti tokios smulkutės. Nuo skambinimo gitara jai ant pirštų galiukų susidarė nuospaudos.

– Skambinau tavo mamai, bet neprisiskambinau. Galėjau palikti jai žinutę, bet, maniau, galbūt…

– Negaliu… – sumurma Zoja.

– Ko negali? – sušnibždu ir pasilenkiu arčiau, kad geriau girdėčiau.

– Negaliu patikėti…

Aš daug kuo negaliu patikėti. Kad žmonės gauna tai, ko nusipelno: ir gera, ir bloga. Kad vieną dieną gyvensiu pasaulyje, kuriame žmonės bus vertinami pagal tai, ką gero nuveikė, o ne pagal tai, kokie yra. Kad laiminga pabaiga būna be jokių nenumatytų aplinkybių ar sąlygų.

– Negaliu patikėti, – plonu balseliu pakartoja Zoja, – kad be reikalo išmetėm pinigus viešbučiui…

Pasižiūriu į ją norėdama suprasti, ar nejuokauja, bet Zoja vėl ima snūduriuoti.

Jau seniai praėjo tos dienos, kai homoseksualumas ir pedagogo darbas buvo nesuderinami dalykai, bet mano mokykloje laikomasi „neklausk ir nesakyk“ politikos. Savo lytinės orientacijos nuo kolegų pernelyg neslepiu, bet ir nesireklamuoju. Esu viena iš dviejų studentų sąjungos „Vaivorykštė“ patarėjų, bet antrasis patarėjas, Džekas Kumanis, – tradicinės orientacijos. Jis turi penkis vaikus, užsiiminėja triatlonu ir linkęs cituoti „Kovos klubą“. Tačiau atsitiko taip, kad jį užaugino dvi mamos.

Vis dėlto esu atsargi. Dauguma mokyklos konsultantų nieko negalvodami užsidaro kabinete su mokiniu, o aš elgiuosi kiek kitaip. Mano kabineto durys visada truputį pravertos, todėl nekyla jokių abejonių, ar tai, kas už jų vyksta, yra teisėta, o gal turi būti nutraukta.

Mano darbas įvairus: internetu bendraujant su priėmimo į koledžus patarėjais išklausau mokinius, kurie nori būti išgirsti. Jie prašo leisti įtraukti mūsų mokyklą į virtualiuosius žemėlapius, nes tai leistų pasireikšti droviems mokiniams. Žongliruoju trijų šimtų studentų tvarkaraščiais, mat visi nori „First Choice“ anglų kalbos. Šiandien susitikau su Mikeilos Berivik, devintokės, kuri ką tik gavo B+ iš sociologijos, mama.

– Ponia Berivik, tai juk ne pasaulio pabaiga, – sakau jai.

– Nemanau, kad suprantate mane, ponia Šo. Mikeila nuo mažens trokšta patekti į Harvardą.

Kažin kodėl tuo abejoju. Nė vienas vaikas vos gimęs nepuola planuoti savo autobiografijos. Tai tik dėl per uolaus auklėjimo šeimoje. Kai aš mokiausi mokykloje, dar nebuvo tokio termino kaip „tėvai sraigtasparniai“13. Dabar tėvai taip kišasi į vaikų gyvenimą, kad pastarieji užmiršta būti vaikais.

– Istorijos mokytojas griežia ant jos dantį ir todėl mažina pažymį, – sako ponia Berivik. – Mikeila norėtų papildomos įskaitos, kad ponas Levinas peržiūrėtų savo vertinimo sistemą…

– Harvardui visiškai nesvarbu, kad Mikeila gavo B+ iš sociologijos. Harvardui svarbu, kad pirmame kurse ji sužinotų kuo daugiau apie save. Suprastų, kokia veikla pačiai patinka.

– Visiškai teisingai, – sutinka ponia Berivik. – Štai kodėl ji užsirašė į MVT14 parengiamąją klasę.

Mikeila dar dvejus metus nelankys tos klasės. Atsidūstu.

– Pasikalbėsiu su ponu Levinu, bet nieko negaliu pažadėti.

Ponia Berivik atidaro piniginę ir išima penkiasdešimties dolerių banknotą.

– Dėkoju, kad mane suprantate.

– Negaliu imti pinigų. Jūs nenupirksite Mikeilai geresnio pažymio…

– Aš ir neketinu, – šypsodamasi pertraukia mane ji. – Tokį pažymį Mikeila jau užsitarnavo. Aš tik… noriu padėkoti.

– Ačiū, ne, – sakau atstumdama banknotą. – Iš tikrųjų negaliu.

Ji nužvelgia mane ir sąmoksliškai sušnibžda:

– Nenoriu jūsų įžeisti, bet galėtumėt atnaujinti savo garderobą.

Man besvarstant, gal nueiti pas Aliką Leviną ir paprašyti jo sumažinti Mikeilai Berivik pažymį, staiga išgirstu kažką verkiant už durų.

– Atleiskite, – sakau. Dingteli, kad tai dešimtokė, su kuria kalbėjausi prieš valandą; jai dvylika dienų vėluoja mėnesinės, o vaikinas metė ją tuoj po to, kai abu pasimylėjo. Paimu pakelį popierinių nosinaičių (mokyklos patarėjai turi reklamuoti „Kleenex“ produkciją) ir išeinu iš kabineto.

Tačiau pamatau ne dešimtokę, o Zoją.

– Sveika, – sako ji ir mėgina nusišypsoti, bet jai nepavyksta.

Jau trys dienos praėjo nuo tos pražūtingos mūsų kelionės į Bostoną. Zoją išoperavus man pagaliau pavyko susisiekti su jos mama ir toji atskridusi susitiko su dukra šios namuose. Paskui daug kartų skambinau Zojai norėdama sužinoti, kaip ji jaučiasi, bet sykį ji pasakė: jeigu vėl paskambinusi imsiu teirautis apie jos sveikatą, ji numes ragelį. O šiandien Zoja turėjo grįžti į darbą.

– Kas atsitiko? – klausiu vesdamasi ją į kabinetą.

Ir uždarau duris.

Zoja nosinaite nusišluosto akis.

– Aš nesuprantu. Nesu blogas žmogus, – prabyla, o jos lūpos persikreipia. – Mėginu būti visiems gera, darau kompostą, duodu pinigų elgetoms. Sakau „prašau“ ir „ačiū“, kiekvieną dieną vaškuotu siūlu valausi tarpdančius, kaip savanorė daliju sriubą per Padėkos dieną. Dirbu su žmonėmis, kurie serga Alcheimerio liga, depresija, yra subjauroti randų, stengiuosi juos paguosti. – Ji pažvelgia į mane. – Ir ką aš gaunu mainais? Nevaisingumą. Persileidimus. Negyvą kūdikį. Prakeiktą emboliją. Skyrybas.

– Tai neteisinga, – atsakau.

– Kad ir tas telefono skambutis šiandien. Gydytoja – na, iš tos klinikos, – pasakė, kad jie atliko kelis tyrimus. – Zoja papurto galvą. – Man vėžys. Endometrinis vėžys. Palauk, aš dar nebaigiau kalbos. Tai geras dalykas. Jie diagnozavo gana anksti, todėl tereikia pašalinti gimdą, ir viskas bus puiku. Argi nenuostabu? Argi neturėčiau dėkoti, kad gimiau po laiminga žvaigžde? Ir kas toliau? Kas dar nukris man ant galvos? Gal šeimininkas lieps išsikraustyti į gatvę? – Ji atsistoja ir apsisuka ratu. – Slaptosios kameros, dabar galite išlįsti! – šūkteli sienoms, grindims ir luboms. – Kad ir koks būtų jūsų sumanymas. Tiems, kas nusprendėte, kad aš esu šių metų teisuolis Jobas, sakau: gana! Man jau gana. Man…

Atsistoju ir tvirtai apglėbiu ją, neleidžiu kalbėti. Zoja sustingsta, paskui ima kūkčioti man ant peties, ant šilkinės palaidinės.

– Zoja, – sakau. – Man…

– Nedrįsk, – pertraukia ji mane. – Tik nedrįsk sakyti, kad tau labai gaila.

– Neketinu, – atsakau nutaisiusi rimtą veidą. – Turiu galvoje: jei žiūrėsim į tai kaip į atsitiktinumų virtinę… Na, jeigu visa tai atsitiko tau, vadinasi, man neatsitiks, aš esu saugi. Aš sužavėta. Tu neši man laimę.

Zoja sumirksi apstulbusi, paskui garsiai nusijuokia.

– Negaliu patikėti, kad tai pasakei.

– Negaliu patikėti, kad priverčiau tave juoktis, kai turėtum keikti lemtį, išsižadėti Dievo ar panašiai. Leisk pasakyti tau, Zoja, kad esi apgailėtina vėžio kankinė.

Ji vėl nusijuokia.

– Man vėžys, – burbteli skeptiškai. – Man iš tikrųjų vėžys.

– Gal iki vakaro dar įsitaisysi ir gangreną?

– Nenorėčiau būti tokia godi, – atsako Zoja. – Gal kas nors kitas pageidauja skėrių antplūdžio ar kiaulių gripo…

– Termitų! – priduriu. – Sausojo puvinio!

– Dantenų uždegimo.

– Kiauro duslintuvo.

– Metaforiškai žvelgiant… – Zoja kiek patyli. – Tai – pati baisiausia bėda.

Mudvi vėl imame juoktis, ir taip garsiai, kad net sekretorė praveria duris, norėdama įsitikinti, ar nieko neatsitiko. Man pradeda ašaroti akys, ima skaudėti pilvo raumenis.

– Man ketina pašalinti gimdą, – sako Zoja ir susilenkia, kad atgautų kvapą. – O aš negaliu liautis juokusis. Kas man atsitiko?

Žvelgiu į ją kiek galėdama rimčiau ir sakau:

– Dabar tikiu, kad tau vėžys.

Kai per tyliąją demonstraciją dėl Mato Šepardo prisipažinau Tedžiui, savo koledžo laikų draugui, kad esu homoseksuali, atsitiko nuostabus dalykas: jis man irgi prisipažino esąs toks pat. Taigi buvome du homoseksualai, slepiantys savo orientaciją nuo koledžo bendruomenės, o dabar džiaugėmės, kad viską išsiaiškinome. Mes vis dar apsikabindavome ir glėbesčiuodavomės, bet jau kitaip – jausdami palengvėjimą, žinodami, kad mums nereikia (nesėkmingai) mėginti sujaudinti vienas kito ar apsimetinėti viliotojais. (Kai heteroseksualiems žmonėms pasakydavau, kad koledže turėjau vaikiną ir su juo miegojau, jie visada nustebdavo. Bet jei ir esu lesbietė, dar nereiškia, kad negaliu mylėtis su vyru, tik to nėra mano prioritetų sąraše.) Po mudviejų „lytinio pabudimo“, vieną savaitgalį, Kritusių karuose atminimo dieną, nuvykome į Provinstauną. Abu su Tedžiu koketiškai žvilgčiojome į moteriškais drabužiais vilkinčius vyrukus, skubančius gatve ir kaukšinčius aukštakulniais, į įdegusius vyrus paplūdimyje, mūvinčius siaurikes. Paskui nuėjome į „Boatslip“ viešbutyje (draugiškame homoseksualams) vykusį arbatos ir šokių vakarėlį, vėliau – į „PiedBar“, kuriame pirmą kartą gyvenime mačiau tiek daug lesbiečių viename kambaryje. Tas savaitgalis buvo lemtingas – atrodė, lyg pasaulis apsivertė aukštyn kojomis, ir normalūs žmonės tapo nebe norma, o anomalija. Tačiau man regėjosi, kad ir šiame pasaulyje nepritampu. Nesu iš tų, kurie būna tik su savo orientacijos žmonėmis, nuolat linksminasi su jais arba gyvena audringą palaidą gyvenimą. Nesu vyriška moteris. Nežinočiau, kaip važiuoti motociklu, jei kiltų pavojus gyvybei. Ne, man labiau patinka vilkint pižama aštuntą valandą vakaro žiūrėti kartojamą serialą „Daktaras Hausas“. O tai reiškia, kad daugiau bendrauju su tradicinės orientacijos moterimis, o ne su lesbietėmis.

Būna, kad gėjus ar lesbietė nelaimingai susižavi asmeniu, kuris yra kitokios orientacijos. Kai pirmą kartą taip atsitinka, galvoji sau: Galiu pakeisti ją. Pažįstu ją geriau, negu ji pažįsta save. Bet tokie santykiai visada nutrūksta ir tu lieki sudaužyta širdim. Juk ir įprastos orientacijos moteris mano, kad vyras, kurį ji myli, nors jis ir muša ją kiekvieną vakarą, galiausiai liausis ją skriaudęs. Abiem atvejais problema ta pati: žmonės nesikeičia. Kad ir koks būtum žavingas, kad ir kaip stipriai mylėtum, kito žmogaus nepakeisi, nepadarysi jo tokio, koks jis nėra.

Vaikystėje dažnai žavėdavausi mergaitėmis, nors sunku pasakyti, ką tada jaučiau. Mano, jau suaugusios, pirmoji klaida buvo Džanina Darfi, žaidusi koledžo mažojo beisbolo komandoje. Žinojau, kad ji turi vaikiną ir kad jis nuolat ją apgaudinėja. Vieną vakarą ji atėjo pas mane į bendrabučio kambarį ašarodama, mat užtiko jį su kita. Pasikviečiau ją vidun, kad apsiramintų. Klausydamasi virkavimo ėmiau ir pabučiavau ją, bet po dešimties nuostabių drauge praleistų dienų ji grįžo pas vaikiną, kuris ją niekino. Buvo malonu, Vanesa, – pasakė ji lyg atsiprašinėdama. – Tačiau aš – kitokia.

Svarbu paminėti, kad turiu daug tradicinės orientacijos draugių, moterų, kurios manęs nedomina kaip partnerės, bet su jomis smagu susitikti, nueiti į kiną ar papietauti. Kelios iš jų įžiebė manyje nedidelę aistrą: O ką, jeigu… Dėl tos priežasties stengiuosi laikytis nuo tokių kuo toliau, nes nesu mazochistė. Juk galiu išgirsti: Aš – tai ne tu. Aš esu aš.

Nesu bandomasis triušis. Nenoriu eksperimentuoti. Manęs nedomina, ar manasis žavesys gali pakeisti kito žmogaus smegenų struktūrą.

Tikiu, kad ir aš, ir kiekvienas kitas gimėme tokie, kokie turime būti. Tačiau taip pat tikiu, kad kiekvienas įsimylime kitą žmogų. Visiškai suprantama: kartais tai būna vyras, o kartais – moteris. Dažnai klausdavau savęs, ką daryčiau, jei mano gyvenimo meile taptų vyras. Ar žmogus mus domina dėl to, kas jis yra, ar dėl to, koks jis?

Nenumanau. Bet tikrai žinau: esu pasiekusi tokį gyvenimo etapą, jog noriu visiems laikams, o ne tik dabar.

Žinau, kad pirmas mano pabučiuotas žmogus nebus toks svarbus kaip paskutinis.

Taip pat žinau, kad nereikia svajoti apie tai, kas negali įvykti.

Sėdžiu prie savo rašomojo stalo ir nieko neveikiu.

Kas dvi minutės dirsčioju į laikrodį apatiniame kompiuterio kampe. Dabar be penkiolikos pirma, o tai reiškia, kad operacija Zojai jau turėtų būti atlikta.

Jos mama laukia ligoninėje. Aš irgi ketinau nueiti, bet nežinau, ar tai nepasirodys keista. Juk Zoja manęs neprašė ateiti. O aš nenoriu pristoti, jei ji trokštų pabūti tik su mama.

Spėlioju, kodėl ji neprašė manęs ateiti, gal priežastis – nenoras įpareigoti?

Bet tikrai nesijaučiu įsipareigojusi.

12:46.

Praėjusį savaitgalį mudvi su Zoja nuėjome į Meno muziejų prie Rod Ailando meno mokyklos. Paroda – tai tuščiame kambaryje išdėstytos kartoninės dėžės. Atsisėdau ant vienos, bet tuoj buvau nuvaryta vieno iš muziejaus darbuotojų, ir tik vėliau suvokiau, kad per neapdairumą buvau tapusi parodos eksponatu.

– Galbūt esu miesčionė, – pasakiau Zojai, – bet man patinka ant drobės tapyti paveikslai.

– Kaltink Marselį Diušaną, – atsakė ji. – Vaikinas paėmė pisuarą, užrašė ant jo savo pavardę ir tūkstantis devyni šimtai septynioliktais metais išstatė parodoje kaip meno kūrinį, pavadintą „Fontanas“.

– Juokauji…

– Ne. Neseniai beveik penki šimtai ekspertų pripažino, kad Diušanas daro didžiausią įtaką menui.

– Manau, tai todėl, kad suprastum, jog meno objektu gali būti bet kas – pisuaras ar kartono dėžė, jei tik atneši juos į muziejų, ar ne taip?

– Taip. Štai kodėl atiduodu savo gimdą Rod Ailando meno mokyklai, – rimtu veidu ištarė Zoja.

– Tik neužmiršk pasirūpinti dėžėmis. Ir langu. Tada kūrinys galėtų vadintis „Gimda su vaizdu“.

Ji nusijuokė, bet juokas buvo kažin koks ilgesingas.

– Geriau jau tiktų „Tuščia gimda“, – pasakė.

Kol visai nesusipainiojo savo mintyse, išsivedžiau ją į gatvę išgerti skanios latės kavos su piešiniais ant pieno putos, kurie tikrai yra menas.

12:50.

Įdomu, ar Dara paskambins man, kai Zoja bus išoperuota? Turiu galvoje, juk visiškai normalu, kad noriu žinoti, kaip pavyko operacija. Tariu sau: jei nieko nežinau, dar nereiškia, kad blogai.

Esu iš tų žmonių, kurie visada tikisi blogiausio. Kai mano draugės kur nors išskrenda, kaskart patikrinu internete, ar lėktuvas tikrai nusileido, ar nesudužo kur pakeliui. Išvykdama iš miesto namie išjungiu visus elektros prietaisus, ištraukiu visus kištukus, kad dėl elektros įtampos svyravimų neatsitiktų nelaimė.

Internete atsidarau ligoninės, kurioje operuojama Zoja, pagrindinį puslapį. Paskui Google paieškos laukelyje įrašau „laparoskopinė histerektomija“ ir ieškau galimų komplikacijų.

Suskamba telefonas. Mikliai sugriebiu jį.

– Klausau.

Bet tai ne Dara ir ne Zoja.

– Tik norėjau paskambinti jums ir atsisveikinti, – plonu, tyliu balseliu ištaria Liusė Diubua.

Tai paauglė, apie kurią kalbėjau Zojai prieš kelias savaites. Mergaitę senokai kankina depresija. Jau ne pirmą kartą ji skambina man pablogėjus savijautai.

Tačiau pirmą sykį kalba tokiu balsu – lyg būtų po vandeniu ir greitai skęstų.

– Liuse! – sušunku. – Kur tu?

Kažkur tolumoje girdžiu traukinio švilpuką ir lyg bažnyčios varpų skambėjimą.

Čiumpu lankomumo lapą ir matau pažymėta, kad Liusės Diubua mokykloje šiandien nebuvo.

Išgelbėti kam nors gyvybę – nuostabu.

Kai policijai papasakojau apie traukinio švilpuką ir bažnyčios varpų garsus, pareigūnams pavyko susiaurinti paieškos spindulį ir jie nuvyko prie seno medinio tilto šalia katalikų bažnyčios, kurioje pirmą valandą dienos laikomos mišios. Liusė buvo rasta po estakada. Šalia jos gulėjo sportininkams skirto „Gatorade“ gėrimo butelis ir tuščias tailenolio buteliukas.

Ligoninėje sutikau jos mamą. Liusei buvo sugirdyta aktyvintųjų anglių tirpalo, tada, kadangi mėgino žudytis, mergaitė buvo paguldyta į psichoneurologinį skyrių. Liko tik laukti, kad sužinotume, kiek ji pakenkė savo kepenims ir inkstams.

Sandra Diubua sėdi laukiamajame šalia manęs.

– Jie stebės ją kelias dienas, – ištaria ir pagaliau pažvelgia į mane. – Ponia Šo, nežinau, kaip jums atsidėkoti.

– Vadinkite mane Vanesa, – pasiūlau. – Žinau, kaip galite atsidėkoti: leiskite man padėti jūsų dukrai.

Visą praėjusį mėnesį stengiausi įtikinti Liusės tėvus, kad muzikos terapija – tai veiksmingas, mokslu pagrįstas pagalbos būdas, kuris galėtų būti naudingas jų dukrai, vis labiau atsiribojančiai nuo kitų žmonių. Iki šiol įtikinti man nepavyko. Sandra ir jos vyras – uolūs Amžinosios šlovės bažnyčios parapijiečiai, jie skirtingai vertina psichinę negalią ir fizinę ligą. Jei Liusei būtų diagnozuotas apendicitas, jie sutiktų, kad gydyti reikia. Tačiau depresija jiems regisi kažin kas tokio, ką galima išsigydyti gerai išsimiegojus naktį ar pastudijavus Bibliją.

Kiek dar mėginimų nusižudyti turi būti, kad jie imtų mąstyti kitaip?

– Mano vyras netiki psichiatrais…

– Jau sakėte. – Jos vyro čia nėra, nors Liusės būklė sunki; tikriausiai išvykęs verslo reikalais. – Jūsų vyrui nebūtina apie tai žinoti. Tebūnie tai mano ir jūsų paslaptis.

Moteris papurto galvą.

– Iš tikrųjų nesuprantu, ką gali pakeisti dainų dainavimas…

– Šlovinkite Dievą džiaugsmo šūksniais, – pacituoju, ir ji net sumirkčioja iš nuostabos, lyg pagaliau būčiau prakalbusi jos kalba. – Paklausykite, ponia Diubua. Nežinau, kas iš tiesų geriausiai padėtų Liusei, bet tai, ką darėme iki šiol, neveiksminga. Visa jūsų parapija gali melstis už jūsų dukrą, bet jumis dėta aš dėl visa ko turėčiau atsarginį planą.

Moters šnervės iš pykčio išsiplečia – esu tikra, kad peržengiau ribą, ties kuria susikerta profesionalumas ir asmeninė nuomonė.

– Ta muzikos terapijos specialistė… – galiausiai ištaria Sandra. – Ar ji kada dirbo su paaugliais?

– Taip. – Ir kiek padvejojusi priduriu: – Ji mano draugė.

– O ji gera krikščionė?

Suvokiu, kad nieko nežinau apie Zojos požiūrį į religiją. Ar ji prašė pakviesti kunigą į ligoninę, ar pildydama ligoninės blanką varnele pažymėjo kurią nors konfesiją? Suglumusi matau, kaip Sandra Diubua atsistoja ir žengia koridoriumi link Liusės palatos.

Tada prisimenu Maksą ir sušunku:

– Man atrodo, ji turi giminaičių, kurie priklauso jūsų bažnyčiai.

Lusės mama minutėlę dvejoja, bet prieš pasukdama už kampo linkteli galva.

Kai pirmą dieną aplankiau Zoją jos namuose, ji gulėjo bejausmė. Mes su Dara žaidėme kortomis, ji klausinėjo manęs apie vaikystę, paskui pasisiūlė išburti iš žaliosios arbatos tirščių.

Antrą dieną atėjusi atnešiau Zojai gėlę, kurią padariau iš trijų gitaros brauktukų, – susmeigiau juos kaip saulutę į gėlėtą putplastį. Po teisybei, tokiems dalykams nesu gabi, o kai reikia pasidarbuoti su klijais ar nėrimo vąšeliu, gali netgi supykinti.

Trečią dieną pamatau Zoją, laukiančią manęs prie laukujų durų.

– Pagrobk mane, – ima maldauti ji. – Prašau.

Jai per petį pažvelgiu į virtuvę; ten Dara barškina puodais ir keptuvėmis – ruošia pietus.

– Rimtai, Vanesa. Ji tiek daug plepa apie teigiamą varinių apyrankių poveikį kūnui, kad netgi normaliam žmogui būtų sunku ištverti.

– Ji nužudys mane, – sušnibždu.

– Ne, – sako Zoja. – Ji nužudys mane.

– Tau juk negalima vaikščioti.

– Gydytoja neprieštarautų, jeigu truputį pasivažinėčiau. Gryname ore, – priduria ji. – Tu juk turi kabrioletą.

– Bet dabar sausis, – primenu.

Vis dėlto žinau: teks padaryti tai, ko ji prašo. Tikriausiai Zoja mane įtikintų ir tuo, kad vidury žiemos išvykti atostogų į Antarktidą – nuostabi mintis. Po galais, jeigu ji vyktų tenai, aš irgi nusipirkčiau bilietą.

Zoja liepia važiuoti į golfo aikštelę. Toji apsnigta ir pilna prigužėjusi pradinukų. Jie traukia pripučiamas rogutes į kalniuką, paskui susikabina už rankų ir kojų ir lekia žemyn tarsi atomai milžiniškoje molekulėje. Zoja nuleidžia automobilio langą, kad girdėtume vaikų balsus.

– Jėga!

– Tu vos neįvažiavai į medį.

– Ar matei, kaip aukštai pakilau į orą?

– Kitą kartą aš važiuosiu pirmas.

– Ar prisimeni, – klausiu, – kokia tragedija buvo, kai sužinojome, kad užkandinėje priešpiečiams siūlo maltos mėsos kepsnį?

– O kaip jaustumės atsibudusios ir pamačiusios, kad sninga?

– Iš tiesų, – sakau. – Reikėtų įgyvendinti tai, ką ketinome.

Zoja stebi, kaip vaikai vėl leidžiasi nuo kalniuko.

– Kai gulėjau ligoninėje, sapnavau mažą mergaitę. Mudvi lėkėm rogutėmis nuo kalno, ir aš laikiau ją apglėbusi. Ji čiuožė pirmą kartą. Sapnas buvo labai tikroviškas: nuo vėjo man ašarojo akys, skruostai degė, o ta mergaitė… Užuodžiau šampūno kvapą jos plaukuose. Ir jaučiau, kaip plaka jos širdis.

Tai štai kodėl ji liepė man važiuoti prie kalniuko, štai kodėl stebi tuos vaikus taip, lyg vėliau turėtų juos apibūdinti.

– Spėju, tu jos nepažįsti?

– Ne. Ir niekada nepažinosiu.

– Zoja… – Paliečiu jai ranką.

– Visada troškau būti motina, – sako ji. – Maniau, tai dėl to, kad svajoju skaityti pasakas vakarais ar matyti savo dukrą dainuojančią mokyklos chore, arba ieškoti jai suknelės šokių vakarui… Na, dėl tokių dalykų, kurie, kiek pamenu, teikdavo džiaugsmo mano mamai. Tačiau tikroji priežastis – savanaudiška. Norėjau, kad kas nors užaugęs taptų man ramsčiu, – priduria ji. – Kad kiekvieną dieną aplankytų mane. Kad vidury nakties nuskubėtų į vaistinę, jei susirgčiau. Kad ilgėtųsi manęs man išvykus. Kad mylėtų mane, kad ir kas nutiktų.

Aš galėčiau būti toks žmogus.

Ši mintis trenkia kaip žaibas: suvokiu, kad tai, ką vadinau draugyste, man yra kai kas daugiau. Ir sykiu suprantu, jog Zoja niekada nesuteiks man to, ko trokštu.

Tokioje padėtyje jau buvau atsidūrusi, todėl išmokau apsimetinėti. Šiaip ar taip, geriau turėti nors truputį Zojos širdies negu apskritai neturėti.

Taigi atsitraukiu nuo Zojos, kad tarp mūsų liktų tarpas, ir nuleidžiu ranką.

– Na, – prisivertusi nusišypsau, – bent jau manim taip lengvai neatsikratysi.

13 Pernelyg globėjiški, sklandantys virš vaikų ir nupučiantys visus sunkumus, neleidžiantys jiems pasireikšti.

14 Mokyklinis vertinimo testas (angl. – SAT) – standartizuotas žinių patikrinimas priimant į Jungtinių Valstijų aukštąsias mokyklas.

1 TAKELIS

DAINA LYDI NAMO

2 TAKELIS

NAMAS VILTIES GATVĖJE

3 TAKELIS

PABĖGĖLĖ

√

4 TAKELIS

PASKUTINĖ

5 TAKELIS

TEKĖK UŽ MANĘS

6 TAKELIS

TIKĖJIMAS

7 TAKELIS

UNDINĖ

8 TAKELIS

ĮPRASTAS GYVENIMAS

9 TAKELIS

KUR TU ESI

10 TAKELIS

SAMĖS DAINA

ZOJA

Mano pirmoji draugystė sykiu buvo ir kaimynystė. Elė gyveno kitapus gatvės, nušiurusiame name su pakrypusiais langais ir nusitrynusiais sienų apkalais. Ji, kaip ir aš, augo be tėvo, tik jos atveju lėmė ne likimas, o pasirinkimas. Jos mama dirbo draudimo kompanijoje, į darbą eidavo avėdama žemakulniais bateliais ir vilkėdama kostiumėliu, bet, pamenu, kai savaitgaliais ruošdavosi į šokių klubą, užsilipindavo žavias priklijuojamas blakstienas ir susišiaušdavo plaukus.

Aš buvau visiškai nepanaši į Elę. Ji, vienuolikmetė, atrodė pritrenkiamai: žvilgančios garbanos ir ilgos, visada įdegusios kojos. Jos kambarys nuolat būdavo apjauktas ir, kad mudvi galėtume atsisėsti ant lovos, jai tekdavo numesti ant grindų krūvas drabužių, knygų ir pliušinių gyvūnėlių. Jai nieko nereiškė įslinkti į mamos kambarį ir „pasiskolinti“ jos drabužių, kad pasipuoštų, ar pasikvėpinti motinos kvepalais. Ji skaitė tik žurnalus, ne knygas.

Mudvi augom be tėvo, ir tai buvo vienintelis panašumas. Vaikai, kurių tėvai buvo išsiskyrę, su kitur gyvenančiu tėvu vis tiek susitikdavo savaitgaliais ar per atostogas. Savaime aišku, aš susitikti negalėjau, o Elė savo tėvo apskritai nebuvo mačiusi. Jos mama kalbėdavo apie jį taip pagarbiai, kad, maniau, veikiausiai jis mirė jaunas, kaip ir mano tėvas. Po daugelio metų sužinojau, kad viskas yra ne taip, kad jis – vedęs gėjus, apgaudinėjęs savo žmoną, bet jos nepalikęs.

Tais vakarais, kai mama kur nors išeidavo, mus prižiūrėti turėdavo vyresnioji Elės sesuo Lila, bet ji tūnodavo užsidariusi savo kambaryje. Lila liepdavo mums jai netrukdyti, ir mes dažniausiai paklusdavome, nors jos kambaryje, už lovos, kabėjo nuostabūs fluorescenciniais dažais piešti plakatai, kurie švytėdavo tamsoje. Taigi mudvi su Ele išsivirdavom sriubos iš skardinės ir per kabelinę televiziją žiūrėdavom siaubo filmus, užsidengdamos akis, kai rodydavo ką nors baisaus.

Elei galėdavau išsipasakoti. Pavyzdžiui, kad kartais atsibundu klykdama, nes sapnavau košmarą, jog mirė mama, arba kad pergyvenu, jog niekada niekur nepasižymėsiu, nors netrokštu visą gyvenimą būti vidutinybė. Prisipažinau jai, jog sykį apsimečiau serganti, kad nereikėtų rašyti matematikos kontrolinio, kad kartą stovykloje mačiau berniuko varpą, kai jam šokant į vandenį susirietus nuslydo glaudės. Tomis dienomis, kai reikėdavo į mokyklą, paskambindavau Elei vakare prieš eidama gulti, o rytą ji skambindavo man ir teiraudavosi, kokios spalvos palaidinukę vilksiuosi, kad vaikščiotume susiderinusios.

Vieną savaitgalį, kai nakvojau Elės namuose, išlipau iš lovos, kurioje abi miegojome, ir nusėlinau koridoriumi. Jos mamos kambario durys buvo praviros, o lova tuščia, nors buvo jau trečia valanda ryto. Lilos kambario durys kaip visada buvo uždarytos, bet pro tarpelį apačioje sklido violetinė šviesa. Pamaniau, kad Lila nemiega, ir pasukau rutulio formos rankeną. Jos kambarys atrodė stebuklingai – jį gaubė blausus rusvas ir violetinis šviesos srautas, lyg fluorescenciniai plakatai būtų atgiję ir tapę trimačiai. Viename buvo pavaizduota kaukolė su akimis-rozetėmis, ir atrodė, kad ji juda link manęs. Lila gulėjo ant lovos plačiai atmerkusi akis, jos ranka buvo persmaugta gumine juostele, panašia į tą, kuria man kartą suveržė ranką, kai ėmė kraują tyrimams. Lilos delne gulėjo švirkštas.

Man dingtelėjo, kad ji mirė.

Žengiau žingsnį prie lovos. Lila nejudėjo, klaikioje šviesoje jos oda atrodė šviesiai melsva. Prisiminiau savo tėvą, kaip jis nugriuvo ant vejos. Man iš gerklės jau veržėsi klyksmas, bet staiga Lila lėtai apsivertė, baisiai mane išgąsdindama.

– Pasiklydai, mažoji šikne? Sušikta maže, – ištarė ji. Jos balsas buvo panašus į muilo burbulo pokštelėjimą, kai sprogsta ore.

Nežinau, kas nutiko paskiau, tik pamenu, kad, nors buvo beveik ketvirta ryto, nuskuodžiau namo.

Tą pačią dieną mūsų su Ele draugystė nutrūko.

Kai mokiausi vidurinėje ir namo pasikviesdavau draugių, mano mama išgalvodavo joms vardus. Robina tapo Bone, Alisa – Elisa, o Suzė – Džule. Nors nuolat primindavau, kas yra kas, motina vis tiek kreipdavosi į mergaites netikrais vardais. Ilgainiui mano draugės net ir atsiliepdavo pašauktos išgalvotu vardu. Todėl man pasirodė keista, kad į Vanesą mama niekada, nė karto, nesikreipė kaip nors kitaip, o tik „Vanesa“. Susipažinusios jos išsyk susidraugavo. Rado galybę bendrų dalykų ir abiem atrodė juokinga, kad mane tai varo iš proto.

Vanesą sutikau baseine prieš du mėnesius. Ji greitai tapo artimiausia drauge ir buvo šalia tuo metu, kai man labiausiai reikėjo, – kai su manim išsiskyrė geriausias draugas. Draugystė panaši į meilės romaną: ilgainiui nebekibirkščiuoja ir nublanksta, tampa patogi ir nuspėjama, panaši į megztinį, kurį išimi iš spintos lietingą sekmadienį, nes trokšti ko nors jaukaus ir pažįstamo. Vanesai skambinu ir pasakoju apie tai, kad pradelsiau mokesčius, kad panaršiusi po televizijos kanalus radau filmą „Purvini šokiai“ ir negaliu liautis jo žiūrėjusi, kad prie kavinės stovintis benamis vaikinas dėbtelėjo į penkių dolerių banknotą, kurį jam daviau, ir paklausė, ar negalėčiau iškeisti po vieną dolerį. Jai vienintelei paskambinu, kai imu nuobodžiauti važiuodama greitkeliu arba kai verkiu sužinojusi, kad dvejų metukų pacientas, apdegęs daugiau nei aštuoniasdešimt procentų kūnelio, miršta vidury nakties. Savo telefone priskyriau jai greitojo rinkimo numerį, kuris anksčiau priklausė Maksui.

Dabar jau nesunku įžvelgti priežastis, kodėl likau be draugių. Susituokus gyvenime įvyksta daug permainų, ir patikimiausiu draugu tampa asmuo, su kuriuo praleidi naktį. Tačiau kai mano pažįstamos ėmė gimdyti vaikus, atsiribojau nuo jų – iš pavydo ir dėl savisaugos. Vienintelis Maksas suprato, ko man reikia ir ko aš taip trokštu. Arba aš įtikinau save, kad jis – vienintelis.

O štai ką draugės padaro dėl tavęs: jos neleidžia atitolti nuo realybės. Jos pasako tau, kad tarp dantų įstrigo špinato gabalėlis, kad su tais džinsais tavo subinė atrodo stora, kad tapai bambeklė. Jos pasako, bet tu nedarai iš to dramos, kaip nutiktų, jei tai išgirstum iš savo vyro. Jos pasako tau tiesą, nes tu trokšti tiesos, bet jūsų draugystė dėl to nenutrūksta. Man atrodo, pati nesuvokiau, kiek daug netekau praradusi drauges.

Dabar mudvi su Vanesa turbūt pavėluosime į kiną, nes mano mama nesiliauja pasakojusi apie vienos iš savo klienčių pasiekimus.

– Taigi nupirkau du tuzinus plytų ir sukroviau į savo automobilio bagažinę, – sako ji. – Paskui, kai užvažiavom ant stačios uolos, liepiau Dianai ant kiekvienos plytos žymekliu užrašyti reikšminius žodžius, na, tokius, kurie geriausiai nusakytų jos emocijas.

– Nuostabu, – taria Vanesa.

– Manai? Taigi ji ant vienos plytos užrašė „Mano buvusysis“, ant kitos „Niekada nesusitaikiau su seserimi“, ant trečios „Po gimdymo nenumečiau dešimties kilogramų“ ir taip toliau. Sakau tau, Vanesa, jai prireikė net trijų žymeklių. Tada nuvedžiau ją prie uolos krašto ir liepiau tas plytas po vieną sviesti žemyn. Pasakiau: tą minutę, kai jos pasieks vandenį, tu, Diana, visiems laikams nusimesi naštą nuo pečių.

– Tikiuosi, tuo metu pro šalį neplaukė banginių būrys, – sakau nekantriai mindžikuodama. – Atleisk, nenoriu trukdyti judviem dalytis profesine patirtim, bet mes pavėluosim.

Vanesa atsistoja.

– Manau, tai puiki mintis, Dara. Turėtumėte viską aprašyti ir pasiūlyti profesiniam žurnalui.

Mano mamos skruostai parausta.

– Rimtai? – nustemba ji.

Sugriebiu savo rankinę ir švarkelį.

– Užrakinsi duris? – klausiu mamos.

– Ne ne, – atsako ji stodamasi. – Einu ir aš. Namo.

– Tikrai nenorite su mumis? – teiraujasi Vanesa.

– Manau, mama turi įdomesnių planų, – greitai ištariu ir apkabinu motiną. – Paskambinsiu tau ryt iš ryto. – Ir ištempiu Vanesą iš buto.

Nuėjusi pusę kelio iki automobilio Vanesa apsigręžia.

– Kai ką užmiršau, – sako ir švysteli man raktelius. – Tuoj grįšiu.

Taigi sėdu į kabrioletą ir užvedu variklį. Man beieškant muzikos, grįžta Vanesa ir įslysta ant vairuotojo sėdynės.

– Puiku, – taria ji, kai jau suka iš kiemo. – Kodėl taip negražiai atsisveikinai?

– O tu ką sau galvojai kviesdama mamą eiti drauge?

– Juk šį šeštadienio vakarą ji sėdės visiškai viena.

– Bet man jau keturiasdešimt, Vanesa… Aš neketinu nuolat būti su mama!

– Jei norėtum, galėtum, – atšauna ji.

Pažvelgiu į ją. Tamsoje jai ant veido krinta geltonas užpakalinio vaizdo veidrodėlio atspindys.

– Jeigu taip ilgiesi mamos, gali turėti manąją.

– Tenoriu pasakyti, kad tau nederėtų elgtis taip priešiškai.

– O tau nederėtų sudaryti tam sąlygų. Negi rimtai manai, kad tos plytos – naudingas dalykas?

– Žinoma! Ir pati pasinaudočiau tuo patarimu, tik mano mokiniai ant plytų veikiausiai užrašytų savo mokytojų pavardes, o tai ne itin išradinga. – Vanesa sustabdo automobilį prie STOP ženklo ir pasisuka į mane. – Žinai, Zoja, mano mama po penkis kartus pasakodavo man apie tuos pačius dalykus. Tikrai. O aš vis atšaudavau: „Mama, taip, jau girdėjau“, ir vartydavau akis. O dabar neprisimenu netgi jos balso. Kartais atrodo, lyg kažin kas suskamba ausyse, bet tuoj išnyksta ir nieko tikra neišgirstu. Kartais peržiūriu senas vaizdajuostes, kad visiškai neužmirščiau jos balso, klausausi, kaip ji liepia paimti šaukštą bulvėms ar dainuoja „Su gimimo diena“. Dabar aš užmuščiau ją, jei tą patį pasakotų po penkis kartus. Man užtektų ir vieno vienintelio.

Vanesai tik įpusėjus kalbėti jau žinau: teks pasiduoti.

– Ar šitaip elgiesi ir su mokiniais mokykloje? – atsidūstu. – Priverti pačius pamatyti, kokie jie smerktini ir menkystos?

– Taip, jeigu manau, kad tai juos paveiks, – atsako ji šypsodamasi.

Įjungiu savo mobilųjį telefoną.

– Pasakysiu mamai, kad susitiksim prie kino teatro.

– Ji jau atvažiuoja. Štai kodėl grįžau… Kad ją pakviesčiau.

– Buvai tikra, kad persigalvosiu?

– Leisk man pailsėti, – nusijuokia Vanesa. – Aš netgi žinau, ką ketini užsisakyti bufete.

Tikriausiai taip ir yra. Vanesa tokia – jei pasakai ar padarai ką nors vieną kartą, jai tai įstringa atminty ir paskui pritaikys kitą kartą, kai to reikės. Pavyzdžiui, sykį paminėjau, kad nemėgstu alyvuogių, tai po mėnesio restorane, kai mums atnešė krepšelį alyvuogių duonos, man nespėjus išsižioti ji paprašė trapučių.

– Norėjau tiesiog pasitikslinti, – tariu. – Tu dar daug ko apie mane nežinai.

– Kukurūzų spragėsiai be sviesto, – sako Vanesa. – Spraitas. – Ji suspaudžia lūpas. – Tai romantinė komedija, vadinasi, reikės „Goobers“ žemės riešutų, nes kiti, jeigu neaplieti šokoladu, nebus skanūs.

Ji teisi. Reikia saldumynų.

Jau nebe pirmą kartą man dingteli: jeigu Maksas būtų buvęs bent perpus tiek pastabus ir atidus kaip Vanesa, tikriausiai aš vis dar būčiau ištekėjusi.

Kai privažiuojam prie kino teatro, nustembu pamačiusi minią. Vienas filmas, kvailoka romantinė komedija, rodomas jau kelias savaites. Kitas filmas, sukurtas nepriklausomo kino kūrėjų, vadinasi „Liepos mėnuo“. Apie jį buvo daug rašyta spaudoje, nes pagrindinį vaidmenį sukūrė populiari dvylikmetė dainininkė, taip pat ir dėl turinio: užuot pasakojęs Romeo ir Džuljetos tragediją… na, pasakoja Džuljetos ir Džuljetos meilės istoriją.

Vanesa pamato mano mamą, stovinčią už minios, ir pamoja jai.

– Ar gali patikėti? – sako ji, žvalgydamasi aplinkui.

Skaičiau kelis straipsnius apie tą filmą ir kontroversiškus atsiliepimus. Dingteli, jog geriausia bus į tą filmą eiti tiesiog dėl to, kad populiarus. Tačiau priėjusios arčiau pamatome, kad žmonės būriuojasi ne aplink bilietų kasą. Jie apeina ją iškėlę plakatus su šūkiais:

DIEVAS NEMĖGSTA HOMOSEKSUALŲ

GĖJAI IR LESBIETĖS, DIEVAS BJAURISI JUMIS

ADOMAS IR IEVA, O NE ADOMAS IR STIVAS

Protestuotojai – nekaringi ir nepakvaišę žmonės. Jie ramūs ir organizuoti: vyrukai – juodais kostiumais, pasirišę siaurus kaklaraiščius, moterys vilki kukliomis gėlėtomis suknelėmis. Jie panašūs į kaimyną, močiutę, istorijos mokytoją. Kai ką bendra turintys ir su tais, kuriuos šmeižia.

Pajuntu, kaip Vanesa įsitempia.

– Gal neikim į kiną? – sumurmu. – Pasiimkim vaizdajuostę ir pažiūrėsim namie.

Staiga išgirstu šaukiant savo vardą.

– Zoja!

Iš pradžių neatpažįstu Makso. Paskutinį kartą jį mačiau girtą, susivėlusį, sunkiai aiškinantį teisėjai, kodėl mudu skiriamės. Girdėjau, pradėjo lankyti tą pačią bažnyčią kaip Ridas ir Lidė, bet nesitikėjau, kad pasikeitimas bus toks… radikalus.

Maksas vilki prigulusį juodą kostiumą, pasirišęs juodą kaklaraištį. Gražiai apsikirpęs, švariai nusiskutęs. Jo švarko atlape įsegtas auksinis kryželis.

– Oho, – sakau. – Atrodai puikiai, Maksai.

Nerangiai artėjame vienas prie kito, ketindami pasibučiuoti į skruostus, bet paskui aš atšlyju. Jis taip pat atsitraukia, ir abu įbedame akis į žemę.

– Tu irgi, – taria jis.

Pamatau, kad jo koja įtvare.

– Kas atsitiko?

Regisi keista – nežinau, kad Maksas susižeidė, niekas man apie tai nepranešė.

– Nieko ypatinga. Avarija, – atsako jis.

Įdomu, kas rūpinosi juo po avarijos?

Už savęs jaučiu stovinčias mamą ir Vanesą. Jos – tarsi iš židinio sklindantis karštis. Kažkas eilės priekyje nusiperka bilietą į tą filmą, ir protestuotojai sukrunta: skanduoja, šaukia ir mojuoja plakatais.

– Girdėjau, esi Amžinosios šlovės bažnyčios dalis, – sakau.

– Iš tikrųjų ji tapo mano dalimi, – atsako Maksas. – Įsileidau Jėzų į savo širdį.

Jis kalba šypsodamasis, lyg sakytų: Šią popietę nuplovė ir nublizgino mano automobilį. Arba: Manau, reikėtų užsisakyti kiniško maisto vakarienei. Lyg tai būtų įprastas kasdienis pokalbis, o ne teiginys, turintis priversti susimąstyti. Laukiu, kada Maksas pradės prunkšti (mudu dažnai šaipydavomės iš Rido ir Lidės gražbylysčių), bet šįsyk jis elgiasi kitaip.

– Vėl pradėjai gerti? – klausiu, nes tai vienintelis dalykas, kuris mano vyrą – tą, kurį pažinojau, – galėtų susieti su tuo, kuris dabar stovi priešais.

– Ne, – atsako Maksas. – Neimu nė lašo.

Man viskas pasidaro aišku. Gal ir nebegeria, bet į save susiurbė viską, ką tik siūlo Amžinosios šlovės bažnyčia. Kažin ko jam trūksta – kažko stepfordiško, kaip filme „Stepfordo moterys“. Maksas man patiko su visais savo trūkumais. Man jis patiko, kai šaipydavomės iš Lidės, šiai išgąstingai ištarus: „O Viešpatie“, man patiko, kad Lidė lengvai patikėdavo Maksu, kai tas meluodavo, jog pastorius Rikas Vorenas pradėjo prezidentinę kampaniją.

Tiesa ta, kad aš nesu religinga. Nepavydžiu žmonėms teisės tikėti kuo jie nori, bet nemėgstu, kai tai primetama man. Todėl kai Maksas ištaria: „Meldžiausi už tave, Zoja“, nė nenutuokiu, ką jam atsakyti. Manau, gerai, kai už tave meldžiamasi, nors to ir neprašei. Bet ar aš iš tikrųjų noriu, kad už mane melstųsi žmonės, kuriems Dievas – tik priemonė savo neapykantai užmaskuoti?

Gražios, sveikos paauglės stovi priešais bilietų kasą ir dalija skrajutes su užrašu: AŠ GIMIAU BLONDINĖ, O TU PASIRINKAI BŪTI LESBIETE. Man atrodo, kad tvarkinga jų išvaizda ir „gerų krikščionių“ įvaizdis – tarsi glajus ant torto, pagardinto arseniku.

– Kodėl jūs taip elgiatės? – klausiu Makso. – Kodėl tas filmas jums toks svarbus?

– Tikriausiai aš galiu atsakyti, – išgirstu tariant vyrą žilais plaukais, daug aukštesnį už Maksą. Atpažįstu jį – mačiau per televiziją. Tai šios bažnyčios pastorius. – Mūsų čia nebūtų, jei homoseksualai neturėtų slaptų kėslų ir neagituotų žmonių. Jei mes nesiimsim priemonių, kas tada kovos už tradicinės šeimos teises? Jei nieko nedarysim, kas pasirūpins, kad didelė mūsų šalis netaptų vieta, kur Džonis turi dvi motinas, kas pasirūpins, kad santuoka išliktų tokia, kokios nori Dievas, – vyro ir moters sąjunga? – Jis pakelia balsą. – Broliai ir seserys, mes esame čia, nes krikščionys tapo mažuma! Homoseksualai tvirtina turį teisę būti išgirsti. Bet išgirsti turi būti ir krikščionys!

Jo parapijiečiai iškelia plakatus ir suūžia.

– Maksai! – Pastorius švysteli jam raktų ryšulį. – Mums reikia dar vienos dėžės skrajučių. Atnešk iš automobilio.

Maksas linkteli ir pasisuka į mane.

– Džiaugiuosi, kad tau gerai sekasi, – taria, ir šįsyk aš juo patikiu.

– Ir aš džiaugiuosi, kad tau gerai sekasi, – atsakau nuoširdžiai. Nors jis ir pasuko keliu, kuriuo aš niekada neičiau. Iš dalies tai savotiškas pasiteisinimas, įrodymas, kad mudviejų santykių nebūtų pavykę sulopyti. Jei Maksui buvo lemta pasukti šiuo keliu, aš niekada nenorėčiau jo lydėti.

– Tikiuosi, neisi žiūrėti to filmo? – klausia Maksas ir nusišypso ta pačia šypsena, dėl kurios jį įsimylėjau.

– Ne, mes einam į filmą su Sandra Balok.

– Protingas pasirinkimas, – linkteli Maksas. Tada nevalingai pasilenkia ir pabučiuoja mane į skruostą. Įkvepiu jo plaukų kvapo ir staiga mintyse pamatau jo šampūno buteliuką vonios kambaryje – su mėlynu kamšteliu ir lipduku, kuriame rašoma apie sveikatai naudingas arbatmedžių aliejaus savybes. – Galvoju apie tave kiekvieną dieną, – priduria jis.

Atsitraukdama nuo jo staiga pajuntu svaigulį. Dingteli: ar tik čia ne buvusios meilės šmėkla?

– …ir manau, kad būtum daug laimingesnė, jei įsileistum Viešpatį į savo širdį, – užbaigia sakinį jis.

Aš vėl atsiduriu realybėje.

– Kas tu esi? – sumurmu, bet Maksas jau nusisukęs, jau eina į aikštelę atnešti to, ką liepė jo pastorius.

Baro pavadinimas – „Atlantida“. Jis labai madingas, įsikūręs naujame prabangiame Providenso viešbutyje. Ant sienų – projektoriaus skleidžiami šviesos srautai, primenantys jūros gelmes. Gėrimai patiekiami mėlyno stiklo taurėse, kabinų sienos – iš dirbtinių koralų, pagalvėlės primena ryškiaspalves aktinijas. Patalpos centre stovi milžiniškas vandens rezervuaras, jame plaukioja atogrąžų žuvys ir mergina. Jos kojas slepia silikoninė undinės uodega, o krūtis – liemenėlė iš kriauklių.

Laimė, mano mama iškart po filmo nusprendė eiti namo. Mudvi su Vanesa užsimanėme kur nors pasėdėti prie vyno taurės. Mane sužavėjo mergina rezervuare.

– Kaip ji kvėpuoja? – paklausiu garsiai ir tik tada pamatau, kad ji slapta įkvepia deguonies iš prietaiso, kurį slepia rankoje; tas prietaisas panašus į akvalango žarną ir prijungtas prie aparato paviršiuje.

– Turiu pripažinti, buvau neteisi, – sako Vanesa. – Merginoms, kurios vaikystėje norėjo tapti undinėmis, tai – karjeros laiptelis.

Padavėja atneša mums gėrimus ir riešutų, kurie, suprantama, patiekti didelėje kriauklėje.

– Manyčiau, visa tai greitai nusibos.

– Nežinau. Skaičiau, kad Kinijoje dabar labai madingi teminiai restoranai. Viename patiekiami tik TV pietūs15, o kitame – vien viduramžių patiekalai ir valgoma rankomis. – Ji pažvelgia į mane. – Tačiau yra vienas restoranas, į kurį labai norėčiau nueiti. Jis priešistorinis, ten patiekiama žalia mėsa.

– Ar reikia ir pačiam užmušti žvėrį?

Vanesa nusijuokia.

– Galbūt. Įsivaizduok, šeimininkė sako: „Panele, rezervavome jums staliuką su medžiotojais, bet turėsite sėdėti su maisto rinkėjais.“ – Ji pakelia taurę su sausu martiniu, kuris man primena dažų skiediklį (kai pasakiau Vanesai, atšovė: „Kada paskutinį kartą ragavai dažų skiediklio?“), ir paskelbia tostą: – Už Amžinosios šlovės bažnyčią. Tegu vieną dieną jiems pasiseka tikėjimą atskirti nuo neapykantos.

Ir aš pakeliu taurę, bet neišgeriu nė lašo, nes galvoju apie Maksą.

– Nesuprantu žmonių, kurie piktinasi paslaptinga „homoseksualų dienotvarke“, – kalba Vanesa. – Ar žinai, kokia ta mano bičiulių homoseksualų dienotvarkė? Pabūti su savo šeima, susimokėti mokesčius, iš darbo einant namo pakeliui nusipirkti pieno.

– Maksas buvo alkoholikas, – įsiterpiu. – Išmestas iš koledžo už girtavimą. Kai oras palankus, jis plaukiodavo banglente. Mudu dėl to pykdavomės, nes turėdavo būti darbe, o paaiškėdavo, kad dėl kelių dešimties pėdų aukščio bangų apgavo klientus.

Vanesa pastato taurę ir pažvelgia į mane.

– Noriu pasakyti, – kalbu toliau, – kad jis ne visada toks buvo. Netgi tas kostiumas… Visą tą laiką, kai buvom susituokę, jis turėjo tik švarką.

– Maksas atrodė truputį panašus į slaptosios žvalgybos agentą, – tarsteli Vanesa.

Mano lūpos sutrūkčioja.

– Jam trūksta tik specialių ausinių.

– Esu visiškai tikra, kad tiesioginis ryšys su Dievu – bevielis.

– Žmonės turėtų perprasti jų retoriką, – sakau. – Ar kas rimtai tiki Klaivu Linkolnu?

Vanesa brūkšteli pirštu per taurės briauną.

– Vakar, kai buvau maisto prekių parduotuvėje, aikštelėj ant vieno pikapo buferio pamačiau lipduką su užrašu: IŠGELBĖK ELNIĄ. NUŠAUK ŽYDRĄJĮ. – Ji pažvelgia į mane. – Taigi… Manau, kai kurie žmonės jo kalbas vertina rimtai.

– Niekada nemaniau, kad Maksas bus vienas iš jų, – tariu. Kiek padvejojusi pasiteirauju: – Manai, tai aš dėl to kalta?

Buvau beveik tikra, kad Vanesa nenorės liesti tos temos, bet ji minutėlę mąsto.

– Jeigu praradusi kūdikį nebūtum dėjusi pastangų, kad vėl atgautum pusiausvyrą, galbūt būtum galėjusi padėti Maksui, kai jam to reikėjo. Bet man atrodo, kad Maksas buvo žlugęs jau tada, kai judu susipažinot. Jei tai – tiesa, tada kad ir kiek būtum jį „lopiusi“, anksčiau ar vėliau vėl būtų palūžęs. – Ji pakelia taurę ir vienu mauku ištuština ją. – Žinai, ką turi daryti? Nekreipti į tai dėmesio.

– Į ką?

– Aišku, kad į Maksą.

Jaučiu, kaip užsiliepsnoja skruostai.

– Aš nesilaikau jo įsitvėrusi.

– Suprantu, brangioji. Ir tai visiškai natūralu, juk abu…

– Jis netgi nebuvo mano skonio, – išpyškinu ir tik dabar suvokiu, jog tai tiesa. – Maksas buvo… Na, jis labai skyrėsi nuo tų vaikinų, kurie domėdavosi manimi.

– Nori pasakyti: stambus, raumeningas ir seksualus?

– Taip manai? – nustembu.

– Jeigu namie ant sienų nekabinu moderniojo meno paveikslų, dar nereiškia, jog man tokie nepatinka, – atšauna Vanesa.

– Maksas visada stengėsi sudominti mane futbolu, o aš negaliu pakęsti, kai visi tie vaikinai sugriūva vienas ant kito ant sintetinės žolės. Krepšinis – taip pat beprasmis, tau nė nereikia žiūrėti visų varžybų, viskas išsisprendžia per dvi paskutines minutes. Be to, Maksas labai netvarkingas. Atsipjovęs riekę, melioną palikdavo ant spintelės ir iki vakaro virtuvė prigužėdavo skruzdžių. Be to, niekada neišsiduodavo, kad jaučia nepasitenkinimą. Pusę metų nežinodavau, kad yra prislėgtas, tai paaiškėdavo atsitiktinai, ginčijantis dėl kitų dalykų.

– Tačiau ištekėjai už jo, – primena Vanesa.

– Na taip, – linkteliu.

– Kodėl?

Nė nežinau, ką jai atsakyti.

– Nes kai ką nors įsimyli, nematai dalykų, kurie tau nepatinka, – galų gale ištariu.

– Man atrodo, kitą kartą derėtų geriau apgalvoti, ko iš tikrųjų nori.

– Kitą kartą?! – perklausiu. – Nemanau, kad bus kitas kartas. Nebenoriu jokių santykių.

– Na, žinoma. Tau tik keturiasdešimt, o jau kiši save į lentyną?

– Užsičiaupk, – burbteliu. – Pakalbėsim, kai pati būsi išsiskyrusi.

– Zoja, abejoju, ar kas pasikeistų. Nebent nori pasakyti, kad ir aš turiu teisę ištekėti. Kalbu rimtai – apsižvalgyk. Juk turėtų būti kas nors tau patrauklus…

– Vanesa, draudžiu man baksnoti.

– Tik pasakyk.

– Ką?

– Ko tu ieškai?

– Dėl Dievo, Vanesa. Neturiu supratimo. Kol kas apie tai negalvoju.

Pažvelgiu į undinę. Jai prasideda pertraukėlė, todėl išnyra iš vandens ir užšoka ant laiptelių. Atsisėda specialiai įrengtoje vietoje, paima rankšluostį, šluostosi, paskui patikrina savo mobilųjį telefoną.

– Ko nors realaus, – girdžiu save sakant. – Žmogaus, kuris neapsimetinėtų ir prieš kurį nereikėtų apsimetinėti man. Tokio, kuris stiprus, bet moka pasijuokti iš savęs. O klausydamasis simfonijos pradeda verkti, nes supranta, jog muziką sunku perteikti žodžiais. Tokio, kuris mane pažinotų geriau už mane pačią. Tokio, su kuriuo norėčiau pasikalbėti atsibudusi ir prieš užmigdama. Tokio, kurį, man atrodytų, pažįstu visą gyvenimą, net jeigu taip nėra.

Išsikalbėjusi pažvelgiu į Vanesą ir matau, kad ji iš manęs šaiposi.

– Oho! – sako ji. – Džiaugiuosi, kad kol kas apie tai negalvoji.

Baigiu gerti vyną.

– Juk pati klausei.

– Taip. Taigi kai netikėtai susitiksiu gatvėje tavo būsimąjį, duosiu tavo telefono numerį.

– O koks asmuo atrodo tobulas tau, kokiam skirtum pasimatymą? – pasiteirauju.

Vanesa numeta ant stalo dvidešimties dolerių banknotą.

– Na, aš ne tokia išranki. Esu geranoriška, pasiryžusi viskam. – Ji dėbteli į undinę, kuri dabar lėtai iš taurės siurbčioja viskį. – Žmogiška.

– Tu esi tokia smulkmeniška, – sakau juokdamasi. – Kaip apskritai ką nors rasi?

– Tai mano gyvenimo istorija, – atšauna ji. – Mano gyvenimo istorija.

Tik grįžusi namo ir atsigulusi į lovą suvokiu, kad Vanesa taip ir neatsakė į mano klausimą, bent jau ne taip rimtai, kaip į josios atsakiau aš.

Ir dar: nors vis kartojau „tokio, kuris“, mano tobulo partnerio apibūdinimas iš tikrųjų atitiko vieną žmogų – ją, Vanesą.

Kokios dainos, apibūdinančios tave, turėtų būti tavo garsajuostėje?

Tai klausimas, kurį užduodu visą gyvenimą, tai lyg charakterio testas. Tokia mintis kadaise kilo pasiklausius dainos „Raganius“, kuri mano mamai priminė mirusį tėvą. Be jokios abejonės, tai būtų jos pagrindinis garso takelis. Kaip ir daina „Visada ir amžinai“ (jai skambant tėvai šoko per savo vestuves), „Muzako“ kompanijos paversta fonine muzika, visad priversdavo juos suktis ratu apsikabinus, kad ir kur jie būtų, kad ir kiek žmonių juos suptų. Man tai atrodė ir nuostabu, ir ne visai padoru. O Bitlų daina… Mama pasakojo miegojusi šalia viešbučio, kuriame Bitlų dainas grojanti grupė „Fab Four“ už valdiškus pinigus puotavo su spaudos atstovais, nes labai norėjo pamatyti tuos atlikėjus prieš jiems išvykstant į oro uostą. Dabar ji klausosi Enijos ir Janio ir mokosi tinkamai kvėpuoti. Sakau rimtai: jeigu peržiūrėtumėte mėgstamiausias mano mamos melodijas jos nešiojamame grotuve, tikriausiai apibūdintumėte ją taip tiksliai, lyg pažinotumėte asmeniškai.

Tai tinka bet kuriam: mūsų pasirenkama muzika aiškiai rodo, kokie esame iš tikrųjų. Daug ką galima pasakyti apie žmogų, kuriam labai patinka grupė „Bon Jovi“. Arba „Weezer“. Arba senieji muzikinio kino filmo „Sudie, paukšteli“ įrašai.

Muzikos įrašų testą pirmą sykį pasitelkiau vidurinėje mokykloje, norėdama patikrinti, ar aš ir draugas tinkame vienas kitam. Kai mums sėdint automobilyje aprasodavo langai, draugas įjungdavo stereogrotuvą ir vis klausydavosi roko grupės „Journey“. Kad ir ką veiktume, jis stabtelėdavo ir drauge užplėšdavo priedainį. Turėjau žinoti: nederėtų pasitikėti vyru, kuriam patinka roko stiliumi atliekamos baladės.

Vėliau surašydavau ant lapo kelis atsitiktinius kūrinius, savotišką kokteilį, ir draugų klausinėdavau nuomonės. Sakydavau, kad kokio nors vieno teisingo atsakymo nėra, bet yra keli akivaizdžiai neteisingi.

„Pamišęs“

„Aš esu per seksualus“

„Mmmbop“

„Spindulys“

„Visos mano buvusiosios gyvena Teksase“

Makso sąrašas – tai kantri muzikos, kuria aš niekada nesižavėjau, rinkinys. Kartais atrodo, kad dainos pasakoja apie girtavimą, apie pabėgusią žmoną, arba moterys lyginamos su ūkio technika, pavyzdžiui, su traktorium ar sunkvežimiu. Tikriausiai girdėjote seną anekdotą apie kaubojų ir baikerį? Abu sėdi mirtininkų kameroje ir laukia nuosprendžio, kuris bus įvykdytas tą pačią dieną. Kalėjimo prižiūrėtojas klausia kaubojaus, koks būtų paskutinis jo noras, ir šis maldauja leisti prieš mirtį pasiklausyti dainos „Skaudanti sudaužyta širdis“. Paskui prižiūrėtojas to paties klausia baikerio. Šis atsako: „Norėčiau numirti anksčiau, nei leisite jam klausytis šitos dainos.“

Iš visų žmonių, su kuriais teko susidurti, man įdomiausi tie, kurie atsakydami į klausimą apie muziką pamini man dar negirdėtą kūrinį ar atlikėją. Pavyzdžiui, Pietų Afrikos grupes, dainuojančias nepritariant jokiems muzikos instrumentams, Peru būgnininkus, daug vilčių teikiančius alternatyviuosius rokerius iš Sietlo, Džeinę Birkin, grupę „Postelles“. Gyvendama Berklyje eidavau į pasimatymus su vaikinu, kuriam labai patiko repas. Užaugau klausydamasi Keisio Kasemo ir mažai ką žinojau apie hiphopą. Tačiau draugas paaiškino man, kad hiphopo pradininkai – Vakarų Afrikos grio, keliaujantys dainininkai ir poetai, puoselėjantys senąją pasakotojų tradiciją. Jis grodavo man repo dainas, kurios yra savotiškas retorinis protestas. Jis mokė mane užrašyti savo jausmų srautą, pajusti poeziją garsuose, o ritmą – tarp žodžių. Jis tvirtino, kad tai, kas nepasakyta, yra vienodai svarbu kaip ir tai, kas pasakyta.

Iš tikrųjų buvau jį įsimylėjusi.

Kai susipažinau su Maksu, lioviausi klausinėjusi draugų apie muziką, norėdama daugiau apie juos sužinoti, bet tokios galimybės neužmiršau. Dabar klausinėju savo klientų. Sutikau žmonių, kurių muzikos sąrašuose – vien klasika. Kitiems patinka tik sunkusis metalas. Esu sutikusi tvirtų vyrukų motociklininkų, kurie dievina operą, ir močiučių, kurios atmintinai moka visas Eminemo dainas.

Muzika, kurios klausomės, gali ir neapibūdinti mūsų.

Bet tai nepaprastai gera tyrinėjimo pradžia.

Vasario mėnesį abi su Vanesa užsirašėme į Bikramo jogos kursus. Jie vyksta labai tvankiame kambaryje. Atvažiuojame, o per penkių minučių pertrauką išeiname jausdamos, kad tuoj ištiks širdies smūgis.

Taigi po savaitės paskambinau Vanesai ir pasakiau: gal mums labiau tiktų pilvo šokiai? Ir iš tiesų šokti sekėsi gerai, daug geriau už kitas moteris. Tačiau instruktorė išvarė mus, nes nuolat juokėmės, užuot visą dėmesį sutelkusios į judesius.

Šeštadieniai praeina įprastai. Vanesa atvažiuoja pas mane nešina kava ir bandelėmis, ir virtuvėje mudvi skaitome laikraščius. Paskui sudarome sąrašą darbų, kuriuos reikia nuveikti savaitgalį. Abi esame pernelyg užsiėmusios, taigi negalime darbo metu nešti drabužių į valyklą, nuvažiuoti į parduotuvę ar paštą, todėl suderiname savo kelionių tikslus. Užuot važiavus vienai, kur kas maloniau po parduotuves vaikščioti drauge diskutuojant, ar didelių dydžių intymus moteriškas apatinis trikotažas užpildo rinkos nišą, ar ją iškraipo.

Paskui vykstame į ūkininkų turgų (tokiu metų laiku daugiausia siūloma medaus stiklainiuose, bičių vaško žvakių ir dirbinių iš naminės vilnos) ir klajojame nuo vienos būdelės prie kitos, vis ko nors paragaudamos. Kartais mus pagauna įkvėpimas ir susirandame kokį nors receptą, sumaišome produktus ir visą popietę gaminame suflė, Velingtono jautienos kepsnį arba troškinį.

Kovo pradžioj vieną šeštadienį lieku viena. Vanesa išvyko į draugės vestuves San Fransiske. Iš tikrųjų tai gerai, nes darbo turiu daugiau nei paprastai. Liusė Diubua, mokinė, apie kurią Vanesa pasakojo man prieš kelis mėnesius, po šešių savaičių gydymo kurso Maklino ligoninėje, kurioje gydomi depresija sergantys paaugliai, grįžta į mokyklą, ir aš pradėsiu dirbti su ja. Perskaičiau krūvą knygų apie paauglius ir depresiją, taip pat apie muzikos terapiją gydant nuotaikos sutrikimus.

Pažadėjau Vanesai iš cheminės valyklos paimti ir savo, ir jos drabužius, todėl, prieš dar kartą perskaitydama iš mokyklos atsineštą Liusės asmens bylą, išlekiu į miestą.

Valyklos savininkė, smulkutė, bet labai mitri moteris, man primena kolibrį.

– Jūs šiandien viena? – tarsteli ji, paima kvitus ir eina ieškoti mūsų drabužių.

Praėjusią savaitę Vanesa pasakė, kad judantys valyklos pakabai jai primena vaizdus iš Timo Bertono filmo, ir savininkė nusivedė mus parodyti, kaip jie vinguriuoja palei lubas lyg milžiniškas užtrauktukas.

– Taip, šį savaitgalį aš viena, – atsakau.

Ji paduoda man mano kelnes ir kelias Vanesos palaidinukes su sagutėmis apykaklės kampuose, o aš jai – šios savaitės nešvarius drabužius. Gaunu rausvus kvitus ir įsidedu į piniginę.

– Ačiū, – padėkoju. – Pasimatysim kitą savaitę.

– Perduokit linkėjimus savo partnerei.

Taip ir sustingstu su pinigine rankoj.

– Ji nėra… Aš nesu… – purtau galvą. – Ponia Čin, mudvi su Vanesa… Mes tik draugės.

Manau, ji apsiriko netyčia. Juk daug kartų matė mane su Vanesa. Iš tikrųjų visai malonu, kad pasaulis pasikeitė, kad ši moteris, regėdama du tos pačios lyties žmones, mano, jog jie – pora.

Bet kodėl aš išraudau?

Nešdama drabužius į automobilį galvoju, kad tai – juokinga, kad papasakosiu Vanesai ir ji smagiai pasijuoks.

Paskutinį kartą dirbdama su paaugliais taikiau prablaškymo programą, skirtą kelioms gaujoms, susibūrusioms senojoje miesto dalyje, sutaikyti. Anksčiau tie paaugliai trynėsi gatvėse ir mėgino vieni kitus užmušti. Kai pasakiau, kad drauge mušime būgnus, vos nekibo vienas kitam į gerklę, bet prižiūrintieji pareigūnai privertė juos atsisėsti prie mušamųjų instrumentų, kuriuos man pavyko surinkti. Išdalijau po vieną instrumentą, ir, patikėkite, jei esi paauglys ir gavai būgną, tu imsi jį mušti. Pradėjome nuo paprasto ritmo – pliaukšėjome ranka: pliaukšt pliaukšt pliaukšt; pliaukšt pliaukšt pliaukšt. Tada ėmėmės būgnų. Galiausiai būgnus mušėme paeiliui, kad kiekvienas vaikas galėtų pagroti solo unikaliu ritmu.

Kalbant apie būgnus svarbu štai kas: jais negrojama po vieną. Be to, visas įmanomas pyktis nukreipiamas į būgną, o toks iškrovos būdas – saugus ir kontroliuojamas. Kol paaugliai visa tai suvokė, jie kūrė muziką ir, svarbiausia, darė tai kartu.

Taigi prieš pirmąkart susitikdama su Liuse Diubua jaučiuosi pasitikinti savim. Viena iš fantastiškų muzikos savybių yra ta, kad ji daro įtaką abiem smegenų pusrutuliams – ir analitiškam kairiajam, ir emociniam dešiniajam, ir juos apjungia. Todėl asmuo, po insulto negalintis suregzti sakinio, sugeba dainuoti, o Parkinsono liga sergantysis pasitelkęs sekvenciją ir muzikos ritmą gali judėti ir šokti. Jeigu, siekiant atstatyti jungiamąjį ryšį tarp smegenų, muzika sugeba aplenkti tą smegenų dalį, kuri dirba netinkamai, vadinasi, ji turėtų pagelbėti ir klinikinės depresijos paveiktam protui.

Mokykloje Vanesa yra kitokia nei dviese su manim. Ji vilki pagal užsakymą pasiūtus švarkelius, kelnes ir ryškias brangakmenių spalvų palaidines. Vaikšto greitai, lyg vėluotų penkias minutes. Kai koridoriuje sutinka kartu stovinčius du paauglius, visada juos perskiria.

– Brangieji, – atsidūsta ji santūriai, bet valdingai. – Negi norite, kad gaiščiau laiką?

– Ne, ponia Šo, – sumurma mergaitė. Ji ir jos draugas šasteli į skirtingas puses, lyg du magnetai, atstumti to paties poliškumo.

– Atleisk, – sako Vanesa, kai stengiuosi neatsilikti nuo jos. – Mano darbe hormonai – tai profesinė rizika. – Ji nusišypso man. – Taigi koks planas šiai dienai?

– Įvertinimas, – atsakau. – Terapijos esmė yra perprasti Liusę.

– Aš jaudinuosi. Niekada nemačiau, kaip tu dirbi, – taria Vanesa.

Sustoju.

– Nežinau, ar tai gera mintis…

– Ak, tikiu, kad pasirodysi gerai…

– Aš ne apie tai, – pertraukiu ją. – Vanesa, tai terapija. Jei nusiųstum Liusę pas psichiatrą, juk nemanai, kad tau būtų leista sėdėti kartu, tiesa?

– Teisingai. Supratau, – atsako ji, bet jaučiu, kad pyktelėjo. – Bet kuriuo atveju, – Vanesa vėl paspartina žingsnį, – surasiu tau kambarį specialiųjų poreikių priestate.

– Klausyk, nenoriu, kad tu…

– Zoja, – atžariai mesteli Vanesa. – Aš puikiai tave suprantu.

Mintyse pasižadu viską paaiškinti jai vėliau, nes kaip tik pasukame už kampo į rezervuotą kambarį.

Liusė sėdi sudribusi kėdėje. Ilgi rudi jos plaukai vietomis užlindę už palaidinės. Rudos akys primerktos, piktos, rankovės atraitotos, kad būtų matyti neryškūs raudoni randai ant riešų, lyg ji skatintų mus daryti kritiškas pastabas. Ji kramto gumą, nors mokykloje tai draudžiama.

– Liuse, – sako Vanesa. – Išmesk gumą.

Mergaitė išima gumą iš burnos ir padeda ant stalo.

– Liuse, tai ponia Bakster.

Norėjau susigrąžinti savo mergautinę pavardę – Viks, bet susimąsčiau apie mamą. Maksas daug ką atėmė iš manęs, tačiau jo pavardę galiu pasilikti visai teisėtai. Mergaitei, kurios pavardė pagal abėcėlę visada atsidurdavo gale, ne taip lengva atsisakyti pavardės, prasidedančios B raide.

– Gali vadinti mane Zoja, – pasiūlau.

Liusė užėmusi gynybinę poziciją, tai matyti iš visko – iš sulenktų pečių, iš nenoro pažvelgti man į akis. Pastebiu, kad nosyje įsivėrusi žiedą – mažą ploną auksinį žiedelį, kuris, kol nepasižiūriu įdėmiau, atrodo it šviesos žaismas. Ir dar pamatau lyg ir tatuiruotę ant kelių rankos krumplių.

Iš tikrųjų tai raidės.

F. U. C. K.

Prisimenu, Vanesa pasakojo man, kad Liusės šeima priklauso Amžinosios šlovės bažnyčiai – labai konservatyviai, tai pačiai, kurią dabar lanko ir Maksas. Stengiuosi įsivaizduoti Liusę, prie kino teatro dalijančią skrajutes kartu su kitomis paauglėmis, linksmomis ir gražiomis, dalyvavusiomis aną vakarą per pastoriaus Klaivo surengtą protestą.

Įdomu, ar Maksas ją pažįsta?

– Tikrai noriu padirbėti su tavimi ir tau padėti, Liuse, – sakau jai.

Mergaitė nė nekrusteli.

– Tikiuosi, įdėmiai klausysiesi Zojos, – priduria Vanesa. – Gal norėtum ko paklausti prieš abiem pradedant darbą?

– Taip. – Liusė atlošia galvą, lyg toji būtų kiaulpienės žiedas, per sunkus stiebui. – Jeigu aš nelankysiu šitų pratybų, ar tai bus įrašyta į mano bylą?

Vanesa pasižiūri į mane ir susiraukia.

– Sėkmės, – sako ji ir išeidama uždaro duris.

– Taigi. – Prisitraukiu kėdę ir atsisėdu priešais Liusę, kad ji gerai mane matytų. – Man tikrai malonu, kad padirbėsim. Ar tau kas paaiškino, kas yra muzikos terapija?

– Nesąmonė, – pareiškia Liusė.

– Muzika – tai būdas išlaisvinti jausmus, kurie būna uždaryti viduje. – Kalbu taip, lyg ji nebūtų nieko sakiusi. – Iš tikrųjų turbūt esi tai jau išmėginusi. Kiekvienas yra išmėginęs. Kai diena buvo bloga, skubi apsivilkti treningus, suvalgai didelį indelį šokoladinių ledų ir išsiverki klausydamasi dainos „Pati viena“. Tai ir yra muzikos terapija. Arba kai būna jau gana šilta, automobilyje praveri langus, pagarsini grotuvą ir dainuoji kartu. Tai – taip pat muzikos terapija.

Kalbėdama išsiimu užrašų knygelę, nes ketinu pradėti vertinti. Mano tikslas – užrašyti visas pacientės pastabas ir savo įspūdžius, kad vėliau galėčiau surašyti oficialesnę pažymą. Ligoninėje tai nesunku – įvertinu paciento skausmo lygį, nerimo būseną, veido išraišką.

Tačiau Liusė – tuščia lenta.

Jos akys nukreiptos man virš peties. Nieko negalvodama ji vedžioja nykščiu po stalą, aprašinėtą nuobodžiaujančių mokinių.

– Taigi, – sakau linksmai. – Pamaniau, gal šiandien padėtum man šį tą sužinoti apie tave. Pavyzdžiui, ar kada grojai muzikos instrumentu.

Liusė nusižiovauja.

– Spėju, kad ne. Na, tada gal pasakysi, ar kada norėjai groti?

Ji tyli. Patraukiu savo kėdę į priekį.

– Liuse, klausiau, ar kada norėjai groti muzikos instrumentu…

Ji padeda galvą ant rankų ir užsimerkia.

– Nieko tokio. Daugelis niekada neišmoksta groti jokiu muzikos instrumentu. Tačiau žinai, jei susidomėsi mudviem dirbant, galėsiu tau padėti. Moku groti viskuo – mediniais ir variniais pučiamaisiais instrumentais, mušamaisiais, klavišiniais, gitara… – Pažvelgiu į užrašų knygelę. Kol kas ten užrašytas tik Liusės vardas.

– Viskuo, – tyliai ištaria Liusė.

Išgirdusi šiurkštų jos balsą susijaudinu taip, kad vos neišvirstu iš kėdės.

– Taip, – atsakau. – Viskuo.

– Akordeonu grojate?

– Na, ne. – Padvejojusi priduriu: – Tačiau jei norėtum, galėtume abi pasimokyti.

– O didžeridu16?

Kartą mėginau, bet nepavyko suvaldyti kvėpavimo.

– Ne.

– Taigi iš esmės, – sako Liusė, – esate prakeikta melagė, kaip ir visi kiti, kuriuos man teko sutikti.

Jau seniai supratau, kad dėmesys – bet koks, net pyktis, – pramuša abejingumo sieną.

– O kokią muziką tu mėgsti? Ką rasčiau tavo nešiojamame iPod grotuve?

Liusė vėl tyli. Išsiėmė rašiklį ir sau ant delno piešia kažin ką įmantraus, panašų į maorių mazgą.

Gal ji neturi nešiojamo grotuvo? Įsikandu sau į lūpą, pykstu ant savęs, kad iš anksto mėginu susidaryti nuomonę apie socialinę ekonominę paciento padėtį.

– Žinau, tavo šeima labai religinga, – tariu. – Gal klausaisi krikščioniškojo roko? Gal yra kokia nors grupė, kuri tau patinka?

Tyla.

– O kaip popmuzika? Kokios dainos žodžiai tau pirmiausia šauna į galvą? Kai buvau maža, mano geriausios draugės vyresnioji sesuo turėjo plokštelių grotuvą ir nuolat leisdavo „Bili, nebūk didvyris“. Tai buvo septyniasdešimt ketvirtaisiais, o dainą atliko grupė „Paper Lace“. Taupiau kišenpinigius, kad galėčiau nusipirkti tą plokštelę. Net dabar išgirdusi tą dainą susigraudinu, kai pabaigoje dainuojama apie merginą, kuri gauna pranešimą apie mylimojo mirtį. Žinai, jei man būtų liepta pasiimti vieną dainą į negyvenamą salą, pasirinkčiau šitą. Patikėk, per gyvenimą esu klausiusis sudėtingesnės ir vertingesnės muzikos, bet nostalgiškai balsuoju už šią. – Pasižiūriu į Liusę. – O kaip tu? Kokios muzikos pasiimtum, jei būtum palikta likimo valiai negyvenamoje saloje?

Liusė saldžiai nusišypso.

– „Geriausios Deivido Haselhofo17 dainos“, – atsako ji ir atsistoja. – Ar galėčiau nueiti į tualetą?

Kurį laiką tiesiog įdėmiai žvelgiu į ją, mat su Vanesa nebuvome aptarusios, ar galima leisti mergaitei kur išeiti. Vis dėlto tai terapija, o ne kalėjimas, be to, toks draudimas būtų žiauri ir neįprasta bausmė.

– Žinoma, – sakau. – Aš palauksiu tavęs čia.

– Neabejoju, – sumurma Liusė ir išeina pro duris.

Pabarbenu pirštais į stalą, paimu rašiklį ir parašau: Pacientė labai priešinasi, nenori suteikti duomenų apie save.

Jai patinka Deividas Haselhofas.

Paskui išbraukiu šį sakinį. Liusė pasakė tai tik norėdama pamatyti mano reakciją.

Bent jau taip manau.

Buvau visiškai tikra, kad prasibrausiu į Liusės sielą. Niekada neabejojau savo, kaip terapeutės, gebėjimais. Tačiau pastaruoju metu mano pacientai buvo slaugos namų gyventojai arba patyrusieji daug fizinių kančių (apdegę žmonės), tad lankiau juos neatsiklausus jų nuomonės, nes tokiems muzika tikrai padeda. Faktorius, kurį pražiopsojau dabar, buvo tai, kad aš šio susitikimo laukiau, tačiau Liusė Diubua norėjo būti bet kur kitur, tiktai ne čia.

Praėjus kelioms minutėms imu žvalgytis po kambarį.

Nors dauguma specialiųjų poreikių turinčių vaikų mokosi su normaliaisiais, ši maža klasė pritaikyta tiems, kurie mokosi pagal individualią programą: sėdėjimui skirti kamuoliai, o ne kėdės, nedidelės darbo vietos – vaikas gali stovėti prie stalo ar dirbti su kitais vaikais, knygų lentynos. Ant baltos lentos užrašytas vienas sakinys: Sveikas, Janai!

Kas tas Janas? – svarstau. – Ir kur jis dabar, jeigu man leido čia susitikti su Liuse?

Galiausiai suvokiu, kad nuo tada, kai išleidau Liusę į tualetą, praėjo jau penkiolika minučių. Išėjusi į koridorių, priešais pamatau moterų tualeto duris. Atidariusi jas viduj randu mergaitę – pasilenkusi prie veidrodžio ji kosmetiniu pieštuku ryškina akis.

Pasilenkiu, bet pro kabinų durų apačią kojų niekur nematyti.

– Gal pažįsti Liusę Diubua?

– Taip, – atsako mergaitė. – Ji pamišusi.

– Ar buvo atėjusi į tualetą?

Mergaitė papurto galvą.

– Po velnių! – sumurmu ir grįžtu į koridorių. Pažvelgiu į klasę, kurioje buvome, bet nesu naivi, nemanau, kad Liusė laukia manęs.

Teks eiti į raštinę ir pranešti, kad Liusė išėjo.

Teks pasakyti Vanesai.

O tada pasielgsiu taip, kaip ir Liusė: laiku pasitrauksiu, kad sumažinčiau savo finansinius nuostolius.

Po apgailėtino susitikimo su Liuse eiti namo visai nenoriu. Žinau, kad ten manęs lauks Vanesos žinutės; kabinete jos nebuvo, todėl prieš išeidama iš mokyklos palikau jai raštelį, paaiškinau ir atsiprašiau dėl nesėkmingos pirmosios muzikos terapijos pamokos. Išjungiu mobilųjį ir nuvažiuoju į vietą, kur niekas manęs nepastebės, – į didžiausią prekybos centrą „Walmart“. Tikriausiai nustebtumėte, kiek laiko galima praleisti vaikščiojant po parduotuves, apžiūrinėjant „Corelle“ pietų servizus, išmargintus geltonomis ir žaliomis citrinomis, ar lyginant patentuotų ir nepatentuotų vitaminų kainas. Į vežimėlį prisikraunu prekių, kurių man visai nereikia: šluosčių, žibintuvėlį, segiklį, tris vaizdajuostes su Džimu Keriu, supakuotas kartu ir kainuojančias dešimt dolerių, dantų balinimo juostelių „Crest Whitestrips“. Paskui palieku vežimėlį žvejybos ir medžioklės skyriuje ir išskleidžiu sodo kėdę. Atsisėdu ir mėginu skaityti paskutinį žurnalo „People“ numerį.

Nežinau, kodėl taip nepasisekė su Liuse Diubua. Man pasitaikė nemažai atvejų, kai pirmieji susitikimai su klientais buvo ne itin sėkmingi. Pavyzdžiui, autizmu sergantis berniukas, su kuriuo dirbau toje pat mokykloje prieš metus, pirmuosius keturis kartus nieko neveikė, tik lingavo sėdėdamas kampe. Žinau, nepaisydama pirmos nesėkmės, Vanesa patikės manim, jei pasakysiu, kad kitą kartą viskas bus geriau. Ji atleis man už tai, kad leidau Liusei pasprukti. Tikriausiai kaltins mergaitę, o ne mane.

Baiminuosi ne dėl to, kad ji galėtų jaustis nusivylusi.

Tiesiog apskritai nenoriu jos nuvilti.

– Atleiskit, – ištaria pardavėjas. Pažvelgusi aukštyn pamatau didelį prekybos centro ženkliuką ir retėjančius plaukus. Vyras kalba lėtai, lyg būčiau mažytė ir jo nesuprasčiau. – Šitos kėdės neskirtos sėdėti.

O kam skirtos? – nusistebiu mintyse. Tačiau mandagiai nusišypsau, atsikeliu, suskleidžiu kėdę ir pastatau prie lentynos.

Pusę valandos vairuoju automobilį apie nieką negalvodama, paskui atsirandu aikštelėje greta baro, esančio per mylią nuo mano namų. Kadaise dirbau čia – iš pradžių padavėja, paskui dainininke, tai buvo dar prieš mudviem su Maksu pradedant apvaisinimo mėgintuvėlyje maratoną. Anuomet nuolat būdavau pavargusi arba įsitempusi, arba ir tai, ir tai. Skambinimas akustine gitara du kartus per savaitę dešimtą valandą vakaro ilgainiui prarado savo žavesį.

Aikštelė beveik tuščia, nes šiandien trečiadienis, o vakarienės metas ką tik baigėsi. Ir dar todėl, kad ant laukujų durų kabo iškaba, skelbianti: TREČIADIENIS – KARAOKĖS DIENA.

Mano nuomone – karaokė yra viena iš didžiausių žmonijos klaidų, kaip ir plinkantiems vyrams skirti užpurškiami plaukai, ir „Windows Vista“ operacinė sistema. Žmonėms, kurie dainuoti drįsta tik prausdamiesi po dušu, kai garsiai teka vanduo, karaokė suteikia progą lipti ant scenos ir penkiolika minučių mėgautis abejotina šlove. Vieną tikrai puikų dainavimą lydi gal dvidešimt pasibaisėtinų.

Tačiau po dviejų valandų, kai esu jau išgėrusi keturias taures, užsimanau išplėšti mikrofoną iš rankų vidutinio amžiaus moteriai klaikia ilgalaike šukuosena. Tariu sau: jeigu ji sudainuos dar vieną Selin Dion dainą, pasmaugsiu ją žarna, prijungta prie statinaitės su soda, stovinčios po baru. Tačiau dainuoti užsimanau turbūt dar ir dėl to, kad tikiuosi pasijusianti geriau.

Skirtumas tarp muzikanto ir muzikos terapeuto paprastas: skirtingas jų dėmesio centras – pirmu atveju kalbama apie tai, ką tu pats gali gauti iš muzikos, kitu – ką tavo dėka gali gauti kiti. Muzikos terapija – tai muzika be egoizmo, nors daugelis iš mūsų vis dar tobulina savo gebėjimus grodami bendruomenės grupėse ir dainuodami chore.

Arba, kaip dabar aš, dainuodami karaokę.

Žinau, turiu gerą balsą. Tą dieną, kai kiti mano gebėjimai sumenks, jėgas grąžinantis vaistas man bus nuolatinių baro lankytojų aplodismentai, prašymai pakartoti dainą ir barmeno įteikta stiklinė, kuri puikiai tiktų arbatpinigiams.

Dainuoju dainą iš Lindos Ronstadt repertuaro. Paskui – iš Aretos Franklin ir Evos Kasidi. Netgi nueinu į savo automobilį ir atsinešu gitarą. Padainuoju kelias savo kūrybos dainas, įterpdama šį tą iš Melisos Eteridž ir Briuso Springstino dainos „Šlovės dienos“. Kai užtraukiu „Amerikietišką pyragą“, visas baras choru dainuoja drauge su manim, ir aš visiškai užmirštu Liusę Diubua.

Negalvoju apie ją – kol kas. Tiesiog leidžiu muzikai nešti mane, tapti manimi. Esu garso siūlelis, kuris it dygsniai eina kiaurai pro kiekvieną žmogų šioje salėje ir susieja mus.

Kai nutylu, pasigirsta garsūs plojimai. Barmenas pastumia man dar vieną taurę džino su toniku.

– Zoja, – sako jis. – Tau metas grįžti pas mus.

Gal ir taip.

– Nežinau, Džekai. Pasvarstysiu.

– Ar priimi muzikinius pageidavimus?

Atsisukusi pamatau Vanesą.

– Atleisk, – tarsteli ji.

– Ko pageidauji? Brendos Li ar grupės „Buckcherry“? – Lukteliu, kol ji atsisės šalia manęs prie baro ir užsisakys išgerti. – Neketinu klausti, kaip mane radai.

– Visame mieste tu vienintelė turi ryškiai geltoną visureigį. Net eismą keliuose stebintys sraigtasparniai tave rastų. – Vanesa papurto galvą. – Juk žinai, esi ne pirma, nuo kurios pabėgo Liusė. Taip nutiko ir mokyklos psichiatrei, kai jiedvi susitiko pirmą kartą.

– Galėjai man pasakyti…

– Tikėjausi, šįkart viskas bus kitaip, – atsako Vanesa. – Ar ketini tęsti užsiėmimus?

– Nori, kad tęsčiau? – klausiu. – Turiu galvoje, jei tau reikia šviežienos, pasamdyk Liusei paauglį už minimalų atlyginimą.

– Kitą kartą pririšiu ją prie kėdės, – pažada Vanesa. – Ir priversime klausytis, kaip štai ana ponia dainuoja Selin Dion dainas.

Ji parodo į moterį, kurios karaokės dainininkės karjerą sužlugdžiau.

– Seniai čia sėdi?

– Taip. Kodėl nepasakojai man, kad taip gražiai dainuoji?

– Juk girdėjai mane dainuojant šimtus kartų…

– Reklaminiai posmeliai neatskleidžia tavo balso diapazono.

– Koncertuodavau čia kelis kartus per savaitę, – sakau jai. – Buvau visai užmiršusi, jog kadaise man tai patiko.

– Vadinasi, turėtum grįžti. O aš ateičiau ir pabūčiau tavo klausytoja, kad netektų koncertuoti tuščiai salei.

Jos kalba apie tuščią salę priminė man vieną muzikos terapijos užsiėmimą, kai neatvyko pacientas. Apkabinu gitaros dėklą lyg apsauginį skydą.

– Tikrai maniau, kad sugebėsiu priversti Liusę atsiverti. Jaučiuosi nevykėlė.

– Aš taip nemanau.

– O ką apie mane manai? – išsprūsta nevalingai.

– Na… – nutęsia Vanesa, – esi pats įdomiausias žmogus iš visų mano sutiktų. Kaskart, kai jau manau apie tave žinanti viską, paaiškėja dar kas nors ir mane nustebina. Pavyzdžiui, kai praėjusį savaitgalį pasakei tebeturinti sąrašą vietovių, kurias norėjai aplankyti jaunystėje. Arba kad žiūrėdavai serialą „Žvaigždžių kelias“ ir atmintinai išmokdavai kiekvieną dialogą. Arba štai dabar man atrodo, jog esi antroji Šeril Krou.

Bare darosi karšta. Mano skruostai įraudę, svaigsta galva, nors sėdžiu ant kėdės. Ištekėjusi už Makso gerdavau mažai – tik iš solidarumo. Paskui planavau nėštumą, todėl nesu pratusi prie alkoholio ir jis labai mane paveikė. Norėdama paimti servetėlę atkišu ranką ir riešu prisiliečiu prie šilkinės Vanesos palaidinės rankovės. Krūpteliu.

– Džekai, – pašaukiu barmeną. – Paduok man rašiklį.

Jis pamėtėja man tušinuką. Išlankstau servetėlę ir užrašau skaičius nuo vieno iki aštuonių. Tada klausiu Vanesos:

– Kokios dainos, apibūdinančios tave, būtų tavo kompaktinėje plokštelėje?

Sulaikau kvapą ir svarstau, ar tik ji nepradės juoktis, o gal suglamžys servetėlę, bet Vanesa paima iš manęs rašiklį. Kai pasilenkia prie baro, ant vienos akies jai užkrinta kirpčiukai.

– Ar kada atkreipei dėmesį, kad žmonių namai kvepia skirtingai? – paklausiau Vanesos, kai pirmą kartą pas ją apsilankiau.

– Prašau pasakyti, ar manieji atsiduoda keptomis dešrelėmis?

– Ne, – atsakiau. – Jie švarūs. Kaip saulės šviesa ant paklodžių. – Paskui pasiteiravau, kuo jai atsiduoda mano namai.

– Negi nežinai?

– Ne, – atšoviau. – Negaliu pasakyti, nes čia gyvenu. Esu per daug susijusi.

– Jie atsiduoda tavim, – tąkart atsakė Vanesa. – Vieta, iš kurios nesinori išeiti.

Prikandusi lūpą Vanesa pildo sąrašą. Kartais ji prisimerkia, pasižiūri į barmeną ar retoriškai paklausia manęs grupės pavadinimo, bet tuojau prisimena pati.

Prieš kelias savaites žiūrėjome dokumentinį filmą, kuriame buvo pasakojama, kad žmonės per dieną pameluoja maždaug keturis kartus.

– Tai būtų tūkstantis keturi šimtai šešiasdešimt kartų per metus, – tada pabrėžė Vanesa.

Aš taip pat paskaičiavau.

– Maždaug aštuoniasdešimt aštuoni tūkstančiai kartų, kol tau sueis šešiasdešimt metų.

– Galiu lažintis, kad dažniausias melas yra: aš jaučiuosi puikiai, – pasakė Vanesa.

Tariau sau: išėjau iš mokyklos nesulaukusi Vanesos, nes maniau, kad ji užsiėmusi. Bijojau, kad nepamanytų, jog esu prasta muzikos terapeutė. Tačiau kita mano pabėgimo priežastis buvo noras, kad Vanesa manęs ieškotų.

– Štai, – sako Vanesa ir stumteli servetėlę. Ši pakyla į orą kaip plaštakė ir nusileidžia ant baro.

Eimė Man, Ani Difranko, Demienas Raisas, Havis Dėjus.

Tori Eimos, Šarlotė Martin, roko grupė „Garbage“, Elvis Kostelas.

Roko grupės „Wilco“, „Indigo Girls“, Alison Kraus.

Vanas Morisonas, Ana Nalik, Eta Džeims.

Akimirką prarandu žadą.

– Žinau, keistas sąrašas, tiesa? Toje pat kompaktinėje plokštelėje suplakti „Wilco“ ir Etą Džeims – tas pats, kaip per vakarėlį šalia susodinti Džesę Helms ir Adamą Lambertą… Bet būčiau pasijutusi kalta, jei būčiau atsisakiusi vieno iš jų. – Vanesa pasilenkia prie manęs ir rodo į sąrašą. – Taip pat negalėjau išrinkti atskirų dainų. Argi tai ne tas pats, kaip klausti motinos, kurį vaiką ji labiausiai myli?

Visus dainininkus ir dainininkes, kuriuos surašė ji, į savo sąrašą būčiau įtraukusi ir aš. Tikrai niekada nesidalijau su ja šia informacija. Negalėjau dalytis jau vien dėl to, kad savo sąrašo niekada nebuvau sudariusi. Mėginau, bet taip ir nepavykdavo užbaigti, net jeigu būčiau žinojusi visas pasaulio dainas.

Idealus tono aukštis muzikoje – tai gebėjimas atkurti tą toną nesiremiant išoriniu standartu. Kitaip sakant, reikia ne nurodyti natas, o tiesiog pradėti dainuoti do diez, arba klausaisi A ir jau žinai, koks tai garsas. Net klausantis automobilio garsinio signalo galima išgirsti fa.

Gyvenime idealus tono aukštis yra gebėjimas gerai pažinti žmogų, kartais netgi geriau, negu jis pažįsta save.

Kai susituokiau su Maksu, nuolat ginčydavomės, ko klausytis važiuojant automobiliu. Jam patiko nacionalinio radijo laidos, o man – muzika. Prisimenu, kad visus tuos mėnesius, kai draugauju su Vanesa, važiuodamos automobiliu – ir trumpam į parduotuvę, ir į Frankonijos tarpeklį, – niekada neperjungėme radijo stoties. Nė karto. Man niekada nekilo noras greitai persukti jos pasirinktą kompaktinę plokštelę.

Kad ir ko Vanesa klausytųsi, to klausytis noriu ir aš.

Gal aš aikteliu, o gal ir ne, bet Vanesa atsisuka, ir mudvi sustingstame pajutusios artumą.

– Man jau reikia eiti, – sumurmu atsitraukdama.

Ištraukiu iš kišenės visus kiek turiu pinigus ir suglamžytus numetu ant baro, tada pasiimu gitarą ir nuskubu į aikštelę. Drebančiomis rankomis rakindama automobilio dureles vis dar matau Vanesą, stovinčią tarpdury. Net uždariusi dureles ir įjungusi variklį žinau, kad ji šaukia mane vardu.

Tą vakarą, kai Lila įsišvirkštė heroino, po Elės namus slankiojau ne be priežasties.

Atsibudusi vidury nakties pamačiau Elę žiūrinčią į mane.

– Kas atsitiko? – paklausiau trindama akis.

– Girdi? – sušnibždėjo ji.

– Ką?

– Ša. – Elė pridėjo pirštą sau prie lūpų, paskui – man.

Bet aš nieko negirdėjau.

– Manau…

Man nespėjus užbaigti sakinio, Elė priglaudė delnus man prie skruostų ir pabučiavo mane.

Ir staiga aš išgirdau: žemus garsus savo kraujyje ir visame name, naktinių drugelių sparnų beldimą į lango stiklą, kūdikio verksmą kitame aukšte.

Iššokau iš lovos ir nubėgau koridoriumi. Žinojau, Elė nešauks manęs, bijos pažadinti namiškius. Tačiau kai išlėkiau pro duris, Elės mama dar nebuvo grįžusi, o Lila, Elės sesuo, gulėjo apsvaigusi nuo narkotikų.

Tada maniau, kad bėgu nuo Elės, bet šiandien imu galvoti, ar tik nebėgau nuo pačios savęs.

Aš sutrikau ne dėl to, kad geriausia draugė taip netikėtai pabučiavo mane.

Aš sutrikau, nes pati pradėjau ją bučiuoti.

Dvi valandas be tikslo važinėju gatvėmis, bet žinau, kur galiausiai pasuksiu. Vanesos namuose dega šviesa, todėl kai ji atidaro duris, kalta nesijaučiu, juk nepažadinau.

– Kur buvai? – sušunka ji. – Neatsiliepi telefonu. Mudvi su Dara mėginom susisiekti su tavimi. Vakare negrįžai namo…

– Mums reikia pasikalbėti, – pertraukiu ją.

Vanesa atsitraukia nuo durų, kad galėčiau įeiti. Ji vis dar su tais pačiais drabužiais, kuriais vilkėjo darbe, o atrodo siaubingai – plaukai susivėlę, po akimis raudonos dėmės.

– Atleisk, – sako ji. – Nenorėjau tau… sau… – Ji nutyla ir papurto galvą. – Zoja, juk nieko neatsitiko. Ir pažadu: nieko neatsitiks. Man svarbiau turėti tave kaip draugę negu rizikuoti ir tave prarasti, nes…

– Nieko neatsitiko? Nieko neatsitiko? – Aš vos gaudau kvapą. – Tu esi geriausia mano draugė, – sakau. – Visą laiką noriu būti su tavim, o kai nebūnu, galvoju, kaip buvo gera būti kartu. Nepažįstu jokio kito žmogaus, įskaitant mamą ir buvusį vyrą, kuris mane suprastų taip, kaip tu. Man nereikia garsiai prabilti, kad tu užbaigtum sakinį. – Spoksau į Vanesą tol, kol ji pažvelgia man į akis. – Todėl kai sakai, kad nieko neatsitiko, tu klysti. Vanesa, aš myliu tave. O tai reiškia, kai kas atsitiko. Kai kas labai svarbaus.

Vanesa apstulbusi išsižioja iš nuostabos.

– Aš… aš nesuprantu.

– Tai reiškia, kad mudvi – pora, – ištariu aš.

Mes niekada nepažįstame žmonių taip gerai, kaip manome, – netgi savęs. Netikiu, kad vieną rytą atsibudusi staiga supranti: tapai lesbiete. Tačiau tikiu, kad atsibudusi gali suvokti, jog likusį gyvenimą nori nugyventi su tam tikru asmeniu.

Ji aukštesnė už mane, todėl pasistiebiu. Uždedu rankas jai ant pečių.

Tai visai kas kita negu bučiuoti vyrą. Tai daug švelniau. Maloniau. Intuityviau. Vienodžiau.

Ji suima rankomis man veidą, ir kambarys nuplaukia. Niekada anksčiau nebuvau taip pasinėrusi į bučinį.

Ir tada tarp mūsų nelieka tarpo. Man daužosi širdis, o rankos niekaip negali stipriai pritraukti jos prie savęs. Paragauju jos ir suprantu: man to visada trūko.

Mylėjau ir anksčiau, bet ne taip.

Buvau bučiuota ir anksčiau, bet bučinys nedegino taip, kaip dabar.

Galbūt jis tęsiasi minutę, o gal visą valandą. Žinau tik, kad tai – bučinys, kad jos oda švelni, kai prisiliečia prie manosios, ir kad šio žmogaus laukiau visą gyvenimą, nors iki pat dabar apie tai nežinojau.

15 Šaldytas, dažniausiai fasuotas (viename pakete) maistas, kurį tereikia pašildyti mikrobangų krosnelėje.

16 Šiaurės Australijos aborigenų pučiamasis instrumentas.

17 Aktorius, serialų „Gelbėtojai“ ir „Ratuotas riteris“ žvaigždė; pagarsėjęs girtuoklystėmis.

VANESA

Kai buvau maža, visas mano mintis buvo užvaldę „Bazuka Džo“ komiksai ir jų siūlomi prizai. Paauksuotas žiedas su mano inicialais, stebuklingas chemikalų rinkinys, teleskopas, tikras kompasas… Prisimenate tą vaškuotą popierių, kuriuo buvo apvynioti kramtomosios gumos gabaliukai? Smulkios baltos dulkelės dengė „Bazukos“ gumos popierėlius ir prilipdavo prie pirštų, kai skaitydavai komiksus, kurie retai kada būdavo juokingi.

Kiekvieno prizo pavadinimas skambėdavo egzotiškiau už prieš tai buvusį, o tą prizą galėdavau gauti už centus, surinkusi juokingai mažai „Bazuka Džo“ komiksų lapelių. Tačiau 1985 metų pavasarį mane nepaprastai sudomino ant kramtomosios gumos popierėlio rastas siūlymas. Jei tik sugebėčiau sukaupti vieną dolerį ir dešimt centų ir surinkčiau šešiasdešimt penkis „Bazukos“ komiksų lapelius, gaučiau rentgeno akinius.

Visą savaitę eidama miegoti svarstydavau, ką pro tokius akinius pamatyčiau. Įsivaizduodavau žmones apatiniais drabužiais, gatve einančius šunų skeletus, brangakmenių dėžučių ir smuikų dėklų vidų. Man buvo įdomu, ar galėsiu matyti kiaurai sieną, ar pavyktų įžvelgti, kas dedasi mokytojų kambaryje, ar perskaityčiau, kas parašyta šviesiai rudo popieriaus aplanke, gulinčiame ant ponios Votkins stalo, ar sužinočiau matematikos kontrolinio atsakymus. Rentgeno akiniai teikė daug galimybių, todėl nutariau būtinai juos gauti.

Taigi pradėjau taupyti. Sukrapštyti vieną dolerį ir dešimt centų pavyko greitai, bet surinkti tokį kiekį popierėlių su „Bazukos“ komiksais sekėsi sunkiau. Tą savaitę nusipirkau dvidešimt gabaliukų kramtomosios gumos. Geriausią „Topps“ beisbolo kortelę (Rodžeris Klemensas Raudonoji Kojinė) atidaviau Džo Paliazui mainais į dešimt „Bazukos“ komiksų popierėlių. Paskui už dar penkis lapelius leidau Adamui Valdmanui paliesti man krūtinę. Po kelių savaičių jau turėjau reikiamą kiekį lapelių su komiksais ir kartu su pinigais išsiunčiau nurodytu adresu. Po keturių ar šešių savaičių tie rentgeno akiniai bus mano.

Leidau laiką įsivaizduodama pasaulį, kurį pamatysiu prasiskverbusi pro paviršių. Slapta klausysiuosi tėvų pokalbių apie kalėdines dovanas, matysiu, kas guli šaldytuve, jo nė neatidariusi, skaitysiu geriausios draugės dienoraštį, kad sužinočiau, ar ji apie mane galvoja tą patį, ką aš – apie ją. Pagaliau vieną dieną atėjo paprasta ruda dėžutė su mano pavarde ant jos. Nekantraudama atidariau ją, nuėmiau vyniojamąjį popierių ir ištraukiau baltus plastikinius akinius.

Jie buvo per dideli mano nosiai ir slydo žemyn. Stiklai šiek tiek matiniai, kiekvieno centre išraižytas neryškus baltas kaulas. Užsidėjusi akinius visur mačiau tą kvailą kaulą.

Tikriau, per jį nieko negalėjau matyti.

Pasakoju jums, nes tai pamokanti istorija: būkite atsargūs gavę tai, ko troškote, nes galite nusivilti.

Tikriausiai manote, kad po to pirmo bučinio tarp mūsų su Zoja stojo kažin kokia nesmagi pauzė, kad norėjome atsiprašyti viena kitos. Iš tikrųjų kitą dieną mokykloje ištisas aštuonias valandas analizavau kiekvieną to bučinio akimirką. (Ar Zoja buvo visai girta, ar tik truputį apsvaigusi? Ar aš paskatinau ją taip pasielgti, ar sugalvojo ji pati? Ar tai iš tikrųjų taip stebuklinga, kaip man atrodė?) Su Zoja susitikom prie ligoninės, kurioje ji dirbo su nudegimų aukomis. Ji pasakė slaugytojai daranti dešimties minučių pertrauką, ir mudvi nuėjome ilgu koridoriumi, žengėme taip arti viena kitos, kad būtume galėjusios laikytis už rankų.

– Štai kas, – tariau mums išėjus į lauką, kai aplink nebuvo matyti jokio žmogaus, kuris galėtų slapta klausytis.

Zoja puolė prie manęs. Jos bučinys užėmė man kvapą.

– O Viešpatie, taip, – sušnibždėjo, kai liovėmės bučiuotis. – Viską prisimenu štai taip. Tada pažvelgė į mane žibančiomis akimis. – Ar visada taip būna?

Ką turėjau jai atsakyti? Kai aš pirmą kartą bučiavau moterį, jaučiausi lyg pakilusi į orą. Tai buvo nepažįstama ir jaudino, bet jaučiausi tvirtai, netgi regėjosi, jog esu patyrusi.

Mudviejų bučinys labai skyrėsi nuo bučinių su vaikinais, bet nebuvo itin švelnus ir subtilus. Jis buvo erdvinis, sukrečiantis, intensyvus.

Tačiau taip būna ne visada.

Norėjau pasakyti Zojai, kad jos oda tarsi degė todėl, jog bučiavo moterį. O labiausiai troškau ištarti: Zoja, taip jauteisi todėl, kad bučiavai mane.

Bet nepasakiau nieko, tik suėmiau jos galvą ir vėl pabučiavau.

Paskui tris dienas praleidome lyg paauglės glamonėdamosi jos automobilyje, ant mano sofos, pagalbinėse ligoninės patalpose. Jau pažįstu kiekvieną jos burnos kampelį. Žinau, kurį taškelį palietus ji suvirpės. Žinau, kad duobutė jai už ausies kvepia citrina, kad ant kaklo turi apgamą, panašų į Masačusetso valstiją.

Vakar vakare, kai įkaitusios ir greitai kvėpuodamos liovėmės glamonėtis, Zoja paklausė:

– O kas bus paskui?

Štai kaip viskas baigėsi: guliu apsirengusi ant savo lovos, o mane bučiuojančios Zojos plaukai dengia man veidą. Jos rankos nedrąsiai juda mano kūnu.

Manau, abi žinojome, kad šis vakaras baigsis būtent taip, nors pradžia nebuvo ypatinga: valgėme itališką vakarienę, kino teatre žiūrėjome prastą filmą.

Kaip tarp dviejų žmonių atsiranda lytinis potraukis? Nekalbu apie atvejus, kai tarp jų susikaupia audra ir įplieskia žaibą.

Šį kartą viskas yra kitaip. Zojai tai pirmas kartas, ir jeigu jis nebus puikus, aš prarasiu viską.

Taip, dabar svarbiausia – Zoja.

Todėl nutariu leisti jai diktuoti tempą. Man tai – tikra kankynė, nes jos rankos juda nuo mano pečių, paskui šonkauliais iki juosmens ir staiga sustoja.

– Kas atsitiko? – sušnibždu įsivaizduodama blogiausia: ji pasibjaurėjo, ji nieko nejaučia, ji mano, kad suklydo.

– Regis, aš bijau, – prisipažįsta Zoja.

– Mudviem nebūtina to daryti, jei nenori, – sakau jai.

– Aš noriu, tik bijau, kad galiu padaryti ką ne taip.

– Zoja, – patikinu. – Neįmanoma, kad būtų ne taip.

Pakišu jos rankas sau po palaidine. Jos delnai paliečia man pilvą. Esu tikra, kad atsibusiu su jos inicialais, įrėžtais mano odoje. Pamažu jos rankos kyla aukštyn, kol pasiekia mano liemenėlės nėrinius.

Kalbant apie lesbiečių seksą reikia pasakyti štai ką: visai nesvarbu, koks tavo kūnas – tavo partnerė jaučiasi lygiai kaip tu. Nėra svarbu, ar kada lietei moterį, – tu esi moteris, todėl žinai, kas tau patinka. Kai Zoja pagaliau nuvelka man palaidinę, veikiausiai sušunku, tik negirdžiu to, nes ji užspaudžia man lūpas savosiomis. Tada ir ji nusimeta palaidinę ir visa kita. Mudvi tampame susipynusių kojų, viršūnių ir slėnių, dūsavimų ir maldavimų kamuoliu. Ji sugriebia mane, aš stengiuosi sulėtinti tempą, ir abi kažkaip surandame aukso vidurį.

Vėliau gulime susirangiusios ant antklodės. Užuodžiu jos odą, prakaitą, plaukus ir džiaugiuosi pagalvojusi, kad jai išėjus mano pataluose išliks prisiminimas apie ją. Tačiau tokie puikūs dalykai nesitęsia labai ilgai. Jau ėjau tuo keliu su įprastos orientacijos moterimi, todėl žinau: jei tavo svajonė išsipildė, dar nereiškia, kad taip bus visada. Tikiu, kad to, kas įvyko, norėjo pati Zoja, bet nemanau, kad ji pageidautų tai tęsti.

Ji sujuda per miegus ir apsiverčia ant šono, atsisuka į mane. Jos koja įslysta tarp manųjų. Prisitraukiu ją arčiau ir svarstau: kada jai tai nusibos?

Po dviejų savaičių aš vis dar laukiu neišvengiamų pokyčių. Mudvi su Zoja visas naktis praleidome kartu – tai tapo taip įprasta, kad aš nė neklausiu, ar ji ateis po darbo, nes žinau: ji jau lauks manęs, bus parnešusi kinų maisto ar vaizdajuostę, kurią ketinome žiūrėti, ar ką tik iškepto pyrago, kurio, pasak jos, viena niekaip nesuvalgytų.

Būna akimirkų, kai negaliu patikėti savo laime. Tačiau būna ir kai dingteli, jog Zojai tai – tarsi naujas gražus žaisliukas. Namie Zoja – labai homoseksuali. Ji skaito senus laikraščio „Curve“ numerius, rastus pas mane. Ji paskambino kabelines paslaugas teikiančiai kompanijai ir parsisiuntė kompiuterinę programavimo kalbą „Logo“. Ji kamantinėja apie Provinstauną: ar aš ten buvau, ar ketinu kada vėl nuvykti? Ji elgiasi lygiai kaip aš, kai supratau, kokia esu, – lyg būtų paukštis, išleistas iš narvelio pirmą kartą per dvidešimt metų. Tačiau ji niekada nesakė niekam, net man, kad įsimylėjo moterį. Ji niekada anksčiau neturėjo tokių santykių, kokius įžvelgę žmonės pradeda šnibždėtis tau einant pro šalį. Ji niekada nebuvo pavadinta lesbiete. Taigi kol kas jai tai nesisieja su realybe. Bet kai taip atsitiks, ji ateis pas mane ir pasakys, esą tai buvo juokinga klaida.

Kol kas pati esu per silpna ją atstumti, o ir negaliu, nes jai reikia manęs. Ir man gera būti su ja.

Štai kodėl iškart sutinku, kai ji pakviečia mane dalyvauti antrame jos susitikime su Liuse. Praėjusį kartą prašiausi įsileidžiama, o dabar svarstau, kodėl: ar norėjau pamatyti, kaip Zoja dirba, ar galvojau apie Zojos savijautą? Zoja neįsileido manęs ir buvo teisi, bet kai šią savaitę Liusė pabėgo, Zoja pakeitė nuomonę. Atvirai kalbant, manau, kad jai reikia manęs durims užstoti, jei Liusė vėl sumanytų pasprukti.

Šiandien padedu Zojai sunešti iš automobilio krūvą muzikos instrumentų.

– Ar Liusė ja groja? – klausiu, ant žemės statydama nedidelę marimbą18.

– Ne. Ji negroja jokiu muzikos instrumentu. Bet šitie instrumentai paprasti, kad galėtum groti, nereikia ypatingų pastangų. Čia naudojama pentatoninė dermė.

– Kas tokia?

– Penkių tonų gama. Tai skiriasi nuo heptatoninės dermės – septynių natų: do, re, mi, fa, sol, la, si. Pentatoninių dermių rasi visur – džiaze, bliuze, keltų ar japonų liaudies muzikoje. Tiesiog negali sugroti ne tą natą – kad ir kurį klavišą spaustum, jis skambės taip, kaip reikia.

– Nelabai suprantu.

– Ar žinai dainą „Mano mergina“, kurią atlieka grupė „Temptations“?

– Taip.

Zoja kilsteli mažąją arfą ir paskambina įžangą, tuos šešis pažįstamus kylančius ir pasikartojančius garsus.

– Tai pentatoninė dermė. Melodija, kurią ateiviai suprato filme „Artimi trečiojo laipsnio kontaktai“. O bliuzas paremtas minorine pentatonine derme. – Ji padeda arfą ir paduoda man medinį plaktuką. – Pamėgink.

– Ačiū, ne. Muzikos instrumentas, kurį paskutinįsyk laikiau rankose, buvo smuikas, o man suėjo aštuoneri. Kaimynai iškvietė ugniagesius, nes manė, kad mūsų namuose gaišta gyvūnas.

– Tiesiog pamėgink.

Paimu plaktuką ir sugroju vieną taktą. Tada antrą, trečią. Paskui dar sykį. Pati nesuvokdama kuriu dainą, grodama skirtingus taktus.

– Visai smagu, – sakau.

– Žinau. Šitaip muzika nekelia streso.

O, jeigu gyvenimas būtų pentatoninė dermė: nesvarbu, kokį žingsnį žengsi, niekada nesugrosi neteisingo takto.

Atiduodu Zojai plaktuką, ir tuo metu pro duris įslenka paniurusi Liusė. Išties, tas žodis jai tinka labiausiai. Ji pažvelgia į Zoją, paskui į mane ir suvokia, jog šį kartą lengvai nepaspruks. Su trenksmu atsisėda ant kėdės ir ima kandžioti nykščio nagą.

– Sveika, Liuse, – sako Zoja. – Malonu vėl tave matyti.

Liusė išpučia kramtomąją gumą, toji pokšteli sprogdama. Atsistoju, paimu šiukšlių dėžę ir pakišusi laikau jai prie veido tol, kol išspjauna gumą. Paskui uždarau duris, kad triukšmas koridoriuje netrukdytų Zojai.

– Kaip matai, šiandien su mumis bus ponia Šo. Viliamės, kad neturi neatidėliotinų reikalų ir neišlėksi, – toliau kalba Zoja.

– Norite pasakyti, kad neketinate manim atsikratyti?– paklausia Liusė.

– Taip, – linkteliu.

– Žinai, Liuse, gal galėtum pasakyti man, kas tau patiko praėjusį kartą, kad galėčiau tai pakartoti…

– Patiko, kaip užbaigiau mūsų susitikimą, – atšauna Liusė.

Man veikiausiai kiltų noras pasmaugti mergaitę. Bet Zoja tik nusišypso.

– Gerai. Tada imkimės darbo. – Ji paima mažąją arfą ir padeda ant stalo priešais Liusę. – Ar kada matei tokį instrumentą? – Liusei papurčius galvą, Zoja paliečia arfos stygas. Iš pradžių garsai atsitiktiniai, bet netrukus pasigirsta lopšinė.

– Nutilk, mažute, nesakyk nė žodžio, – tyliai uždainuoja Zoja, – Mama nupirks tau kalbantį strazdą. Ir jei tas strazdas negiedos, mama nupirks tau deimantinį žiedą. – Ji padeda arfą. – Niekada nesupratau tų žodžių. Ar ne geriau turėti strazdą, kuris kalba tai, ko jį išmokei? Juk tai daug geriau už brangų papuošalą. – Ji dar keliskart paliečia arfos stygas. – Gal norėtum pamėginti?

Liusė nerodo jokio noro prisiliesti prie arfos.

– Man labiau patiktų deimantinis žiedas, – pagaliau ištaria ji. – Užstatyčiau jį lombarde, kad turėčiau pinigų autobuso bilietui, ir kuo greičiau dingčiau iš čia.

Nuo tada, kai susipažinau su Liuse, niekada negirdėjau, kad atsakydama į klausimą ji būtų pasakiusi tiek daug žodžių ir kalbėjusi rišliai. Apstulbinta (galbūt muzika iš tikrųjų daro stebuklus) palinkstu į priekį laukdama, ką darys Zoja.

– Iš tikrųjų? – paklausia ji. – O kur važiuotum?

– O kur nevažiuočiau?

Zoja paima marimbą. Ji pradeda taukšėti plaktuku, ir tai primena Afrikos ar Karibų jūros baseino muziką.

– Visada norėjau keliauti aplink pasaulį. Ketinau taip ir padaryti, kai baigsiu koledžą. Supranti, maniau, padirbėsiu kur nors, pavyzdžiui, padavėja, ir sukaupsiu pinigų kelionei. Pasakiau sau: niekada neturėsiu daugiau daiktų negu galiu panešti kuprinėje.

Pirmą kartą matau, kad Liusė guviai žiūri į Zoją.

– O kodėl neiškeliavot?

Zoja gūžteli pečiais.

– Gyvenimas neleido.

Įdomu, kur ji svajojo nuvykti, ką pamatyti? Švarų jūros paplūdimį? Melsvą ledyną, iškilusį vidury jūros? Garsiųjų bukinistų kioskelius palei Seną?

Mediniu plaktuku Zoja pradeda groti kitą melodiją. Šį kartą tai panašu į polką.

– Kalbant apie tuos du instrumentus nuostabu tai, kad jie skirti pentatoninei dermei. Ja remiasi didelė dalis pasaulio liaudies muzikos. Man patinka toks muzikos skambesys – kai mintyse atsiduri kitoje pasaulio šalyje. Ypač jei negali šokti į lėktuvą, nes reikia rašyti matematikos kontrolinį. – Zoja vėl taukšena plaktuku. Šį kartą melodija kažin kokia azijietiška. Užsimerkiu ir matau vyšnių žiedus, popierinius namus. – Štai, – sako Zoja, paduodama Liusei medinį plaktuką. – Gal gali pagroti melodiją, kuri atspindėtų, kur norėtum atsidurti tu?

Liusė paima plaktuką ir įdėmiai žiūri į jį. Paskui stipriai taukšteli juo, bet tik kartą. Tai panašu į ausį rėžiantį verksmą. Taukšteli dar kartą ir atgniaužia pirštus, plaktukas nurieda stalu.

– Neįtikėtinai gėjiška, – sako ji.

Net krūpteliu.

Zoja nė nepažvelgia mano pusėn.

– Numanau, kad sakydama „gėjiška“ omeny turėjai „smagu“. Grojimas marimba niekaip nesusijęs su lytine orientacija, antraip turėčiau su tavimi nesutikti. Manau, japonų dainos gana melancholiškos.

– O jei aš ne tai turėjau galvoje? – mesteli Liusė.

– Tada turėčiau paklausti savęs: kodėl mokinė, kuriai nepatinka būti pravardžiuojamai, pravardžiuoja kitus?

Tai išgirdusi Liusė susigūžia. Neliko mergaitės, norinčios kalbėti apie pabėgimą, o tik pažįstamos kietai sučiauptos lūpos, piktos akys ir sunertos rankos. Vienas žingsnis pirmyn, du atgal.

– Gal norėtum pamėginti pagroti marimba? – vėl klausia Zoja.

Jos balsas atsimuša į akmeninę tylos sieną.

– O kaip dėl arfos?

Liusė nė nesukruta. Zoja pastumia muzikos instrumentus į šoną.

– Kiekvienas dainų kūrėjas muziką naudoja išreikšti dalykams, kurių pats negali turėti. Tai gali būti ir tam tikra vieta, ir koks nors jausmas. Turbūt pati kartais jautiesi taip, kad, regis, sprogsi, jeigu neatsikratysi to, kas slegia širdį, tiesa? Daina gali tau padėti. Gal norėtum išsirinkti dainą, ir tada pasikalbėtume apie vietą, į kurią mintimis nukeliauji, klausydamasi tos dainos?

Liusė užsimerkia.

– Leisiu tau pasirinkti, – sako Zoja. – „Nuostabi Dievo malonė“, „Pažadink mane, kai ateis rugsėjis“ arba „ Sudie, geltonasis grindiny“.

Dar skirtingesnes dainas vargu ar būtų pavykę parinkti: negrų religinė giesmė, žaliųjų judėjimo daina ir sena, nors vis dar populiari Eltono Džono daina.

– Gerai, – sako Zoja, kai Liusė nesureaguoja. – Išrinksiu pati. – Ji ima skambinti mažąja arfa ir uždainuoja žemu dusliu balsu, kuris vėliau paaukštėja:

Dievo malonė ir švelnūs žodžiai

Išgelbėjo tokį niekšą kaip aš.

Dingęs buvau, bet vėl pasirodžiau.

Aklas buvau, bet vėl matau spalvas.

Sodrus Zojos balsas šildo it arbata lietingą dieną, tarsi antklodė ant pečių gelbsti nuo drebulio. Daugelio moterų balsai nuostabūs, bet Zojos balsas turi sielą. Man patinka, kai pabudusi rytą ji kalba taip, lyg gerklėje būtų smėlio. Man patinka, kad ji, kai jaučiasi nusivylusi ir pikta, ne banaliai šaukia, o rikteli aukštu operiniu balsu.

Pažvelgiu į Liusę ir jos akyse pamatau ašaras. Ji paslapčiom žvilgteli į mane ir nusišluosto jas, o Zoja tuo metu kelis kartus brūkšteli per stygas ir nutyla.

– Kaskart išgirdusi šią giesmę įsivaizduoju mergaitę balta suknele, stovinčią basą ant sūpuoklių, – sako Zoja. – O sūpuoklės pakabintos po didele sena guoba. – Ji nusijuokia purtydama galvą. – Nežinau. Kodėl taip įsivaizduoju. Juk giesmė – apie prekiautoją vergais, kuris kovoja dėl savo gyvybės. Ir kad Viešpats padėjo jam pamatyti, kokiu žmogumi buvo. O tu? Apie ką galvoji tu?

– Apie melą.

– Tikrai? – klausia Zoja. – Įdomu. Kokį melą?

Staiga Liusė atsistoja – taip netikėtai, kad net nuverčia kėdę.

– Nekenčiu šitos giesmės. Nekenčiu!

Zoja greitai prieina prie mergaitės.

– Puiku. Muzika privertė tave kai ką pajusti. Kas sukėlė tau neapykantą?

Liusė nudelbia akis.

– Kad jūs atlikote ją, – sako ji ir atstumia Zoją. – Man jau gana. – Praeidama ji paspiria marimbą ir toji suskamba lyg prislėgtas atsisveikinimas.

Kai durys paskui Liusę užsitrenkia, Zoja pasisuka į mane. Ji džiugiai šypsosi.

– Šį kartą ji bent jau išsėdėjo dvigubai ilgiau.

– Negyvas žmogus traukinyje, – sakau.

– Ką turi omeny?

– Klausydamasi šitos dainos prisiminiau vieną žmogų, – atsakau. – Vieną kartą, kai mokiausi koledže, prieš Padėkos dieną važiavau namo. Traukinys buvo pilnutėlis, ir aš atsisėdau šalia seno vyro. Jis paklausė, kuo aš vardu. Vanesa, – atsakiau, o jis vėl: O kokia pavardė? Aš nepažinojau jo, todėl bijojau pasakyti savo pavardę, maniau, gal jis koks serijinis žudikas ar panašiai. Todėl pasakiau savo antrąjį vardą: Vanesa Greis19. Ir tada jis ėmė giedoti apie „nuostabią Dievo malonę“. Jo balsas buvo gražus, žemas, ir žmonės aplinkui ėmė ploti. Aš sutrikau. O jis nesiliovė kalbėti, todėl apsimečiau, kad miegu. Kai sustojome galinėje stotelėje, jis sėdėjo atsirėmęs į langą ir užsimerkęs. Papurčiau jį norėdama pasakyti, kad atvažiavome, bet jis neatsibudo. Pakviečiau konduktorių. Paskui atvyko policija ir greitoji. Turėjau papasakoti jiems viską, ką žinojau, kitaip tariant, beveik nieko. Kiek padvejojusi pasakiau: Jis – Murėjus Vasermanas, atvykėlis, o aš – paskutinis žmogus, kuriam jis dainavo prieš mirtį.

Baigusi pasakoti pamatau, kad Zoja įdėmiai žiūri į mane. Ji dėbteli į uždarytas klasės duris, tada apkabina mane.

– Manau, jis buvo laimingas žmogus.

Nepatikliai pažvelgiu į ją.

– Manai, gera mirti? Traukinyje? Padėkos dienos išvakarėse?

– Ne, – atsako Zoja. – Kad sėdėjo šalia tavęs per paskutinę savo gyvenimo kelionę.

Aš nunarinu galvą. Nesu pamaldi, bet tuo metu pradedu melstis, kad, kai ateis mano eilė, mudvi su Zoja vis dar keliautume kartu.

Kitą dieną po to, kai pasakiau mamai, jog esu lesbietė, šokas jai jau buvo praėjęs ir ji turėjo man daug klausimų. Pasiteiravo, ar tai nebus tiesiog tam tikras mano gyvenimo etapas. Kadaise buvau apsėsta manijos dažyti plaukus violetine spalva, norėjau įsiverti auskarą į antakį. Kai atsakiau, kad neabejoju savo potraukiu moterims, ji pradėjo verkti, sielvartavo nuvylusi mane kaip motina. Tada pridūrė, kad melsis už mane. Kiekvieną vakarą prieš man einant miegoti ji pakišdavo po durimis naują lankstinuką. Daug medžių teko nukirsti, kad Katalikų bažnyčia galėtų pasisakyti prieš homoseksualumą.

Tada aš pradėjau kontratakuoti. Kaskart gavusi lankstinuką, ant jo storu žymekliu užrašydavau kurio nors garsaus žmogaus, turinčio LGBT20 vaiką, pavardę: Šer, Barbara Streisand, Dikas Gefartas, Maiklas Landonas. Ir pakišdavau lankstinuką po jos durimis.

Galiausiai, patekusi į padėtį be išeities, sutikau susitikti su jos kunigu. Jis paklausė manęs, kodėl taip elgiuosi su moterim, kuri mane užaugino, tarsi mano seksualumas būtų koks puolimas. Paskui pasiteiravo, ar nenorėčiau tapti vienuole. Bet nė kartelio nepasidomėjo, gal aš ko bijau, gal esu vieniša, gal susirūpinusi dėl savo ateities.

Pakeliui namo iš bažnyčios paklausiau mamos, ar ji vis dar mane myli.

– Stengiuosi, – atsakė ji.

Mano pirmoji ilgalaikė draugė paaiškino man, kodėl mano mama elgėsi kitaip. (Kai draugė prisipažino, jos mama gūžtelėjo pečiais ir pasakė: „Papasakok man ką nors, ko aš nežinau.“) „Tu esi jai brangi, – pasakė draugė. – Visos jos svajonės, tai, kuo įsivaizdavo tave tapsiančią, dabar nebus įgyvendintos. Ji tikėjosi pamatyti tave gyvenančią priemiestyje su apsukriu vyru, dviem ar keturiais vaikais ir šunimi, o tu ėmei ir sugadinai viską, tu esi su manim.“

Taigi daviau mamai laiko pasielvartauti. Niekada nesipuikavau prieš ją savo draugėmis, neatsivesdavau jų šventinės vakarienės, nerašydavau jų vardų ant kalėdinių atviruku. Ne todėl, kad gėdijausi, o kad mylėjau mamą ir žinojau: to reikia jai. Kai ji susirgo ir buvo paguldyta į ligoninę, rūpinausi ja. Man atrodo, prieš morfinui užvaldant jos protą, prieš pat mirtį ji suprato: tai, jog aš – lesbietė, ne taip ir svarbu, daug svarbiau, kad esu gera duktė.

Pasakoju jums tai norėdama pasakyti, kad kartą jau esu prisipažinusi, ir situacija nebuvo maloni. Bet kai Zoja paprašo drauge nueiti pas jos motiną Darą ir pasakyti apie mudvi, neabejoju, kad taip ir padarysiu. Nes tai galbūt – įrodymas, jog Zoja šio naujo vaidmens ėmėsi ne todėl, kad knietėtų vien tik pamėginti, o paskui grįžtų į įprastas vėžes.

– Nerviniesi? – klausiu, kai viena šalia kitos stovime prie Zojos mamos buto durų.

– Ne. Na gerai, taip. – Zoja pažvelgia į mane. – Tai atrodo svarbu. Tai svarbu, tiesa?

– Tavo mama – vienas iš plačiausių pažiūrų žmonių, kokius tik esu sutikusi.

– Tačiau ji mano esanti mano gyvenimo ekspertė, – atsako Zoja. – Kai augau, buvome tik mudvi.

– Juk aš irgi augau tik su motina.

– Tai visai kas kita, Vanesa. Per mano gimtadienį mama vis dar paskambina rytą, trys minutės po dešimtos, šaukia ir švokščia į ragelį, lyg vėl mane gimdytų.

Sumirkčioju.

– Labai keista, – sakau.

Zoja nusišypso.

– Žinau. Ji – viena tokia iš milijono. Tai ir palaima, ir prakeiksmas. – Giliai įkvėpusi Zoja spusteli durų skambutį.

Dara atidaro duris, rankoje ji laiko suklypusį pakabą.

– Zoja?! – sušunka patenkinta. – Nežinojau, kad ateisit!

Zoja stengiasi užgniaužti juoką.

– Tu nė neįsivaizduoji…

Dara apkabina ir mane.

– Kaip laikaisi, Vanesa?

– Puikiai, kaip niekada, – atsakau.

Tolumoje girdėti vyriškas balsas, žemas ir raminantis. Pajusk vandenį. Pajusk, kaip jis kyla po tavim…

– Ak, – tarsteli Dara. – Tuoj išjungsiu. Eikšekit vidun. – Ji nuskuba į kambarį ir išjungia grotuvą, išima kompaktinę plokštelę ir įdeda į plastikinę dėžutę. – Tai požeminio vandens ieškojimo kursų namų darbai. Štai kodėl reikalingas pakabas.

– Ieškote vandens?

– Taip, – atsako Dara. – Kai rasiu, lazdelės mano rankose pradės judėti ir susikryžiuos.

– Leisk man tave išvaduoti nuo rūpesčių, – taria Zoja. – Esu visiškai tikra, kad vanduo teka iš čiaupo.

– Tu niekuo netiki. Tavo žiniai, požeminio vandens ieškojimas – labai naudingas gebėjimas. Sakykime, ketini pirkti žemės sklypą. Negi nenorėtum sužinoti, kas slypi po žeme?

– Aš turbūt pasamdyčiau artezinių gręžinių specialistus, – įsiterpiu. – Bet tai tik mano nuomonė.

– Galbūt, Vanesa, tačiau kas pasakytų šulinių kasėjams, kur reikia kasti? – Ji nusišypso man. – Judvi turbūt alkanos? Kaip tik šaldytuve turiu skanaus kavos pyrago. Viena iš mano klienčių dedasi daranti pyragų kepėjos karjerą.

– Žinai, mama, iš tikrųjų atėjau pranešti tau kai ką labai svarbaus, – sako Zoja. – Mano manymu, tikrai gerą naujieną.

Daros akys išsiplečia.

– Aš kaip tik vakar tai sapnavau. Leisk spėti – tu grįžti tęsti studijų!

– Ką? Ne! – atsako Zoja. – Apie ką čia kalbi? Juk jau esu magistrė!

– Bet galėjai gauti klasikinės muzikos magistro laipsnį. Vanesa, ar girdėjai ją dainuojant?

– Hm, taip…

– Mama, – įsiterpia Zoja. – Neketinu tęsti klasikinės muzikos studijų. Esu visai laiminga būdama muzikos terapeutė.

Dara pažvelgia į ją.

– Tada gal džiazo pianiste?

– Dėl Dievo meilės, neketinu daugiau mokytis. Atėjau, nes noriu tau pasakyti, kad esu lesbietė!

Paskutinis žodis perskrodžia kambarį.

– Bet… – po minutės prabyla Dara. – Juk buvai ištekėjusi.

– Žinau. Buvau su Maksu. Tačiau dabar… dabar esu su Vanesa.

Kai Dara atsisuka į mane, atrodo, kad ji įskaudinta – lyg būčiau piktnaudžiavusi jos pasitikėjimu ir apsimetinėjusi gera Zojos drauge, o iš tiesų esu… štai kas.

– Suprantu, jums tai netikėta, – tarsteliu.

– Tu ne tokia, Zoja. Aš tave pažįstu. Žinau, kokia esi…

– Ir aš žinau. Jeigu manai, kad dabar pradėsiu važinėti „Harley“ motociklu ir vilkėsiu odiniais drabužiais, vadinasi, nepažįsti manęs. Patikėk, aš taip pat buvau nustebusi. Nemaniau, kad man gali taip atsitikti.

Dara pravirksta. Ji suima rankomis Zojai smakrą.

– Juk galėjai dar kartą ištekėti.

– Galėjau, bet nenoriu, mama.

– O kaip dėl vaikaičių?

– Neatrodo, kad tai būtų įmanoma net gyvenant su vyru, – sako Zoja. Ji sugriebia mamos plaštakas. – Aš radau žmogų, su kuriuo trokštu būti. Aš laiminga. Ar nenorėtum pasidžiaugti drauge?

Dara minutę stovi tylėdama, žvelgdama į savo ir dukros rankas. Paskui ištraukia savąsias.

– Noriu truputėlį pabūti viena, – sako, pasiima „virgules“ ir išeina į virtuvę.

Kai liekame vienos, Zoja pažvelgia į mane ašarų pilnomis akimis.

– To jai per daug, netgi esant tokių plačių pažiūrų.

Apkabinu ją.

– Duok jai laiko. Prie to reikia priprasti. Kvaila tikėtis, kad po šoko ji atsigautų per penkias minutes.

– Kaip manai, ar jai viskas gerai?

Štai kodėl myliu Zoją. Nors pati įdirgusi, ji rūpinasi dėl mamos.

– Aš nueisiu ir pažiūrėsiu, – sakau ir pasuku į virtuvę.

Dara stovi palinkusi virš virtuvinės spintelės, šalia pasidėjusi „virgules“.

– Ar taip atsitiko dėl to, kad aš kažką padariau blogai? – klausia ji. – Man reikėjo ištekėti dar kartą. Kad namuose būtų vyras…

– Nemanau, kad tai būtų ką pakeitę. Jūs – nuostabi motina. Zoja bijo, kad neišsižadėtumėte jos.

– Išsižadėti? Nebūk juokinga. Ji pasakė, kad yra lesbietė, o ne respublikonė. – Dara giliai įkvepia. – Tai tik… man reikia prie to priprasti.

– Turėtumėte jai tai pasakyti. Ji supras.

Dara pažvelgia į mane ir linkteli. Paskui pro dvivėres duris nueina į svetainę. Nenuseku iš paskos, noriu leisti Zojai pabūti su mama. Noriu, kad jų santykiai, kokių niekada nebuvo tarp manęs ir mano mamos, grįžtų į įprastas vėžes, taptų savotiška akrobatine meile, kai viskas apvirsta aukštyn kojomis, bet abi vis dar sugeba išlaikyti pusiausvyrą.

Todėl tik slapta klausausi. Truputį praveriu duris ir išgirstu Darą sakant:

– Jei dabar pasakytum, kad pajuokavai, vis tiek negalėčiau mylėti tavęs labiau, bet kai prisipažinai, myliu nė kiek ne mažiau.

Tyliai uždarau duris. Apsidairau virtuvėje ir ant spintelės pamatau dubenį su vaisiais, kobalto spalvos skrudintuvą. Dara paliko virtuvėje savo lazdeles. Paimu jas ir palaikau rankose. Nors kriauklė ir vamzdžiai visai čia pat, lazdelės mano rankose nejuda ir nesusikryžiuoja. Įsivaizduoju save turinčią šeštąjį jausmą, o tai, ko ieškau, yra šalia, nors ir paslėpta.

Kino teatrai – puiki vieta gėjams ir lesbietėms. Kai šviesos užgęsta, niekas nemato, ar laikai draugę arba draugą už rankos, ar pasislenki arčiau. Visas dėmesys sutelkiamas į vaizdą ekrane, o ne į žiūrovus. Nesu pratusi viešai rodyti jausmų. Niekada nepuoliau bučiuotis viešoje vietoje. Tiesiog negaliu jaustis laisvai kaip paaugliai, kurie nuolat glamonėjasi ar vaikšto gatvėmis kone sukišę rankas į partnerio kelnes. Man nebūtina eiti gatve apsikabinus mylimą moterį, bet norėčiau žinoti, kad jei toks noras kiltų, nesulaukčiau nustebusių, nemalonių žvilgsnių. Mes įpratę matyti vyrus, rankose laikančius šautuvus, o ne susikibusius už rankų.

Pradeda rodyti kino filmo kūrėjų sąrašą, ir žmonės pakyla nuo kėdžių. Zojos galva padėta man ant peties. Staiga išgirstu šaukiant:

– Zoja! Sveika!

Zoja pašoka, lyg būtų pagauta nusikaltimo vietoje, ir plačiai išsišiepia.

– Vanda! – sako moteriai, kuri man atrodo kažkur matyta. – Ar tau patiko filmas?

– Nesu didelė Kventino Tarantino gerbėja, bet filmas iš tiesų neblogas, – atsako Vanda ir įsikimba kažkokiam vyrui į parankę. – Zoja, regis, nesi pažįstama su mano vyru Stenu? Zoja – muzikos terapijos specialistė, ateina į mūsų slaugos ligoninę, – paaiškina savo vyrui.

Zoja pasisuka į mane.

– Tai Vanesa, – sako ji. – Mano… mano draugė.

Vakar vakare šventėme, nes jau mėnuo, kaip esame kartu. Gėrėme šampaną su braškėmis, žaidėme žodžių loto ir Zoja nugalėjo mane. Paskui mylėjomės, o kai rytą atsibudau, ji buvo apsivijusi mane kaip vijoklis.

Draugė.

– Mes buvom susitikusios, – sakau Vandai, nors progos nenoriu priminti, mat tai buvo per Zojos kūdikiui skirtą vakarėlį.

Iš kino teatro išeiname kartu su Vanda ir jos vyru, šnekučiuojamės apie filmo siužetą ir ar jis bus nominuotas „Oskarui“. Zoja stengiasi eiti kuo toliau nuo manęs. Ji pažvelgia į mane tik kai įsėdame į automobilį, ketindamos grįžti į mano namus.

Zoja pasakoja apie Vandos ir Steno dukrą. Mergaitė norėjo eiti į armiją, nes turėjo draugą, jau išsiųstą tarnauti laivyne. Nemanau, kad ji pastebėjo, jog aš nepratariu nė žodžio. Kai grįžtame namo, atrakinu duris ir įėjusi nusivelku paltą.

– Gal nori arbatos? – klausia Zoja ir patraukia į virtuvę. – Ketinu užkaisti virdulį.

Neatsakau jai. Esu labai įskaudinta, todėl galiu leptelėti ką nors pikta.

Atsisėdu ant sofos ir paimu laikraštį, kurio šiandien neturėjau progos perskaityti. Girdžiu Zoją vaikščiojančią po mano virtuvę, išimančią puodelius iš indaplovės, pilančią vandenį į virdulį, įjungiančią viryklę. Ji žino, kas kur guli, kuriame stalčiuje sudėti šaukšteliai, kurioje spintelėje laikau arbatos maišelius. Ji juda po mano namus, lyg jie būtų jos.

Tuščiai spoksau į vedamuosius straipsnius. Zoja ateina į svetainę, užlenda už sofos ir iš nugaros apkabina mane.

– Ar nieko nerašo apie policijos vado skandalą?

Nustumiu ją.

– Nereikia.

Ji atsitraukia.

– Atrodo, filmas tikrai tave paveikė.

– Ne filmas. – Atsigręžiu ir pažvelgiu į ją. – Tu.

– Aš? Ką aš padariau?

– Geriau paklausk, ko nepadarei, Zoja, – atsakau. – Kaip visa tai suprasti? Tau reikia manęs tik kai esam vienos? Būdama su manimi esi laimingiausias žmogus, bet tik kai niekas nemato, taip?

– Na, gerai. Tavo sumauta nuotaika neabejotinai…

– Tu nenorėjai, kad Vanda sužinotų, jog mudvi gyvenam kartu. Tai buvo taip akivaizdu…

– Mano bendradarbėms nebūtina žinoti mano asmeninio gyvenimo smulkmenų.

– Tikrai? Ar pranešei jai, kai paskutinį kartą pastojai? – paklausiu.

– Žinoma.

– Matai. – Nuryju seiles, stengdamasi nepravirkti. – Tu pasakei jai, kad aš esu tavo draugė.

– Tu ir esi mano draugė, – susierzinusi atšauna Zoja.

– Tik tiek?

– O kaip turėčiau tave vadinti? Meiluže? Skamba kaip prastame aštuntojo dešimtmečio filme. Partnere? Nė nežinau, ar tai tinkamas žodis. O ir man visai nereikia jokio apibūdinimo ir kad kiti žinotų. Tai kodėl reikia tau? – Virtuvėje pasigirsta skimbtelėjimas, tai užvirė virdulys. – Paklausyk. – Zoja giliai įkvepia. – Tu persistengi. Einu išjungsiu viryklę ir važiuosiu namo. Galėsim pasikalbėti apie tai rytoj, kai abi viską apgalvosim.

Zoja nueina į virtuvę, bet, užuot leidusi jai išeiti, nuseku iš paskos. Stebiu jos judesius, grakščius ir greitus, kai nuima virdulį nuo viryklės. Kada pasisuka į mane, jos veide nematyti jokių emocijų.

– Labos nakties.

Zoja žengia pro mane, bet jai priėjus prie virtuvės durų, ištariu:

– Aš bijau.

Ji stabteli ranka liesdama durų staktą, lyg būtų įstrigusi tarp dviejų akimirkų.

– Aš bijau, kad galiu tau atsibosti, – prisipažįstu. – Kad tu pavargsi gyventi gyvenimą, kuris nėra šimtu procentu pripažįstamas visuomenės. Bijau, kad jei leisiu sau pulti į ekstazę būdama su tavim, nesugebėsiu suimti savęs į rankas, kai mane paliksi.

Zoja iškart atsiranda priešais mane.

– Kodėl manai, kad tave paliksiu?

– Žinau iš patirties, – atsakau. – Ir nerimauju dėl tavęs, nes tu neturi supratimo, kaip sunku šitaip gyventi. Kiekvieną mielą dieną baiminuosi, kad kurio nors mokinio tėvas ar motina ims ir viešai paskelbs apie mano homoseksualumą, ir įtikins mokyklos tarybą atleisti mane iš darbo. Klausausi žinių ir girdžiu politikus, kurie, nors nieko apie mane nenutuokia, sprendžia, kas man gali būti leidžiama ir kas ne. Nesuprantu, kodėl kalbant apie mano tapatybę visus labiausiai intriguoja tai, kad esu lesbietė, o ne kad mano Zodiako ženklas yra Liūtas, kad moku šokti stepą ar kad esu zoologijos magistrė.

– Tu moki šokti stepą? – nustemba Zoja.

– Esmė ta, – sakau, – kad tu keturiasdešimt metų gyvenai tradiciškai. Kodėl negalėtum bent truputį pasipriešinti?

Zoja žiūri į mane, lyg būčiau neįtikėtina bukagalvė.

– Todėl, Vanesa, kad tu nesi gėjus.

Tą naktį mes nesimylėjome. Išgėrėme Zojos paruoštos arbatos ir kalbėjomės apie tai, kaip aš parėjusi namo verkiau, kai pirmą kartą buvau pavadinta lesbiete. Kad neapkenčiu, jog mano automobilį taisantis mechanikas įsitikinęs, kad suprantu, apie ką jis kalba, nes esu lesbietė. Aš netgi sušokau Zojai stepą. Paskui burkavome ant sofos.

Paskutinis dalykas, apie ką galvojau prieš užmigdama jos glėbyje, buvo: Šitaip – irgi gerai.

Nors ir buvau nusivylusi „Bazukos“ komiksų prizu – rentgeno akiniais, taupiau dar vienam daiktui, kurį tiesiog privalėjau turėti. Tai buvo banginio dantis, laimę nešantis talismanas ant grandinėlės. Mane labiausiai sudomino jo aprašymas:

Garantuojame, kad jis neš laimę visą jūsų gyvenimą.

Po patirties su rentgeno akiniais nesitikėjau, kad tai bus tikro banginio tikras dantis. Veikiausiai gausiu plastiko gabalėlį su skylute metaliniam raktų žiedui. Tačiau ir toliau taupiau pinigus „Bazukos“ kramtomajai gumai. Net mamos automobilyje ieškodavau monetų, kad susidarytų doleris ir dešimt centų.

Po trijų mėnesių jau turėjau šešiasdešimt penkis „Bazukos“ komiksus. Išsiunčiau sukišusi į voką ir ėmiau laukti prizo. Gavusi talismaną nustebau – dantis atrodė tikras (nors negalėjau pasakyti, ar banginio), o pritvirtintas sidabrinis žiedas raktams buvo sunkus ir žvilgėjo. Įkišau dantį į priekinę kuprinės kišenę ir pradėjau galvoti norus.

Kitą dieną mokykloje šventėme Valentino dieną. Iš batų dėžučių ir storo spalvoto popieriaus sumeistravome „laiškų dėžutes“. Tai buvo sandorių era, kai niekam nebuvo leidžiama pasijusti užmirštam, todėl mokytoja sugalvojo paprastą planą: kiekviena klasės mergaitė turi nusiųsti atviruką kiekvienam berniukui, ir atvirkščiai. Taigi buvau garantuota, kad gausiu keturiolika Valentino dienos atvirukų mainais už keturiolika skirtų mano klasės berniukams, netgi Lukui, kuris krapštydavo nosį, o paskui čiulpdavo pirštą. Po pamokų parsinešiau namo savo dėžutę, atsisėdau ant lovos ir peržiūrėjau atvirukus. Mano nuostabai, ten buvo vienas papildomas. Kaip ir tikėjausi, kiekvienas berniukas parašė man po atviruką, bet penkioliktasis buvo nuo Eilinos Koneli, mergaitės žibančiomis mėlynomis akimis ir tamsiais juodais plaukais, kuri kartą sporto salėje apsikabino mane norėdama parodyti, kaip taisyklingai laikyti beisbolo lazdą. Ant atviruko buvo užrašyta: NUOŠIRDŽIAUSI LINKĖJIMAI VALENTINO DIENOS PROGA NUO EILINOS. Nesvarbu, kad nebuvo prierašo TAVE MYLINTI. Nesvarbu, kad tokį patį atviruką ji galėjo nusiųsti visoms klasės mergaitėms. Tuo metu man buvo svarbu tik tai, kad ji pagalvojo apie mane, tebūnie – akimirką. Buvau įsitikinusi, kad šį papildomą Valentino dienos atviruką gavau tik dėl banginio danties, kad talismanas iš tiesų neša laimę.

Kaskart kraustydamasi gyventi vis kitur – iš namų į koledžo bendrabutį, iš ten – į butą mieste, paskui į šį namą, peržiūrėdavau savo daiktus ir atskirdavau pelus nuo grūdų. Ir kiekvieną kartą naktinio staliuko stalčiuje rasdavau tą banginio dantį, laimę nešantį talismaną, bet niekada nekilo noras jo išmesti.

Matyt, jis vis dar veikia.

18 Mušamasis ksilofoninių grupės muzikos instrumentas.

19 Angl. grace – Dievo malonė.

20 Lesbietės, gėjai, biseksualai ir transseksualai.

MAKSAS

Mano brolio galiniame kieme, rytiniame kampe, guli keturi balti marmuriniai akmenys. Jie per maži, kad būtų galima ant jų atsistoti, kelis net apraizgė rožių krūmas, kuris, kiek suprantu, niekada nebuvo karpomas. Tai paminkliniai akmenys, skirti kiekvienam prarastam Rido ir Lidės kūdikiui.

Šiandien statau penktą akmenį.

Lidė jį nešiojo neilgai, bet namas pilnas verksmo. Atėjau čionai norėdamas leisti broliui su broliene paliūdėti vieniems, bet iš tikrųjų ir man sukilo skaudūs prisiminimai. Taigi nuėjau į medelyną ir suieškojau tinkamą marmurinį akmenį. Dingtelėjo, kad atsidėkodamas Ridui už tai, ką padarė dėl manęs, atitirpus žemei pertvarkysiu tą vejos plotą į sodelį. Norėčiau pasodinti žydinčių svarainių ir kelis gluosnius, taip pat įvairiaspalvių veigelių. Centre pastatysiu granito suoliuką, o aplink pusmėnuliu išdėstysiu akmenis, kad Lidė galėtų ateiti čionai ir pasėdėti, pamąstyti, pasimelsti. Gėles pasodinsiu taip, kad visą laiką kurios nors žydėtų: violetiškai ir mėlynai – hiacintai ir rugiagėlės, heliotropai ir violetinės verbenos, bus ir baltut baltutėlių žvaigždinių magnolijų, japoninė kriaušė ir laukinių morkų.

Vos pradėjęs planuoti šį angelų sodą išgirstu žingsnius už nugaros. Ridas stovi susikišęs rankas į švarko kišenes.

– Sveikas, – sako man.

Apsisuku ir žiūriu į jį prisimerkęs nuo saulės.

– Kaip ji laikosi?

Ridas gūžteli pečiais.

– Pats žinai.

Taip, žinau. Niekada nesijausdavau labiau prislėgtas kaip tomis dienomis, kai Zoja persileisdavo. Galimi tėvai turi kažką bendra su Amžinosios šlovės bažnyčia: jiems gyvybė yra gyvybė, nesvarbu, kokia maža būtų. Tai – ne ląstelės, tai tavo ateitis.

– Dabar pas ją pastorius Klaivas, – priduria Ridas.

– Man tikrai labai gaila, Ridai, – sakau. – Žinau, kas tai yra.

Kartu su Zoja nuvykau į kliniką pasitikrinti dėl nevaisingumo. Nelabai prisimenu, kas lėmė mano spermos nepakankamumą ir nejudrumą, bet gerai žinau, kad tai susiję su genais. Tai reiškia, kad ta pati problema kamuoja ir Ridą.

Staiga jis pasilenkia ir pakelia mano atneštą akmenį. Kadangi žemė dar įšalusi, nesugebėjau gerai jo įstatyti. Stebiu, kaip brolis jį apverčia, palaiko rankoje, tada užsimoja ir sviedžia į plytų sieną, kurioje įtaisytos kepimo grotelės. Marmuras skyla perpus ir nukrinta ant žemės. Ridas atsiklaupia ir užsidengia veidą rankomis.

Turėtumėte suprasti – mano vyresnysis brolis yra vienas šaltakraujiškiausių žmonių, kokius tik esu sutikęs. Sunkiausiomis mano gyvenimo akimirkomis jis tampa tvirtu ramsčiu, į kurį galiu atsiremti, todėl pamatęs jį nesivaldantį suakmenėju.

Sugriebiu jį už pečių.

– Ridai, žmogau, nusiramink.

Jis pažvelgia į mane. Šaltame ore sklaidosi jo iškvėpti garai.

– Pastorius Klaivas kalba apie Dievą, meldžiasi Dievui, bet žinai, ką manau, Maksai? Manau, kad Dievas jau seniai nesiklauso. Jam visiškai nesvarbu, kad mano žmona nori kūdikio.

Pakrikštytas ir tapęs baptistu pradėjau galvoti, kad Dievas nieko nedaro be priežasties. Kad blogas žmogus privalo atsakyti už prasižengimus – prasminga, bet kur kas sunkiau suprasti, kodėl mus mylintis Išganytojas nepalankus geriems žmonėms. Meldžiausi daug ir ilgai, stengdamasis visa tai suvokti, ir man atrodo, kad jei Dievas atsiunčia mums kažką bloga, tai turėtų būti lyg žadinantis skambutis – nelabai subtilus pranešimas, kad sujaukėme savo gyvenimą. Galbūt esame ne su ta mergina, gal tapome per daug išdidūs arba pernelyg godūs ir užmiršome, kad svarbiau ne aš, o nesavanaudiškumas. Prisiminkite sutiktus žmones, kurie išsigydė, regis, neišgydomą ligą, – kiek iš jų ėmė dėkoti Dievui? Noriu pasakyti štai ką: galbūt liga buvo vienintelis būdas Dievui atkreipti žmogaus dėmesį?

Nors ir skaudu prisipažinti, dabar suprantu: tai dėl manęs mudu su Zoja negalėjome susilaukti vaikų, priežastis – aš. Jėzus daužė man per galvą tašeliu, kol pagaliau suvokiau: nesu vertas būti tėvu tol, kol nepasveikinsiu Jo Sūnaus. Bet Ridas ir Lidė – visai kita istorija. Jie labai ilgai viską darė gerai. Todėl nenusipelnė tokios širdgėlos.

Kai pastorius Klaivas išeina iš namo, abu su broliu pakeliame akis. Pastorius atsistoja priešais Ridą, mesdamas ant jo šešėlį.

– Lidė jus taip pat išvarė? – spėja Ridas.

– Jai reikia laiko, – atsako pastorius. – Vėl ateisiu aplankyti vakare, Ridai.

Pastoriui išėjus pro vartus, Ridas ranka patrina veidą.

– Ji nenori kalbėti su manim. Nieko nevalgo. Negeria tablečių, kurias išrašė gydytojas. Net nesimeldžia. – Jis dėbteli į mane krauju pasruvusiomis akimis. – Ar nuodėmė sakyti, kad aš, nors iš tikrųjų mylėjau tą kūdikį, vis dėlto labiau myliu žmoną?

Papurtau galvą. Daugybę kartų buvau patekęs į sunkią padėtį, daug sykių negalėdavau rasti išeities, bet visada brolis atkišdavo man petį. Dabar pagaliau atėjo metas pagelbėti jam.

– Ridai, – sakau. – Man atrodo, žinau, ką reikia daryti.

Man prireikia dešimties valandų nuvažiuoti į Džersį ir grįžti atgal. Kai įsuku į keliuką prie Rido namų, šviesa jų miegamajame nedega. Randu brolį virtuvėje plaunantį indus. Jis užsirišęs rausvą Lidės prijuostę su raukinukais, ant kurios užrašyta: ESU VIRĖJA, ŠTAI KODĖL.

– Sveikas, – sakau, kai brolis atsisuka. – Kaip ji?

– Taip pat, – atsako Ridas. Jis įtartinai nužvelgia popierinį maišelį mano rankoje.

– Pasitikėk manim. – Ištraukiu maišelį kino teatre pirktų „Orville Redenbacher’s“ kukurūzų spragėsių ir įkišu į mikrobangų krosnelę. – Ar pastorius Klaivas buvo vėl užsukęs?

– Taip, bet ji nenori kalbėtis.

Tai todėl, kad ji negali, – dingteli man. Kalbėjimas vėl grąžina ją į tą košmarą. Dabar jai reikia išsigelbėti.

– Lidė nevalgo mikrobangų krosnelėje paruoštų kukurūzų spragėsių, – sako Ridas.

Iš tikrųjų tai brolis neleidžia jų valgyti. Jis – sveiko maisto gerbėjas, nors nesu tikras, ar tai dėl naudos sveikatai, ar dėl to, kad mėgsta pirkti brangiausias prekes, nesvarbu, iš kurio skyriaus.

– Visada būna pirmas kartas, – atsakau. Išgirdęs skimbtelint, iš mikrobangų krosnelės išimu išsipūtusį maišelį ir praplėšęs supilu spragėsius į didelį mėlyną keraminį dubenį.

Miegamajame labai tamsu ir kvepia levandomis. Lidė guli ant šono didelėje lovoje, ji nusisukusi nuo manęs.

– Eik šalin, – sumurma. Jos žodžiai skamba dusliai, lyg ji būtų tunelyje.

Nekreipiu į ją dėmesio. Suvalgau saują spragėsių.

Jų kvapas ir garsas priverčia Lidę atsisukti. Ji pašnairuoja į mane.

– Maksai, aš nenusiteikusi bendrauti.

– Nieko tokio, – atsakau. – Aš tik norėjau pasiskolinti tavo vaizdo leistuvą. – Iš popierinio maišelio ištraukiu vaizdajuostę. Įdedu ją į leistuvą ir įjungiu televizorių.

Kulkos nenužudys jo! – žada reklama.

Liepsnos nesužeis jo!

Niekas nesustabdys jo!

VORAS… suvalgys jus gyvus!

Lidė atsisėda lovoje ir atsiremia į pagalves. Jos akys nukrypsta į ekraną, į neįtikėtiną milžinišką vorą, terorizuojantį paauglių porelę.

– Iš kur ją gavai?

Vaizdajuostė iš centrinės parduotuvės Naujajame Džersyje, kurioje galima užsisakyti B klasės kino filmų. Užsakiau internetu. Bet negalėjau laukti, kol man ją atsiųs, taigi nuvažiavau ir pasiėmiau pats.

– Geras filmas, – sakau jai. – Penkiasdešimt aštuntųjų.

– Dabar nenoriu žiūrėti filmo, – atsako Lidė.

– Gerai, – gūžteliu pečiais. – Tada pritildysiu garsą.

Apsimetu, kad žiūriu filmą. Paauglė su draugu ieško dingusio savo tėvo ir randa didžiulį milžiniško voro voratinklį. Vogčiomis žvilgčioju į Lidę. Ji negali nežiūrėti filmo. Po kelių minučių atkiša ranką, kad paduočiau kukurūzų spragėsių. Atiduodu jai visą dubenį, kurį laikiau ant kelių.

Kaip tik tuo metu, kai paaugliai atitempia negyvo voro kūną į savo mokyklos sporto salę, kad galėtų jį ištirti (norėdami įsitikinti, ar jis gyvas), į miegamąjį galvą įkiša Ridas. Tuo metu aš jau sėdžiu atsišliejęs į pagalves jo lovos pusėje. Patenkintas iškeliu nykštį ir pamatau, kaip broliui palengvėja regint Lidę sėdinčią, vėl grįžusią į gyvųjų pasaulį. Jis išeina ir uždaro duris.

Po pusės valandos jau esame suvalgę beveik visus spragėsius. Kai galiausiai tarantulas užmušamas elektros srove, pamatau Lidės veidu riedančias ašaras.

Esu tikras, ji nesupranta, dėl ko verkia.

– Maksai, – paklausia, – gal galime pažiūrėti dar kartą?

Akivaizdi tiesa: tapęs Amžinosios šlovės bažnyčios nariu, būsi išganytas. Bet yra dar vienas privalumas – būsi išgelbėtas. Ir tai nutiks kur kas subtiliau negu atrandant Jėzų (kas primena žaibo trenksmą). Kai pirmą kartą nuėjau į bažnyčią, po savaitės prie Rido durų pasirodė pagyvenusi ponia – atėjo nešina bananų duona ir pasveikino mane tapus bendruomenės nariu. Kai susergu gripu, mano vardas atsiduria maldų sąraše. Bažnyčios skelbimų lentoje kabo lapelis, kuriame užrašyta, kad teikiu sniego valymo paslaugas. Visas juosteles su mano telefono numeriu nuplėšė bažnyčios nariai, nes jiems malonu padėti savam žmogui. Aš ne tik gimiau dar kartą, bet ir patekau į didelę šeimą.

Pastorius Klaivas – tai tėvas, kokį norėčiau turėti, jis supranta, kad suklupau praeityje, bet pirmiausia įžvelgia beribes mano galimybes. Užuot kreipęs dėmesį į tai, ką gyvenime padariau blogai, jis išaukština gerus mano darbus. Praėjusią savaitę jis nusivedė mane į italų restoraną atšvęsti, nes jau trys mėnesiai, kaip mečiau gerti. Jis patiki man vis daugiau pareigų bažnyčioje – pradedant Šventojo Rašto skaitymu per sekmadienio pamaldas ir baigiant produktų pirkimu, mat šią popietę rengiama bendra metinė vakarienė su vištienos pyragu.

Dabar kelios minutės po pusės keturių. Mudu su Elkinu esame parduotuvėje „Stop & Shop“ ir stumiame pirkinių vežimėlį. Dažniausiai apsiperku kitur, bet šitos parduotuvės savininkas – Amžinosios šlovės bažnyčios narys, todėl suteikia pastoriui Klaivui nuolaidų, o šįkart, dar svarbiau, sutiko paaukoti vištą, tai yra apskritai neims pinigų.

Įsidėjome į vežimėlį pyrago mišinio, šaldytų pupelių, morkų ir dabar mėsos skyriuje laukiame mums skirtos vištos. Staiga išgirstu pažįstamą balsą. Atsisukęs pamatau Zoją, garsiai skaitančią „Cezario“ salotų padažo etiketę.

– Turbūt tai naujos mitybos taisyklės, – sako ji kitai moteriai. – Jokių riebalų, mažai riebalų, sumažintas riebalų kiekis ir daug riebalų, bet tvirta asmenybė.

Toji kita moteris ištraukia Zojai iš rankų „Cezario“ salotų padažą ir padeda ant lentynos. Tada paima aštrųjį padažą.

– O man atrodo, kad pudingas turėtų gulėti prie panašių produktų, – sako ji. – Bet ne visada galime gauti to, ko norime.

– Tuoj grįšiu, – tarsteliu Elkinui ir einu prie Zojos. Ji atsukusi man nugarą, todėl patapšnoju per petį.

– Sveika.

Zoja atsigręžia ir plačiai nusišypso. Ji atrodo atsipalaidavusi, laiminga, lyg pastaruoju metu būtų daug juokusis.

– Maksai! – Ji apkabina mane.

Nerangiai paplekšnoju jai per nugarą. Ar reikia apkabinti buvusią žmoną? Moteris, su kuria ji apsipirkinėja, – aukštesnė už Zoją, truputį jaunesnė ir apsikirpusi vyriškai, – kietai sučiaupia lūpas, kas turėtų reikšti šypseną. Aš paduodu jai ranką ir prisistatau:

– Maksas Baksteris.

– Ak, – tarsteli Zoja. – Maksai, tai… Vanesa.

– Malonu susipažinti.

– Tik pažiūrėkit, išsipuošęs be jokios progos. – Zoja žaismingai timpteli mano juodą kaklaraištį. – Ir jau be gipso.

– Taip, nuėmė, – atsakau. – Dabar tik aprišu koją.

– Ką čia veiki? – pasiteirauja Zoja ir šypteli. – Turbūt ir pati žinau… Vienintelė priežastis, dėl ko einama į maisto prekių parduotuvę…

– Nepykit ant jos, – sako Vanesa. – Ji taip elgiasi visada, kai iš ryto išgeria per daug puodelių kavos.

– Taip, – ištariu tyliai. – Žinau.

Vanesos žvilgsnis nuo Zojos nukrypsta į mane, paskui vėl į Zoją. Nesuprantu kodėl, bet man atrodo, kad Vanesa nepatenkinta. Jeigu ji – Zojos draugė, veikiausiai žino, kad aš – buvęs Zojos vyras. Nenumanau, kodėl mano žodžiai ją nuliūdino.

– Pasižvalgysiu produktų, – sako Vanesa ir atsitraukia. – Buvo malonu susipažinti. – Ir nueina link sveiko maisto skyriaus.

– Man taip pat, – atsakau. Abu su Zoja nusekame ją akimis. – Ar prisimeni, kad tau nutarus maitintis sveikai, mūsų išlaidos išaugo keturgubai? – paklausiu.

– Taip. Dabar perku ekologiškas vynuoges ir salotas, – atsako ji. – Gyveni ir mokaisi, tiesa?

Skyrybos – keistas dalykas. Su Zoja išgyvenau beveik dešimt metų. Įsimylėjau ją, miegojau su ja, norėjau vaikų. Buvo laikai, kai ji pažinojo mane geriau už bet kurį kitą žmogų pasaulyje. Todėl nenoriu kalbėtis apie maistą. Noriu paklausti jos, kaip čia atsitiko, kad mudu, meiliai apsikabinę šokę per savo vestuves, dabar stovime parduotuvėje per tris pėdas vienas nuo kito ir šnekamės tuščiai.

Bet pasirodo Elkinas su vežimėliu.

– Mums jau reikia eiti. – Jis atsisuka į Zoją. – Labas.

– Zoja, čia Elkinas. Elkinai, čia Zoja. – Pažvelgiu į ją. – Šį vakarą – bažnytinė vakarienė su vištienos pyragu. Naminiu. Gal ateisi?

Jos veidas persimaino.

– Galbūt.

– Gerai. – Nusišypsau jai. – Buvo malonu pasimatyti.

– Ir man taip pat, Maksai. – Ji stumteli savo vežimėlį ir praeina pro mane. Pasuka prie Vanesos, kuri stovi prie lentynos su lapiniais burokėliais. Matau, abi ima ginčytis, bet esu per toli, kad girdėčiau jų pokalbį.

– Eime, – paragina Elkinas. – Moterys supyks, jeigu laiku negaus produktų.

Kol Elkinas krauna prekes prie kasos, stengiuosi suvokti, kas atsitiko Zojai. Žinoma, ji atrodo puikiai, matyti, kad yra laiminga. Tikriausiai kaip ir aš susirado draugių, su kuriomis gali kur nors išeiti. Tačiau kažin kas čia ne taip, tik nesuprantu kas. Kol kasininkė mus aptarnauja, sugaunu save žvilgčiojantį atgal ir akimis ieškantį Zojos.

Nueiname prie mano pikapo ir sukrauname pirkinius. Pradeda lyti.

– Grąžinsiu vežimėlį! – šūkteli Elkinas ir nustumia jį link vienos iš stoginių, stovinčių dvi eilės nuo mūsų. Jau ruošiuosi sėsti į automobilį, bet staiga pamatau Zoją.

– Maksai! – Ji išbėga iš parduotuvės, plaukai plaikstosi vėjyje it aitvaro uodega, lietaus lašai krinta ant veido ir megztinio. – Noriu tau kai ką pasakyti.

Per penktąsias mūsų vedybų metines išvykome į Baltuosius kalnus pasiėmę palapinę, kurią pasiskolinau iš vieno savo kliento. Tačiau kai pasiekėme tikslą, jau buvo tamsu, todėl pravažiavome poilsiavietę ir palapinę pasistatėme miške. Įropojome į tą mažytę erdvę, užtraukėme užtrauktuką, bet pradėjus nusirenginėti palapinė sugriuvo.

Zoja apsipylė ašaromis. Susirietė į kamuoliuką ant purvinos žemės, o aš uždėjau ranką jai ant peties ir pasakiau: „Viskas gerai“, nors tai buvo melas. Negalėjau sustabdyti lietaus, negalėjau sutaisyti palapinės. Ji apsigręžė ir pažvelgė į mane. Ir tik tada supratau, kad Zoja juokiasi, o ne verkia. Ji juokėsi taip, kad vos galėjo atgauti kvapą.

Tą akimirką man atrodė, kad noriu būti su ja visą gyvenimą.

Kai sužinojusi, kad nėra nėščia, Zoja pradėdavo verkti, aš vis vildavausi, jog tai ne ašaros. Bet ji verkdavo iš tikrųjų.

Nežinau, kodėl prisiminiau tai dabar, kai lietus išlygina jos plaukus ir užgesina šviesą jos akyse.

– Vanesa, ta moteris, su kuria mane matei, – sako Zoja, – yra mano partnerė.

Kai susituokėme, Zoja dejuodavo, esą sunku rasti žmonių, kurie supranta, jog muzikos terapija – vertinga priemonė, padedanti išgyti. Sakydavo: būtų šaunu suburti terapeutų bendruomenę, kokia buvo jai mokantis Berklyje.

– Puiku, – atsakau, nes man atrodo, kad ji nori tai išgirsti. – Juk visada ieškojai žmogaus, su kuriuo galėtumėt dirbti kartu.

– Tu nesupranti. Vanesa yra mano partnerė. – Ji minutėlę dvejoja. – Mes esame kartu.

Staiga man pasidaro aišku, kas taip stebino parduotuvėje. Zoja ir ta moteris pirkinius krovė į vieną vežimėlį. Kas taip elgiasi, jei neturi bendro šaldytuvo?

Spoksau į Zoją nežinodamas, ką atsakyti. Man įsiskausta galvą ir tas skausmas ateina kartu su žodžiais:

Argi nežinote, kad neteisieji nepaveldės Dievo karalystės? Neklyskite! Nei ištvirkėliai, nei stabmeldžiai, nei svetimautojai, nei sanguliautojai su vyrais, nei vagys, nei gobšai, nei girtuokliai, nei keikūnai, nei plėšikai nepaveldės Dievo karalystės.21

Tai iš „Pirmojo laiško korintiečiams“, labai aiški Dievo nuomonė apie homoseksualų gyvenimo būdą. Išsižioju norėdamas tai pasakyti Zojai, bet teištariu:

– Juk buvai su manim.

Antraip reikštų, kad abu partneriai – visiškai nesuderinami, neįmanomai nesuderinami.

Elkinas pabeldžia, kad atrakinčiau automobilio dureles ir leisčiau jam pasislėpti nuo lietaus. Spusteliu mygtuką, išgirstu dureles atsidarant ir užsidarant, bet pats stoviu lauke, apstulbintas netikėto Zojos pranešimo.

Jaučiu tiek paralyžiaus etapų, kad net sunku suskaičiuoti. Šokas dėl to, ką ji pasakė. Netikėjimas, nes negaliu patikėti, kad ji devynerius metus apsimetinėjo. Skausmas, nes, nors mudu išsiskyrę, ji bus palikta, kai sugrįš Kristus. Tokio siaubo nelinkėčiau niekam.

Elkinas spusteli garso signalą, ir aš krūpteliu.

– Taigi, – sako Zoja ir nusišypso ta ypatinga šypsena, dėl kurios ją kaskart įsimylėdavau iš naujo. Tada apsisuka ir nubėga link parduotuvės, kur po stogine prie vežimėlio laukia Vanesa.

Zojai bėgant jos rankinė nuslysta nuo peties ir užsikabina už alkūnės. Jai stumiant vežimėlį į automobilių aikštelę, Vanesa pataiso jos rankinę ir ši atsiduria reikiamoje vietoje.

Paprastas, intymus gestas. Ir aš būčiau pasielgęs taip pat.

Negaliu atplėšti akių nuo jų, kraunančių pirkinius į nepažįstamą automobilį – senovinį kabrioletą. Tebežiūriu į savo buvusią žmoną, naujai iškeptą lesbietę, nors baigiu permirkti iki paskutinio siūlelio ir lietus neleidžia man jos aiškiai matyti.

Amžinosios šlovės bažnyčios pamaldos vyksta vienoje vidurinės mokyklos klasėje, bet administracinės patalpos yra kitur. Tai nedidelis buvęs teisininko biuras parduotuvių rajone netoli Dankino spurginės. Čia yra laukiamasis, kuriame sėdi sekretorė, ir poilsio kambarys, kuriame stovi kopijavimo aparatas, staliukas, nedidelis šaldytuvas ir kavos aparatas, yra koplytėlė ir pastoriaus Klaivo kabinetas.

– Jau galite įeiti, – sako sekretorė Alva. Ji nedidukė ir sulinkusi, todėl panaši į klaustuką, jos galvą puošia retos garbanos. Ridas juokauja, kad ji sėdi čia nuo prieštvaninių laikų, ir aš iš dalies su juo sutinku.

Pastoriaus Klaivo kabinetas šiltas, bet aptriušęs. Jame daug gėlių, stovi gėlėtos sofos ir knygų lentyna su religinėmis knygomis. Ant pulto atversta guli didžiulė Biblija. Už stalo – didelis paveikslas, kuriame pavaizduotas Jėzus ant fenikso, pakilusio iš pelenų. Kartą pastorius Klaivas papasakojo man, kad jam prisisapnavo Jėzus ir pasakė: tavo parapija pakilsianti iš nedorybių kloakos kaip tas mitinis paukštis ir sulauksianti Dievo malonės. Kitą rytą pastorius nuėjo ir užsakė nutapyti šį meno kūrinį.

Pastorius palinkęs virš nusususio kuokštinio chlorofito, kurio lapų galiukai parudavę ir aptrupėję.

– Nors rūpinuosi augalėliu, – sako man, – atrodo, jis miršta.

Prieinu arčiau ir įkišu pirštą į žemę, norėdamas pažiūrėti, ar drėgna.

– Ar Alva laisto jį?

– Pareigingai.

– Turbūt vandeniu iš čiaupo. Kuokštiniai chlorofitai jautrūs tokiame vandenyje esančioms cheminėms medžiagoms. Jei laistytumėt distiliuotu vandeniu ir pakirptumėt lapų galiukus, augalas pasveiktų ir būtų gražios žalios spalvos.

Pastorius Klaivas nusišypso.

– Tu, Maksai, esi tikra dovana.

Išgirdęs jo žodžius kūne pajuntu malonią šilumą. Aš taip susigadinau sau gyvenimą, kad retai kada girdžiu pagyrimus. Pastorius nusiveda mane prie sofos tolimajame kambario kampe ir pasiūlo saldymedžio saldainių.

– Alva pranešė man, – sako, kai atsisėdame, – kad kalbėdamas telefonu buvai labai prislėgtas.

Nenumanau, nuo ko pradėti, tik žinau, kad noriu pasikalbėti. Ridas, kuriam galėčiau išsipasakoti, turi užtektinai savų problemų. Lidė jaučiasi kiek geriau, bet dar neatsigavo.

– Patikėk, – meiliai sako pastorius Klaivas, – tavo brolis ir Lidė sėkmingai susidoros su tuo paskutiniu iššūkiu ir taps stipresni negu buvo. Dievas turi savų planų jų atžvilgiu, nors kol kas ir nenori mums jų atskleisti.

Išgirdęs pastorių kalbant apie persileidimą susigūžiu. Turėčiau melstis už brolį, o ne sielotis dėl moters, su kuria savo noru išsiskyriau.

– Atėjau ne dėl Rido, – sakau. – Vakar buvau sutikęs buvusią žmoną ir ji pasakė, kad yra lesbietė.

Pastorius Klaivas atsilošia kėdėje, atremia galvą į minkštą atkaltę.

– Štai kaip.

– Ji buvo parduotuvėje su kita moterim, su savo partnere. Taip Zoja pavadino ją. – Kalbu nepakeldamas akių. – Kaip ji galėjo? Ji mylėjo mane, žinau. Ištekėjo už manęs. Ji ir aš… mes… na, suprantate. Būčiau jautęs, jeigu būtų apsimetinėjusi. Būčiau žinojęs. – Nutylu norėdamas atgauti kvapą. – Ar tikrai būčiau supratęs?

– Galbūt ir supratai, – susimąstęs ištaria pastorius. – Ir dėl to jūsų santuoka iširo.

Ar gali taip būti? Gal Zoja pradėjo skleisti magnetinius fluidus, ir aš suvokiau tai anksčiau, negu suprato ji pati?

– Numanau, kad jautiesi… nevisavertis, – sako pastorius. – Manai sau: jei būtum tikras vyras, nebūtų taip atsitikę.

Negaliu pažvelgti jam į akis, man dega skruostai.

– Ir numanau, kad esi įširdęs. Tikriausiai galvoji: sužinojęs apie jos naująjį gyvenimo būdą kiekvienas manys, jog tu likai kvailio vietoje.

– Taip! – pratrūkstu aš. – Tiesiog… negaliu… – Žodžiai užstringa gerklėje. – Nesuprantu, kodėl ji taip elgiasi.

– Tai ne jos pasirinkimas, – sako pastorius Klaivas.

– Bet… niekas negimsta gėjum ar lesbiete. Juk taip tvirtinate.

– Esi teisus. Ir aš teisus. Nėra biologinių homoseksualų – visi esame heteroseksualūs. Tačiau kai kuriems iš mūsų dėl įvairių priežasčių iškyla homoseksualumo problemų. Nė vienas nepasirenkame potraukio tos pačios lyties atstovui, Maksai. Bet pasirenkame, kaip į tą potraukį reaguosime. – Jis susideda rankas ant kelių ir palinksta į priekį. – Maži berniukai nėra gėjai, iškrypėliais juos padaro motinos – nustelbia ar manipuliuoja sūnumis dėl savo emocinio pasitenkinimo. Arba tėvai, kuriems vaikai nerūpi, todėl berniukai ieško pripažinimo kitu, netinkamu būdu. Panašiai nutinka ir mažoms mergaitėms, kurių motinos nuo jų nutolusios, – joms sunku rasti būdą savo moteriškumui atskleisti. Prisideda ir tai, kad vaikas auga be tėvo.

– Zojos tėvas mirė, kai ji buvo maža, – sakau.

Pastorius Klaivas pažvelgia į mane.

– Noriu pasakyti, Maksai, kad nepyktum ant jos. Jai reikia ne tavo pykčio. Jai reikia… Ji nusipelnė tavo malonės.

– Aš… nesuprantu.

– Kai buvau jaunas, dirbau pas vieną pastorių, labai konservatyvų žmogų. Tai buvo per AIDS epidemiją, ir pastorius Volesas ėmė lankyti ligoninėje gydomus homoseksualus. Jeigu jie norėdavo, jis melsdavosi kartu su jais, o jeigu ne, tiesiog dažnai užsukdavo. Galiausiai apie pastoriaus Voleso veiklą sužinojo vietinė homoseksualų radijo stotis ir pakvietė jį į studiją. Kai jo paprašė išsakyti savo nuomonę apie homoseksualumą, jis pasakė: tai – nuodėmė. Programos vedėjas prisipažino, kad tokia nuomonė jam nepatinka, bet patinka pats pastorius. Kitą savaitgalį keli gėjai atėjo į Voleso laikomas pamaldas. Dar po savaitės jų padvigubėjo. Parapijiečiai išsigando ir paklausė pastoriaus, kaip jiems elgtis, kai aplink tiek homoseksualų. Pastorius Volesas atsakė: „Tiesiog leiskite jiems čia būti. Tarp mūsų yra liežuvautojų, paleistuvių, svetimautojų ir kitokių nusidėjėlių, taigi tebūnie ir homoseksualai.“

Pastorius Klaivas atsistoja ir nueina prie stalo.

– Mūsų pasaulis keistas, Maksai. Turime megabažnyčių. Turime krikščionišką palydovinę televiziją ir krikščioniškų muzikos grupių, kurios labai populiarios. Dieve mano, turime ir garsųjį romaną „Trobelė“22. Kristus – labiau matomas ir įtakingesnis negu anksčiau. Tai kodėl vis dar klesti nėštumus nutraukiančios klinikos? Kodėl daugėja ištuokų? Kodėl paplitusi pornografija? – Jis nutyla, bet nemanau, kad laukia atsakymo. – Pasakysiu tau, Maksai, kodėl. Ogi dėl to, kad moralinis silpnumas išplito už bažnyčios ribų. Pavyzdžių nereikia toli ieškoti: Tedas Hagardas ar Polas Barnesas23, mūsiškiai, įsipainiojo į sekso skandalus. Kodėl negalime kalbėti apie pavojingiausią mūsų laikų problemą? Todėl, kad moraliniu požiūriu pamynėme savo autoritetą.

Suraukiu antakius, nes esu sumišęs. Nelabai suprantu, ką bendra tai turi su Zoja.

– Kai susirenkame melstis, girdime žmones dejuojant, kad serga vėžiu ar neturi darbo. Bet niekada negirdime prisipažinimų, kad internete ieškojo pornografijos ar save laiko gėjum. Kodėl taip yra? Kodėl bažnyčia nėra saugi vieta, į kurią galėtum ateiti ir išsikalbėti, jei tave gundo nuodėmės, bet kokia nuodėmė? Jeigu negalime būti saugus prieglobstis, tada tenka su tais žmonėmis dalytis atsakomybe, kai jie nusideda. Maksai, tu geriau už kitus žinai, kaip jautiesi niekieno neteisiamas sėdėdamas bare – tiesiog išgeri ir gyveni sau toliau. Kodėl bažnyčia negalėtų būti kažkas panašaus? Kodėl negalėtum ateiti čionai ir pasakyti: O Dieve, čia esi tik Tu. Puiku! Čia galiu būti pats savimi. Turiu omeny ne tai, kad reikia nekreipti dėmesio į mūsų nuodėmes, o tai, kad patys turime būti už jas atsakingi. Ar supranti, Maksai, kur suku?

– Ne, pone, – prisipažįstu. – Iš tikrųjų ne…

– Ar žinai, kas šiandien atvedė tave pas mane?

– Zoja?

– Ne. Jėzus Kristus. – Šypsena nušviečia pastoriaus veidą. – Tu buvai atsiųstas čionai, kad primintum man, jog negalime būti taip pasinėrę į kovą, kad net užmiršome karą. Besigydantys alkoholikai gauna specialius ženklelius, skirtus jų blaivybės laikui pažymėti. Savo bažnyčioje mes patys turime būti toks ženklelis norintiems pasikeisti homoseksualams.

– Nežinau, ar Zoja norėtų pasikeisti…

– Mes jau žinome, kad nėščiai moteriai reikia ne liepti nesidaryti aborto, o pasiūlyti teisingą išeitį, patarimų, pagalbą, įvaikinimo galimybes. Taigi negalime sakyti ir kad homoseksualumas – tai blogis. Reikia atvesti tuos žmones į bažnyčią ir paaiškinti jiems, kaip derėtų elgtis.

Suvokiu, kad pastorius kalba apie tai, jog reikia tapti vadovu, gidu. Lyg Zoja būtų pasiklydusi miške. Gal man išsyk ir nepavyks įkalbėti jos eiti su manim, bet galiu pasiūlyti žemėlapį.

– Manot, turėčiau su ja pasikalbėti?

– Kaip tik tai, Maksai.

Tačiau mes jau daug laiko ne kartu.

Be to, aš tik neseniai tapau šios bažnyčios nariu, tad vargu ar turiu teisę įtikinėti kitus.

Ir dar.

(Net jei tai man skaudu?)

(Net jeigu tai verčia mane jaustis netikru vyru?)

(Kas aš toks, kad galėčiau tvirtinti, jog ji neteisi?)

Tačiau šios paskutinės minties negaliu pripažinti netgi sau, juo labiau iškloti pastoriui Klaivui.

– Nemanau, kad ji norėtų išgirsti, kad bažnyčia jai padės.

– Aš nesakiau, kad pokalbis bus lengvas, Maksai, – atsako pastorius Klaivas. – Bet kalbu ne apie seksualinę etiką. Mes nesame nusistatę prieš homoseksualus. Mes – už Kristų.

Tai išgirdus viskas man pasidaro aišku. Turiu ne vaikytis Zoją, nes ji mane įskaudino ar dėl to, kad pykstu ant jos, o tik mėginti išgelbėti jos sielą.

– Taigi ką man reikia daryti?

– Melskis. Zoja turi išpažinti savo nuodėmę. O jeigu ji negali, tu melskis už ją. Tu negali jos atitempti pas mus, negali priversti jos klausyti mūsų patarimų. Tačiau gali priversti ją pamatyti kitas galimybes. – Jis atsisėda prie stalo ir pradeda vartyti užrašus. – Kai kurie mūsų nariai kovojo su nepageidaujamu potraukiu tai pačiai lyčiai, bet laikosi krikščioniškosios pasaulėžiūros.

Prisimenu mūsų parapijiečius. Laimingos šeimos, linksmi veidai, švytinčios akys – tai ateina iš Šventosios Dvasios. Tie žmonės yra mano draugai, mano šeima. Mėginu atspėti, kuris iš jų galėjo būti homoseksualus. Galbūt kirpėjas Patrikas? Jo sekmadieniniai kaklaraiščiai visada priderinti prie jo žmonos palaidinės. O gal Nilas, konditerininkas iš penkių žvaigždučių restorano miesto centre?

– Ar pažįsti Pauliną Bridžman?

Paulina?

Iš tikrųjų?

Dar vakar mudu su Paulina pjaustėme morkas vištienos pyragui, skirtam bažnyčios vakarienei. Ji smulkutė, riesta nosim ir siaurais išpešiotais antakiais. Kalbėdama visada gestikuliuoja. Man atrodo, niekada nemačiau jos vilkinčios kitokiais nei rausvais drabužiais.

Kai galvoju apie lesbietes, įsivaizduoju tvirtas ir agresyvias moteris styrančiais plaukais, apsmukusiais džinsais ir flaneliniais marškiniais. Žinoma, tai stereotipas. Tačiau nebuvo jokio ženklo, kuris bylotų, jog Paulina Bridžman – lesbietė.

Taip pat ir Zoja.

– Paulina ieškojo pagalbos tarptautinėje religinėje organizacijoje „Exodus International“24. „Meilę vainikavo sėkmė“25 konferencijose ji pasakodavo apie savo patirtį ir kaip atsikratyti lesbietiškumo. Manau, jei paprašytume, ji su malonumu papasakotų savo istoriją Zojai.

Pastorius Klaivas užrašo ant lapelio Paulinos telefono numerį.

– Pasvarstysiu apie tai, – sakau išsisukinėdamas.

– Aš pasakyčiau jai: O ką tu prarasi? Tik tai, kas visai nėra svarbu. – Pastorius Klaivas palaukia, kol pažvelgsiu tiesiai į jį. – Štai ką Zoja praras.

Amžinąjį išganymą.

Net jeigu ji ir nėra mano žmona.

Net jeigu niekada iš tikrųjų nemylėjo manęs.

Paimu iš pastoriaus Klaivo lapelį, sulenkiu jį perpus ir įsidedu į piniginę.

Tą naktį sapnuoju, kad vis dar esu vedęs Zoją, kad ji guli mano lovoje ir mudu mylimės. Mano ranka juda jos šlaunimi link juosmens linkio. Įsikniaubiu veidu jai į plaukus, bučiuoju lūpas, kaklą, krūtinę. Paskui pažvelgiu į išskėstus savo pirštus, gulinčius jai ant pilvo.

Tai ne mano ranka.

Pirmiausia ant nykščio yra žiedas – plonas auksinis žiedelis.

Ir nagai nudažyti raudonai.

– Kas atsitiko? – klausia Zoja.

– Kažin kas čia ne taip, – atsakau.

Ji sugriebia man už riešo ir prisitraukia arčiau.

– Viskas gerai.

Tačiau aš klupdamas nuslenku į vonią ir uždegu šviesą. Pažvelgiu į veidrodį ir pamatau į mane žiūrinčią Vanesą.

Atsibudęs jaučiu, kad paklodė permirkusi prakaitu. Išlipu iš lovos, stovinčios Rido svečių kambaryje, nuėjęs į vonios kambarį atsuku čiaupą ir nusiprausiu veidą (stengdamasis nežiūrėti į veidrodį), tada po vandens čiurkšle pakišu visą galvą. Akivaizdu, vėl užmigti nepavyks, todėl einu į virtuvę ko nors užkąsti.

Mano nuostabai, aš ne vienintelis nemiegu trečią valandą nakties.

Virtuvėj prie stalo sėdi Lidė ir į skutelius plėšo servetėlę. Ant naktinių marškinių ji užsimetusi ploną medvilninį chalatą. Ji visada dėvi naktinius marškinius iš plonos medvilnės, prie apykaklės ir palankos puoštus smulkiomis siuvinėtomis rožėmis. Zoja dažniausiai miegodavo nuoga, o jei ką ir užsimesdavo, tai tik mano sportinius marškinėlius ir mano trumpikes.

– Lide, – tarsteliu. Išgirdusi mano balsą ji pašoka. – Ar gerai jautiesi?

– Išgąsdinai mane, Maksai.

Ji man visada atrodė gležna. Panašiai įsivaizduoju angelus – jie perregimi, švelnūs ir pernelyg gražūs, kad galėtum ilgai į juos žiūrėti. Bet dabar Lidė atrodo sugniuždyta. Po akimis mėlyni ratilai, lūpos suskilinėjusios. Kai neplėšo servetėlės, jos rankos dreba.

– Gal palydėti tave iki lovos? – paklausiu.

– Ne… Jaučiuosi gerai.

– Gal nori arbatos? Arba galėčiau išvirti tau sriubos.

Lidė papurto galvą, auksiniai jos plaukai suvilnija.

Man atrodo, kad nedera sėstis prie stalo, kai Lidė čia, virtuvėje; tikriausiai ji nori pabūti viena.

– Gal pakviesti Ridą? – pasiūlau.

– Tegu miega. – Ji atsidūsta, ir krūvelė popieriaus skutelių nuplasnoja tolyn, nukrinta net ant grindų. Lidė pasilenkia norėdama jas surinkti.

– Leisk man, – sakau dėkingas, kad galiu pagelbėti bent tiek.

Atsiklaupiu prieš jai spėjus atsakyti, bet ji nustumia mane.

– Liaukis. – Ir užsidengia veidą rankomis. Nieko negirdžiu, bet matau krūpčiojant jos pečius. Žinau, ji verkia.

Sutrikęs neryžtingai patapšnoju jai per petį.

– Lide, – sušnibždu.

– Po velnių, ar kada visi liausitės manęs gailėję?

Išsižioju iš nuostabos. Kiek Lidę pažįstu, niekada negirdėjau jos keikiantis.

Ji rausteli.

– Atleisk. Aš nežinau… nežinau, kas man darosi.

– Užtai aš žinau. – Atsisėdu priešais ją. – Tavo gyvenimas. Jis susiklostė ne taip, kaip tikėjaisi.

Lidė ilgai žiūri išplėtusi akis, lyg regėtų mane pirmą sykį.

– Taip, – sušnibžda. – Kaip tik taip. – Paskui susiraukia ir pasiteirauja: – O kodėl tu nemiegi?

– Ištroškau, – atsakau gūžtelėdamas pečiais.

– Neužmiršk, – sako Paulina, prieš mums išlipant iš jos folksvageno vabalo, – šiandien kalba eis tik apie meilę. Išmušime jai pagrindą iš po kojų. Ji tikėsis neapykantos ir kritikos, tačiau taip nebus.

Linkteliu. Jei atvirai, įkalbėti Zoją susitikti buvo sunkiau, nei maniau. Man atrodė neteisinga susitikimo išprašyti apgaule – meluoti, neva ji turinti pasirašyti kokį nors dokumentą ar kad noriu aptarti finansinius reikalus, susijusius su skyrybomis. Taigi šalia manęs stovint pastoriui Klaivui, kuris meldėsi, kad rasčiau tinkamų žodžių, paskambinau jai į mobilųjį ir pasakiau, jog buvo malonu pasimatyti parduotuvėje. Kad buvau labai nustebintas naujienos apie Vanesą ir kad, jei tik ji galėtų skirti man kelias minutes, labai norėčiau tiesiog susitikti, susėsti ir pasikalbėti.

Bet neužsiminiau, kad ateisim su Paulina.

Todėl kai įžengiame į raudoną namą aklagatvyje (su įspūdingu priekiniu kiemu), atidariusi duris ir pamačiusi Pauliną Zoja susiraukia.

– Maksai, – sako man, – maniau, ateisi vienas.

Keista matyti Zoją svetimuose namuose, rankoje laikančią puodelį, kurį nupirkau jai prieš Kalėdas. Už jos ant grindų guli krūva batų – vieni man matyti, kiti ne. Todėl visas įsitempiu.

– Tai mano tikėjimo draugė, – paaiškinu. – Paulina, čia Zoja.

Tikiu Paulina, tvirtinančia, kad ji – nebe lesbietė, bet vis dėlto kažin kodėl stebiu, kaip ji sveikinasi su Zoja. Gal pamatysiu blykstelėjimą jos akyse ar ji per ilgai laikys Zojos ranką? Tačiau taip nenutinka.

– Maksai, kas čia vyksta? – klausia Zoja.

Ji sukryžiuoja rankas, kaip elgdavosi pas mus užsukus prekybos agentui, kai norėdavo parodyti, kad neturi laiko klausytis postringavimų apie reklamuojamas prekes. Jau žiojuosi ketindamas viską paaiškinti, bet tuoj užsičiaupiu, taip nieko ir nepasakęs.

– Jūsų namas tikrai gražus, – pagiria Paulina.

– Ačiū, – tarsteli Zoja. – Tai mano draugės.

Paskutinis žodis nuskamba labai garsiai, bet Paulina elgiasi lyg niekur nieko. Ji parodo į nuotrauką, kabančią ant sienos Zojai už nugaros.

– Ar tai Bloko sala?

– Turbūt, – atsako Zoja ir apsigręžia. – Kai Vanesa buvo maža, jos tėvai tenai turėjo vasarnamį.

– Kaip ir mano teta, – linkteli Paulina. – Vis žadu nuvažiuoti, bet niekaip neprisiruošiu.

Zoja pažvelgia į mane.

– Klausyk, Maksai, liaukitės abu apsimetinėję. Būsiu atvira. Nėra reikalo tuščiai aušinti burnos. Jei norite laikytis iškreiptų Amžinosios šlovės bažnyčios dogmų, jūsų valia, bet manęs atversti judviem nepavyks, jei tu ir tavo draugė misionierė atėjot dėl to.

– Ne tavęs atversti atėjau. Kad ir kas tarp mūsų buvo, žinok: tu man vis dar rūpi. Tiesiog noriu įsitikinti, kad tavo pasirinkimas teisingas.

Zojos akys žybteli.

– Pamokslauji man apie teisingus pasirinkimus? Tai juokinga, Maksai.

– Aš padariau klaidų, – prisipažįstu. – Darau jų kasdien. Tikrai nesu idealus. Bet nė vienas žmogus nėra idealus. Ir todėl turėtum paklausyti manęs, kai sakau, jog tai, kaip tu jautiesi… yra ne tavo kaltė. Tau taip atsitiko, bet tu ne tokia, kokia dabar dediesi.

Zoja sumirkčioja stengdamasi suprasti mano žodžius. Matau, kad pagaliau susivokia.

– Kalbi apie Vanesą? O Dieve. Ir į mano svetainę atsivedei šitą mažąją prieš homoseksualus nusistačiusios kampanijos narę? – Zoja išskečia rankas. Aš išgąstingai pažvelgiu į Pauliną. – Nagi, Maksai, – kreivai šypteli Zoja. – Klok apie iškreiptą mano gyvenimo būdą. Šiandien visą dieną praleidau ligoninėje greta mirštančių vaikų. Praskaidrink man nuotaiką, pralinksmink.

– Gal verčiau eikim? – sumurmu Paulinai, bet ji žengia pro mane ir atsisėda ant sofos.

– Kadaise buvau tokia pat kaip jūs, – sako ji Zojai. – Gyvenau su moterim, mylėjau ją, o save vadinau lesbiete. Per vienas atostogas mudvi nuėjom į restoraną pavakarieniauti. Padavėja išklausė mano draugę, paskui atsisuko į mane. „Pone, – kreipėsi ji. – Ką užsisakysite jūs?“ Turiu pasakyti, tada atrodžiau kitaip negu dabar. Rengiausi kaip vaikinas, vaikščiojau kaip vaikinas. Norėjau, kad mane laikytų vaikinu, kad merginos mane įsimylėtų. Tikėjau, kad tokia gimiau, nes visada jaučiausi kitaip, negu jaučiasi moterys. Tą naktį pasielgiau taip, kaip kadaise vaikystėje, – paėmiau Bibliją, gulėjusią ant viešbučio naktinio staliuko, ir pradėjau skaityti. Visiškai atsitiktinai atsiverčiau „Kunigų knygą“ ir perskaičiau: Nesugulsi su vyriškiu tarsi su moterimi; tai pasibjaurėtina.26

Zoja atsidūsta.

– Aš primiršau, kas rašoma Šventajame Rašte, bet esu visiškai tikra, jog ten pasisakoma prieš skyrybas. Vis dėlto nepasirodžiau prie tavo durų, Maksai, kai iš teismo atėjo nutartis dėl skyrybų.

– Ilgainiui suvokiau galinti atskirti apgavystę nuo realybės, – toliau kalba Paulina, lyg Zoja nebūtų įsiterpusi. – Aš nebuvau lesbietė, o tik susitapatinau su ja. Dar kartą perskaičiau mokslinius veikalus, kurie neva patvirtina, kad gimstama lesbiete, ir radau daug spragų ir trūkumų. Vadinasi, užkibau ant melo meškerės. Tai supratusi suvokiau, jog viską galiu pakeisti.

– Norite pasakyti… – Zoja akimirką sulaiko kvėpavimą, – kad tai lengva? Ištariau – ir įvyko? Pasakiau, kad tikiu Dievą, ir būnu stebuklingai išganyta? Pasakiau, kad nesu lesbietė, ir aleliuja! Turbūt jau išgijau. Jei dabar pro duris įeitų Vanesa, esu tikra, ji man pasirodytų visai nepatraukli.

Tarsi Zoja būtų iškvietusi, segiodamasi švarką į svetainę įžengia Vanesa.

– Ar aš ką tik girdėjau minint savo vardą? – klausia ji.

Zoja prieina prie jos ir sveikindamasi pakšteli į lūpas.

Lyg jos taip elgtųsi nuolat.

Lyg tai nekeltų man pasišlykštėjimo.

Lyg tai būtų visiškai natūralus dalykas.

Zoja pažvelgia į Pauliną.

– Po šimts pypkių! Atrodo, netapau išganyta.

Vanesa tik dabar pastebi mus.

– Nežinojau, kad turim svečių.

– Tai Paulina, o Maksą tu pažįsti, – sako Zoja. – Jie atėjo čionai, kad išgelbėtų mus nuo pragaro.

– Zoja, – tarsteli Vanesa ir nusiveda ją į šalį. – Ar galim šnektelėti? – Ir jos abi išeina į virtuvę.

Ištempiu ausis, norėdamas išgirsti, apie ką kalba, ir man pavyksta.

– Nesakau, kad negali pasikviesti žmonių į mūsų namus, bet ką, po galais, sau galvoji?

– Kad jie išprotėję, – atsako Zoja. – Rimtai, Vanesa. Jei niekas nepasakys jiems, kad gyvena iliuzijų pasaulyje, jie to niekada nesužinos.

Jos kalbasi toliau, bet prislopinusios balsus. Nervingai dėbteliu į Pauliną.

– Nesisielok, – sako ji ir patapšnoja man per ranką. – Neigimas yra normalus dalykas. Kristus kviečia skleisti Jo žodį, nors mūsų ir nesiklausoma. Tačiau aš visada tariu sau, kad tokiomis savo kalbomis paskleidžiu raudoną dėmę ant natūralaus medžio grindų. Nors ją ir išvalysi, šiek tiek prasiskverbs į medį ir neišgremši. Kai mudu išeisim, Zoja susimąstys apie tai, ką pasakėm.

Antra vertus, raudona dėmė ant šviesių grindų tik išoriškai pakeičia vaizdą, bet nepaverčia medžio raudonmedžiu. Įdomu, ar Paulina apie tai pagalvojo?

Zoja grįžta į svetainę, Vanesa – jai iš paskos.

– Nedaryk to, – prašo Vanesa. – Jeigu pradėjai draugauti su juodaodžiu, ar pasikviestum Kukluksklaną, kad tai aptartum?

– Gerai, Vanesa, – sako Zoja, leisdama suprasti, kad pokalbis baigtas, ir pasisuka į Pauliną. – Atleiskit. Ką jūs sakėte?

Paulina suneria rankas, gulinčias ant kelių.

– Na, man regis, kalbėjomės apie tai, kaip aš išsiaiškinau tiesą, – atsako. Vanesa prunkšteli. – Suvokiau tos pačios lyties asmenų traukai pasidavusi dėl kelių priežasčių. Mano motina buvo mergina iš Ajovos valstijos fermos – keldavosi ketvirtą ryto, o iki pusryčių būdavo jau daug ką nuveikusi. Ji tikėjo, kad rankos mums duotos dirbti ir kad esi silpna, jei pargriuvusi imi verkti. Mano tėvas daug keliaudavo, jo nuolat nebūdavo namie. Visada buvau nutrūktgalvė, norėjau su broliais žaisti futbolą, o ne sėdėti namie ir rūpintis lėlėmis. Na, dar buvo pusbrolis, kuris seksualiai išnaudojo mane.

– Kurgi ne, – sumurma Vanesa.

– Žinot, – Paulina atsisuka į ją. – Visos mano sutiktos moterys, laikiusios save lesbietėmis, patyrė panašių dalykų.

Jausdamasis nesmagiai pažvelgiu į Zoją. Ji tokių dalykų nepatyrė, antraip būtų man papasakojusi.

Bet juk niekada neužsiminė, kad jai patinka moterys.

– Leiskit spėti, – sako Vanesa. – Jūsų tėvai tikrai neapsidžiaugė, kai pranešėt esanti lesbietė.

Paulina nusišypso.

– Dabar su tėvais sutariu puikiai. Dieve mano, kiek mes iškentėjom. Tai buvo ne jų kaltė. Tai lėmė daugybė veiksnių – ir seksualinis išnaudojimas, ir nesaugumo jausmas, lyg mes, moterys, būtume antrarūšiai piliečiai. Visos šios priežastys lėmė, kad ėmiau elgtis netinkamai. Ir toks elgesys atitolino mane nuo Kristaus. Įdomu, – ji pažvelgia į Zoją, – kodėl jums atrodo, kad reikėjo siekti santykių su tos pačios lyties atstove? Juk tokia negimėte, buvote laimingai ištekėjusi…

– Ištekėjusi taip laimingai, kad net prireikė skyrybų, – įsiterpia Vanesa.

– Tikra tiesa, – linkteliu aš. – Kai tau, Zoja, manęs reikėdavo, nebūdavau šalia. Niekada sau to neatleisiu. Bet galiu pasistengti, kad tokia klaida nepasikartotų. Galiu supažindinti tave su žmonėmis, kurie supras tave, neteis tavęs ir mylės tokią, kokia esi, o ne už tai, ką veiki.

Zoja įsikabina Vanesai į parankę.

– Aš jau turiu tokį žmogų.

– Tu negali… tu nesi… – sumikčioju. – Tu nesi lesbietė, Zoja. Nesi tokia.

– Gal ir taip, – linkteli Zoja. – Galbūt aš ne lesbietė. Galbūt tai trumpalaikis ryšys. Bet žinau viena: noriu, kad tas trumpalaikis ryšys tęstųsi amžinybę. Aš myliu Vanesą. O ji – moteris. Jei dėl to aš tampu lesbiete, tebūnie.

Imu tyliai melstis. Meldžiuosi, kad tik neatsistočiau ir nepradėčiau šaukti. Meldžiuosi, kad Zoja pasijustų kuo nelaimingesnė, ir kuo greičiau, – tada pamatytų priešais stovintį Kristų.

– Aš taip pat nemėgstu klijuoti etikečių, – sako Paulina. – Dėl Dievo, pažvelkite į mane. Nenoriu vadinti savęs netgi „buvusia lesbiete“, nes tai būtų pripažinimas, kad gimiau homoseksuali. Taip nėra, jokiu būdu, aš esu heteroseksuali, evangelikė, krikščionė. Dažniau dėviu sijonus negu ilgas kelnes. Niekada neišeinu iš namų nepasidažiusi. O jūs, jeigu gatvėje pamatytumėte Hju Džekmaną27, ar galėtumėte įsikibti jam į…

– Ar kada miegojote su vyru? – Vanesos žodžiai nuskamba it šūvis.

– Ne, – rausdama prisipažįsta Paulina. – Tai prieštarautų Bažnyčios mokymui, nes nesu ištekėjusi.

– Kaip neįtikėtinai patogu. – Vanesa pasisuka į Zoją. – Statau dvidešimt dolerių, kad Megan Foks28 sugundytų ją, jai dar nespėjus iki pabaigos sukalbėti „Tėve mūsų“.

Paulina neužkimba ant meškerės. Ji gailestingai žvelgia į Vanesą.

– Galite kalbėti apie mane, ką tik norite. Žinau, iš kur toks pyktis. Jau sakiau, buvau tokia kaip jūs. Žinau, ką reiškia gyventi taip, kaip gyvenate jūs, suprantu, kad žvelgdama į mane galvojate, jog esu pakvaišusi. Patikėkit, ant savo tualetinio staliuko rasdavau padėta knygų, virtuvėje po kavos puodeliu pakišta straipsnių – mano tėvai darė viską, kad tik atsisakyčiau lesbietės tapatybės. O aš tik dar tvirčiau tikėjau savo teisumu. Tačiau dabar jau tokia nesu, Vanesa. Neketinu brukti jums literatūros, skambinėti telefonu ar apsimetinėti drauge. Esu čia tiesiog norėdama pasakyti, kad kai judvi su Zoja būsite pasiruošusios, – tikiu, kad vieną dieną taip ir atsitiks, – galėsiu padėti jums Kristaus poreikius iškelti virš savųjų.

– Taigi jei teisingai supratau, – įsiterpia Zoja, – man nebūtina pasikeisti dabar. Galiu atidėti…

– Žinoma, – ištariu aš. Man atrodo, kad tai žingsnis reikiama kryptim.

– …Bet jūs vis dar manote, kad mūsų santykiai neteisingi?

– Jėzus taip mano, – atsako Paulina. – Jei skaitydamos Šventąjį Raštą suprastumėte kitaip, vadinasi, supratote klaidingai.

– Žinot, dešimt metų mokiausi katekizmo, – taria Vanesa. – Esu visiškai tikra, kad Biblijoje rašoma, jog daugpatystė – gera mintis. Ir dar – kad nevalia valgyti jūrų gėrybių.

– Ne viskas, kas parašyta Biblijoje, yra Dievo planas.

– Bet ką tik sakėte: jei surašyta Šventajame Rašte, tai – neabejotina! – ginčijasi Vanesa.

Paulina kilsteli galvą.

– Atėjau čia ne nagrinėti semantikos. Homoseksualumo priešybė – ne heteroseksualumas, o šventumas. Štai kodėl aš čia – kaip gyvas įrodymas, kad yra kitas kelias. Geresnis kelias.

– O kaip dėl to dalykėlio, kad gavus per vieną skruostą reikia atsukti kitą?

– Atėjau ne teisti jūsų, – atsako Paulina. – Aš tik išdėsčiau savo religinę pasaulėžiūrą.

– Puiku. – Vanesa atsistoja. – Manau, tada aš akla, nes man per sunku įžvelgti skirtumą. Kaip drįstate sakyti man, kad tai, kas mane padaro manimi, yra neteisinga? Kaip drįstate sakyti, kad esate tolerantiška, bet tik tol, kol esu panaši į jus? Kaip drįstate teigti, kad man nebūtų leista tuoktis su asmeniu, kurį myliu, neleista įsivaikinti kūdikio ar kad homoseksualų teisės neatitinka civilinės teisės normų, nes, kitaip negu odos spalvą ar neįgalumą, seksualinę orientaciją galima pakeisti? Bet žinote ką? Net ir šitas argumentas nevertas nė skatiko, nes jūs galite keisti savo religiją, be to, priklausomybę kuriai nors religinei bendruomenei vis dar gina įstatymas. Kaip tik dėl šios priežasties mandagiai prašau palikti mano namus, o ne su trenksmu išmetu lauk jūsų veidmainiškas evangeliškas subines.

Zoja taip pat atsistoja.

– Nenorėkit, kad išeinant durys atsitrenktų jums į nugaras, – sako ji.

Važiuojant namo pradeda lyti. Klausausi, kaip ritmingai juda priekinio stiklo valytuvai, ir prisimenu, kaip Zoja sėdėdama šalia į taktą barbendavo pirštais į dėtuvę.

– Ar galiu paklausti tavęs kai ko asmeniško? – sakau pasisukdamas į Pauliną.

– Žinoma.

– Ar tu… žinai… na, ar nepasigendi to?

Paulina pažvelgia į mane.

– Kai kurie žmonės pasigenda. Jie kovoja su tuo daugelį metų. Tai panašu į bet kurią kitą priklausomybę, bet jie suvokia, jog tai – narkotikas, ir nusprendžia neleisti jam tapti gyvenimo dalimi. Jeigu pasiseka, gali manyti visiškai jo atsikratę ir pakeitę savo tapatybę. O jei ne, tada atsikelia iš ryto ir meldžia Dievą leisti išgyventi dieną atsispiriant tokiai pagundai.

Akivaizdu, kad ji neatsakė į mano klausimą.

– Krikščionys per amžius turėjo kovoti, – toliau kalba Paulina. – Šitai irgi panašu į kovą.

Kartą mudu su Zoja buvome pakviesti į vieno jos kliento vestuves. Tai buvo žydiškos vestuvės ir tikrai gražios – laikantis visų tradicijų, apie kurias iki tol nežinojau. Jaunikis su nuotaka stovėjo po baldakimu, o maldos buvo kalbamos man nesuprantama kalba. Galiausiai rabinas liepė jaunikiui sutrypti servetėle aprištą vyno taurę. Tegu jūsų santuoka tęsiasi tiek laiko, kiek laiko jums prireiktų sulipdyti šias šukes, – pasakė jis. Vėliau, kai visi sveikino jaunuosius, slapta įslinkau po baldakimu ir ištraukiau iš žolės mažytę stiklo šukę. Važiuodamas namo išmečiau ją į vandenyną, kad jokiu būdu negalėtų būti prilipinta prie kitų, ir toji pora visą amžių nugyventų kartu.

Zoja paklausė, ką čia darau, ir aš jai paaiškinau. Ji tada pasakė man: atrodo, myliu tave labiau negu bet kada anksčiau.

Mano širdis truputį panaši į tą taurę. Į kažką, kas turėtų būti vientisa, bet dėl nežinia kokio kvailio, neva žinančio geriau, negalės būti sulipdyta.

21 6, 9–10.

22 Paulo Youngo romanas „Trobelė“ išleistas ir lietuviškai.

23 Evangelikų pastoriai.

24 Krikščioniška informacinė tarnyba, globojanti buvusius gėjus; laikosi nuomonės, kad netradicinė seksualinė orientacija nėra įgimta.

25 Angl. – Love Won Out.

26 18:22.

27 Amerikiečių aktorius, 2008 m. pripažintas seksualiausiu vyru, laikomas gėjum.

28 Amerikiečių aktorė ir modelis, laikoma sekso simboliu ir biseksualia.

1 TAKELIS

DAINA LYDI NAMO

2 TAKELIS

NAMAS VILTIES GATVĖJE

3 TAKELIS

PABĖGĖLĖ

4 TAKELIS

PASKUTINĖ

√

5 TAKELIS

TEKĖK UŽ MANĘS

6 TAKELIS

TIKĖJIMAS

7 TAKELIS

UNDINĖ

8 TAKELIS

ĮPRASTAS GYVENIMAS

9 TAKELIS

KUR TU ESI

10 TAKELIS

SAMĖS DAINA

ZOJA

Visi nori sužinoti, koks būna tas seksas.

Dėl akivaizdžių priežasčių nuo mylėjimosi su vyru jis skiriasi labiau, negu galėtumėte įsivaizduoti. Jis daug emocionalesnis ir reikia mažiau įrodinėti. Būna švelnių akimirkų, būna energingų ir šiurkščių, bet nėra taip, kaip moteriai mylintis su vyru: jis dominuoja, o ji – pasyvi. Mudvi paeiliui tai puolame, tai ginamės.

Mylėjimasis su moterimi yra toks, kokio trokštame, bet nepatiriame su vyru: viskas, išskyrus tikslą, yra kelionė. Amžinos įžanginės glamonės. Tau nebūtina įtraukti pilvo ar galvoti apie celiulitą. Gali pasakyti, kad tau gerai, o dar svarbiau, – kai negerai. Prisipažinsiu, iš pradžių buvo keista susirangyti Vanesos glėbyje, nes buvau įpratusi remtis į vyrišką krūtinę, bet tas keistumas nebuvo nemalonus. Tiesiog neįprastas, lyg iš dykumos būčiau persikėlusi gyventi į atogrąžų mišką. Tai kitokia puikumo rūšis.

Kai kolegos vyrai sužino, jog gyvenu su Vanesa, iš jų akių matau: jie įsitikinę, kad kasnakt būna pornografinis „moteris ant moters“ filmas. Dabartinis mano lytinis gyvenimas nepanašus į ankstesnįjį, kuris priminė meilės scenas su Bradu Pitu. Galėčiau vėl permiegoti su vyru, bet nemanau, kad man tai patiktų, veikiausiai nesijausčiau tokia saugi ar drąsi. Taigi nors Vanesa neatsiduria manyje tiesiogine žodžio prasme, ji mane patenkina, o tai daug maloniau.

Mano gyvenimas santuokoje su Maksu labai skiriasi nuo gyvenimo ir santykių su Vanesa, bet tas skirtumas visiškai nesusijęs su seksu. Tai susiję su dvasine pusiausvyra. Kai Maksas grįždavo namo, stengdavausi sužinoti, kokia jo nuotaika, ar jis gerai praleido dieną, ir tapdavau tokia, kokios jam tuo metu reikėdavo. Gyvendama su Vanesa, grįžusi namo aš būnu savimi.

Atsibundu ir galvoju: Ji – geriausia mano draugė, ji nuostabiausias žmogus mano gyvenime. Atsibundu ir galvoju: Aš gaunu daug daugiau negu pralošiu.

Kiekvieną dieną vyksta derybos. Vos susėdame gerti kavos, Vanesa, užuot įnikusi į laikraščius kaip Maksas, aptaria su manim dienos darbus. Dabar, kai apsigyvenau pas ją, darbus tenka dalytis. Šalia nėra vyro, kuris pakeistų perdegusią lemputę ar išneštų šiukšles. Jeigu reikia ką sunkaus pakelti ar pastumti, darome tai kartu. Juk kažkas turi nupjauti žolę, apmokėti sąskaitas, išvalyti nutekamuosius griovelius.

Kai buvau ištekėjusi, Maksas teiraudavosi, kas bus vakarienei, o aš – ar jis atnešė iš lauko skalbinius. Dabar mudvi susiplanuojame kasdienius darbus. Jei Vanesai grįžtant namo iš mokyklos pakeliui reikia sutvarkyti kokį reikalą, sykiu ji parveža ir išsineštinio maisto. Jeigu man reikia į miestą, paimu jos automobilį ir pakeliui užpilu degalų. Kai dvi moterys sukasi virtuvėje, būna daug kalbų, abipusio paslaugumo, apsikeitimo nuomonėmis ir meiliais žodeliais.

Kai girdėdavau gėjus ar lesbietes sakant partneris, man tai atrodydavo keista. Argi heteroseksualaus žmogaus antroji pusė nėra partneris? Tačiau dabar įsitikinau, kad nėra. Kad asmuo, kurį per kokteilių vakarėlį vadini savo antrąja puse, yra visai ne toks kaip tas, su kuriuo būdamas jauti pilnatvę. Mūsų sąjunga – ne tradicinė kaip vyro ir žmonos, todėl turime ieškoti bendro ritmo. Taigi visus klausimus sprendžiame kartu. Visada klausiame viena kitos nuomonės. Mes neapsimetinėjame, todėl mažiau tikėtina, kad užgausime viena kitai jausmus.

Tikriausiai manote, kad po mėnesio pirmas įspūdis išblėso, kad galiu tiesiog mėgti Vanesą, bet nebūti jos įsimylėjusi, tačiau tai netiesa. Aš vis dar nekantrauju pamatyti ją ir pasidalyti įspūdžiais, kai kas nors nepaprasto atsitinka darbe. Vis dar noriu su ja atšvęsti gavusi žinią, kad praėjus trims mėnesiams po gimdos pašalinimo operacijos nustatyta, jog nesergu vėžiu. Vis dar noriu drauge su ja neskubėdama vaikštinėti tingų sekmadienį. Dėl tos priežasties savaitgaliui suplanuoti namų ruošos darbai atliekami dvigubai ilgiau, nes viską darome drauge. O kodėl gi ne, jei norime būti kartu?

Štai kodėl aną kovo šeštadienio popietę atvykome į prekybos centrą. Kai studijavome salotų padažo etiketes, prie mūsų priėjo Maksas. Apkabinau jį tik iš įpročio, stengdamasi nežiūrėti į juodą jo kostiumą ir siaurą kaklaraištį. Maksas man priminė vidurinės mokyklos mokinį, kuriam atrodo, kad jei rengsis taip, kaip šauniausi vaikinai, tai ir pats atrodys šaunus. Tik jam niekada tai nepavyksta.

Jaučiau, kaip už manęs stovinti Vanesa dega noru būti supažindinta su Maksu, bet žodžiai įstrigo man gerklėje.

Maksas padavė ranką, ir Vanesa ją paspaudė. Prakeikimas. Vyras, kurį mylėjau, ir moteris, be kurios negaliu gyventi. Žinau, ko Vanesa nori, ko tikisi. Įtikinėjau, kad neketinu jos palikti, taigi dabar pasitaikė puiki proga tai įrodyti. Man tereikia pasakyti Maksui, kad mudvi su Vanesa esame pora.

Bet kodėl vis neprisiverčiu to padaryti?

Vanesa įdėmiai pažvelgė į mane ir kietai sučiaupė lūpas.

– Pasižvalgysiu produktų, – pasakė ir nuėjo, o aš pajutau, kad manyje kažkas tarsi nutrūko lyg per stipriai įtempta styga.

Priėjo Makso draugas – panašiu kostiumu vilkintis klonas. Jo Adomo obuolys judėjo kaip oro burbulas gulsčiuke. Kažką sumurmėjau sveikindamasi, bet vis žvilgčiojau jam per petį – norėjau pamatyti, ką daržovių skyriuje veikia Vanesa, stovinti nugara į mane. Išgirdau Maksą kviečiant mane į savo bažnyčią.

Kvailas pasiūlymas, – dingtelėjo man. Įsivaizdavau, kaip mudvi su Vanesa, susikibusios už rankų, stovime prieš tą homofobų grupę. Tikriausiai būtume išteptos derva ir išvoliotos plunksnose. Kažin ką sumurmėjau atsakydama ir patraukiau tiesiai prie jos.

– Supykai ant manęs? – paklausiau.

Vanesa apžiūrinėjo mangus.

– Ne supykau, o nusivyliau. – Ji pažvelgė į mane. – Kodėl jam nepasakei?

– O kodėl turėčiau? Tai ne jo reikalas, o tik mūsų. Ką tik susipažinau su Makso draugu, bet jis priėjęs nepasakė: „Ak, beje, aš esu įprastos orientacijos.“

Vanesa padėjo vaisių atgal į lentyną.

– Aš tikrai ne iš tų, kurios karštai propaguotų homoseksualumą ar žygiuotų eitynėse, – ištarė. – Ir suprantu, kad žmogui, kurį kadaise mylėjai, nėra lengva pasakyti, jog dabar myli kitą. Bet kai nepasakai to garsiai, tylą žmonės užpildo kvailomis prielaidomis. Ar tau neatrodo, kad jeigu Maksas žinotų apie tavo partnerę moterį, jis daug rimčiau apsvarstytų, ar eiti į piketą prieš gėjus ir lesbietes? Nes toje minioje bus ne kažin kokia beveidė lesbietė Zoja, o gerai pažįstama moteris. – Ji nugręžė akis. – O aš… Kai matau tave sukant uodegą, kad tik nereikėtų pristatyti manęs kaip savo draugės, pradedu įtarti, jog meluoji man, nors tvirtini priešingai. Kad vis dar ieškai durų, pro kurias galėtum pasprukti.

– Aš ne todėl…

– O kodėl tada nepasakai? Gėdijiesi manęs? O gal savęs?

Stovėjau priešais dėžutes su braškėmis. Kartą turėjau klientę botanikę. Ji susirgo kiaušidžių vėžiu ir pateko į slaugos ligoninę. Toji moteris negalėjo valgyti kieto maisto, o sykį prisipažino man, kad labiausiai ilgisi braškių. Tai vienintelis vaisius, kurio sėklos išorėje, ir todėl braškės nėra tikros uogos. Jos priskiriamos erškėtinių šeimai, nors niekaip nepasakytum pasižiūrėjęs.

– Susitiksim lauke, – tariau Vanesai.

Maksą pasivijau prie jo pikapo. Lauke lijo.

– Vanesa, ta moteris, su kuria mane matei, – pasakiau, – yra mano partnerė.

Maksas pažvelgė į mane, lyg būčiau išprotėjusi. Nesuprato, kodėl bėgu per lietų, kad jam tai praneščiau. Tada prabilo apie mano darbą, ir aš suvokiau: Vanesa teisi, jis nesuprato manęs, nes nepasakiau tiesos.

– Vanesa yra mano partnerė, – pakartojau. – Mes esame kartu.

Ir tada jis pagaliau suvokė, ką norėjau pasakyti. Supratau ne iš nematomos uždangos, kuri tarsi nusileido jam ant akių, bet dėl to, kad manyje lyg kažkas sprogo ir maloniai išlaisvino. Nežinau, kodėl man prireikė pirmiausia Makso pritarimo. Galbūt nesu ta, kurią jis gerai pažinojo, bet ir aš ne iki galo jį perpratau.

Dar gerai to nesuvokdama grįžau pas Vanesą, kuri laukė manęs prie parduotuvės po stogine. Ne ėjau, o bėgau bėgte.

– Ką jam pasakei? – paklausė Vanesa.

– Kad noriu likti su tavimi visiems laikams, – atsakau. – Na, gal tik kitais žodžiais.

Jos veido išraiška pasikeitė, ir aš pasijutau lyg žmogus, po ilgos žiemos pamatęs prasikalusius krokus. Pagaliau!

Įtraukusios galvas per lietų nuskubėjome prie Vanesos automobilio, nes reikėjo iš vežimėlio iškrauti pirkinius. Kol ji krovė maišelius į bagažinę, aš stebėjau pro šalį einančius vaikus. Jie buvo dviese – kokių dešimties ar dvylikos metų berniukas rausvais papurusiais ant veido užkritusiais plaukais ir tokio pat amžiaus mergaitė, kramtanti gumą. Ėjo apsikabinę, rankos vienas kito užpakalinėse džinsų kišenėse.

Jie neatrodo suaugę ir veikiausiai dar nežiūri paaugliams skirtų filmų, juolab nevaikšto į pasimatymus, bet niekas nekreipia į juos dėmesio.

– Ei, – šūktelėjau Vanesai, ir ji atsisuko, rankoje laikydama maišelį su produktais. Delnais apglėbiau jos veidą ir pabučiavau – neskubėdama, ilgai ir saldžiai. Tikiuosi, Maksas tai matė. Tikiuosi, matė visas pasaulis.

Paprastai kai žmonės išgirsta ką nors rėkiant, jie sprunka į skirtingas puses. O aš čiumpu gitarą ir bėgu prie šaukiančiųjų.

– Sveiki, – sakau įėjusi į ligoninės vaikų skyriaus palatą. – Gal galėčiau kuo padėti?

Slaugytoja, kuri narsiai mėgina ištraukti lašelinės adatą mažam berniukui iš rankos, lengviau atsidūsta.

– Užeik, Zoja.

Berniuko mama, laikanti sūnų, kad nejudėtų, linkteli man.

– Jis žino, jog skauda duriant, todėl mano, kad skaudės ir ištraukiant, – sako ji.

Pažvelgiu į berniuką.

– Sveikas, aš Zoja, – prisistatau. – O kuo tu vardu?

Apatinė vaiko lūpa vis dar virpa.

– K… Karlas.

– Karlai, ar tau patinka dainuoti?

Jis energingai papurto galvą. Apsidairau po kambarį ir ant staliuko pamatau daugybę galingųjų reindžerių figūrėlių. Paimu gitarą ir imu skambinti dainą „Autobuso ratai“, tik šiek tiek pakeičiu žodžius: „Galingieji reindžeriai – pliaukšt, pliaukšt, pliaukšt, – dainuoju aš. – Pliaukšt, pliaukšt, pliaukšt, pliaukšt, pliaukšt, pliaukšt. Galingieji reindžeriai, jie pliaukšt, pliaukšt, pliaukšt, ir taip visą dieną.“

Vidury posmelio berniukas liaujasi priešinęsis ir pažvelgia į mane.

– Jie ir šokinėja, – sako jis.

Taigi kitą posmelį dainuojame kartu. Paskui ištisas dešimt minučių jis pasakoja man apie galinguosius reindžerius – apie raudonąjį, rausvąjį ir juodąjį. Tada pažvelgia į slaugytoją ir klausia:

– Kada ištrauksit adatą?

Ji nusišypso ir atsako:

– Aš jau.

Karlo mama žvilgteli į mane ir atsidūsta.

– Labai ačiū…

– Nėr už ką, – atsakau. – Karlai, ačiū, kad padainavai su manimi.

Vos spėju išeiti iš palatos ir pasukti už kampo, prie manęs pribėga kita slaugytoja.

– Visur tavęs ieškojau. Tai dėl Marisos.

Jai nereikia aiškinti, kas atsitiko. Marisai – treji, jau visi metai ji tai paguldoma į ligoninę, tai vėl išrašoma, nes serga leukemija. Jos tėvui, bliugraso29 muzikantui, patinka, kad dukrai taikoma muzikos terapija, nes jis žino, jog muzika teigiamai veikia žmogų. Kartais atėjusi randu ją guvią ir laimingą, ir mudvi dainuojame jos mėgstamiausias daineles „Senasis Makdonaldas“, „Aš – mažasis arbatinukas“, „Džonas Džeikobas Džinglehaimeris Šmitas“ ir „Mano mylimoji gyvena už vandenyno“. Kartais užsuku tuo metu, kai jai taikoma chemoterapija. Ji dejuoja, kad dega rankos, tad kuriu dainas apie plaštakas, pamerktas į ledinį vandenį, apie eskimų trobeles, statomas iš sniego plytų. Paskutinįsyk Marisa jautėsi taip blogai, kad, man ir jos namiškiams dainuojant, nepritarė mums, o tik klausėsi apsvaigusi nuo vaistų.

– Gydytoja sako, kad viskas gali užsibaigti per valandą, – sušnibžda slaugytoja.

Tyliai atidarau palatos duris. Čia tamsu, tik ant antklodės krinta pilka vėlyvos popietės šviesa. Marisa guli išblyškusi, rami, ant plikos galvos užmauta rausva megzta kepuraitė. Jos nagai žvilga, nes padengti sidabriniu nagų laku. Kai užsukau aną savaitę, vyresnioji jos sesuo kaip tik lakavo jai nagus. Marisa miegojo, bet mes vis tiek sudainavome „Mergaitės nori pasilinksminti“, nors ji mūsų veikiausiai negirdėjo ir nežinojo, jog kažkas rūpinasi jos grožiu.

Marisos mama tyliai verkia įsikniaubusi savo vyrui į petį.

– Maiklai, Luiza, – sakau. – Labai užjaučiu.

Jie neatsiliepia, bet to ir nereikia. Liga suartina svetimus žmones.

Slaugytoja sėdi šalia lovos – prieš Marisai numirštant ketina padaryti gipsinį jos rankos atspaudą. Pasilikti tokį atspaudą atminčiai siūloma visiems tėvams, kurių vaikams nustatyta paskutinė vėžio stadija. Oras pasunkėja, lyg kvėpuotume švinu.

Prieinu prie Marisos sesers Anjos. Ji pažvelgia į mane – akys paraudusios, užtinusios. Spusteliu jai ranką, paskui, prisitaikydama prie nuotaikos, pradedu improvizuoti gitara, rinkdama minorines ir liūdnas gaidas.

Staiga Maiklas pasisuka į mane.

– Neskambinkite šitaip.

Man užkaista skruostai.

– Atleiskit… Gal aš jau eisiu.

Maiklas papurto galvą.

– Ne, paskambinkite tas daineles, kurias visada skambindavote. Tas, kurios jai taip patiko.

Padarau, ko prašoma. Paskambinu „Senąjį Makdonaldą“, paskui ir kitas, o mergaitės tėvai man pritaria. Slaugytoja paima Marisą už rankos, uždeda plaštaką ant gipso ir spusteli, paskui švariai nuvalo.

Kai aparatūra, prie kurios prijungta Marisa, praneša, kad mergaitė užgeso, uždainuoju.

Mano mylimoji gyvena už vandenų.

Mano mylimoji gyvena už jūrų.

Maiklas atsiklaupia prie dukters lovos, o Luiza apkabina ją. Anja nunarina galvą it sielvartaujantis origamis.

Mano mylimoji gyvena už vandenyno.

Grąžinkit mano meilę atgal.

Pasigirsta įkyrus gausmas, ir slaugytoja ateina išjungti monitoriaus. Ji švelniai paliečia Marisai kaktą ir pareiškia artimiesiems užuojautą.

Sugrąžinkit,

Sugrąžinkit,

Grąžinkit mano meilę atgal.

Man nutilus, vienintelis garsas kambaryje yra tyla, palikta mergaitės.

– Užjaučiu iš visos širdies, – ištariu vėl.

Maiklas atkiša ranką. Nesuprantu, ko jis nori, bet pajunta mano kūnas. Paduodu jam plektrą – mažytę plokštelę, kuria naudojausi skambindama gitara. Jis įspaudžia plokštelę į gipsą, tiesiai virš Marisos rankos atspaudo.

Kol esu palatoje, stengiuosi nepasiduoti emocijoms. Bet išėjusi į koridorių nugara atsiremiu į sieną, slysteliu žemyn, atsitupiu ir imu raudoti. Apsikabinu gitarą, kaip Luiza – dukrą.

O tada…

Išgirstu verkiant kūdikį – garsų klyksmą, kuris darosi vis isteriškesnis. Sunkiai atsistoju. Garsas sklinda iš palatos, esančios per dvejas duris nuo manęs. Turbūt apsiašarojusi motina ir slaugytoja laiko mažylį, o kita mėgina paimti kraujo iš venos. Man įėjus, visos sužiūra į mane.

– Gal galiu padėti? – pasiteirauju.

Diena buvo velniškai sunki ir įtempta, tad važiuodama namo galvojau apie didelę taurę vyno ir kad susirangysiu ant sofos. Todėl telefone pamačiusi, kad skambina Maksas, nutariau neatsiliepti. Tačiau paskui atsidusau ir atsiliepiau. Jis prašė susitikti, tik trumpam. Kodėl jam to prireikė, nepaaiškino, bet tai lyg ir susiję su kažin kokiais dokumentais, esą reikia juos pasirašyti. Net po skyrybų nesumažėjo popierizmo.

Labai nustebau, kai su Maksu atėjo ir nepažįstama moteris. Dar labiau pribloškė tai, kad Maksas atsivežė ją norėdamas išgelbėti mane, priversti atsisakyti dabartinio neva iškreipto gyvenimo būdo.

Būčiau kvatojusi, jei nebūtų buvę graudu. Šiandien mačiau, kaip mirė trejų metų mergaitė, o mano buvęs vyras įsitikinęs, kad tai aš kalta dėl blogio pasaulyje. Jeigu jo Dievas nebūtų užsiėmęs tokių žmonių kaip aš ir Vanesa gelbėjimo reikalais, gal būtų išgelbėjęs Marisą?

Bet gyvenimas neteisingas. Todėl mažos mergaitės nesulaukia savo ketvirtojo gimtadienio. Todėl aš praradau ne vieną kūdikį. Todėl tokie žmonės kaip Maksas ar koks ligoninės vedėjas ima nurodinėti, ką man dera mylėti. Jei gyvenimas neteisingas, vadinasi, ir man leistina elgtis neteisingai. Todėl nieko negalėdama pakeisti ar suvaldyti, visą susikaupusį pyktį nukreipiau į vyrą ir moterį, sėdinčius priešais mane ant sofos.

Įdomu, ar pastorius Klaivas, kuris šiame krašte vadovauja didžiausiai prieš gėjus ir lesbietes nukreiptai brolijai, kada susimąstė, ką Dievas mano apie jo taktiką? Nuojauta man kužda, kad pažangusis rabinas – kuris rūpinosi raupsuotaisiais, prostitutėmis ir visais kitais visuomenės atstumtaisiais, kuris patarė elgtis su žmonėmis taip, kaip norėtum, kad jie elgtųsi su tavimi, – nesusižavėtų Amžinosios šlovės bažnyčia. Bet turiu pripažinti: jie įtaigūs ir kalba sklandžiai. Ir visą laiką iškalbingai grįžta prie to paties. Ėmiau netgi žavėtis Paulina, kuri nevadina savęs „buvusia lesbiete“, nes dabar yra akivaizdžiai heteroseksuali. Ar iš tikrųjų taip lengva patikėti tuo, ką sau įsikalbi? Jei nesėkmingų nėštumų ir persileidimų metais būčiau pasakiusi, kad esu laiminga, ar tai tikrai būtų tiesa?

Jeigu pasaulyje viskas būtų taip paprasta, kaip kalba Paulina…

Tuo metu, kai pamėginau paspęsti jai spąstus pasitelkusi jos pačios nelogiškus samprotavimus, namo parėjo Vanesa. Pasisveikinau pabučiuodama ją. Ir šiaip būčiau pabučiavusi, bet buvau laiminga, kad Maksas su Paulina tai mato.

– Tai Paulina, o Maksą tu pažįsti, – pasakiau. – Jie atėjo čionai, kad išgelbėtų mus nuo pragaro.

Vanesa pažvelgė į mane, lyg man būtų pasimaišęs protas.

– Zoja, ar galim šnektelėti? – paklausė ir nusitempė mane į virtuvę. – Nesakau, kad negali pasikviesti žmonių į mūsų namus, – pasakė ji, – bet ką, po galais, sau galvoji?

– Ar žinai, kad nesi lesbietė? – paklausiau jos. – O tik turi lesbietiškų problemų.

– Vienintelė mano problema dabar yra išvaryti tuos žmones iš savo svetainės, – atsakė Vanesa, bet paskui mane nusekė atgal į kambarį.

Mačiau, kad ji vis labiau įsitempia, kai Paulina ėmė pasakoti, esą kiekviena neva lesbietė buvo seksualiai išnaudojama ir kad moteriškumas – tai kai mūvi pėdkelnes ir pasidažai prieš kur nors eidama. Galiausiai Vanesai trūko kantrybė ir ji išvarė Maksą su Paulina.

– Myliu tave, – pasakė man. – Bet jeigu vėl sumanysi pasikviesti savo buvusįjį ir tą nevykusią Anitos Brajant30 kopiją, norėčiau, kad pirmiausia perspėtum mane. Kad spėčiau atsidurti už tūkstančio mylių.

– Maksas sakė norįs tiesiog pasikalbėti, – ėmiau aiškinti jai. – Maniau, tai dėl skyrybų. Nežinojau, kad jis atsiveža pastiprinimą.

Vanesa sušnarpštė ir nusiavė aukštakulnius.

– Jei atvirai, man nepatinka netgi tai, kad jie sėdėjo ant mano sofos. Reikėtų pasmilkyti kambaryje. Arba surengti egzorcizmo seansą…

– Vanesa!

– Tiesiog nesitikėjau pamatyti jo savo namuose. Ypač šiandien, kai aš… – Ji nutilo.

– Kai tu – ką?

– Nieko. – Ji papurtė galvą.

– Tikiuosi, nekaltinsi jų dėl to, kad svajoja, jog vieną dieną atsibusime ir suprasime klydusios.

– Nekaltinsiu?

– Negali kaltinti, – atsakiau. – Juk to paties ir mes tikimės iš jų.

Vanesa šypteli.

– Palieku tau nustatyti, ką aš turiu bendra su pastoriumi Klaivu ir jo linksmąja heteroseksualų gauja.

Ji nuėjo į virtuvę. Maniau, ištrauks vyną iš šaldytuvo. Mudvi įpratom išpasakoti viena kitai dienos įspūdžius ir atsipalaiduoti gurkšnodamos „Pinot Grigio“.

– Man atrodo, išgyvename amžiaus vidurio krizę! – sušukau.

Tai kalifornietiškas vynas, o jį pirkome tik dėl pavadinimo. Laukdama Vanesos atsisėdau ant sofos, ten pat, kur ką tik sėdėjo Maksas. Spaudinėjau televizoriaus pultelį, ieškojau, ką čia šiandien pažiūrėjus. Per vieną kanalą rodė Elen Dedženeres pokalbių laidą.

Maksui grįžus iš darbo mudu kartais žiūrėdavome tą laidą. Jam patiko Elen sportiniai „Coverse“ bateliai ir mėlynos akys. Juokaudavo, kad su Opra Vinfri pasilikti vienudu kambaryje nenorėtų, nes ji bauginanti, o štai Elen mielai nusivestų išgerti alaus.

Man patinka Elen, nes ji (štai taip!) lesbietė, bet ne tai svarbu. Ji įsimenama kaip puiki laidų vedėja, o ne dėl to, kad grįžta namo pas Portiją de Rosi31.

Vanesa grįžo į svetainę, bet ne su taurėmis vyno, o su šampano.

– Tai „Dom Pérignon“, – pasakė. – Nes šiandien mudvi švenčiame.

Pažvelgiau į burbuliukus, kylančius į paviršių.

– Šiandien mirė viena mano pacientė, – pasakiau. – Jai buvo tik treji.

Vanesa pastatė taures ant žemės ir apkabino mane. Ji nieko nesakė. Ir tai buvo gerai.

Kad žmogus tau tinka, supranti iš to, kad jam nereikia nieko sakyti, ir tai daug svarbiau už jo veiksmus.

Ašaromis nesugrąžinsiu Marisos. Ašaros nesugraudins tokių žmonių kaip Maksas ir Paulina ir jie nepakeis nuomonės apie mane. Bet išsiverkusi vis tiek pasijusiu geriau. Taigi Vanesa glostė man plaukus tol, kol lioviausi verkusi ir pasijutau lyg tuščias indas. Pažvelgiau į ją.

– Atleisk. Norėjai kažką atšvęsti…

Vanesa išraudo.

– Kada nors kitą kartą.

– Nenoriu, kad šūdina mano diena supurvintų tavą gerąją.

– Iš tikrųjų, Zoja, tai gali palaukti…

– Ne. – Sėdėdama ant sofos atsigręžiau į ją ir sukryžiavau kojas. – Sakyk dabar.

Ji atrodė įskaudinta.

– Tai kvaila. Galėčiau paklausti tavęs vėliau…

– Paklausti? Ko?

Vanesa giliai įkvėpė.

– Ar tai, ką sakei vakar, – tiesa? Na, po susitikimo su Maksu parduotuvėje.

Aš pasakiau jai, kad noriu būti su ja visada. Kad noriu būti ilgiau negu „visada“.

Nors niekada nemaniau, kad gyvensiu šitaip…

Nors žmonės, kurių nė nepažįstu, nekęs manęs…

Nors praėjo vos keli mėnesiai, o ne metai…

Kiekvieną rytą puolu į paniką. Paskui pažvelgiu į Vanesą ir galvoju: „Nesijaudink, ji vis dar čia.“

– Taip, – atsakiau. – Kiekvienas žodis.

Vanesa atgniaužė kumštį, ir aš pamačiau auksinį žiedą, nusėtą daugybe mažyčių deimantų.

– Jei „visada“ per trumpas laiko tarpas, kaip dėl viso likusio mano gyvenimo?

Akimirką negalėjau nei pajudėti, nei kvėpuoti. Į galvą lindo ne beprasmiški samprotavimai, kaip kiti žmonės jaustųsi tokioje situacijoje, o viena vienintelė mintis: „Aš laimėjau Vanesą. Aš, o ne kas nors kitas.“

Vėl pravirkau, bet šįsyk priežastis buvo kita.

– Visas gyvenimas, – pasakiau, – tai puiki pradžia.

Mane supa debesys. Jie liečia mano sportinių batelių galus. Jie dengia grindis. Galėčiau sakyti, kad atsidūriau danguje, bet ieškodama nuotakos suknelės nusivariau nuo kojų, todėl viskas labiau panašu į pragarą.

Mano mama laiko iškėlusi suknelę pūstu sijonu, su širdies formos kaklo iškirpte.

– Ne, – sakau. – Griežtai ne.

– Yra dar viena, jos liemuo puoštas Svarovskio kristalais, – sako mama.

– Pati gali ją vilktis, – sušnibždu.

Ne man dingtelėjo važiuoti į jaunavedžių saloną Bostone. Tai mama susapnavo, kad turime atvykti čionai, į „Priscilos“ parodų salę, ir man nepavyko išsisukti nuo kelionės. Mama labai tiki pranašiška pasąmonės galia.

Mamai prireikė visos savaitės susitaikyti su mintim, kad mudvi su Vanesa – pora, o dabar ji labiau už mudvi jaudinasi dėl mūsų vestuvių. Slapta manau, kad Vanesą ji myli labiau už mane, nes toji sumanesnė ir turi gerą galvą, nusimano ir apie Airijos respublikonų armiją, ir apie pensijos planavimą, turi užrašų knygutę su surašytais gimtadieniais, todėl niekada neužmiršta nusiųsti mano mamai atviruko. Manau, mama neabejoja, kad Vanesa nuolat rūpinsis manim, o dėl Makso ji niekada nebuvo tikra.

Tačiau man neramu čia, tokioje vietoje, kur pilna nuotakų, ištekančių be problemų. Jaučiuosi, lyg mane dusintų tie nėriniai, tiuliai ir atlasas, todėl dar nepasimatavau nė vienos suknelės.

Kai prie mūsų prieina pardavėja ir paklausia, kuo galėtų padėti, mano mama žengia žingsnį į priekį ir šypsodamasi praneša:

– Mano duktė lesbietė išteka.

Jaučiu, kaip išrausta skruostai.

– Kaip čia taip staiga tapau tavo dukterimi lesbiete?

– Na, manau, atsakymą geriausiai žinai pati.

– Anksčiau juk nepristatydavai: štai mano duktė, ji tradicinės orientacijos.

Mamos veidas ištįsta.

– Maniau, tu nori, jog tavimi didžiuočiausi.

– Tik jau nereikia apsimesti, kad tai mano kaltė, – atšaunu.

Pardavėja dėbso tai į mane, tai į mamą.

– Paliksiu jus vienas kelias minutes, – taria ji ir greitai pasišalina.

– Matai, ką padarei? Privertei ją pasijusti nesmagiai, – atsidūsta mama.

– Turbūt juokauji? – Čiumpu nuo lentynos blizgučiais nusagstytą kurpaitę. – Sveiki, – pamėgdžioju ją. – Gal turite štai tokių batelių mano mamai sadomazochistei? Jos dydis septintas su puse.

– Pirma, aš – ne sadomazochistė. Antra, tas batas pasibaisėtinas. – Ji pažvelgia į mane. – Žinai, ne visi nusiteikę priešiškai. Jei tapai mažumos nare, dar nereiškia, kad apie kitus gali galvoti vien tik blogai.

Atsisėdu ant baltos kušetės, tarp gausybės tiulio suknelių.

– Lengva tau kalbėti. Juk kasdien negauni lankstinukų iš Amžinosios šlovės bažnyčios. „Dešimt žingsnelių iki Jėzaus“, „Tradicinė orientacija nėra neapykantos sinonimas“. – Pažvelgiu į ją. – Gal tau ir patinka visiems skelbti apie mano santykius, bet man – ne. Nenoriu, kad kiti jaustųsi nesmagiai. – Žvilgteliu į pardavėją, pakuojančią suknelę kitai pirkėjai. – Man regis, ji gieda Amžinosios šlovės bažnyčios chore.

– Kiek mums žinoma, – atkerta mama, – ši pardavėja – taip pat lesbietė. – Ji atsisėda šalia manęs, ir aplink sušnara suknelės. – Mieloji… kas atsitiko?

Sutrinku, o akyse sužiba ašaros.

– Nežinau, kuo noriu vilkėti per savo vestuves, – prisipažįstu.

Mama žvilgteli į mane, sugriebia už rankos, nutempia nuo kušetės, tada – laiptais žemyn ir į Boilstono gatvę.

– Ką čia, po galais, paistai?

– Nuotaka turi būti dėmesio centre, – kūkčioju aš. – O kaip bus, jeigu nuotakos dvi?

– O kuo vilkės Vanesa?

– Kostiumėliu.

Gražiu baltu kostiumėliu, kurį pirko „Marshalls“ parduotuvėje. Jis tiko jai kaip nulietas. Tačiau aš niekada nevilkėjau kostiumėlių.

– Tada gali vilkėti kuo tik nori…

– Tik ne balta, – atšaunu.

Mama stipriai sučiaupia lūpas.

– Nes jau kartą buvai ištekėjusi, dėl to?

– Ne. Nes… – Ir nutylu, nesiryžtu garsiai išsakyti to, kas slegia man širdį lyg naujas asfalto sluoksnis.

– Nes kas? – spiria mama.

– Nes tai lesbiečių vestuvės, – sušnibždu.

Kai Vanesa man pasipiršo, iškart pasakiau „taip“. Bet būčiau kur kas laimingesnė, jeigu kukliai susituoktume Masačusetso civilinės metrikacijos skyriuje. Be iškilmingų ceremonijų ir didelių puotų.

– Klausyk, Zoja, – pasakė Vanesa. – Tave mylintys žmonės draugėn sueina tik du kartus: per vestuves ir per laidotuves. Žinau, kad antruoju atveju nebus labai linksma.

Nors kiekvieną vakarą drauge su Vanesa internetu ieškojau salės puotai ir muzikantų, slapta vyliausi, kad pavyks įtikinti Vanesą išvykti atostogų į Terkso ir Kaikoso salas.

Deja…

Ji, kitaip nei aš, niekada nebuvo nuvesta prie altoriaus. Niekada neragavo vestuvinio torto, nešoko su jaunikiu iki nukritimo. Jeigu dabar trokšta šito, tada tebūnie, kaip ji nori.

Aš noriu, kad visi žinotų, jog esu laiminga su Vanesa, bet vestuvių kaip to įrodymo man nereikia. Gal todėl, kad tokie santykiai man vis dar kažkas nauja, o gal kad žinau, ką pamanys Maksas. Kad gėjų santuoka – netikra santuoka.

Po teisybei, nežinau, kodėl man rūpi jo nuomonė. Juk neketinome prašyti pastoriaus Klaivo mudvi sutuokti. Žmonės, kurie bus pakviesti į vestuves, myli mus, ir jų netrikdys, kad ant torto dvi mažytės nuotakos, o ne jaunikis ir jaunoji.

Tačiau susituokti galime tik už Rod Ailando ribų. Teks rasti pastorių, kuris pritaria tos pačios lyties asmenų santuokai. Ir teisininką dokumentams paruošti, kad būtume įgaliotos spręsti viena kitos medicininius reikalus, kad viena kitos gyvybės draudimo liudijime būtume nurodytos kaip naudos gavėjos. Aš gėdijausi ne savo noro visą amžių nugyventi su Vanesa. Aš gėdijausi žingsnių, kurių reikėjo imtis tam norui įgyvendinti, tai vertė mane jaustis antrarūše piliete.

– Aš laiminga, – sakau mamai, nors man norisi verkti.

Mama pažvelgia į mane.

– Tau šito nereikia. – Ji atsainiai mosteli ranka jaunavedžių salono pusėn. – Tau reikia ko nors elegantiško ir santūraus. Tai atitiktų judviejų su Vanesa charakterius.

Išmėginame laimę trijose parduotuvėse ir pagaliau randame tai, ko ieškojome, – paprastą dramblio kaulo spalvos aptemptą suknelę iki kelių. Su ja aš neatrodau panaši į Pelenę.

– Tavo tėvą įsimylėjau per priešgaisrinius mokymus, – sako mama, lėtai sagstydama suknelės sagas nugaroje. – Abu dirbome teisės firmoje, jis buvo apskaitininkas, o aš sekretorė. Taigi per mokymus turėjome apleisti pastatą. Susitikome prie vielinės tvoros, ir jis pasiūlė man pusę pyragėlio. Kai pavojus buvo atšauktas, vidun negrįžome. – Ji gūžteli pečiais. – Per jo laidotuves draugės aimanavo, neva man nepasisekė, esą susižavėjau vyru, kuriam buvo lemta mirti nesulaukus penkiasdešimties. Bet žinai, man taip neatrodo. Manau, man pasisekė. O kas, jeigu tų priešgaisrinių mokymų nebūtų buvę? Turbūt niekada nebūtume susitikę. Ir todėl manau: geriau jau keleri metai kartu negu apskritai nė vienų. – Ji pasuka mane taip, kad galėčiau pažvelgti jai į akis. – Zoja, niekam neleisk nurodinėti tau, ką turėtum mylėti, o ko ne. Taip, tai lesbiečių vestuvės… Bet jos – tavo vestuvės.

Mama vėl apsuka mane, kad galėčiau matyti save veidrodyje. Iš priekio tai tiesiog graži, kukli suknelė, bet iš nugaros – visiškai kitokia. Atlasinių sagų eilė baigiasi ties juosmeniu ir nuo čia krinta vėduoklės formos klostės. Suknelė atrodo panaši į besiskleidžiančią rožę.

Kas nors, stebintis mane nueinančią, galėtų pagalvoti: „Aš tikėjausi visai ne to.“

Įdėmiai apžiūriu save.

– Ką manai? – klausiu mamos.

Galbūt turėdama omeny suknelę, o galbūt mano ateitį, ji atsako:

– Manau, radai tinkamiausią.

Kai Liusė įeina į klasę, aš jau skambinu vieną melodiją ir pritardama niūniuoju.

– Sveika, – ištariu ir pažvelgiu į ją. Šiandien rausvi jos plaukai susivėlę ir susisukę.

– Mėginai pasidaryti vėlinukus?

Ji gūžteli pečiais.

– Kai mokiausi koledže, mano kambario draugė norėjo tokios šukuosenos, bet paskutinę minutę persigalvojo. Mat plaukų nebeiššukuosi, tektų tiesiog nukirpti.

– Galbūt aš tiesiog nusiskusiu, – burbteli Liusė.

– Galėtum, – sutinku patenkinta, kad užsimezgė nors šioks toks pokalbis. – Būtum antra Šineida O’Konor.

– Kas?

Na taip, 1992 metais, kai plikagalvė dainininkė tiesioginėje NBC televizijos šeštadienio laidoje suplėšė popiežiaus nuotrauką, Liusė dar nebuvo gimusi.

– Arba Melisa Eteridž. Ar matei ją dainuojant per „Grammy“ apdovanojimus? Buvo nuplikusi po chemoterapijos. O dainavo Dženis Džoplin dainą.

Paimu plektrą ir pradedu skambinti „Mano širdies dalelė“. Akies krašteliu matau, kad Liusė stebi mano pirštus, gitaros grifu judančius aukštyn ir žemyn.

– Prisimenu tą pasirodymą ir kad tada pamaniau: kokia ji drąsi, nugalėjo krūties vėžį… Ir kad tai buvo nuostabi daina. Man pasirodė, kad ji ne apie moterį, besipriešinančią vaikinui, o apie pergalę prieš bet ką, kas ketina tave pažeminti. – Pradedu skambinti melodiją ir sudainuoju kitą eilutę: Parodysiu tau, brangusis, kad ir moteris būna kieta.

Energingu akordu užbaigiu dainą.

– Žinai, – sakau, lyg tokia mintis man būtų tik dabar šovusi į galvą, nors iš tiesų suplanavau iš anksto, – dainos žodžiai įgauna prasmę, kai būna susiję su konkrečiu muzikantu… Arba su klausytoju. – Vėl skambinu tą pačią melodiją, tik šį kartą improvizuodama:

Ar tau niekada neatrodė, kad esi vieniša,

Ar niekada nebuvai palikta sau viena?

Brangioji, tu žinai – šitaip buvo.

Kaskart, kai sakai: išeities nerandu,

Kai stebiesi, jog užgriuvo šitiek bėdų,

Paklausyk, paklausyk, tau sakau: išklausyta būsi,

Ir žinok, aš esu pasirengus padėti tau, Liuse.

Tik pažvelk, aš tikrai tau pagelbėsiu, Liuse…

Dainuoju įsijautusi, bet staiga Liusė suprunkščia.

– Tai didžiausia nesąmonė, kokią tik esu girdėjusi, – suniurna.

– Gal pati nori pamėginti? – pasiūlau, padedu gitarą, tada paimu bloknotą ir rašiklį. Spontaniškai, lyg improvizuodama, užrašau dainos žodžius, bet palieku ir tuščios vietos, kad Liusė galėtų įrašyti savo mintis ir jausmus.

Kartais priverti mane jaustis kaip ________________.

Argi nežinai, kad aš _________________?

Taip užrašau visą dainą, tada pastumiu bloknotą jos pusėn. Kelias minutes Liusė dedasi jo nematanti, sėdi visą dėmesį sutelkusi į suveltą savo plaukų sruogą. Paskui lėtai atkiša ranką ir prisitraukia bloknotą.

Stengiuosi neparodyti džiugaus jaudulio, kad ji žengė žingsnį ir linkusi bendradarbiauti. Pasiimu gitarą ir apsimetu ją derinanti, nors sustygavau prieš ateinant Liusei.

Rašydama ji pasilenkia virš popieriaus lapo, lyg saugotų savo paslaptį. Ji kairiarankė. Nusistebiu, kad anksčiau to nepastebėjau. Jos plaukai uždengia veidą kaip užuolaida. Kiekvienas jos pirštelio nagas nudažytas skirtinga spalva.

Vienu metu Liusės rankovė truputį atsismaukia, ir pamatau randus ant riešo.

Galų gale ji pastumia bloknotą link manęs.

– Puiku, – sakau linksmai. – Nagi, pažiūrėkim!

Kiekvieną tuščią eilutę Liusė užpildė keiksmažodžiais. Ji palaukia, kol pažvelgsiu į ją, tada suraukia antakius ir išsiviepia.

– Ką gi. – Paimu gitarą. – Gerai. – Padedu bloknotą taip, kad gerai jį matyčiau, tada uždainuoju. Esu tikra, kad pyktį ir sielvartą geriausiai suprato Dženis Džoplin ir kad ji neapsivers karste. – Kartais verti mane pasijusti sušikta subingalve, – dainuoju kiek galėdama garsiau. – Negi nežinai, kad esu… paskutinė avigalvė… – nutylu ir parodau į lapą. – Neperskaitau, kas čia parašyta…

Liusė parausta.

– Ach… prakeikta dvokla.

Argi nežinai, kad esu… prakeikta dvokla, – dainuoju toliau.

Durys į koridorių plačiai atidarytos. Juo eidama kažkokia mokytoja du kartus žvilgteli vidun.

Ateik, ateik, ateik, ateik ir paimk… Paimk sutiktą subingalvę šiknę…

Dainuoju, tarsi tai būtų įprasta daina, o keiksmažodžiai manęs nė kiek netrikdytų. Dainuoju garsiai, ir galiausiai man bebaigiant priedainį Liusė pažvelgia į mane. Jos lūpose žaidžia vos matoma šypsena.

Mano nelaimei, tarpdury jau susirinko būrelis mokinių, jie suglumę, mat nenutuokia, kaip elgtis, – piktintis ar džiūgauti. Man nutilus, visi pradeda ploti ir šaukti. Tada nuskamba skambutis.

– Atrodo, mūsų laikas baigėsi, – sakau Liusei.

Ji užsimeta kuprinę ant peties – kaip visada nusiteikusi kuo greičiau dingti. Susitaikiusi su ta mintim paimu gitaros dėklą.

Tačiau ant slenksčio mergaitė atsigręžia.

– Iki pasimatymo kitą savaitę, – taria, pirmąsyk pažadėdama grįžti.

Žinau, kad jei per vestuves lyja, tai laimingas ženklas, bet nenutuokiu, ką reiškia, jeigu siaučia pūga. Šiandien mudviejų su Vanesa vestuvės, o sniego pūga, tebūnie sinoptikų ir išpranašauta, tiesiog įsišėlo, nors dabar jau balandis. Transporto departamentas net uždarė kai kuriuos greitkelio ruožus.

Į Folriverį atvykome išvakarėse, kad spėtume pasiruošti ceremonijai, bet dauguma svečių sugužės šiandien. Juk nuo čia iki Masačusetso tik valanda kelio. Tačiau dabar net ir toks atstumas atrodo labai ilgas.

Negana kad blogas oras, dar ir vandentiekis sugedo. Restorane, kuriame planavome surengti šventę, trūko vamzdžiai. Stebiu, kaip Vanesa ramina savo draugą Džoelį, vedybų planuotoją, kuris dovanų mums įteikė savo paslaugas.

– Ten trys coliai vandens, – dejuoja Džoelis ir susiima už galvos. – Atrodo, man tuoj pritrūks oro.

– Neabejoju, tikrai rasim salę vakarėliui, nors iš anksto ir neužsisakėm, – guodžia jį Vanesa.

– Taip. Gal jam netgi sutiktų vadovauti Ronaldas Makdonaldas32? – Džoelis dėbteli į Vanesą. – Juk žinai, kad turiu pateisinti savo reputaciją. Neleisiu… kartoju, neleisiu, kad svečiai užkandžiautų keptomis bulvytėmis.

– Gal nukelkim vestuves? – pasiūlo Vanesa.

– Arba, – įsiterpiu aš, – tiesiog nueikim pas taikos teisėją, ir tiek to vargo.

– Brangioji, – sako Džoelis. – Juk nuostabiu drabužiu apsigaubei ne dėl to, kad municipaliteto rūmuose tau tep šlep, antspaudą bumbt, ir eini sau.

Nekreipdama dėmesio į jo žodžius Vanesa prieina prie manęs.

– Nagi, nagi.

– Juk vakarėlis – mažiausiai svarbus dalykas, argi ne? – sakau.

Džoelis net aikteli.

– Aš to negirdėjau, – ištaria.

– Ir neaišku, ar visi svečiai sulėks čionai, rizikuodami gyvybe, – kalbu toliau. – Džoelis galėtų būti mūsų liudininkas, o antrąjį pasikviestume iš gatvės, manau, tikrai rastume.

Vanesa įdėmiai žiūri į mane.

– Negi nenori, kad dalyvautų tavo mama?

– Žinoma, noriu. Bet labiausiai noriu kuo greičiau susituokti. Juk turim leidimą. Turim viena kitą. O visa kita – tik priedas.

– Padarykit man paslaugą, – maldauja Džoelis. – Paskambinkite savo svečiams ir tegu jie patys apsisprendžia, važiuoti ar ne.

– Gal pasakyti jiems, kad vakarėliui atsivežtų maudymosi kostiumėlius? – klausia Vanesa.

– Palik tai man, – atsako Džoelis. – Jeigu jau Deividas Tjutera33 gali suvaldyti vedybų katastrofą, vadinasi, galiu ir aš.

– Kas, po galais, yra tas Deividas Tjutera? – klausia Vanesa.

Džoelis atsidūsta.

– Kartais tu būni tikra lesbė, – atšauna, paima nuo stalo Vanesos mobilųjį ir paduoda jai. – Taigi skambink, sesute.

– Gera naujiena ta, – sako mano mama, uždarydama vonios kambario duris, – kad vestuvės vis dėlto įvyks.

Dėl pūgos ji sugaišo penkias valandas, bet į Masačusetsą atvažiavo. Dabar, kol laukiame ceremonijos pradžios, mama sukiojasi greta manęs. Čia kvepia spragėsiais. Pasižiūriu į save plačiame veidrodyje. Suknelė guli puikiai, o makiažas blausioje šviesoje atrodo pernelyg ryškus. Ir garbanos baigia išsileisti dėl drėgmės.

– Pastorė jau čia, – praneša mama.

Žinau, nes buvo užsukusi pasisveikinti. Magė Makmilan yra pastorė humanistė, jos telefoną radome geltonuosiuose puslapiuose. Ji ne lesbietė, bet tuokia tos pačios lyties asmenis. Mums patiko, kad ceremonijoje nebus religinės dalies. Atvirai kalbant, po Makso apsilankymo apskritai netrokštame jokios religijos. Kai užsukome pas pastorę į kabinetą ir pranešėme, kad, norėdamos susituokti, turėsime kirsti Masačusetso sieną, jos atsakymas mus sužavėjo.

– Norėčiau, kad ir Rod Ailandas prisidėtų prie programos, – ištarė ji šypsodamasi. – Bet, atrodo, įstatymų leidėjai mano, kad jei tik gėjams ir lesbietėms suteiks civilinių teisių, visi valstijoje ims geisti homoseksualų…

Pro duris galvą įkiša Džoelis.

– Ar pasirengusi? – klausia.

Giliai įkvepiu.

– Manau, taip, – atsakau.

– Žinai, mėginau vakarėliui rasti magą – irgi gėjų, bet nieko neišėjo. Jis paspruko su homoseksualu. – Džoelis lukteli, kol suprasiu pokštą, paskui nusišypso. – Tai visada padeda nervingai jaunajai.

– Kaip laikosi Vanesa? – klausiu.

– Puikiai, – atsako jis. – Kaip ir tu.

Mama pabučiuoja mane į skruostą.

– Pasimatysim vėliau.

Mudvi su Vanesa nutarėme, kad ateisime kartu. Paprastai nuotaką lydi tėvas, bet mes jų neturime, be to, šįkart nesijaučiau atiduodama kieno nors globai. Man atrodė, kad abi palaikysime viena kitą. Todėl paskui Džoelį išeinu iš moterų kambario ir lukteliu. Vanesa ateina iš vyrų kambario. Ji vilki baltu kostiumėliu, akys džiugios, veidas susikaupęs.

– Oho, – sako žiūrėdama į mane. Matau, jai sunku žodžiais išreikšti jausmus, kuriuos jaučiame viena kitai. Galiausiai ji paima mane už rankų, priglaudžia kaktą prie manosios. – Baiminuosi, kad bet kurią akimirką atsibusiu ir sapnas baigsis, – sušnibžda man.

– Gerai, balandėlės, – sako Džoelis ir pliaukšteli delnais. – Palikite tai svečiams.

– Visiems keturiems? – tyliai paklausiu, o Vanesa suprunkščia.

– Turėjau galvoje dar vieną, – atšauna Džoelis. – Radžasę.

Paskutines keturias valandas svarstėme, kas iš mūsų pažįstamų išdrįs per pūgą atvažiuoti į vestuves. Galbūt Vanda iš slaugos namų? Ji užaugo Montanoje, taigi pripratusi prie pūgų. Turbūt ir Aleksa, ligoninės asistentė. Jos vyras dirba transporto departamente, todėl gali pasiimti sniegaeigį ir atvežti ją čionai. Savaime suprantama, tarp laukiamų svečių bus ir nuolatinė Vanesos kirpėja.

Taigi, skaičiuojant kartu su mano mama, vakarėlyje dalyvaus keturi svečiai.

Džoelis veda mus pro kažkokius įrenginius, pro krūvas dėžių, kol prieiname duris. Čia kabo trumpa užuolaida, ir Džoelis šnipšteli:

– Eikit tiesiai taku, pasistenkit už nieko neužkliūti… Ir, ponios, atminkite: atrodote pritrenkiamai. – Jis pabučiuoja mus į skruostus, tada Vanesa paima mane už rankos.

Užgroja styginių kvartetas. Mudvi su Vanesa žengiame baltu taku, paskui, pasiekusios užuolaidos galą, pasukame dešinėn – ir atsiduriame ant kėglių tako; juo eisime tenai, kur mus galės pamatyti svečiai.

Tiktai svečių yra ne keturi, o beveik aštuoniasdešimt. Visi, kuriems šiandien skambinome ir patarėme nevažiuoti tokiu oru, kaip matau, vis dėlto atvyko, kad atšvęstų drauge su mumis.

Tai pirmas dalykas, kurį pastebėjau. Antras – kad kėglinė „Takai ir žaidimai“ (vienintelė vieta, kurią Džoeliui pavyko išsinuomoti iš anksto nesitarus) nebepanaši į kėglinę. Ji išpuošta vijokliais ir lelijomis, lubos ir sienos apšviestos įvairiaspalvių šviesų. Automatinis kėglių statiklis uždengtas baltu šilku, ant jo pritvirtintos mano ir Vanesos tėčių nuotraukos rėmeliuose. Kiniško biliardo automatai uždengti aksomu, ant jų sukrauti užkandžiai ir dideli dubenys su šviežiomis krevetėmis. Ant ledo ritulio stalų stovi šampanas.

– Tikros lesbiečių vestuvės, – sako Vanesa. – Kas kitas tuoktųsi rutulių prikimštame kambaryje?

Juokdamosi pasiekiame laikinai suręsto tako galą. Čia mūsų laukia Magė. Ji apsisiautusi violetine skara įvairiaspalviais karoliukais išsiuvinėtais kraštais.

– Sveiki atvykę į du tūkstančiai vienuoliktų metų pūgą ir į Vanesos ir Zojos vestuves, – prabyla ji. – Nelaidysiu juokelių apie netikėtą sėkmę, bet pasakysiu štai ką: jos atvyko čionai paliudyti savo pasišventimo viena kitai ne tik šiandien, bet ir visą likusį gyvenimą. Džiaugiamės kartu su jomis… ir už jas.

Kai pažvelgiu į veidus mamai, draugėms, Vanesos kirpėjai, Magės žodžiai kažkur nuplaukia. Vanesa atsikrenkščia ir ima deklamuoti Rumio34 eilėraštį:

Pirmąkart išgirdusi meilės istoriją, tą pačią akimirką ėmiau ieškoti tavęs

nesuvokdama, kad mano paieškos bevaisės.

Mylimieji nesusitinka kur nors kelyje –

Jie nuo pat pradžių yra vienas kito sieloje.

Jai nutilus išgirstu savo mamą šniurkščiojant. Ištraukiu iš atminties žodžius, skirtus Vanesai, – Edvardo Estlino Kamingso35 eilėraštį, kurio skiemenys kupini muzikos.

Nešiojuos tavo širdį (nešiojuos savoj

širdy), ji su manim (kad ir kur ėjau,

kad ir kur ėjai, mylimoji; kad ir ką darau,

tu elgiesi lygiai kaip aš, mylimoji),

tad nebijau

lemties (nes tu mano lemtis, mylimoji) ir nenoriu

pasaulio (nes tikrasis pasaulis, gražioji, – tai tu),

ir tik tu esi tai, ką man kalba mėnulis,

ir ką saulė dainuoja – visa esi tu.

Mums paduodami žiedai, abi ir verkiame, ir juokiamės.

– Vanesa ir Zoja, – sako pastorė, – niekada nesipykite, visada elkitės garbingai. Šeimos ir draugų akivaizdoje iškilmingai pasižadėjote būti partnerėmis visą gyvenimą, o aš galiu tik pridurti tai, kas jau buvo pasakyta tūkstančius kartų per tūkstančius vestuvių…

Abi su Vanesa nusišypsome. Ilgai užtrukome sukdamos galvą, kokiais žodžiais užbaigti ceremoniją. Juk nepasakysi: Skelbiu jus vyru ir žmona. Arba: Skelbiu jus partnerėmis. Tačiau be tokių simboliškų žodžių santuoka bus tarsi netikra.

Pastorė nusišypso mums.

– Zoja, Vanesa, – sako ji. – Pabučiuokite nuotaką.

Jei nesate tikri, kad „Aukštumų“ viešbutis palankiai žiūri į lesbietes, paskambinę telefonu (877 LES B INN) ir atvykę čionai, ant kalvos pamatysite eilę visų vaivorykštės spalvų Adirondako36 kėdžių. Juokinga, kad šis mažas tolerantiškas rojaus kampelis yra Betliejuje, Naujojo Hampšyro valstijoje; apsnūdęs miestelis prie Baltųjų kalnų galėtų būti naujo mąstymo gimtinė.

Po vedybų ceremonijos, turbūt vienintelės tokios pasaulyje, per kurią buvo vaišinamasi „Grand Marnier“ šokoladiniu tortu, papuoštu tikro aukso lapu, ir vidurnaktį tamsoje žaidžiama milžiniškais kėgliais, mudvi palaukėme, kol baigsis pūga, ir išvykome į povestuvinę kelionę. Planavome paslidinėti, nueiti į antikvarinę parduotuvę, bet pirmas dvidešimt keturias medaus mėnesio valandas praleidome viešbutyje, savo kambaryje – nedykinėdamos, nors kartais ir atsikvėpdavome. Sėdime priešais židinį, geriame šampaną, kurio parūpino viešbučio savininkas, ir šnekučiuojamės. Regis, jau buvome aptarusios viską, bet, keista, kalbos netrūksta. Papasakoju Vanesai tai, ko niekada nebuvau sakiusi net mamai: kaip mano tėvas atrodė tą rytą, kai mirė; kad paėmiau jo dezodorantą iš vonios ir kelerius metus laikiau paslėpusi jį savo apatinių drabužių stalčiuje, o kai pasiilgdavau tėčio kvapo, visada ištraukdavau tą buteliuką. Papasakoju, kaip prieš penkerius metus klozeto bakelyje radau butelį džino ir išmečiau jį, bet Maksui apie tai neprasitariau, lyg nieko nebūtų nutikę.

Sudainuoju jai abėcėlę atbulai.

Atsilygindama Vanesa papasakoja man apie pirmus savo darbo metus mokykloje, apie šeštokę, kuri prisipažino, kad yra prievartaujama tėvo, bet galiausiai išėjo iš mokyklos ir su tėvu išvyko gyventi į kitą valstiją; Vanesa stengiasi nuolat susisiekti su mergaite internetu – nori sužinoti, ar ji ištveria tokį gyvenimą. Ji papasakoja, kad palaidojus motiną širdyje liko kartėlis, nes toji niekada nepriėmė Vanesos tokios, kokia yra.

Ji papasakoja man apie vienintelį kartą, kai mėgino rūkyti žolę, o paskui suvalgė didžiulę picą su aštriu saliamiu ir kepalą duonos.

Papasakoja sapnuodavusi košmarus, neva miršta viena ant svetainės grindų, ir tik po kelių savaičių kuris nors kaimynas pastebi, kad nebuvo išėjusi iš namų.

Papasakoja, kad pirmas naminis jos gyvūnėlis buvo žiurkėnas; jis ištrūko iš narvelio vidury nakties, šmurkštelėjo į angą prie radiatoriaus ir prapuolė.

Kartais mums besikalbant mano galva ilsisi jai ant peties, o kartais ji mane apsikabina. Kartais sėdime priešinguose sofos galuose ir liečiasi tik mūsų pėdos. Kai Vanesa pirmą kartą padavė man lankstinuką apie šią vietą, aš pyktelėjau. Argi per savo medaus mėnesį mums būtina slapstytis, gyventi su kitomis lesbiečių poromis? Kodėl negalėtume kaip kiti jaunavedžiai nuvažiuoti į Niujorką ar Pokono kalnus, o gal net į Paryžių?

– Žinoma, – tada pasakė Vanesa, – galime. Bet ten nesielgsime kaip ką tik susituokusi pora.

O čia galime būti savimi. Čia niekas nė nemirktelės pamatęs mus susikibusias už rankų ar jeigu užsisakysime vieną kambarį su plačia lova. Vykome į kelias ekskursijas – pavakarieniauti į „Vašingtono kalno“ viešbutį ir į kiną, ir kaskart, kai tik išeidavome iš šito viešbučio, automatiškai per pėdą atšokdavome viena nuo kitos, o kai grįždavome, tą pačią akimirką vėl prilipdavome.

– Tai panašu į mokinių suskirstymą į klases pagal gabumus, – sako Vanesa, kai vieną rytą sėdime viešbučio valgomajame prie pusryčių stalo ir stebime voverę, šokinėjančią ant apledėjusios akmeninės sienos. – Kartą, kai buvau magistrantė, manęs vos neišmetė iš universiteto, nes parašiau darbą, kuriame siūliau mokinius suskirstyti pagal gabumus. Bet žinai ką? Paklausk vaiko, kuriam sunkiai sekasi matematika, ar jis nori mokytis skirtingų lygių klasėje, ir jis atsakys, kad nenori, nes jaučiasi kaip silpnaprotis. Paklausk matematikos genijaus, ar nori tokioje klasėje mokytis, ir jis atsakys, kad nusibodo spręsti bendras užduotis. Kartais geriau suskirstyti – kai panašūs yra su panašiais.

Pažvelgiu į ją.

– Atsargiai, Nese. Jei tave išgirstų Gėjų ir lesbiečių lyga, atimtų lesbietės statusą.

Vanesa nusijuokia.

– Aš nepropaguoju homoseksualų stovyklų. Tai tiesiog… žinai, jeigu esi katalikas, juk smagu pajuokauti apie popiežių ar pasikalbėti apie Kryžiaus kelio stotis, dėl to niekas į tave nežiūri kreivai. Juk gera būti tarp savų.

– Demaskavai mane, – sakau. – Nežinojau, kad būna kryžių su stotimis.

– Prašau grąžinti žiedą, – nusijuokia Vanesa.

Jos žodžius nustelbia riksmas – į valgomąjį įbėga tik pradėjęs vaikščioti mažylis ir vos nepargriauna padavėjos. Jo motinos skubėdamos seka paskui vaiką.

– Trevisai!

Berniukas sukrykščia, žvilgteli atgal ir tarsi žmogus-šuniukas pasislepia po mūsų stalu, uždengtu staltiese.

– Atleiskite, – sako viena iš moterų, ištraukia vaiką, pauosto pilvuką ir užsikelia ant pečių.

Jos partnerė pažvelgia į mus ir nusišypso.

– Mes vis dar ieškome būdų, kaip jį sutramdyti.

Visi trys nueina link registratūros, o aš stebiu tą mažą berniuką Trevisą ir įsivaizduoju, kaip atrodytų mano sūnus, būdamas tokio amžiaus. Gal kvepėtų kakava ir mėtomis? Gal jo juokas skambėtų kaip kylantys burbuliukai? Jeigu savo dainomis įkvėpčiau jam drąsos, įdomu ar ramiai išmiegotų naktį, o gal vis tiek bijotų pabaisų, besislepiančių po čiužiniu?

– Galbūt, – sako Vanesa, – kada nors ir mes tokios būsime.

Staiga pajuntu tai… Kad esu nevykėlė.

– Sakei, kad tau vaikai nesvarbu. Kad turi savo mokinius, – išspaudžiu. – Juk žinai, aš negaliu turėti vaikų.

– Anksčiau buvo nesvarbu, nes niekada nenorėjau būti vieniša motina. Prisižiūrėjau to gero, kai buvau maža. Aišku, žinau, kad tu negali turėti vaikų. – Vanesa paima mane už rankos. – Bet, Zoja, – sako, – man galėtų būti svarbu.

Embrionas užšaldomas, kai būna užaugintas iki blastocistos stadijos, tai yra maždaug penkių dienų amžiaus. Užsandarintame „šiaudelyje“ (su nuo šalčio saugančiu skysčiu – krioprotektantu) jis pamažu atšaldomas iki -196 0C. Tada tas „šiaudelis“ pritvirtinamas prie aliuminio lazdelės ir laikomas skystame azote. Ilgalaikis embriono užšaldymas kainuoja aštuonis šimtus dolerių per metus. Atšildant kambario temperatūroje krioprotekantas atskiedžiamas, ir embrionas tampa koks buvęs. Tada įvertinama jo būklė – ar tinkamas perkelti į gimdą. Jei embrionas sveikas, galima tikėtis sėkmingo nėštumo. Jei pažeidimas nedidelis, tai nėra problema. Kai kurie embrionai būna užšaldyti dešimtmetį, bet vis tiek „pasigamina“ sveiki vaikai.

Kai man buvo taikomas dirbtinis apvaisinimas, papildomi embrionai regėdavosi it snaigės: mažyčiai galimi kūdikiai, kiekvienas truputį skirtingas.

2008 metų žurnalo „Vaisingumas ir nevaisingumas“ duomenimis, kai daugiau vaikų nenorėjusios pacientės buvo paklaustos, ar užšaldytus savo embrionus sutiktų atiduoti kitoms moterims, penkiasdešimt trys procentai iš jų atiduoti nesutiko, nes nenorėjo, kad jų vaikai vieną dieną rastų savo nežinomus broliukus ir sesutes ir kad kitos moterys augintų jų vaikus. Šešiasdešimt šeši procentai teigė paaukosią savo embrionus moksliniams tyrimams, bet tai ne visada galima atlikti klinikose. Dvidešimt procentų pageidavo savo embrionus laikyti užšaldytus. Vyrų ir moterų nuomonės šiuo klausimu išsiskyrė.

Trys užšaldyti mano embrionai plaukioja skystame azote Rod Ailando Vilmingtono klinikoje. Ir dabar, Vanesai apie tai užsiminus, negaliu nei valgyti, nei gerti, nei miegoti, nei susikaupti. Vis galvoju apie tuos manęs laukiančius kūdikius.

Aktyvistams, kurie taip stengiasi užkirsti kelią Konstitucijos pataisai, leidžiančiai tuoktis tos pačios lyties asmenims, sakau: susituokus niekas nepasikeičia. Taip, mudvi su Vanesa gavome dokumentą ir dabar jis guli ugniai atspariame seife, voke, kartu su mūsų pasais ir socialinio draudimo kortelėmis, bet tai ir visi pasikeitimai. Vis dar esame geriausios draugės. Vis dar rytais skaitome viena kitai vedamuosius laikraščio straipsnius, o vakarais, prieš užgesindamos šviesą, vis dar pasibučiuojame ir palinkime saldžių sapnų. Kitaip sakant, jūs galite atšaukti įstatymą, bet negalite atšaukti meilės.

Vedybos buvo tarsi atokvėpis, greičio ribojimo gūbrelis realaus gyvenimo kelyje. Bet dabar, kai grįžome namo, gyvenimas vėl teka įprasta vaga. Mes atsikeliame, apsirengiame ir einame į darbą. Darbas man – tai prasiblaškymas, nes kai namie būnu viena, imu vartyti dokumentus, gautus iš vaisingumo klinikos, kuri ištisus penkerius metus buvo tapusi man antraisiais namais. Stengiuosi sukaupti drąsą ir paskambinti jiems.

Žinau, nelogiška manyti, kad mano sveikatos problemos turės įtakos Vanesai. Ji jaunesnė už mane. Ji sveika. Bet mintis, kad jai teks patirti tai, ką patyriau aš – turiu omeny ne fizines, o dvasines kančias, – man tiesiog nepakeliama. Todėl pajutau pagarbą Maksui. Man atrodo, kad prarasti kūdikį – baisu, bet dar baisiau, kai taip atsitinka mylimiausiam žmogui.

Todėl šiandien ketinu nukreipti mintis kitur – pamąstyti apie būsimą susitikimą su Liuse. Juk aną kartą, kai užplėšiau keiksmažodžių dainą, priverčiau ją nusišypsoti.

Liusė įeina į klasę, bet neatrodo laiminga. Virvutėmis susukti jos plaukai iššukuoti, nutįsę ir nešvarūs. Po krauju pasruvusiomis akimis matyti tamsūs ratilai. Ji mūvi juodomis tamprėmis, vilki apiplyšusiais sportiniais marškinėliais ir avi dvispalviais „Converse“ sportbačiais.

Ant dešinio riešo uždėtas marlės tamponas, apvyniotas veikiausiai lipniąja juostele.

Liusė nežiūri man į akis. Ji su trenksmu klesteli ant kėdės, tada pasuka ją taip, kad nematytų manęs, ir padeda galvą ant stalo.

Atsistoju ir nueinu uždaryti klasės durų.

– Gal nori pasikalbėti? – klausiu.

Ji papurto galvą, bet nepakelia jos.

– Kaip susižeidei?

Liusė užsikelia ant kėdės kojas ir susiriečia į kamuolį.

– Žinai, – sakau, mintyse dėliodama pamokos planą, – gal dabar tiesiog pasiklausykime muzikos. Jei norėsi, paskui galėsim pasikalbėti. – Nueinu prie iPod grotuvo, kuris prijungtas prie nešiojamojo garsiakalbio, ir peržvelgiu įrašus.

Pasirenku Džilės Skot atliekamą dainą „Neapkęsk manęs“. Ieškau ko nors, kas atitiktų Liusės nuotaiką, kas paskatintų bendrauti su manim.

Tačiau mergaitė nė nekrusteli.

Paskui paleidžiu keletą pašėlusių dainų – grupės „Bangles“, Karenos O., afroamerikiečių religinę, net metalą. Kai išklausome šeštą dainą – Pat Benatar „Meilė – tai mūšio laukas“, prisipažįstu pralaimėjusi.

– Gerai, Liuse. Šiandienai gana, – sakau ir spusteliu grotuvo mygtuką.

– Ne.

Jos balsas plonas, tylus, o plaukai užkritę ant kelių ir slepia veidą.

– Ką pasakei?

– Ne, – pakartoja Liusė.

Ji iškiša liežuvį ir apsilaižo lūpas.

– Ta daina. Ji panaši į mano kraujo pulsavimą.

Suprantu, kodėl jai taip pasirodė, – nes aiškiai girdėti bosas ir mušamieji.

– Kai man viskas įgrįsta iki gyvo kaulo, – sakau jai, – klausausi šios dainos. Garsiai. Ir pirštais barbenu į taktą.

– Nekenčiu, nenoriu čionai vaikščioti.

Jos žodžiai mane sukrečia.

– Apgailestauju…

– Specialiųjų poreikių klasė. Tik pamanykit! Mokykloje tapau pajuokos objektu, visi mano, kad aš protiškai atsilikusi.

– Protiškai provokuojanti, – automatiškai pataisau ją.

Liusė meta į mane triuškinamą žvilgsnį.

– Manau, tau vertėtų pagroti mušamaisiais, – pasiūlau.

– O aš manau, kad jums vertėtų eiti po velnių…

– Užteks. – Suimu ją už riešo, už sveikojo, ir trukteliu aukštyn, kad atsistotų. – Eime į ekskursiją.

Iš pradžių tempte tempiu ją, bet išėjus į koridorių ji noriai nuseka iš paskos. Praeiname pro poreles, prisispaudusias prie rakinamų spintelių, aplenkiame keturias kikenančias mergaites, palinkusias virš mobiliojo telefono ir spoksančias į ekraną, prasibrauname tarp vartinio teniso žaidėjų, vilkinčių sportine apranga.

Kur yra mokyklos valgykla žinau tik todėl, kad čia būnant Vanesa nusivesdavo mane išgerti kavos. Valgykla čionai tokia pat kaip ir kitose mokyklose – tarsi didelis laboratorinis indas, kuriame it bakterijos dauginasi visuotinis nepasitenkinimas, o mokiniai susiskirstę pagal rūšį: populiarūs vaikai, sportininkai, apkiautėliai, sentimentalieji. Vilmingtono vidurinėje mokykloje virtuvė ir karštų patiekalų išdavimo stalas yra už pertvaros, todėl einame tiesiai į virtuvę, prie moters, kuri į lėkštes dėlioja bulvių košę.

– Norėčiau trumpam čia įsitaisyti, – pareiškiu.

– Tikrai? – Moteris suraukia kaktą. – O kieno nurodymu?

– Esu mokyklos terapeutė. – Tai netiesa. Šioje mokykloje neturiu jokių pareigų. Todėl kai sulauksiu bėdos, nebus taip baisu. – Tik dešimčiai minučių.

– Manęs niekas neįspėjo…

– Klausykit… – Pasivedu moterį į šalį ir nutaisau pedagogišką toną. – Dirbu su linkusia į savižudybę mergaite, noriu padėti jai išsiugdyti savigarbą. Kiek žinau, ši mokykla, kaip ir kitos šalyje, kovodama su savižudybėmis ėmėsi prevencinių priemonių. Negi reikės pranešti mokyklos direktorei, kad trukdote dirbti?

Blefuoju. Aš netgi nežinau direktorės pavardės. O Vanesa arba užmuš mane išgirdusi, ką padariau, arba pasveikins, nors nenumanau, kurį variantą pasirinks.

– Einu pas direktorę, – nepatenkinta burbteli moteris.

Nekreipdama į ją dėmesio žengiu prie stovo, nukabinu puodus ir keptuves ir sudedu jas ant stalo. Tada surenku šaukštus, samčius ir menteles.

– Sulauksit bėdos, – sako Liusė.

– Aš nedirbu mokykloje, – gūžteliu pečiais. – Esu pašalietė, kaip ir tu. – Paruošiu dvi vietas būgnijimui: lėkštę (apversta keptuvė), mažąjį būgną (apverstas puodas), o prie pat grindų esančios metalinės stalo durelės bus didysis būgnas. – Dabar grosime būgnais, – paskelbiu.

Liusė pažvelgia į vaikus valgykloje – vienas kitas stebi mus, bet dauguma nekreipia dėmesio.

– Arba ne.

– Liuse, nori lankyti tą siaubingą specialiųjų poreikių klasę ar nenori? Eikš čionai ir liaukis priešgyniavusi.

Mano nuostabai, ji paklūsta.

– Ant grindų – didysis būgnas. Keturi vienodi taktai. Mušk kaire koja, nes esi kairiarankė. – Pradėjusi skaičiuoti, bato galu stukteliu į metalines maisto išdavimo stalo dureles. – Dabar pamėgink tu. – Iš tikrųjų kvaila, – ištaria Liusė, bet nedrąsiai stukteli į metalą.

– Puiku. Tai keturių ketvirtinių taktas, – sakau jai. – Būgnelis guli tau iš dešinės. – Paduodu jai metalinį šaukštą ir parodau į apverstą puodą. – Antras ir ketvirtas taktas – tai smūgiai per jį.

– Tikrai? – klausia Liusė.

Užuot atsakiusi, smūgiuodama per lėkštes sugroju kitą taktą – aštuonias natas: vienas, du, trys, keturi. Išlaikydama ritmą Liusė kaire ranka pamėgdžioja mano judesius.

– Nesustok, – sakau jai. – Tai pagrindinis ritmas. – Jai daužant per puodą paimu dvi medines menteles ir sugroju solo.

Dabar jau mus stebi visi, esantys valgykloje. Grupelė vaikų ima barbenti į taktą.

Bet Liusė nieko nemato. Ji įsijautusi į ritmą – taip, kad net juda ne tik rankos, bet ir nugara. Uždainuoju „Meilė – tai mūšio laukas“. Dainos žodžiai ima pleventi tarsi vėjyje besiplaikstančios vėliavos. Liusė negali atplėšti nuo manęs akių. Sudainuoju priedainį, o dainuojant antrą pritaria ir ji.

Jokių pažadų. Jokių reikalavimų.

Ji išsišiepusi – lyg išprotėjusi, ir man atrodo, kad šis prasilaužimas bus įrašytas į muzikos terapijos kroniką.

Į valgyklą įžengia mokyklos direktorė, lydima virtuvės darbuotojos ir Vanesos.

Mano sutuoktinė neatrodo labai laiminga.

Aš nutylu.

– Zoja, – kreipiasi Vanesa. – Ką, čia, po galais, darai?

– Dirbu, – atsakau.

Paimu už rankos Liusę ir stumteliu priekin. Ji susigėdusi, tarsi būtų pagauta nusikaltimo vietoje. Įteikiu direktorei mentelę, kuria mušiau būgną, ir netarusi žodžio praeinu pro ją. Kai atsiduriame salėje, prigužėjusioje mokinių, kilsteliu mudviejų su Liuse rankas, lyg būtume roko grupė, pergalingai išeinanti po koncerto.

– Ačiū, Vilmingtono mokykla! – sušunku. – Sudie!

Jausdamos į nugarą įremtus direktorės ir Vanesos žvilgsnius, lydimos garsių plojimų abi su Liuse išeiname iš valgyklos.

– Zoja, – tarsteli Liusė.

Tempiu ją nepažįstamais mokyklos koridoriais, kad atsidurtume kuo toliau nuo vadų.

– Zoja…

– Mane išmes, – sumurmu.

– Zoja, – sako Liusė. – Sustokit.

Atsidususi atsisuku – ketinu jos atsiprašyti.

– Nereikėjo vestis tavęs į tokią vietą.

Ir tik dabar suvokiu, kad Liusės skruostai paraudę ne iš gėdos, bet iš susijaudinimo. Jos akys žiba, ji plačiai šypsosi.

– Zoja, – sušnibžda. – Gal galėtume vėl šitaip sugroti?

Kai, atėjusi į „Shady Acres“ slaugos namus, atidarau pono Dokerio kambario duris ir pamatau jį nusilpusį, susigūžusį lovoje, jaučiuosi priblokšta, nors Vanda ir buvo perspėjusi apie jo savijautą. Anksčiau, net kai būdavo tylus, atsisėsdavo į savo supamąją kėdę ar nueidavo į poilsio kambarį, bet dabar, pasak Vandos, ištisas dvi savaites – tiek laiko, kiek mudu nesimatėme, – jis nekėlė kojos iš lovos. Ir neištarė nė žodelio.

– Labas rytas, pone Dokeri, – pasisveikinu, traukdama gitarą iš dėklo. – Ar prisimenate mane? Aš – Zoja. Atėjau jums pagroti.

Ir anksčiau mačiau tokių pacientų, ypač kurie gyvena slaugos namuose. Žmogaus gyvenimo pabaiga – tarsi stati uola; daugelis iš paskutiniųjų laikomės įsitvėrę į jos kraštą. O kai žmogus nutaria nebesilaikyti įsitvėręs, tai tampa dramatiškai akivaizdu. Kūnas atrodo lyg permatomas. Akys įremtos į kažką, ko mes negalime pamatyti.

Pirštais perbraukiu per stygas ir improvizuodama imu niūniuoti lopšinę. Šiandien nebūtina kovoti už pono Dokerio dėmesį. Šiandienos muzikos terapijos valandėlė skirta Hamelno žiurkių kerėtojui – kad palydėtų poną Dokerį tenai, kur jis, palikęs mus, galėtų užmerkti akis.

Tyliai grodama sugaunu save verkiant. Senolis – kaprizingas, pagiežingas šunsnukis, bet šitoks krislas akyje – pats skaudžiausias. Padedu gitarą ir paimu jį už rankos. Jo plaštaka panaši į krūvelę pagaliukų. Traiškanotos mėlynos akys vis dar nukreiptos į tamsų išjungto televizoriaus ekraną.

– Aš ištekėjau, – sakau ponui Dokeriui.

Ponas Dokeris nepajuda. Manau, jis neišgirdo.

– Kartais atsiduriame ten, kur nė nesvajojome. Keista, tiesa? Galiu lažintis: sėdėdamas dideliame savo kabinete niekada nemanėte, jog atsidursite šitame kambaryje su vaizdu į automobilių aikštelę. Įsakinėjote kitiems ir nedingtelėjo, kad vieną dieną nebus kam išklausyti jūsų. Žinau, kaip jaučiatės, pone Dokeri. – Pažvelgiu į jį, bet jis tebespokso priešais save. – Buvote įsimylėjęs. Žinau, taip tikrai buvo, nes turite dukterį. Taigi turbūt suprasite, ką turiu omeny sakydama, kad įsimylėjęs žmogus neturi pasirinkimo. Esate it magnetu traukiamas prie kito žmogaus, nors viskas gali baigtis arba gerai, arba jūsų širdis bus sudaužyta.

Kai buvau ištekėjusi už Makso, gelbėjimosi ratą painiojau su meile. Galėjau išgelbėti jį – galėjau padėti, kad mestų gerti. Bet pagelbėti tam, kuris sulaužytas, ir rasti tą, kuris tave papildo, – du skirtingi dalykai.

Neištariu to garsiai, bet suvokiu, kad Vanesa manęs neįskaudins: jai labiau rūpi mano gerovė, o ne jos pačios. Geriau sudaužys savo širdį, negu leis nors plaukeliui nukristi man nuo galvos.

Kai vėl pažvelgiu į poną Dokerį, pamatau jį žiūrintį tiesiai į mane.

– Mes turėsime kūdikį, – pasakau jam.

Giliai manyje tarsi kontrolinė lemputė įsižiebia šypsena, o galimybės šliūkšteli alyvos į liepsną.

Ištariau garsiai – ir viskas tapo realu.

Mudvi su Vanesa stovime prie vaisingumo klinikos registratūros langelio.

– Bakster, – prisistatau. – Esame susitarusios dėl užšaldyto embriono perkėlimo.

Registratorė suranda mano pavardę kompiuteryje.

– Štai. Ar atėjo ir jūsų vyras?

Pajuntu, kaip plyksteli skruostai.

– Aš ištekėjau antrą kartą. Kai skambinau, man buvo pasakyta ateiti su sutuoktiniu.

Registratorė dėbteli į mane, paskui į Vanesą. Gal ir nustebo, bet neišsiduoda.

– Palaukite čia.

Kai tik ji nueina, Vanesa pažvelgia į mane.

– Kokios problemos?

– Nežinau. Tikiuosi, embrionams viskas gerai.

– Ar skaitei straipsnį apie šeimą, kurios embrionus sukeitė? – klausia Vanesa. – O Dieve, kaip baisu.

Piktai dėbteliu į ją.

– Tai nepadės.

– Zoja! – Išgirdusi savo vardą atsisuku ir pamatau daktarę Aną Foršet, klinikos direktorę, einančią link mūsų. – Gal galėtumėte abi užsukti į mano kabinetą?

Paskui ją nusekame koridoriumi į ištaigingą kabinetą plokštėmis apmuštomis sienomis. Veikiausiai esu čia buvusi, bet neprisimenu. Dažniausiai lankydavausi procedūrų kabinetuose.

– Ar kas atsitiko, daktare? Gal žuvo embrionai?

Daktarė Foršet – įspūdinga moteris prieš laiką pražilusiais plaukais. Sveikindamasi tvirtai spusteli ranką, o mano vardą taria ištęsdama skiemenis.

– Apmaudu, bet įvyko nesusipratimas, – sako ji. – Jūsų buvęs vyras turi pasirašyti, kad atsisako embrionų. Kai pasirašys, tada ir numatysime jų perkėlimo datą.

– Bet Maksui nereikia embrionų. Juk su manimi išsiskyrė kaip tik dėl to, kad nenorėjo būti tėvu.

– Tada tai iš tikrųjų neturi reikšmės, – linksmai atsako gydytoja. – Tiesiog teisiniai formalumai prieš susitikimą su socialine darbuotoja.

– Socialine darbuotoja? – nustemba Vanesa.

– Tai įprasta, kai sutuoktiniai tos pačios lyties. Norime atkreipti jūsų dėmesį į tam tikrus dalykus, apie kuriuos galbūt nepagalvojote. Jeigu jūsų partnerė, tarkim, Zoja, pagimdys vaiką, turėsite oficialiai jį įsivaikinti.

– Bet mes susituokusios…

– Tačiau ne pagal Rod Ailando įstatymus. – Ji papurto galvą. – Kartoju: nėra dėl ko jaudintis. Mums tereikia užsukti ratą.

Mane užlieja pažįstama nusivylimo banga. Štai ir vėl tas pats kliūčių ruožas.

– Gerai, – žvaliai ištaria Vanesa. – Ką Maksas turi pasirašyti? Kokį dokumentą?

Daktarė Foršet paduoda jai popieriaus lapą.

– Tegu jis paštu atsiunčia mums. Kai gausime, iškart jums paskambinsime. – Ji nusišypso. – Tikrai džiaugiuosi dėl tavęs, Zoja. Sveikinimai jums abiem.

Besileisdamos žemyn liftu, ilgokai tylime.

– Turi pasikalbėti su juo, – taria Vanesa.

– Ir ką pasakyti? Sveikas, ištekėjau už Vanesos ir norėtume, kad būtum spermos donoru?

– Ne, – atsako Vanesa. – Embrionai jau yra. Ar jis turi kokių planų dėl jų?

Atsiduriame pirmame aukšte ir lifto durys atsidaro. Koridoriuje lūkuriuoja moteris su kūdikiu vežimėlyje. Vaikutis apvilktas baltu megztuku su gobtuvu, ant kurio prisiūtos meškiuko ausys.

– Pamėginsiu, – atsakau.

Maksą randu dirbantį – prie kliento namų grėbsto mulčių, nuo gėlių lysvių nurankioja šakeles, ruošia dirvą sodinimui. Sniegas nutirpo taip greitai kaip ir pasirodė, kvepia pavasariu. Maksas vilki marškinius ir ryši kaklaraištį, bet atrodo suplukęs.

– Graži vieta, – sakau nuoširdžiai, apžvelgusi želdinius prie gremėzdiško namo.

Išgirdęs mano balsą, Maksas staigiai atsigręžia.

– Zoja? Ką čia veiki?

– Lidė pasakė, kur tave rasti, – atsakau. – Gal galėtum skirti man minutę? Reikia pasikalbėti.

Jis pasiremia ant grėblio, nusibraukia prakaitą nuo kaktos ir linkteli.

– Žinoma. Gal nori… prisėsti? – mostu parodo į akmeninį suoliuką žiemojančio sodo vidury.

Net pro džinsus pajuntu granito šaltį.

– Koks jis? – klausiu. – Turiu omeny, kai žydi.

– O, iš tikrųjų stulbinantis. Tigrinės lelijos. Jos turėtų pasirodyti balandžio pabaigoje, jei tik neapipuls vabalai.

– Džiaugiuosi, kad vis dar prižiūri sodus. Nors tuo abejojau.

– Kodėl?

– Nežinau. – Gūžteliu pečiais. – Maniau, gal dirbi savo bažnyčiai?

– Taip, pirmadieniais dirbu, – atsako jis ir kumščiu patrina skruostą. – Mačiau skelbimą prie baro, kad dainuosi. Nedainavai nuo tada, kai mes… na, ilgokai.

– Žinau. Galima sakyti, sugrįžau. – Paskui neryžtingai pasiteirauju: – Ir vėl vaikštai į tą barą?

– Ne, – Maksas nusijuokia. – Esu skaidrus it krištolas.

– Gerai. Noriu pasakyti, tai išties puiku. Na, o aš padainuoju tai vienur, tai kitur. Iš klausos. Tai padeda geriau atlikti tiesioginį darbą.

– Taigi vis dainuoji.

– O kodėl nedainuoti?

Jis papurto galvą.

– Nežinau. Daug kas tavyje… pasikeitė.

Labai keista susitikti su buvusiu vyru. Lyg būtum užsienietiškame filme: tai, ką sakote vienas kitam, neturi nieko bendra su subtitrais, rodomais apačioje. Abu stengiamės neprisiliesti vienas prie kito, nors anksčiau mudviejų lovoje miegodavau prilipusi prie jo it kerpė prie uolos. Dabar esame du svetimi žmonės, žinantys visas gėdingas vienas kito paslaptis, apie kiekvieną užmaskuotą strazdaną, kiekvieną lemtingą ydą.

– Aš ištekėjau, – išpyškinu.

Maksas nemoka pinigų mano išlaikymui, todėl nieko nežino. Akimirką jis sutrinka.

– Nori pasakyti, kad tu ir…

– Vanesa, – atsakau. – Taip.

– Oho. – Maksas sujuda ant suoliuko ir pasislenka tolyn. – Nemaniau, kad tai taip… tikra.

– Išties?

– Norėjau pasakyti – rimta. Maniau, tebus trumpas šėliojimas.

– Panašiai kaip tu buvai laikinas girtuoklis? – Vos ištarusi tuos žodžius imu gailėtis. Juk atėjau čia, kad palenkčiau Maksą savo pusėn, o ne nuteikčiau priešiškai. – Atsiprašau. Aš čia visai be reikalo…

Maksas atrodo taip, lyg jam tuoj pasidarys bloga.

– Džiaugiuosi, kad pasakei tiesiai. Būtų buvę nesmagu išgirsti tai iš kitų.

Akimirką man pagailsta jo. Numanau, ką išgirdę apie mane ims suokti jo tikėjimo draugužiai.

– Tai dar ne viskas, – sakau. – Mudvi su Vanesa norime šeimos. Ji jauna ir sveika, todėl be problemų pagimdytų kūdikį.

– Tai būtų didelis dalykas, – sako Maksas.

– Po teisybei, atėjau kaip tik dėl to. – Giliai įkvepiu. – Labai norėtume, kad Vanesos pagimdytas vaikas biologiškai būtų ir mano. Po mūsų bandymų liko trys embrionai. Bet reikia tavo leidimo.

Maksas staigiai pakelia galvą.

– Ką?

– Žinau, tau visko per daug vienam kartui…

– Juk sakiau tau, kad nenoriu būti tėvu…

– Aš ir neprašau. Nekeliu tau jokių sąlygų. Galime pasirašyti bet kokį popierių, kad būtum tikras. Tau nereikės nieko daryti – nei duoti pinigų vaikui išlaikyti, nei pavardės. Neturėsi jokių įsipareigojimų, jokios atsakomybės. Žinoma, jei tik mums pavyks susilaukti kūdikio. – Pažvelgiu Maksui tiesiai į akis. – Tie embrionai – jie jau yra. Jie tiesiog laukia. Kiek dar lauks? Penkerius metus? Dešimt? Penkiasdešimt? Juk mudu nenorime, kad jie būtų tiesiog sunaikinti. Gerai, tu pasakei, kad nenori vaikų. Užtai aš noriu. Labai noriu, iki skausmo.

– Zoja…

– Tai mano paskutinis šansas. Esu per sena, kad ryžčiausi dar vienam kiaušinėlių apvaisinimui anoniminio donoro sperma. – Drebančia ranka ištraukiu iš rankinės klinikoje gautą dokumentą. – Prašau, Maksai. Maldauju.

Jis paima dokumentą, bet nežiūri į jį. Nežiūri ir į mane.

– Aš… aš nežinau, ką pasakyti.

Žinai, – dingteli. – Tik nepasakysi.

– Ar apsvarstysi? – klausiu jo.

Jis linkteli, ir aš atsistoju.

– Dėkoju, Maksai. Žinau, ne to tikėjaisi. – Žengiu žingsnį atgal. – Aš… manau, paskambinsiu tau. Arba gal tu paskambink man.

Jis linkteli, sulenkia popierių perpus, perlenkia dar kartą ir įsikiša į užpakalinę kelnių kišenę. Nenumanau, ar apskritai į jį pažiūrės. Gal suplėšys į skutelius ir sugrėbstys su šiukšlėmis. Gal išskalbs kartu su džinsais, kad nebūtų galima perskaityti.

Pasuku link kelkraščio, kur palikau automobilį, bet išgirstu Makso balsą.

– Zoja, – pašaukia jis. – Žinai, vis dar meldžiuosi už tave.

Atsigręžiu į jį.

– Man nereikia tavo maldų, Maksai, – sakau, – o tik tavo sutikimo.

29 JAV XX a. viduryje atsiradęs muzikos stilius.

30 Populiari amerikiečių dainininkė, oponavusi judėjimams už homoseksualų teises.

31 Garsi amerikiečių aktorė, lesbietė.

32 Klounas, „McDonald’s“ kompanijos simbolis.

33 Garsus amerikiečių vestuvių planuotojas.

34 Rumi, arba Mavlana Džalal ad Dinas Muhamadas Rumi (1207–1273), – persų poetas, sufijus, dvasininkas.

35 Amerikiečių poetas, rašytojas, dailininkas, dramaturgas.

36 Mediniai lauko baldai, Jungtinėse Valstijose – poilsio gamtoje simbolis.

1 TAKELIS

DAINA LYDI NAMO

2 TAKELIS

NAMAS VILTIES GATVĖJE

3 TAKELIS

PABĖGĖLĖ

4 TAKELIS

PASKUTINĖ

5 TAKELIS

TEKĖK UŽ MANĘS

√

6 TAKELIS

TIKĖJIMAS

7 TAKELIS

UNDINĖ

8 TAKELIS

ĮPRASTAS GYVENIMAS

9 TAKELIS

KUR TU ESI

10 TAKELIS

SAMĖS DAINA

MAKSAS

Kartais Dievas įgrysta man iki gyvo kaulo.

Pirmiausia pasakysiu jums, kad ne visada esu šaunus. Niekada melagingai netvirtinčiau žinąs, ką Viešpats galvoja, bet būna situacijų, kai man sunku suprasti, ką jis sau mano.

Pavyzdžiui, kai išgirstu, kad mokykloje nušovė vaikus.

Arba kad uraganas nušlavė nuo žemės ištisas gyvenvietes.

Arba kai Alisona Gerhart, miela dvidešimtmetė, Bobo Džounso universiteto studentė, turėjusi gražų balsą ir giedojusi bažnyčios chore, niekada nerūkiusi, staiga sužino, kad serga plaučių vėžiu, ir po mėnesio numiršta.

Arba štai Edas Emerlis, Amžinosios šlovės bažnyčios diakonas, prarado darbą kaip tik tada, kai jo sūnui reikėjo atlikti brangiai kainuojančią stuburo operaciją.

Po netikėto Zojos apsilankymo kasdien meldžiausi ir svarsčiau, kaip man pasielgti, bet iki šiol nerandu atsakymo. Mudu sutariame dėl vieno: embrionai nėra tiesiog klinikoje užšaldytos nežinia kokios ląstelės. Tai galimi vaikai. Galbūt abu taip manome dėl skirtingų priežasčių – man svarbu religiniai dalykai, jai – asmeniniai, tačiau bet kuriuo atveju nenorime, kad tie embrionai būtų išmesti į kanalizaciją. Aš vis atidėliojau tai, kas jų neišvengiamai laukė, sutikau, kad būtų laikomi užšaldyti, palikti nežinioje. O Zoja nori, kad jie gyventų, juk to nusipelnė kiekvienas kūdikis.

Net pastorius Klaivas jai pritartų.

Bet tikriausiai sprogtų iš pykčio, jei pasakyčiau, kad visą savo gyvenimą kūdikis praleis su dviem motinomis lesbietėmis.

Taigi, viena vertus, Dievas primena man, kad naikinti gyvybės nevalia. Kita vertus, koks gyvenimas laukia nekalto kūdikio lesbiečių šeimoje? Noriu pasakyti, perskaičiau pastoriaus Klaivo duotą literatūrą ir dabar man (kaip ir cituojamiems mokslininkams) akivaizdu, jog homoseksualumą lemia ne biologiniai ypatumai, o aplinka. Juk žinote, kaip gėjai dauginasi, tiesa? Kadangi negali daryti to kaip liepia Biblija, jie verbuoja kitus. Štai kodėl Amžinosios šlovės bažnyčia taip kovoja prieš mokytojus homoseksualus – vargšai vaikai mokyklose neturi jokių šansų likti nesugadinti.

– Laba diena, Maksai, – išgirstu ir pamatau pastorių Klaivą. Jis ateina iš automobilių aikštelės nešinas dėžute saldumynų. Pastorius nerūko ir negeria, bet turi silpnybę trapios tešlos vamzdeliams su vaisių ir migdolų įdaru. – Gal norėtum pasakiškų gardėsių?

– Ne, ačiū. – Saulė šviečia jam virš galvos, ir atrodo, lyg ji būtų apsupta aureole. – Pastoriau Klaivai, gal galėčiau sutrukdyti minutę?

– Žinoma. Užeik, – pakviečia jis.

Nuseku paskui jį į kabinetą. Pakeliui bažnyčios sekretorė pasiūlo man šokoladinį saldainį iš saldaininės, stovinčios ant jos stalo. Medžiokliniu peiliu, kurį laiko prie diržo, pastorius Klaivas nupjauna virveles ir iš dėžutės išima vieną vamzdelį.

– Ar tikrai nesusigundysi? – perklausia. Kai papurtau galvą, nuo vieno vamzdelio galo nulaižo kremą. – Tai, – sako pilna burna, – įrodymas, kad Dievas yra.

– Bet šiuos saldumynus pagamino ne Dievas, o Didysis Maikas.

– O Dievas sutvėrė Didįjį Maiką. Taigi nelygu, kaip pažvelgsi. – Pastorius nusivalo lūpas servetėle. – Kas tave slegia šiandien, Maksai?

– Mano buvusi žmona ką tik pranešė, kad susituokė su moterim. Ji nori iš mūsų embrionų susilaukti kūdikio. – Staiga man kyla noras bėgti ir išsiskalauti burną. Gėda – karti.

Pastorius Klaivas padeda saldumyną į dėžutę.

– Suprantu, – sako jis.

– Aš meldžiausi. Žinau, kūdikis nusipelnė gyventi. Bet… bet ne taip. – Spoksau į grindis. – Man gal nepavyks padėti Zojai išvengti pragaro atėjus Paskutiniojo teismo dienai, bet neketinu leisti tenai kartu su ja patekti savo vaikui.

– Savo vaikui, – pakartoja pastorius Klaivas. – Maksai, girdi? Pats pasakei – tai tavo kūdikis. Gal tai Jėzus praneša tau, kad atėjo laikas pačiam pasirūpinti embrionais, kol jie nepateko tavo buvusiai žmonai į rankas.

– Pastoriau Klaivai, – ištariu išsigandęs. – Aš nesu sutvertas būti tėvu. Pažvelkit į mane. Esu tik į priekį judantis kūrinys.

– Visi mes tokie. Bet gal tu neteisingai suvoki, kas yra atsakomybė už kūdikio gyvybę? Ko labiausiai linkėtum savo vaikui?

– Manau, jis turėtų augti su motina ir tėvu, kurie jį myli. Ir kurie gali suteikti jam visa, ko reikia…

– Ir kurie yra geri krikščionys, – priduria pastorius Klaivas.

– Na taip. – Pasižiūriu į jį. – Pavyzdžiui, Ridas su Lide.

Pastorius apeina aplink stalą ir atsisėda ant jo krašto.

– Kurie daugelį metų trokšta būti apdovanoti kūdikiu. Juk meldeisi už savo brolį ir brolienę, tiesa?

– Žinoma, meldžiausi…

– Ir prašei Dievo, kad jie susilauktų kūdikio. – Aš linkteliu. – Na, matai, Maksai. Jeigu Dievas uždaro duris, tai tik todėl, kad atidarytų langą.

Tik kartą gyvenime išgyvenau tokią akimirką, tik kartą regėjau šitaip prasiskiriant debesis, kad pasirodytų saulė, – kai gulėjau ligoninėje ir pastorius Klaivas padėjo man pro dūmų uždangą pamatyti Jėzų, ir dar iš taip arti, kad, jei būčiau atkišęs ranką, būčiau galėjęs jį paliesti. Ir dabar regiu tą patį: šiandien Zoja atėjo pas mane todėl, kad Dievas yra kai ką numatęs. Jei negaliu pats užauginti savo kūdikio, juo, žinau, pasirūpins artimiausi giminaičiai.

Kūdikis – tai mano šeima, taigi turi augti joje.

– Norėčiau su judviem pasikalbėti, – tą patį vakarą sakau per vakarienę, kai Ridas paduoda man pusdubenį su bulvėmis. – Noriu jums kai ką duoti.

Ridas papurto galvą.

– Maksai, juk sakiau. Tu nieko man neskolingas.

– Skolingas. Jei konkrečiai, esu dėkingas už savo gyvenimą, bet dabar kalbu ne apie tai.

Tada pasisuku į Lidę. Po persileidimo praėjo jau kelios savaitės, bet ji vis dar panaši į vaiduoklį. Neseniai radau ją sėdinčią automobilyje garaže ir spoksančią pro priekinį stiklą į lentynas, ant kurių sudėti dažai ir elektros prietaisai. Paklausiau, kur Lidė išsiruošė. Pamačiusi mane ji nustebusi net pašoko. Neturiu supratimo, – pasakė ir apsižvalgė, lyg stebėdamasi, kaip čia atsidūrė.

– Tu negali turėti vaikų, – sakau jai.

Lidės akys prisipildo ašarų, o Ridas greitai pertraukia mane:

– Mes galime ir turėsime kūdikį. Tikimės, taip atsitiks tada, kai patys norėsime, o ne Dievui patogiu laiku. Argi ne taip, brangioji?

– O aš turiu kūdikį. Bet man jo nereikia, – kalbu toliau. – Kai išsiskyriau su Zoja, klinikoje liko trys užšaldyti embrionai. Zoja nori jų, bet manau… manau, geriau bus, jeigu jie atiteks jums.

– Ką? – sukužda Lidė.

– Aš – joks tėvas. Aš vos sugebu pasirūpinti savim, ką jau kalbėti apie ką nors kitą. Bet judu… Jūs nusipelnėte šeimos. Manau, vaikui geriausia gyventi čia, su jumis. – Padvejojęs priduriu: – Sakau nuoširdžiai, pats tuo įsitikinau.

Ridas papurto galvą.

– Ne. Po penkerių metų tu vėl atsistosi ant kojų. Gal netgi būsi vedęs…

– Vaiko iš manęs tikrai neatimsite, – sakau. – Aš jam būsiu dėdė Maksas. Galėsiu pasiimti jį paplaukioti banglente. Pamokysiu vairuoti automobilį ar dar ko nors.

– Maksai, tu išprotėjai…

– Ne. Juk jau svarstote apie įvaikinimą, – tariu. – Mačiau brošiūras virtuvėj ant spintelės. Tai būtų lygiai tas pats. Pastorius Klaivas sako, kad embrionai nuolat įvaikinami. Bet šitas embrionas – savas kraujas.

Matau, brolis susimąsto. Mudu abu pažvelgiame į Lidę.

Turiu pripažinti, viena mano pusė elgiasi savanaudiškai. Tokia moteris kaip Lidė – graži, šauni, religinga, – vyro svajonė, tokios moters aš tikriausiai niekada neturėsiu. Visus tuos metus ji buvo man ištikima draugė, net tada, kai buvau nusivylęs dėl to, kad neišnaudoju savo galimybių, kad griaunu savo gyvenimą. Jei Lidė pastotų perkėlus jai mano embrionus, tai būtų jos kūdikis, jos ir Rido, bet turiu prisipažinti: man patinka mintis būti žmogum, kuris padarytų ją laimingą.

Dievas žino: savo žmonai suteikti tokios laimės man nepavyko.

Tačiau Lidė neatrodo laiminga. Ji išsigandusi.

– O kas, jei prarasiu ir tą kūdikį?

Atmesti tokios galimybės negalime. Kai apvaisinama mėgintuvėlyje, šitaip kartais išties nutinka. Bet gyvenime ir šiaip nėra jokių garantijų. Net sveikutėlis kūdikis gali uždusti dėl blogos kūno padėties. Gimęs gali numirti dėl įgimtos širdies ligos, apie kurią tėvai nieko nežinojo. Mergina, kurią tu mylėjai, gali įsimylėti kitą. Taip, Lidė gali vėl persileisti. Tačiau kokia alternatyva? Kūdikis liks užšaldytas vieną ar du dešimtmečius? Jo susilauks dvi moterys, nutarusios gyventi nuodėmėje? Ridas žvelgia į Lidę su tokia viltimi, jog aš sutrikęs nusisuku.

– O jei neprarasi? – klausia jis.

Staiga pasijuntu stovįs lauke už lango ir žvelgiąs į kambarį. Tarsi vojeristas, lyg slaptas stebėtojas.

Bet tas kūdikis… Tas kūdikis bus visai kitoks.

Kai vakare valausi dantis svečiams skirtame vonios kambaryje, tarpduryje pasirodo Ridas.

– Jei nori, gali apsigalvoti, – sako jis.

Neapsimetu nenutuokiąs, apie ką jis kalba. Išspjaunu dantų pastą ir nusišluostau lūpas.

– Neketinu.

Ridas jaučiasi nesmagiai, mindžikuoja vietoje, rankos sukištos į kelnių kišenes. Jis netgi nelabai panašus į save – į žmogų, visuomet kontroliuojantį situaciją, kurio protas prilygsta jo žavesiui. Išsigandęs suvokiu: nors Ridas – auksinis berniukas, lyg ir viską darantis gerai, vis dėlto kai ko nesugeba.

Jis nemoka parodyti dėkingumo.

Atiduos tau paskutinius marškinius, bet kai senamadiškai pasiūlai pagalbą, jis sutrinka.

– Nė nežinau, ką sakyti, – prisipažįsta Ridas.

Kai buvome vaikai, brolis buvo sugalvojęs slaptą kalbą ir žodynėlį. To išmokė ir mane. Valgant prie stalo jis ištardavo: Mumu raiba volabang, ir aš pradėdavau juoktis. Mūsų tėvai dėbtelėdavo vienas į kitą sutrikę, nes nesuprasdavo, kad Ridas ką tik pasakė, jog maltos mėsos kepsnys dvokia kaip beždžionės užpakalis. Tėvas su mama ėjo iš proto dėl mūsų bendravimo jiems nesuprantama kalba.

– Tau nereikia nieko sakyti, – tariu. – Aš viską suprantu.

Ridas linkteli ir apkabina mane. Kvėpuoja sunkiai – stengiasi sulaikyti ašaras.

– Myliu tave, mažasis broliuk, – sušnibžda.

Užsimerkiu. Tikiu tavimi. Meldžiuosi už tave. Noriu tau padėti. Ridas daug ką yra man kalbėjęs visus tuos metus, bet tik dabar supratau, kad seniai ir labiausiai laukiau šitų žodžių.

– Žinau ir tai, – atsakau.

Ponia O’Konor iškepė spurgų. Ji gamina jas senamadiškai – išverda aliejuje ir apibarsto cukrumi. Bažnyčios skelbimų lentoje visada ieškau jos pavardės norėdamas sužinoti, kada po pamaldų ji vaišins spurgomis draugiškai šnekučiuojantis ir geriant kavą. Patikėkit, po pamaldų išėjęs iš klasės, prie padėklo su spurgomis būnu pirmas, aplenkiu net sekmadieninės mokyklos vaikus.

Prisikraunu spurgų į lėkštę daugiau negu derėtų. Išgirstu pastoriaus Klaivo balsą:

– Maksai, taip ir maniau, kad rasiu tave čia.

Įsimetu į burną spurgą ir atsigręžiu. Šalia pastoriaus stovi naujokas, o gal man tik atrodo, kad tai naujas narys. Jis aukštesnis už pastorių, tamsūs plaukai sušukuoti atgal ir sutepti aliejumi ar putomis. Jo kaklaraištis dera su rūkytos lašišos spalvos nosinaite, kyšančia iš švarko kišenės. Dar niekada nesu matęs tokių baltų dantų.

– A, – ištaria vyras ir paduoda man ranką. – Liūdnai pagarsėjęs Maksas Baksteris.

Liūdnai pagarsėjęs? Ką aš vėl padariau ne taip?

– Maksai, – sako pastorius, – tai Veidas Prestonas. Turbūt esi matęs jį per televiziją?

Papurtau galvą.

– Atleiskit, ne.

Veidas garsiai nusijuokia.

– Reikėtų pasisamdyti geresnį agentą. Klaivas – senas mano draugas. Kartu mokėmės seminarijoje.

Dėl pietietiškos tarmės balsas skamba taip, lyg vyras kalbėtų po vandeniu.

– Jūs irgi pastorius?

– Esu teisininkas ir geras krikščionis, – atsako jis. – Nors tie žodžiai lyg ir nedera tarpusavyje.

– Veidas kuklinasi, – paaiškina pastorius Klaivas. – Jis kovoja už dar negimusius kūdikius. Savo gyvenimą paskyrė jų teisių gynimui ir apsaugai, todėl labai susidomėjo tavo byla, Maksai.

Byla?

Kad tą žodį ištariau garsiai, supratau tik tada, kai Veidas Prestonas ėmė aiškinti:

– Klaivas papasakojo man, kad ketini pateikti ieškinį, nes savo buvusiai lesbietei žmonai nenori leisti pasinaudoti jūsų embrionais.

Dėbteliu į pastorių Klaivą, tada apsižvalgau akimis ieškodamas Rido su Lide, bet jų nėra, dar neatėjo.

– Norėčiau, kad žinotum, jog nesi vienišas, – sako Veidas. – Dabar prasidėjo „esu gėjus“ bumas: homoseksualai mėgina iškreipti šeimos sąvoką, nors šeima – tai tėvas ir motina, tai krikščioniškoje meilėje gyvenanti šeimyna. Aš kovoju už įvaikinimą, kaip nurodo Santuokos įstatymo apsaugos įstatymas, kuris remiasi Santuokos sakramentu: stengiuosi apsaugoti vaikus, kad netaptų aukomis. – Jis apkabina mane per pečius ir pasiveda kiek toliau nuo būrelio moterėlių, sugužėjusių prie elektrinio virdulio. – Ar žinai, Maksai, kaip aš atradau Jėzų? Kai man buvo dešimt metų, teko lankyti vasaros mokyklą, nes neišlaikiau ketvirtos klasės egzaminų. Mano mokytoja ponia Persival paklausė, gal kuris norėtume pasimelsti drauge su ja per pertrauką. Turiu prisipažinti, kad tuo metu religija man visiškai nerūpėjo. Tiesiog troškau būti mokytojos numylėtiniu, kad būčiau pirmas eilėje prie užkandžių, mat mums duodavo sausainių. Aš labai mėgau šokoladinius, bet jų būdavo mažai, o vanilinių sausainių skonis buvo, atleisk už žodį, – kaip šūdo. Maniau sau: sukalbėsiu drauge su ja kelias kvailas maldas ir būsiu pirmas prie užkandžių.

Žinoma, klausiausi, kaip ji meldžiasi. Apsimečiau, kad pritariu jai, bet iš tiesų galvojau tik apie sausainius. Kai atėjo laikas užkandžiauti, ponia Persival leido man valgyti pirmam. Puoliau prie stalo, atrodė, ne bėgu, o skrendu – tokios lengvos buvo mano kojos. Bet kai pažvelgiau į padėklą, ant jo nebuvo nė vieno šokoladinio sausainio.

Žvilgteliu į savo lėkštę su spurgomis.

– O dabar neįtikimiausia dalis, Maksai. Paėmiau vieną iš tų vanilinių sausainių, kurie buvo iškepti veikiausiai kartoną sumaišius su asilo šūdu, atsikandau – ir staiga pajutau, kad tai pats gardžiausias sausainis, kokį tik esu ragavęs. Tas mažas tešlos gabalėlis man ėmė regėtis lyg šokoladas, Kalėdų rytas ir pasaulio čempionato pergalė kartu sudėjus. Ir tada supratau, kad Jėzus yra su manim, nors aš to nesitikėjau.

– Buvote išganytas per sausainį? – paklausiu jo.

– Taip, buvau. O žinai, iš kur supratau? Nes, po to įvykio ponios Persival klasėje, patekau į avariją ir visi keleiviai žuvo, išskyrus mane. Vėliau susirgau meningitu, bet išgijau. Misisipės universiteto teisės fakultetą baigiau geriausiais pažymiais. Man sekasi irtis per gyvenimą, Maksai. Aš gan sumanus, tad suvokiu, jog nesu savo laivo kapitonas. Supranti, ką noriu pasakyti? Dievas ieškojo manęs, o dabar aš savo krikščioniška pareiga laikau ieškoti tų, kurie negali rasti savęs. Galiu dirbti teisininku devyniolikoje valstijų, – toliau kalba Veidas. – Aktyviai dalyvauju užšaldytų embrionų įvaikinimo programoje „Snaigės“. Girdėjai apie tokią?

Girdėjau, bet tik todėl, kad pastorius Klaivas apie ją pasakojo Ridui ir Lidei. Tai krikščioniška įvaikinimo agentūra. Ji teikia pagalbą dar prieš gimstant kūdikiui – tėvams, kurie dalyvavo dirbtinio apvaisinimo programoje, padeda pasidalyti papildomais embrionais su šeimomis, kurios tų embrionų trokšta.

– Noriu pasakyti, – toliau dėsto Prestonas, – kad turiu patirties, kurios galbūt neturi vietiniai advokatai. Šalyje yra nemažai vyrų, tokių kaip tu, kurie nori pasielgti teisingai, bet vis dėlto patenka į siaubingą situaciją. Tu buvai išganytas. Taigi dabar turi pagelbėti savo vaikams. – Jis pažvelgia tiesiai man į akis. – Aš esu čia, kad tau padėčiau.

Nežinau, ką jam atsakyti. Vakar gavau Zojos balso pašto žinutę. Teiravosi, ar jau pasirašiau dokumentą. Kvietė išgerti kavos ir viską išsiaiškinti, jeigu noriu pasikalbėti.

Žinutės neištryniau. Ne todėl, kad Zoja kažko prašė, o dėl jos balso. Žinoma, Zoja nedainavo, bet jos balsas bangavo ir man priminė muziką.

Iš tiesų vėl patekau į nepavydėtiną padėtį. Ką nusprendžiau, Zojai sakyti nenoriu, bet teks. Kažin kas man kužda, kad išgirdusi, jog jos kūdikius augins Ridas su Lide, ji susijaudins lygiai taip pat kaip aš išgirdęs, kad mano vaikus nori auginti dvi lesbietės.

Veidas Prestonas įkiša ranką į vidinę švarko kišenę ir ištraukia vizitinę kortelę.

– Kodėl mums nesusitikus kitą savaitę? – pasiūlo. – Kad užsuktume šį reikalą, turime daug ką aptarti.

Prestonas vėl plačiai man nusišypso, ir pastorius Klaivas nuveda jį prie kitų parapijiečių.

Ant mano lėkštės guli šešios spurgos, bet aš jų nebenoriu. Iš tikrųjų pasidaro netgi bloga.

Nes tiesa tokia: viskas jau prasidėjo.

O jei tiksliau, jau pusiaukelėje.

Praėjusią naktį, prieš susitikdamas su Veidu Prestonu pastoriaus Klaivo kabinete (jis manė, kad norėsime pasikalbėti vienu du), sapnavau sapną. Lidė jau pastojusi ir ruošiasi gimdyti, bet su ja yra ne vienas Ridas, o daug žmonių, visi vilki baltais chalatais, užsirišę mėlynas kaukes, matyti tik jų akys.

Pastorius Klaivas įsitaisęs Lidei tarp kojų kaip gydytojas. Ketindamas sugriebti kūdikį, jis atkiša ranką.

– Tau puikiai sekasi, – sako Lidei, kai toji surinka, ir kruvinas kūdikis išvysta pasaulį.

Slaugytoja paima kūdikį, vysto jį ir staiga aikteli. Ji pašaukia pastorių Klaivą, šis pažvelgia į mėlyną vystyklą ir ištaria:

– O Viešpatie!

– Kas atsitiko? – klausiu braudamasis pro minią. – Kas ne taip?

Bet jie negirdi manęs.

– Galbūt ji nepastebės, – sušnibžda slaugytoja ir paduoda kūdikį motinai. – Štai jūsų sūnus, – suburkuoja.

Lidė pakelia vystyklo kraštą ir ima šaukti. Ji vos neišmeta kūdikio, o aš puolu prie jos, kad spėčiau sugauti mažylį.

Ir tada pamatau: kūdikis be veido.

Matyti tik ovalas, nusėtas gumbais ir šunvotėmis, o ten, kur turėtų būti burna, susimetusi raukšlė.

– Nenoriu jo! – šaukia Lidė. – Juk iš tikrųjų jis netgi ne mano!

Viena iš kaukėtų stebėtojų žengia į priekį. Ji paima iš manęs kūdikį ir pradeda gnaibyti jam veidą. Padaro kalnelį – nosį, nykščiu įspaudžia dvi akis, lyg kūdikis būtų iš molio. Ji žvelgia į kūdikį, tarsi jis būtų gražiausias iš visų, kokį tik būtų regėjusi.

– Štai, – sako ir nusiėmusi kaukę nusišypso. Ir tada pamatau, kad tai Zoja.

Į pastoriaus Klaivo kabinetą įžengiu visas suprakaitavęs, baimindamasis, kad Veidas Prestonas, su kuriuo čia ketinu susitikti, pamanys, jog esu nenormalus arba turiu medžiagų apykaitos problemų. O iš tikrųjų aš truputį bijau iškloti jam tai, apie ką mąsčiau visą rytą.

Kad tikriausiai darau klaidą. Žinoma, noriu padėti Ridui ir Lidei, bet nenoriu įskaudinti Zojos.

Veidas vilki kitu kostiumu, puikiu, iš sidabriškai blizgančios medžiagos, todėl primena Jėzų iš paveikslų – savo švytėjimu nustelbia aplink stovinčius žmones.

– Malonu tave matyti, Maksai, – prabyla jis kratydamas man ranką. – Turiu tau pasakyti, kad po mūsų pašnekesio sekmadienį nuolat apie tave galvoju.

– A, – teištariu.

– Mudviem reikia daug ką aptarti, todėl užduosiu tau klausimus, o tu pasistenk atsakyti.

– Ar galėčiau pirmiau kai ko pasiteirauti jūsų?

Veidas pažvelgia į mane ir linkteli.

– Taip, žinoma.

– Iš tikrųjų tai ne klausimas, o veikiau informacija. Taigi aš turiu teisę spręsti, ką daryti su tais embrionais, bet tokią pat teisę turi ir Zoja.

Veidas atsisėda ant pastoriaus Klaivo stalo krašto.

– Esi visu šimtu procentų teisus, bent jau formaliai. Ir tu, ir Zoja turite vienodą teisę į subrendusias lytines ląsteles. Bet leisk paklausti: ar auginti kūdikius ketinai heteroseksualioje šeimoje, drauge su žmona?

– Taip.

– Tačiau tavo santuoka iširo.

– Taip ir yra, visi mūsų planai žlugo, – staiga pratrūkstu. – Bet dabar ji, atrodo, yra laiminga. Gal man ar jums derėtų elgtis kitaip, tačiau kodėl turėčiau jai kliudyti? Visada buvau tikras, kad Zoja bus gera motina. Ir ji sakė, kad man nereikės mokėti alimentų…

– Luktelėk. – Veidas iškelia ranką. – Truputį pasigilinkime. Pirmiausia, jei atiduosi Zojai tuos negimusius kūdikius, tėvas vis dėlto būsi tu. Tie maži žmogučiai jau egzistuoja, Maksai. Tu negali išvengti biologinės atsakomybės. Taigi net jeigu vaikai užaugs lesbiečių šeimoje, privalėsi jiems padėti. Net jeigu tavo buvusioji dabar to ir neprašo, užaugęs vaikas bet kada galės ateiti pas tave ir paprašyti finansinės ar emocinės pagalbos. Zoja gali tvirtinti, esą tau nebūtina bendrauti su vaiku, bet ne jai spręsti. – Jis sukryžiuoja rankas. – Sakai, tavo buvusioji būtų gera motina, ir aš neabejoju, jog tai tiesa. O kaip dėl tavo brolio ir brolienės?

Pažvelgiu į pastorių Klaivą.

– Jie būtų geriausi tėvai, kokius tik įsivaizduoju.

– O tavo buvusios žmonos partnerė lesbietė?

– Apie ją beveik nieko nežinau…

– Tik tiek, kad ji nori atimti iš tavęs tavo vaikus, – primena Veidas.

Išties tiek ir težinau apie Vanesą. Turėjau žmoną, kuri mane mylėjo, su kuria mylėjomės, o dabar ji miega su kita moterim, kuri ją suvedžiojo.

Pastorius Klaivas nueina prie pulto, pažvelgia į didžiulę Bibliją ir pradeda garsiai skaityti:

Štai kodėl Dievas paliko juos gėdingų aistrų valiai. Jų moterys prigimtinius santykius pakeitė priešingais prigimčiai. Panašiai ir vyrai, pametę prigimtinius santykius su moterimis, užsigeidė vienas kito, ištvirkavo vyrai su vyrais, ir gaudavo už savo paklydimą vertą atpildą.37

– Štai ką Dievas sako apie homoseksualus, – taria pastorius. – Homoseksualumas yra iškrypimas. Už tai reikia bausti.

– Kas bus, Maksai, jei tas negimęs kūdikis – berniukas? – klausia Veidas. – Turėtum suvokti, kad ir jis, labai tikėtina, gali tapti homoseksualu, jei bus auginamas lesbiečių. Tarkim, jei Zoja taptų Metų motina, kas toje šeimoje būtų tėvas? Kas išmokytų tavo sūnų būti vyru?

Papurtau galvą. Neturiu atsakymo. Jei kūdikis atitektų Ridui ir Lidei, jis turėtų puikų tėvą. Tokį, kuriuo aš pats žavėjausi visą gyvenimą.

– Geriausias tėviškas sprendimas būtų, – sako Veidas, – net jei tai būtų vienintelis tėviškas sprendimas, – paklausti savęs, kas iš tikrųjų geriausia tavo vaikui.

Užsimerkiu.

– Pastorius Klaivas man užsiminė, kad judu su Zoja praradote daug kūdikių jai mėginant pastoti, o vienam jau buvo beveik atėjęs laikas gimti.

Jaučiu, kaip gerklėje kyla gumulas.

– Taip.

– Kaip jauteisi, kai jis mirė?

Prispaudžiu nykščius prie akių. Nenoriu verkti. Nenoriu, kad jie pamatytų mane verkiantį.

– Buvo nepaprastai skaudu.

– Jeigu taip jauteisi praradęs vieną vaiką, kaip jausiesi praradęs dar tris? – klausia Veidas.

Man labai gaila, – dingteli, nors nenumanau, ko atsiprašinėju.

– Gerai, – sušnibždu.

– Prašau?

– Gerai, – pakartoju žiūrėdamas į Veidą. – Taigi ką reikia daryti?

Grįžęs namo virtuvėje randu Lidę. Ji kepa mėlynių pyragą, nors mėlynių sezonas jau pasibaigęs. Šitas pyragas – mano mėgstamiausias.

Lidė pati užmaišo tešlą. Zoja niekada to nedarydavo, sakydavo: nėra reikalo vargti, jei galima nusipirkti parduotuvėje.

– Tai vadinama pro hac vice, – paaiškinu jai. – Tai reiškia, kad Veidas Prestonas, kitos valstijos advokatas, turi teisę atstovauti man, nes yra labai patyręs.

– Vadinasi, turėsi du advokatus? – klausia Lidė.

– Regis, taip. Su tuo Benu Bendžaminu dar nebuvau susitikęs, bet, pasak Veido, jis pažįsta mūsų valstijos teisėjus ir gali padėti renkantis geriausią strategiją. Benas stažavosi pas teisėją O’Nilą, todėl yra nemenka tikimybė, kad gaus šią bylą.

Kočiodama tešlą tarp dviejų maistinės plėvelės lakštų Lidė pasiremia į spintelę. Tešlos gniutulas virsta gražiu apskritimu. Ji padeda jį ant keraminės lėkštės.

– Atrodo, bus nelengva.

– Taip, bet jie žino, ko imasi.

Nenoriu, kad Lidė dėl to nerimautų. Noriu, kad tikėtų, jog viskas bus taip, kaip ji svajoja. Teigiamas nusiteikimas toks pat svarbus kaip bet koks dauginimosi veiksmas, kai tai liečia nėštumą. Bent jau taip sakydavo Zojos gydytoja.

Lidė šaukštu uždeda įdarą – uogas, kurių neleido man suvalgyti, šiek tiek cukraus ir kažkokių baltų miltelių košės. Tada ant viršaus užmeta kelis sviesto gumulėlius. Galiausiai iš šaldytuvo paima dar vieną tešlos gabalą, ketindama iškočioti jį ir uždėti ant pyrago.

Vėl atplėšia maistinės plėvelės gabalą. Tačiau užuot kočiojusi tešlą, susiriečia, pasiremia ant spintelės ir užsidengia veidą rankomis.

Ir ima kūkčioti.

– Lide, kas yra?

Ji papurto galvą ir mosteli, kad pasitraukčiau.

Išsigąstu. Reikėtų pakviesti Ridą. Arba paskambinti numeriu 911.

– Man viskas gerai, Maksai, – šiaip taip ištaria ji. – Rimtai.

– Bet tu verki!

Lidė pažvelgia į mane. Jos akys žalsvų akmenėlių spalvos; tokių prisirenki pajūryje ir parsineši namo.

– Nes esu laiminga. Tu padarei mane neįtikėtinai laimingą.

Man tai nelabai suprantama. O dar ji pasvyra prie manęs, tada greitai apkabina ir vėl pradeda kočioti tešlą lyg niekur nieko – lyg pasaulis ką tik nebūtų pasisukęs ant savo ašies.

Benas Bendžaminas nosį pasibalnojęs mažais apskritais akiniais, jo lūpos sudėtos piltuvėliu. Jis sėdi priešais mane bažnyčios pasitarimų kambaryje ir užsirašo viską, ką sakau, lyg ketinčiau vėliau tikrinti jo žinias.

– Kaip pasidalijote turtą? – klausia jis.

– Viską per pusę.

– Kaip suprasti?

– Na, Zoja pasiėmė muzikos instrumentus, o aš – sodininkystės reikmenis. Susitarėme, kad kiekvienas rūpinsimės savo skolomis. Mudu neturėjome nei namo, nei kitokio turto.

– Ar ėjo kalba apie embrionus?

– Ne. Nemanėm, kad tai turtas.

Veidas palinksta į priekį sunėręs rankas ir sako:

– Žinoma, ne. Juk tai žmonės.

Benas užsirašo bloknote.

– Taigi per skyrybas teisme atstovaudami patys sau abu padarėte didelę klaidą. Užmiršote apie tuos mažus… žmogučius… užšaldytus laiko kapsulėse. Teisingai?

– Manau, taip, – atsakau.

– Ne, jūs tai žinote, – pataiso Benas. – Ir dabar kalbėsime atvirai. Jūs nesuvokėte, kad tai svarbu, todėl kreipsimės į teismą ir pateiksime ieškinį dėl vaikų globos.

– O kas, jei Zoja suskubs pirma? – klausiu.

– Patikėk manimi, – sako Veidas. – Be jūsų abiejų sutikimo arba teismo sprendimo klinika nepajudins nė piršto. Ketinu paskambinti į kliniką, kad tuo įsitikinčiau ir kad duočiau jiems patarimą.

– Bet jeigu eisim į teismą, ar teisėjas nepamanys, kad esu niekšas, nes savo kūdikius noriu atiduoti kitiems? O Zoja nori jų sau.

– Tai rimtas argumentas, – sutinka Benas. – Nes judu abu turite vienodą biologinę teisę į embrionus…

– Į negimusius vaikus, – įsiterpia Veidas.

Benas pakelia akis.

– Teisingai. Vaikus. Ir jūs, ir jūsų buvusi žmona turite vienodą teisę pasakyti, ką ketinate su jais daryti. Net jeigu jūs norėtumėte juos sunaikinti…

– O jis nenori, – ištaria pastorius Klaivas.

– Nenori, bet jeigu norėtų, teismas turėtų nagrinėti jūsų norą.

– Teismui rūpi svarbiausi vaikų interesai, – priduria Veidas. – Turbūt girdėjai apie tai. O pasirinkimas čia toks: tradicinė krikščioniška šeima arba darinys, kuris nė iš tolo neatitinka šeimos sampratos.

– Jūsų brolis ir brolienė tai patvirtins. Jie taps centrine teismo proceso dalimi, – sako Benas.

Nykščio nagu braukiu per griovelį stale. Vakar vakare Lidė su Ridu internete ieškojo kūdikių vardų.

– Man gražus Džošua, – pasakė Ridas, o jai labiau patiko Meisonas.

– Pernelyg madingas, – paprieštaravo Ridas.

Tada Lidė paklausė:

– O ką apie tai mano Maksas? Juk jis taip pat turėtų teisę pareikšti savo nuomonę.

Aš uždedu abi rankas ant stalo.

– O dėl to teismo proceso… Tikriausiai turėjau pasakyti anksčiau. Aš neišgaliu samdyti advokato, juo labiau jūsų abiejų.

Pastorius Klaivas uždeda ranką man ant peties.

– Nesisielok dėl to, sūnau. Tuo pasirūpins bažnyčia. Taip atkreipsim į save dėmesį.

Veidas atsilošia, jo veidą nušviečia šypsena.

– Dėmesys, – sako jis. – Šito bus į valias, šitai aš sugebu.

37 Rom 1, 26–27.

ZOJA

Man patinka Ema. Ir Elė. Ir Ana.

– Ar kūdikio vardas būtinai turi būti palindromas38? – klausia Vanesa.

– Ne, – atsakau.

Mudvi gulime ant svetainės grindų apsikrovusios vaikų vardų knygomis, kurių radome vietiniame knygyne.

– Gal Flora? – pasiūlo Vanesa. – Rožė? Lilė? O gal Deizė? Man visada patiko Deizė.

– Amanda Lin39? – Laukiu, kol ji supras sąmojį.

Vanesa išsiviepia.

– Žinoma, tai geriau negu Tūba ar Bandža…

– Ką pasakysi apie vardus, kurie tinka ir mergaitei, ir berniukui? – klausiu jos. – Pavyzdžiui, Stivi ar Aleks?

– Sugaištume perpus mažiau laiko beieškodamos, – pripažįsta Vanesa.

Buvau pastojusi tris kartus ir išmokau vieno dalyko – nevalia puoselėti vilčių. Neturi jų – ir nenusivilsi. Bet šįkart negaliu susilaikyti nesvajojusi. Po susitikimo su Maksu kažkas manyje šnibždėjo, kad svajonė gali išsipildyti.

Juk vis dėlto jis nepasakė „ne“, nors galėjo.

O tai reiškia, kad tebesvarsto.

O tai jau teikia vilčių, tiesa?

– Džoja, – pasiūlo Vanesa. – Labai žavu.

– Jeigu tu kengūra… – Apsiverčiu ant nugaros ir pažvelgiu į lubas. – Klaud.

– Jokiu būdu. Jokių hipiškų vardų, jokių Klaud, Rein ar Medou40. Įsivaizduok vargšą vaiką, sulaukusį devyniasdešimties metų ir atsidūrusį slaugos namuose.

– Aš ne apie vardą, – atsakau. – Galvoju apie vaikų kambarį. Visada maniau, kad būtų miela užmigti žvelgiant į debesis, nupieštus ant lubų.

– Puiku. Ar Mikelandželo pavardę galima rasti geltonuosiuose puslapiuose?

Sviedžiu į ją pagalvę. Kaip tik tuo metu suskamba durų skambutis.

– Ko nors lauki? – pasiteirauju.

Vanesa papurto galvą.

– O tu?

Prieangyje stovi vyras ir šypsosi. Jis vilki medvilninį sportinį nertinį, užsimaukšlinęs raudoną beisbolo kepuraitę, taigi neatrodo panašus į serijinį žudiką, todėl atidarau duris.

– Zoja Bakster? – klausia jis.

– Taip…

Iš užpakalinės kelnių kišenės jis ištraukia pluoštą mėlynų lapų.

– Tai jums. Man liepta įteikti.

Išlankstau dokumentą. Tai, kas čia parašyta, priverčia smarkiau plakti širdį.

Prašo šio garbingo teismo…

…suteikti jam nuosavybę į negimusius kūdikius ir globą…

…nori parūpinti jiems tinkamą šeimą – motiną ir tėvą…

Susmunku ant grindų ir skaitau toliau.

Pagrindžiant tai pareiškiama:

1. Ieškovas yra biologinis tėvas tų negimusių vaikų, užsimezgusių heteroseksualioje, Dievo globojamoje konstitucinėje šeimoje, ir tikslas buvo užauginti juos heteroseksualioje, Dievo globojamoje konstitucinėje šeimoje.

2. Šie negimę vaikai liko užšaldyti, nes abi šalys išsiskyrė.

3. Po galutinių skyrybų per teismą atsakovė pasirinko apgaulingą, nuo normos nukrypusį homoseksualų gyvenimo būdą.

4. Atsakovė kreipėsi į kliniką norėdama gauti tuos negimusius vaikus, kad juos galėtų pagimdyti jos lesbietė meilužė.

– Zoja!

Vanesos balsas duslus, lyg ji būtų už tūkstančio mylių. Girdžiu ją, bet negaliu pajudėti.

– Zoja, – ji vėl kreipiasi į mane, paskui ištraukia iš rankų lapą.

Išsižioju, bet nepasigirsta jokio garso. Nerandu žodžių šitokiai išdavystei apibūdinti.

Vanesa verčia lapus taip greitai, kad man atrodo, jie tuoj užsidegs.

– Kas čia per šlamštas?

Pusiausvyra – tai ne kas kita, kaip dūmai ir veidrodžiai. Galite būti sumušti, kai nesate pasiruošę atmušti smūgio.

– Tai iš Makso, – sakau. – Jis ketina atimti mūsų kūdikį.

38 Žodis, kuris skaitomas iš kairės ir iš dešinės skamba taip pat.

39 Pornožvaigždė.

40 Angl. cloud, rain, meadow – debesis, lietus, pieva.

VANESA

2008-aisiais, tuoj po Padėkos dienos, viena moteris mirties patale prisipažino prieš keturiasdešimt dvejus metus nužudžiusi dvi merginas, mat tos kabinėjosi prie jos ir vadino lesbiete. Visos trys anuomet dirbo ledainėje Stountone, Virdžinijos valstijoje, ir Šaron Smit nuėjo į darbą ketindama pranešti, kad kitą dieną negalės ateiti. Remiantis policijos pranešimais, kilo kivirčas, ir Smit nušovė abi merginas.

Nežinau, kodėl eidama į ledainę ji nešėsi .25 ACP pistoletą, bet jos motyvus suprantu. Ypač dabar, kai rankoje laikau šį juokingą prašymą teismui, kurį surašė buvęs Zojos vyras.

Kuris mane vadina iškrypėle ir apgavike.

Vėl užplūsta jausmas, kurio, maniau, senokai atsikračiau. Mokydamasi koledže, drabužinėje merginų buvau išvadinta nenormalia. Persirenginėdamos jos pasitraukdavo nuo manęs kuo toliau, nes buvo įsitikinusios, kad nužiūrinėju jas. Per šokius vienas kvailys iš futbolo komandos įspraudė mane į tamsų kampą ir grabinėjo, mat su draugais susilažino, kad pavers mane tikra mergina. Jie baudė mane už tai, kad tiesiog buvau savimi. O aš norėjau paklausti (bet niekada nepaklausiau, nors tyla plėšė gerklę): Kodėl aš jums šitaip rūpiu? Kodėl nenorite pasirūpinti savimi?

Tebūnie esu iškrypėlė ir apgavikė, smurto aš netoleruoju. Ir vis dėlto šią akimirką tam tikra prasme trokštu būti drąsi kaip Šaron Smit.

– Skambinu tam kalės vaikui, – sako Zoja.

Nežinau, ar kada esu mačiusi ją tokią piktą. Jos veidas net raudonas, ji verkia ir keikiasi vienu metu. Taip stipriai spaudo telefono mygtukus, kad aparačiukas net iškrenta jai iš rankų. Pakeliu telefoną, nuspaudžiu garsiakalbio mygtuką ir padedu ant spintelės, kad abi galėtume klausytis.

Jei atvirai, nustembu, kad Maksas apskritai atsiliepė.

– Negaliu su tavim kalbėti. Mano advokatas liepė man ne…

– Kodėl? – pertraukia jį Zoja. – Kodėl šitaip elgiesi?

Maksas tyli – taip ilgai, kad net pradedu manyti, jog išjungė telefoną.

– Aš ne tau bloga darau, Zoja. Tai dėl mūsų vaikų.

Kai išgirstame signalą, reiškiantį, kad pokalbis baigtas, Zoja čiumpa telefoną ir sviedžia per virtuvę.

– Jis juk nenori vaikų! – sušunka. – Ką jis ketina daryti su embrionais?

– Nežinau, – atsakau, bet man akivaizdu, kad Maksas šitaip elgiasi ne dėl kūdikių. Kad tai susiję su Zoja ir jos naujuoju gyvenimo būdu.

Arba, kitaip tariant, tai bausmė už tai, kad ji nori būti savimi.

Staiga prisimenu, kaip kartą mano mama nuvedė mane pas gydytoją paskiepyti ir pravirko. Man buvo gal penkeri ir aš labai bijojau adatų. Beveik visą rytą tik ir kalbėjau, kaip man skaudės, o paskui, suprantama, visaip sukinėjausi, kad tik slaugytoja neįdurtų. Tačiau staiga pravirko mama ir aš iškart lioviausi sukiojusis. Nustebau, juk vaistai leidžiami ne jai.

Kai skauda tau, skauda ir man, – paaiškino ji.

Anuomet buvau per maža suprasti jos žodžius, ir iki pat dabar jokio žmogaus nemylėjau taip, kad jį išsyk perprasčiau. Tačiau matydama susijaudinusią Zoją ir žinodama, kad tai, ko ji trokšta, atimama iš jos, na… negaliu tylėti. Matau tik vieną išeitį – kovą.

Todėl palieku ją stovinčią virtuvėje ir nueinu į miegamąjį. Atsiklaupiu prie naktinio staliuko ir pradedu raustis paskutiniuose dar neperskaitytuose žurnaluose „School counselor“, vartau receptus, kuriuos išsikirpau iš trečiadieninio laikraščio ir pasidėjau manydama, kad gal kada prireiks. Pagaliau atkasu leidinuką „Variantai. Informacinis biuletenis“, skirtą lesbietėms, gėjams, transvestitams, transseksualams, biseksualams ir kitiems, turintiems klausimų. Jo gale yra klasifikuoti skelbimai.

GLAG. Gėjų ir lesbiečių advokatai ir gynėjai. Žiemos gatvė, Bostonas.

Čiumpu biuletenį ir nusinešu jį į virtuvę. Zoja sėdi susmukusi prie stalo. Susirandu telefoną, gulintį po palange, ir surenku skelbime nurodytą telefono numerį.

– Sveiki, – tariu šiurkštokai. – Esu Vanesa Šo. Mano sutuoktinė ką tik gavo šaukimą į teismą, ieškovas – jos buvęs vyras. Jis reikalauja užšaldytų embrionų globos. Tuos embrionus ketinome panaudoti mudvi, nes norime vaikų, o jis užsimojo visą tą reikalą išpūsti iki evangelikams, dešiniųjų sparnui, palankios, prieš homoseksualus nukreiptos, precedento neturinčios bylos. Gal galėtumėte mums padėti? – Mano žodžiai liejasi pašėlusiu srautu. Zoja pakelia galvą ir išplėtusi akis dėbteli į mane. – Taip, palauksiu prie telefono, – sakau sekretorei.

Telefone pasigirsta muzika. Zoja pasakojo man, kad kompanija, sugalvojusi tuos baisius muzikinius intarpus, 2009 metais bankrutavo. Zoja pavadino tai muzikine karma.

Ji prieina prie manęs, paima biuletenį ir pažvelgia į skelbimą.

– Maksas nori kovos? – sakau jai. – Tada tegul pakovoja.

Kai man buvo dvidešimt ketveri, antrąją Kalėdų dieną ant tvenkinio žaisdama ledo ritulį susižeidžiau kulkšnį. Šeivikaulis lūžo perpus ir chirurgas sujungė kaulus metaline plokštele. (Noriu pasakyti, kad tai buvo paskutinis kartas, kai mane „prievartavo“ vyras.) Į ligoninę mane nuvežė komandos draugės, bet kai grįžau namo, tuojau atvažiavo mama – ketino mane pagloboti, nes buvau visiškai išėjusi iš rikiuotės. Šlubčiojau pasiremdama ramentais, buvo sunku nueiti net į tualetą ar išlipti iš vonios. Negalėjau išeiti į gatvę, nes ramentai slydinėjo ant ledo.

Jei ne mama, būčiau nusilpusi, nes būčiau mitusi tik trapučiais, gėrusi vandenį iš čiaupo ir žiūrėjusi muilo operas.

Tačiau mama kantriai padėjo man susitvarkyti vonios kambaryje ir tualete. Ji trinko man plaukus, vežiojo pas gydytoją, pirko maistą ir tvarkė butą.

Atsilygindama už tai bambėjau ir skundžiausi, nes buvau įsiutusi ant savęs. Galiausiai stipriai ją įskaudinau. Ji tėškė lėkštę su man paruoštu maistu (gerai prisimenu, tai buvo sūrainis, o piktinausi, kad jis su amerikietišku sūriu, o ne su šveicarišku) ir išėjo pro duris.

– Puiku, – tariau sau. – Man tavęs ir nereikia.

Ir nereikėjo. Pirmas tris valandas. O tada užsimaniau į tualetą. Niekaip negalėjau atsisėsti ant unitazo, nes bijojau pargriūti. Viskas baigėsi tuo, kad balansuodama ant vienos kojos nusišlapinau į kavos puoduką, paskui susmukau ant lovos ir paskambinau mamai.

– Atleisk, – raudojau. – Aš tokia bejėgė.

– Klysti, – pasakė ji man. – Tu ne bejėgė. Tiesiog tau reikia pagalbos. O tai – du skirtingi dalykai.

Ant Andželos Moreti stalo stovi užsandarintas stiklinis indas, kuriame matyti kažkas, panašus į džiovintą slyvą.

– Ai, – sako ji, pastebėjusi mano žvilgsnį. – Tai iš paskutinės mano bylos.

Mudvi su Zoja pasiėmėme po laisvą dieną ir susitikome su Andžela jos kabinete Bostono centre. Andžela primena man fėją Dindilin41 – ji smulkutė ir labai šneki. Kai kilsteli indą ir stumteli prie manęs, juodos jos garbanos suvilnija.

– Kas čia?

– Sėklidė, – atsako Andžela.

Nenuostabu, kad neatpažinau. Šalia manęs stovinti Zoja net užsikosėja gniauždama juoką.

– Vienam kvailiui nukąsta per peštynes bare.

– Ir jis išsaugojo? – nustembu.

– Formaldehide. – Andžela gūžteli pečiais. – Jis gėjus, – nežinia kodėl priduria. – Aš atstovavau jo buvusiai žmonai. Dabar ji gyvena su tos pačios lyties sutuoktine, o tas avigalvis neleidžia jai matytis su vaikais. Ji atnešė man tą indą pasaugoti. Sakė, ta sėklidė jam nepaprastai brangi. Todėl buvusi žmona ir paėmė – kaip įkaitą. O laikau ją čia, nes man patiko mintis sučiupti ieškovą už pautų.

Andžela Moreti man pradeda patikti. Ne todėl, kad ant stalo laiko dauginimosi organą, o kad mudviem su Zoja atėjus pas ją į kontorą niekas nė nemirktelėjo pamatęs mus susiėmusias už rankų (manau, taip elgėmės iš solidarumo ir dėl nervinės įtampos). Man patinka Andžela, nes ji mūsų pusėje ir nereikia pulti jos įtikinėti.

– Aš tikrai išsigandau, – sako Zoja. – Tiesiog negaliu patikėti, kad Maksas šitaip elgiasi.

Andžela išsitraukia bloknotą ir prabangų rašiklį.

– Žinot, gyvenimas kartais pakeičia žmones. Mano pusbrolis Edis, jis gyvena Naujajame Džersyje, šiaurinėje dalyje, buvo didžiausias šunsnukis. Iki jį išsiuntė į karą Persijos įlankoje. Nesakau, kad buvo ekscentriškas, bet iš tų, kuriems būtinai reikia suvažinėti per kelią bėgančią voverę. Nežinau, ką Edis pamatė toje dykumoje, bet grįžęs namo tapo vienuoliu. Garbės žodis.

– Ar padėsite mums? – pasiteirauju.

Zoja kramto lūpą.

– Ir kiek tai kainuotų?

– Nė cento, – atsako Andžela. – Kartoju: nė cento. GLAG yra pelno nesiekianti organizacija. Jau daugiau kaip trisdešimt metų Naujojoje Anglijoje giname gėjų, lesbiečių, transseksualų ir biseksualų civilines teises. Teismui pateikėme precedentą kuriantį ieškinį Gudridžas prieš Sveikatos apsaugos ministeriją, kuriame nurodėme, kad draudimas tuoktis homoseksualams prieštarauja Konstitucijai. Štai kodėl Masačusetsas tapo pirmąja valstija Amerikoje, kur homoseksualams leidžiama tuoktis, ir, beje, jau nuo du tūkstančiai ketvirtųjų. Mes kovojame už jų teisę įsivaikinti, tai yra kad vienas iš nesusituokusių biologinių vaiko tėvų galėtų įsivaikinti vaiką ir tapti teisėtu tėvu ar motina, biologiniam tėvui ar motinai neatsisakant savo teisių. Mes užginčijome federalinį Santuokos įstatymo apsaugos įstatymą. Jūsų byla – kaip tik mums, – patikina Andžela. – O jūsų buvusio vyro byla labai tinka Veidui Prestonui.

– Pažįstate tą advokatą? – klausiu.

Ji prunkšteli.

– Ar žinote, kuo Veidas Prestonas skiriasi nuo maitvanagio? Tuo, kad už dažną skraidymą nemokamai gauna bilietų. Tas tipas jaučia baimę ir neapykantą homoseksualiems žmonėms, keliauja po šalį ir mėgina priversti valstijas padaryti pakeitimus savo konstitucijose, kad homoseksualų poros negalėtų tuoktis. Jis – kartu sudėti ir į Armani kostiumą įsprausti šio tūkstantmečio Anita Brajent ir Džesis Helmsas42. Tai kietas ir iki koktumo gudrus žaidėjas. Veidas Prestonas užsiundys žiniasklaidą, teisme stengsis sukelti skandalą, nes nori palenkti visuomenę į savo pusę. Jis mėgins paversti jus nesusituokusiomis stabmeldėmis, nevertomis auginti vaikus. – Andžela pažvelgia į mane ir į Zoją. – Noriu žinoti, ar abi esate pasiruošusios ilgai kovai?

Paimu Zoją už rankos.

– Pasiruošusios.

– Bet mes juk susituokusios, – primena Zoja.

– Pagal Rod Ailando valstijos įstatymus – ne. Todėl jums būtų daug geriau, jeigu byla būtų nagrinėjama Masačusetse.

– O kaip dėl tų milijonų tradicinių šeimų? Kai nesusituokusios poros susilaukia vaikų. Kodėl niekas nekelia klausimo, ar jie gali auginti vaikus?

– Akivaizdu, kad Veidas Prestonas pasistengs pateikti tai kaip globos bylą, nors kalbame ne apie vaikus, o apie nuosavybę. O kai tai globos byla, judvi būsite plakamos dėl savitarpio santykių ir moralės, jus kiš į elektros kėdę.

Zoja papurto galvą.

– Juk biologiniu požiūriu tai mano vaikas.

– Bet ir Makso. Pagal įstatymą jis turi tiek pat teisių į embrionus, kiek ir jūs. O Prestonas ketina pasakyti, kad Makso planai dėl negimusio kūdikio daug moralesni.

– Na, jis toli gražu ne pavyzdingas krikščionis ir tėvas, – sakau. – Nevedęs. Sveikstantis alkoholikas…

– Štai kaip, – sumurma Andžela ir kažką užsirašo bloknote. – Tai galėtų būti naudinga. Bet kol kas nežinome, ką Maksas ketina daryti su embrionais. Mums reikės pristatyti jus kaip mylinčią, atsidavusią porą, įrodyti, kad esate gerbiamos visuomenėje ir darbe.

– Ir to užteks? – klausia Zoja.

– Nežinau. Kontroliuoti audringo proceso, kurį ketina užsukti Veidas Prestonas, veikiausiai negalėsime, bet turime rimtų argumentų, todėl neleisime jam mūsų suriesti į ožio ragą. Dabar norėčiau šį bei tą sužinoti apie judvi. Kada susituokėte?

– Balandžio mėnesį, Fol Riveryje, – atsakau.

– O kur dabar gyvenate?

– Vilmingtone, Rod Ailando valstijoje.

Andžela viską užsirašo.

– Gyvenate kartu?

– Taip, – atsakau. – Zoja atsikraustė pas mane.

– Ar tai jūsų namas?

Linkteliu.

– Name trys miegamieji. Užtektinai vietos vaikams.

– Zoja, – kreipiasi Andžela. – Žinau, kovojote su nevaisingumu, bet vaikų taip ir nesusilaukėte. O kaip jūs, Vanesa? Ar niekada nebuvote pastojusi?

– Ne…

– Bet ji neturi nevaisingumo problemų, – įsiterpia Zoja.

– Turbūt, – sakau. – Nors lesbietės dažnai būna nevaisingos.

Andžela nusišypso.

– Dabar apie Maksą. Ar jis gėrė, kai buvote susituokę?

Zoja sėdi nudelbusi akis.

– Kartais rasdavau paslėpta alkoholio, bet išpildavau lauk. Jis tai žinojo, nes pats išnešdavo tuščius butelius. Bet mudu niekada nesame apie tai kalbėjęsi. Jei radusi išpildavau alkoholį į kriauklę, jis imdavo vaidinti puikų vyrą, siūlydavo pamasažuoti nugarą ar nusivesdavo kur pavakarieniauti. Tai tęsdavosi tol, kol rasdavau kitą butelį, pakištą po dulkių siurblio maišeliais ar užkištą už lempučių spintelėje. Tai buvo panašu į tylų susitarimą.

– Ar Maksas kada elgėsi su jumis blogai?

– Ne, – atsako Zoja. – Norėdami susilaukti kūdikio mudu išgyvenome tikrą pragarą, bet jis tikrai mylėjo mane. Todėl tai, ko dabar imasi, jam visiškai nebūdinga. Man atrodo, lyg kalbėtų ne jis, o jo brolis.

– Brolis?

– Ridas rūpinosi Maksu prieš mudviem susipažįstant, nuvedė jį į anoniminių alkoholikų klubą. Jis Amžinosios šlovės bažnyčios narys. Dabar Maksas gyvena pas jį ir taip pat priklauso tai bažnyčiai.

– Ar žinote, kaip vadinasi vienuolė, tapusi advokate? – pasiteirauja Andžela, atsainiai vartydama ieškinį, kurį atsiunčiau jai faksu. – Įstatymų seserimi.

Zoja nusijuokia.

– Tai štai, – tarsteli Andžela. – Kol galima juokauti apie įstatymus, tol pasaulyje gyvuoja viltis. O aš susiduriu su tuo milijonus kartų. – Ji padeda faksogramą. – Čia daug religinių dalykų. Ar galėjo Ridas kaip nors paveikti Maksą ir todėl šis nutarė pateikti ieškinį?

– Galbūt. Arba Klaivas Linkolnas, – taria Zoja. – Jis tos bažnyčios pastorius.

– Nuostabus žmogus. – Andžela vypteli. – Kartą sviedė į mane kibirą su dažais, tai nutiko ant Masačusetso kapitolijaus laiptų. Ar Maksas labai religingas?

– Anksčiau nebuvo religingas. Kai susituokėme, net liovėmės lankytis pas Ridą ir Lidę, nes jie nuolat pamokslaudavo.

– O ką Maksas anuomet manė apie homoseksualumą? – klausia Andžela.

Zoja sumirksi.

– Nepamenu, kad būtume apie tai kalbėję. Na, atvirai nesipiktino, bet ir negynė homoseksualų teisių.

– Ar dabar Maksas turi draugę?

– Nežinau.

– Kai pasakėte Maksui, jog norite panaudoti embrionus, ar jis išsakė panašų norą?

– Ne. Tik norėjo apmąstyti manąjį, – atsako Zoja. – Grįžusi namo pranešiau Vanesai, kad Maksas veikiausiai sutiks, bent jau taip man atrodė.

– Na, žmonių dažniausiai nepažįstame taip gerai, kaip manome. – Andžela pastumia bloknotą į šalį. – Nagi šnektelėkime apie bylos eigą. Zoja, turbūt suprantate, kad jums reikės liudyti. Jums, Vanesa, taip pat. Turėsite atvirai ir sąžiningai papasakoti apie savo santykius, nors bus tokių, kurie smerks ir kabinėsis. Šiandien paskambinau teismo sekretoriui ir sužinojau, kad byla paskirta teisėjui O’Nilui.

– Ar tai gerai? – klausiu.

– Ne, – tiesiai atsako Andžela. – Ar žinote, kaip vadinamas teisėjas, kurio intelekto koeficiento lygis yra 50? Ogi „jūsų prakilnybe“. – Ji susiraukia. – Padrikas O’Nilas ruošiasi į pensiją. Visą dešimtmetį meldžiausi, kad taip nutiktų. Jis senų, konservatyvių pažiūrų žmogus.

– Gal galima paprašyti skirti kitą? – klausiu.

– Deja, ne. Jei teismas leistų mums kaitalioti teisėjus vien dėl to, kad jie mums nepatinka, tai būtų daina be pabaigos. Tačiau kad ir koks konservatyvus būtų O’Nilas, vis dėlto jis privalo laikytis įstatymų. O vertinant pagal įstatymus, jūsų argumentai yra svarūs.

– O kaip baigdavosi panašios bylos, nagrinėtos Rod Ailande?

Andžela pažvelgia į mane.

– Tokių bylų čia dar nėra buvę. Taigi kursime savo įstatymus.

– Taigi, – sušnibžda Zoja. – Gali pakrypti ir vienaip, ir kitaip.

– Klausykit, – sako Andžela. – Aš niekada nebūčiau pasirinkusi teisėjo O’Nilo, bet yra kaip yra. Todėl pateiksime mūsų argumentus taip, kad jis aiškiai pamatytų, jog embrionais geriausiai pasirūpinsite judvi. Veidas Prestonas viską grįs tradicine šeima ir elgesio normomis. Tačiau Maksas nevedęs. Ir neturi savo namų, kur galėtų auginti vaikus. O štai judvi esate mylinti, inteligentiška ir atsidavusi pora. Jūs pirmoji atėjote į kliniką tartis dėl embrionų. Pagaliau, jūs – dviese, o Maksas – vienas. Net toks teisėjas kaip Padrikas O’Nilas tame įžvelgs bloga lemiantį ženklą.

Staiga kažkas tyliai pabeldžia į duris ir galvą įkiša sekretorė.

– Andže, vienuolikta valanda, klientas jau čia.

– Žavus vaikinas. Turėtumėte susipažinti. Jis transseksualas, nori žaisti mokyklos futbolo komandoj. Bet lyties pakeitimo operacija dar neatlikta, todėl treneris nepriima, sako negalįs per išvykas užsakinėti jam atskiro kambario. Ketinu laimėti šią bylą. – Ji atsistoja. – Pranešiu jums, ką darysime toliau. Ar turit klausimų?

– Aš turiu, – sako Zoja. – Bet tai labai asmeniška.

– Norit sužinoti, ar aš lesbietė?

Zoja išrausta.

– Na taip. Bet atsakyti nebūtina.

– Esu įprastos orientacijos. Mudu su vyru turime tris vaikus, todėl namai nuolat apversti.

– Bet jūs… – Zoja sudvejoja. – Kodėl dirbate tokį darbą?

– Neturiu azijietiško kraujo, bet mėgstu kung pao vištieną. Nesu juodaodė, bet patinka Tonio Morisono romanai ir Tailerio Perio filmai. – Andžela nusišypso. – Esu įprastos orientacijos, Zoja, ir laimingai ištekėjusi. O šį darbą dirbu todėl, kad, manau, jūs irgi nusipelnėte būti laimingi.

Nepamenu, kada toptelėjo mintis, jog niekada neturėsiu vaikų. Esu dar gana jauna, bet lesbietės mąsto kiek kitaip. Galimų mylimų žmonių ratas ilgainiui susiaurėja. Gali atsitikti taip, kad pradedi su kuo nors draugauti ir staiga paaiškėja, jog jis pažįsta asmenį, su kuriuo nesėkmingai draugavai prieš tai. Be to, kitaip negu tradicinės orientacijos žmonės, kurie dažniausiai renkasi santuoką ir nori vaikų, jų trokštančiai homoseksualų porai tenka įdėti daug pastangų, ir tai brangiai atsieina. Lesbietės turi susirasti spermos donorą, o gėjai – pakaitinę motiną arba gali pamėginti įsivaikinti, nors tos pačios lyties asmenims labai sunku gauti tokį leidimą.

Niekada nebuvau iš tų merginų, kurios svajojo turėti vaikų ir mokydamosi motinystės vystydavo meškiukus. Buvau vienintelis vaikas šeimoje, tad neteko rūpintis broliu ar seserim. Prieš sutikdama Zoją, kelerius metus su niekuo rimtai nedraugavau. Jei būtų buvusi mano valia, būčiau laimingai gyvenusi santuokoje be palikuonių.

Be to, sakau sau, kad jau turiu vaikų – visus šešis šimtus Vilmingtono mokykloje. Klausausi jų, verkiu kartu su jais ir kartoju, kad rytoj viskas bus geriau. Vis dar prisimenu tuos, kurie jau baigė mokyklą, panaršau socialiniame tinklapyje „Facebook“. Džiaugiuosi sužinojusi, kad jų gyvenimai susiklostė sėkmingai, kaip ir buvau žadėjusi.

Bet pastaruoju metu daug mąstau.

O kas, jei tapčiau ne pakaitine motina, o tikra? O kas, jei per atvirų durų dienas mokykloje dalyvaučiau kaip klausytoja, o ne kaip pranešėja? O kaip būtų, jei vieną dieną atsidurčiau priešais mokyklos konsultantę, kitapus stalo, ir ginčiau savo dukrą, kuri trokšta mokytis anglų kalbos, bet klasėje nėra vietų?

Dar niekada nepatyriau džiugaus nenusakomo jaudulio širdyje, kol kas dar ne. Bet, einu lažybų, tai panašu į viltį. Ji sužiba, nors kol kas dar lyg ir nieko nėra.

Mudvi su Zoja dar neturime kūdikio, bet leidome sau jo norėti. Ir pasakysiu jums: nuo tos akimirkos aš esu žuvusi.

Rytas buvo pragariškas. Dešimtokas buvo sulaikytas geriantis robitusino sirupą nuo kosulio, mat norėjo apsisvaiginti. Bet dabar jau viskas nurimo. Paskambinčiau Zojai, bet žinau, kad ji labai užsiėmusi. Apsilankymas pas Andželą – tai prarasta diena ligoninėje. Be to, ji nukėlė Liusės muzikos terapijos pamoką, nes norėjo kelias valandas pabūti vaikų nudegimų skyriuje. Dabar gegužė, ir darbo man netrūksta, bet, užuot dirbusi, įsijungiu kompiuterį ir „Google“ paieškos sistemoje įvedu žodį „nėštumas“.

Spusteliu pelės mygtuką ir atsidarau pirmą svetainę.

III ir IV savaitės. Jūsų kūdikis yra aguonos grūdo dydžio.

VII savaitė. Jūsų kūdikis mėlynės dydžio.

IX savaitė. Jūsų kūdikis žaliosios alyvos dydžio.

XIX savaitė. Jūsų kūdikis mango vaisiaus dydžio.

XXVI savaitė. Jūsų kūdikis baklažano dydžio.

Gimdymas. Jūsų kūdikis arbūzo dydžio.

Prispaudžiu ranką sau prie pilvo. Sunku įsivaizduoti, kad jis galėtų tapti kieno nors namais. Žaliosios alyvos dydžio mažulio namais. Kodėl jie lygina vaikus su augalais? Nenuostabu, kad nėščiosios nuolat jaučiasi alkanos.

Staiga į mano kabinetą įsiveržia Liusė.

– Koks sušiktas reikalas!

– Ką čia kalbi? – subaru.

Mergaitė piktai susiraukia.

– Žinot ką, jei man liepta tam tikrą dienos dalį praleisti su ja, tai ji vis dėlto turėtų malonėti ateiti.

Gerai suprantu Liusę – ji nori pasakyti, kad yra nusivylusi, nes pamoka nukelta. Ir kad jai patinka Zojos pamokos, nors greičiau mirtų negu prisipažintų tai garsiai.

– Palikau raštelį prie tavo spintelės, – sakau jai. – Negi neradai?

Šioje mokykloje norint ką nors pranešti – susitikimo su mokyklos konsultante ar kitokių konsultacijų laiką ir netgi apie ledo ritulio varžybas – ant mokinių rakinamų spintelių priklijuojami lapeliai.

– Aš nesinaudoju savo spintele. Pernai kažkas įmetė negyvą pelę, norėjo pasižiūrėti, kaip reaguosiu.

Tai pasibaisėtina, bet ir nieko nauja. Paaugliai nenustoja stebinę manęs išradingu žiaurumu.

– Zojos tvarkaraštis šią savaitę truputį susijaukė, tad teko šį tą pakoreguoti. Kitas jūsų susitikimas įvyks pagal planą.

Liusė neklausia manęs, iš kur aš tai žinau. Ji nenutuokia, kad esu susituokusi su jos muzikos terapeute. Tačiau žinia, kad Zoja jos neatsisakė, mergaitę, regis, nuramina.

– Taigi sugrįš? – perklausia ji.

Aš pakreipiu galvą.

– O tu nori?

– Jeigu ji mane paliks, nė trupučio nenustebsiu. Visada taip būna: pasitiki kuo nors, o tada jis tave išduoda.

– Grojimo būgnais pamoka buvo šauni, – sakau prisiminusi valgykloje ekspromtu surengtą roko koncertą. Po šio įvykio valandą kalbėjausi su direktore, mėginau jai išaiškinti muzikos terapijos naudą į savižudybę linkusiems vaikams. Ir kad tai labai į naudą dvasinei savijautai, nors virtuvės darbininkėms ir teko dar sykį sterilizuoti puodus, keptuves ir samčius.

– Anksčiau niekas taip nesiaukojo dėl manęs, – pripažįsta Liusė.

– Ką turi omeny?

– Ji žinojo, kad pateks į bėdą, bet nesuko sau galvos. Ji pasielgė beprotiškai, užtai neverčia manęs daryti to, kas neva privalu, ar būti tokia, kokia kiti nori mane matyti. Tai buvo… – Liusė nutyla ieškodama žodžių. – Tai buvo velniškai drąsus žingsnis.

– Gal Zoja nori, kad būtum savimi? Gal mano, kad tada jausiesi geriau?

– O gal jūs norit šią valandą, skirtą muzikos terapijai, vaidinti Froidą?

Nusišypsau.

– Žinai visas mano gudrybes, – sakau.

– Jus perprasti – tas pats, kaip suprasti monstrą Elmą iš serialo.

– Juk žinai, Liuse, mokslo metai baigiasi po dviejų mėnesių.

– Galit nepriminti, pati susiskaičiuoju dienas.

– Jei norėtum muzikos terapijos pamokas tęsti vasarą, reikėtų tartis iš anksto.

Liusė dėbteli į mane. Galiu lažintis, apie tai ji nepagalvojo, na, kad birželio mėnesį, kai pamokos jau nebevyks, aprims ir visa popamokinė veikla.

– Manau, Zoja sutiktų bendrauti su tavim ir vasarą, – patikinu. – O man bus malonu duoti savo raktą, kad galėtumėt patekti į mokyklą.

– Pažiūrėsim. Man nelabai rūpi, – išdidžiai ištaria Liusė.

Bet aš matau, kad rūpi. Tik ji nė už ką nepasakys to garsiai.

– Pripažink, Liuse, darai pažangą. Per pirmą Zojos pamoką norėjai kuo greičiau dingti iš klasės, o dabar tik pažvelk į save. Pyksti, kad ji atidėjo užsiėmimą.

Liusės akys žybteli, ir man dingteli, kad tuoj pasiųs mane po velnių, bet mergaitė tik gūžteli pečiais.

– Ji kažkaip paveikė mane. Bet… ne blogąja prasme. Panašiai būna, kai stovi ant jūros kranto ir manai, kad gali ją suvaldyti. Paskui vėl pažvelgi žemyn ir staiga pamatai, kad vanduo jau siekia klubus, nes spėjai tolokai įbristi. Užuot susinervinus topteli: būtų visai smagu paplaukioti.

Po stalu rankomis vėl paliečiu sau pilvą. Mūsų kūdikis bus slyvos, tada nektarino, paskui tangelo43 dydžio. Saldžiausių vaisių derlius. Staiga užsimanau išgirsti Zojos balsą, tūkstantąjį kartą klausiantį manęs, ar jogurto indeliai gali būti perdirbami arba ar praėjusią savaitę buvau užsivilkusi jos mėlyną šilkinę palaidinę ir ar nunešiau ją į valyklą. Noriu praleisti su ja dešimt tūkstančių įprastų dienų, noriu, kad kūdikis būtų kaip įrodymas, jog mylime viena kitą taip karštai, kad net galime susilaukti stebuklo.

– Taip, – pritariu Liusei. – Ji išties tokia.

Andžela Moreti žadėjo paskambinti, kai tik turės naujienų, bet nesitikėjome, kad taip nutiks praėjus vos kelioms dienoms po mūsų susitikimo. Šįkart ji pageidavo užsukti pas mus į namus, todėl paruošėme daržovių lazaniją ir vyno, kurį ėmėme gurkšnoti jai dar nepasirodžius, mat labai jaudinomės.

– O kas, jeigu ji nemėgsta lazanijos? – gamindama salotas klausia Zoja.

– Jos pavardė itališka – Moreti.

– Tai nieko nereiškia…

– Kas tau nemėgsta lazanijos?

– Nežinau. Yra tokių.

– Zo, nesvarbu, mėgsta ji lazaniją ar ne, įtakos mūsų bylai tai neturės jokios.

Zoja atsisuka sukryžiavusi rankas.

– Kažkas čia ne taip. Jei būtų paprasta, ji būtų tiesiog susakiusi telefonu.

– O gal išgirdo, kad tu gamini puikią lazaniją?

Zoja padeda salotų žnyples.

– Man pakriko nervai, – sako ji. – Negaliu susitvardyti.

– Kol reikalai pagerės, nutiks daug blogybių.

Zoja puola man į glėbį, ir mes virtuvėje kiek pastovime apsikabinusios.

– Šiandien slaugos namuose per grupines pratybas skambinom varpeliais. Ponia Grivs atsikėlė, nuėjo į tualetą, bet užsimiršusi negrįžo, – ima pasakoti Zoja. – O ji juk buvo mano fa. Ar gali įsivaizduoti, kaip sunku be fa natos sugroti „Nuostabiąją malonę“?

– O kur ji dingo?

– Personalas rado ponią Grivs garaže, sėdinčią furgone, kuriuo įnamiai ketvirtadieniais vežami į prekybos centrą apsipirkti. Po valandos aptiko ir jos varpelį – buvo įkištas į orkaitę.

– Įjungtą?

– Ką? – nustemba Zoja.

– Orkaitė buvo įjungta?

– Ačiū Dievui, ne.

– Taigi šios istorijos moralas: mudviem teks dalyvauti rimtoje byloje, bet varpelių mes dar nepametėme.

Jaučiu, kaip Zoja nusišypso.

– Žinojau, kad padėsi pamatyti man prošvaistę, – sako.

Išgirstame beldžiant į duris. Andžela prabyla vos įžengusi.

– Ar žinote, kas bendra tarp Veido Prestono ir spermos? Viena galimybė iš trijų milijonų, kad taps žmogum. – Ji paduoda man storą pluoštą dokumentų. – Paslaptis atskleista. Jau žinome, ką Maksas ketina daryti su embrionais. Nori atiduoti broliui.

– Ką? – Zojos balsas nuskamba lyg iššauto kamščio pokštelėjimas.

– Nieko nesuprantu, – sakau vartydama dokumentus, surašytus teisininkų kalba. – Juk jis negali jų taip imti ir atiduoti, lyg apsikeistų dovanomis.

– Bet gali pamėginti, – ištaria Andžela. – Šiandien gavau Beno Bendžamino prašymą. Tai vietinis advokatas, dirbsiantis kartu su Veidu Prestonu. Taigi jis pageidauja, kad Ridas ir Lidė Baksteriai taip pat dalyvautų teisme kaip ieškovai. Maksas pritaria jų prašymui. Esą brolis su broliene – būsimi embrionų gavėjai. – Andžela prunkšteli. – Spėkit iš dešimties kartų, kas apmoka įspūdingą Veido sąskaitą.

– Jie perka embrionus?

– Taip šito reikalo jie nevadina, bet štai kas vyksta iš tikrųjų: Ridas ir Lidė apmoka teismo išlaidas. Jų pozicija – galimi būsimi tėvai. Veidas susišluoja honorarą ir tada šita tradicine krikščioniška pora pamojuoja teisėjui O’Nilui prieš nosį kaip vėliava. Regis, pradedu suvokti, kur šuo pakastas.

– Norite pasakyti, Lidė ketina pagimdyti Zojos kūdikį?

– Taip, – linkteli Andžela. – Toks jų planas.

Įnirštu taip, kad net pradedu drebėti.

– Aš ketinu pagimdyti Zojos vaiką.

Tačiau Andžela manęs nesiklauso. Ji žiūri į Zoją, kuri atrodo lyg paralyžiuota.

– Zoja, ar gerai jaučiatės?

Apie savo antrąją pusę žinau štai ką: kai ji ima šaukti, reiškia, pyktis tuoj praeis. O kai nuščiūva, yra labai įpykusi. Dabar Zojos žodžius vos galima girdėti.

– Vadinasi, mano vaikas, kurį išnešiotų mano sutuoktinė ir kurį auginčiau pati… bus išnešiotas ir užaugintas moters, kurios negaliu pakęsti? Ir aš neturiu teisės pareikšti savo nuomonės?

Andžela paima man iš rankos taurę vyno ir vienu mauku ją ištuština.

– Jie ketina prašyti teisėjo atiduoti embrionus Maksui. Tada jis galės daryti su jais ką nori. Bet teisėjui jie pranešė, kad Maksas ketina atiduoti juos Ridui su Lide. Jie puikiai žino, jog teismo sprendimą tai pakreips jų naudai.

– Kodėl Ridas su Lide patys negali pasigimdyti vaikpalaikių? – klausiu aš.

Zoja atsigręžia į mane.

– Nes Ridas turi tokių pat nevaisingumo problemų kaip Maksas. Čia kalti jų genai. Bet mes kreipėmės į kliniką, o jie – į Klaivą Linkolną.

– Embrionai atsirado Maksui ir Zojai gyvenant santuokoje. Jeigu jai prireikė jų, kaip teisėjas gali atiduoti juos svetimai moteriai?

– Manau, Maksas įsitikinęs, kad galimiems vaikams bus geriausia, jeigu juos augins heteroseksualūs motina ir tėvas, jei šeima bus krikščioniška. O Ridas su Lide jam juk nesvetimi. Jie genetiškai susiję su tais embrionais. Jei norite žinoti, netgi labai susiję. Ridas yra embrionų dėdė, o jo žmona pagimdytų jam sūnėną arba dukterėčią. Tai būtų tarsi gelbėjamasis išsibarsčiusios šeimos subūrimas.

– Bet Ridas su Lide juk galėjo pasinaudoti spermos donoru. Arba išmėginti apvaisinimą mėgintuvėlyje kaip Maksas su Zoja. Juk tai paskutiniai gyvybingi Zojos kiaušinėliai ir paskutinė galimybė mudviem būti biologiškai susijusioms per vaiką, – paaiškinu.

– Kaip tik tai ir ketinu pasakyti teisėjui, – atsako Andžela. – Kad Zoja, biologinė motina, akivaizdžiai turi didžiausią teisę į embrionus, kad vaiką ar vaikus ketina auginti tvirtoje, stiprioje šeimoje. O ne taip, kaip siūlo Veidas Prestonas, – siera dvokiančiame pragare.

– Tai ką mums daryti? – klausia Zoja.

– Šį vakarą susėsime ir jūs papasakosite man viską, ką žinote apie Lidę ir Ridą Baksterius. Ketinu prašyti, kad jiems nebūtų leista dalyvauti svarstant bylą, bet manęs neapleidžia nuojauta, kad jie vis tiek prasiskverbs, – sako Andžela. – Tačiau mes kovosime. Tik kova bus kiek sunkesnė.

Tuo metu suskamba orkaitės laikmatis. Sėdame valgyti lazanijos su naminiu padažu. Kremtame šviežią česnakinę duoną ir salotas, papuoštas kriauše, apibarstytas minkštu prancūzišku sūriu ir cukruotais graikiniais riešutais. Prieš penkias minutes kūrėme įsimintiną patiekalą ir mintijome: jeigu įstatymų pasaulyje atsiras kokių nors karminių atgyvenų, tegu Andžela Moreti iš pirmų lūpų sužino, kokie brandūs šite namai. Tada ji iš visų jėgų kovotų dėl mūsų, atiduotų tam šimtą dešimt procentų savo širdies. Prieš penkias minutes vakarienė kvepėjo gardžiai, o dabar visos praradome apetitą.

41 Iš pasakos apie Piterį Peną.

42 Garsi amerikiečių dainininkė ir respublikonų senatorius, kovoję prieš homoseksualus.

43 Vaisius, išvestas greipfrutą sukryžminus su mandarinu.

MAKSAS

Įsivaizduokite, kad esate teigiamas magneto polius, o jums liepiama jokiu būdu neprisiliesti prie neigiamo poliaus, nors jis traukia jus kaip juodoji skylė. Arba iššliaužėte iš dykumos ir pamatėte moterį, stovinčią su ąsočiu ledinio vandens, bet ji laiko indą taip, kad negalėtumėte pasiekti. Įsivaizduokite save jau šokantį nuo pastato, o kažkas liepia jums nenukristi.

Taip jaučiamasi ir užsimanius išgerti.

Lygiai taip pat pasijuntu ir kai Zoja paskambina man gavusi teismo dokumentus.

Pastorius Klaivas numanė, kad ji skambins, todėl tą dieną, kai kurjeris pasuks į jos namus, liepė Ridui neišleisti manęs iš akių. Ridas pasiėmė laisvą dieną, ir jo laivu mudu išplaukėme žvejoti tautogų. Jis turi gerą velbotą ir plukdo klientus gaudyti banginių bei skumbrių. Tačiau tautogos – visai kas kita. Jos tūno tokiose vietose, kur meškerės valą sunku ištraukti, nes gali už ko nors užsikabinti. Ir kabliuku nepasišvaistysi mikliai, kai pajunti, kad pradeda kibti. Tenka laukti, kol tautoga praris visą žaliąjį krabą, kurį naudojame kaip jauką, arba apskritai gali likti be laimikio.

Mes čia jau kelios valandos, bet dar nieko nesužvejojome.

Dabar ankstyvas rytas, bet gana šilta, todėl nusivelkame sportinius nertinius ir kaitinamės saulėje; mano veidas jau įraudo, nors tai gali būti ir dėl to, kad nuolat galvoju apie Zoją – kaip ji jausis gavusi pranešimą.

Ridas įkiša ranką į šaldytuvą ir ištraukia dvi skardines kanadietiško imbierinio alaus.

– Šiandien žuvys nepageidauja būti sugautos, – sako jis.

– Turbūt.

– Reikės ką nors priburti Lidei, o tai mirsime iš gėdos.

Pašnairuoju į jį.

– Nemanau, kad jai svarbu, parnešime namo tautogą ar ne.

– Ir vis dėlto, kas tau prisipažins, kad žuvis jį pergudravo.

Ridas užvynioja valą ant ritės, tada kabliuku pasmeigia kitą žaliąjį krabą. Jis išmokė mane, kaip ant kabliuko užkabinti slieką. Ir vis dėlto kai pirmą kartą pamėginau tai padaryti pats, apsivėmiau. Ridas buvo greta, kai pagavau pirmąjį upėtakį. Džiūgavo taip, lyg būčiau laimėjęs loterijoje.

Jis tikrai bus geras tėvas.

Lyg skaitydamas mano mintis, Ridas pažvelgia į mane ir plačiai nusišypso.

– Ar prisimeni, kaip mokiau tave užmesti meškerę? Kabliuku užkabinai šiaudinę mamos skrybėlę nuo saulės ir ji nuskriejo į ežero vidurį.

Praėjo daug metų, tad neprisimenu, todėl papurtau galvą.

– Galbūt tavo sūnus bus geresnis mokinys.

– Arba duktė, – linkteli Ridas. – O kodėl dukra negalėtų tapti puikia ešerių meškeriotoja?

Dingtelėjus tokiai minčiai jis net susijaudina. Man tereikia žvilgtelėti jam į veidą ir matau jo ateitį: pirmas baleto koncertas, mokyklinio šokių vakaro nuotrauka, tėvo ir dukters šokis per vestuves. Aš per menkai vertinau savo brolį. Maniau, nuotaiką jam pakelia tik verslo reikalai, bet dabar akivaizdu, kad jis trokšta šeimos, o į darbą pasinėrė vien dėl to, kad skaudžiai išgyvena priekaištus, esą negali susilaukti vaikų.

– Ei, Maksai, – kreipiasi Ridas. – Ar tau atrodo, kad savo vaikui… kad aš jam… arba jai patiksiu?

Retai kada Ridas būna toks nepasitikintis savimi.

– Ką turi omeny? – pasiteirauju. – Žinoma, patiksi.

Ridas delnu pasitrina sprandą. Jis atrodo toks pažeidžiamas ir sykiu… na, žmogiškesnis.

– Kalbi tuščiai. Mes apie savo tėvą juk negalvojome gerai, – primena jis.

– Tai visai kas kita, – atsakau. – Tėvas buvo ne toks, kaip tu.

– Tikrai?

Susimąstau.

– Tu visada kuo nors rūpiniesi, – sakau. – O jam niekada niekas nerūpėjo.

Ridas pamažu ima suprasti, ką noriu pasakyti, ir nusišypso man.

– Ačiū, – taria. – Man svarbu žinoti, kad tu pasitiki manim.

Žinoma, pasitikiu. Geresnių tėvų kaip Ridas su Lide neįsivaizduoju. Popieriuje… Kartą sėdėjau lovoje ir skaičiuotuvu mėginau apskaičiuoti, kiek susidarys skolų, jeigu, pasinaudojus apvaisinimu mėgintuvėlyje, Zoja pastotų, plius išlaidos už gydytojų vizitus, sauskelnes, maistą ir vaikiškus drabužėlius. Zoja ėmė ir suglamžė tuos mano skaičiavimus. Mestelėjo: Jei negali apskaičiuoti popieriuje, tai dar nereiškia, kad nerasime būdų, kaip tai išspręsti realiame gyvenime.

– Juk tai normalu, tiesa? Truputį pakvaišti nuo minties, kad tapsi tėvu?

– Tau nebūtina sekti kieno nors pavyzdžiu ir imtis svetimo vaidmens – pats esi šaunus ir rasi visus atsakymus, – ištariu. Mąstau apie Ridą, apie tai, kodėl visada juo žavėjausi. – Tu esi pavyzdys kitiems jau vien dėl to, kad šauniai užduodi teisingus klausimus.

Ridas pažvelgia į mane.

– O žinai, tu pasikeitei. Kalbi kitaip, kitaip priimi sprendimus. Tikrai, Maksai. Tu kitoks, negu buvai.

Visą gyvenimą troškau Rido palaikymo. Tai kodėl dabar man atrodo, kad tuoj apsivemsiu?

Suskamba telefonas, ir aš pasijuntu keistai. Ne todėl, kad tolstame nuo kranto, o kad abu žinome, kas skambina.

– Atsimink, ką sakė Veidas, – įspėja Ridas, kai delne gniaužiu skambantį telefoną.

Vos spėju priglausti aparatą prie ausies, Zoja ima šaukti.

– Negaliu su tavim kalbėti, – įsiterpiu. – Mano advokatas liepė man ne…

– Kodėl? Kodėl šitaip elgiesi? – Zoja pravirksta. Žinau tai, nes kai ji verkia, balsas skamba, lyg kalbėtų pro flanelę. Dievas žino, tokį jos balsą esu girdėjęs daugybę kartų, kai paskambindavo norėdama pasakyti, kad vėl persileido. Tuoj imdavo įtikinėti, esą jaučiasi gerai, nors būdavo aišku, kad meluoja.

Ridas uždeda ranką man ant peties. Iš solidarumo, palaikydamas. Užsimerkiu.

– Aš ne tau bloga darau, Zoja. Tai dėl mūsų vaikų.

Ridas paima telefoną man iš rankos ir išjungia nuspaudęs mygtuką.

– Elgiesi teisingai, – sako man.

Jeigu aš iš tikrųjų labai pasikeičiau, kodėl noriu, kad Ridas tai patvirtintų?

Man prie kojos stovi kibiras su žaliaisiais krabais, kuriuos naudojame kaip masalą. Niekam nepatinka žalieji krabai, jie yra mitybos grandinės apačioje, juda ratais, susidurdami vienas su kitu. Man kyla nevaldomas noras išmesti juos už borto, kad gautų dar vieną galimybę gyventi.

– Kaip tu? – klausia Ridas, įdėmiai žvelgdamas į mane. – Kaip jautiesi?

Ištroškęs.

– Nori tikėk, nori ne, bet pajutau lyg ir jūrligės simptomus. Manau, reikėtų sukti į krantą.

Kai po penkiolikos minučių grįžtame į prieplauką, pasakau jam, esą pažadėjau pagelbėti pastoriui Klaivui.

– Atleisk dėl žvejybos, – sako Ridas. – Manau, kitą kartą pasiseks labiau.

– Blogiau tikrai nebus.

Padedu jam užkelti valtį ant priekabos, nuplauti ją, paskui pamojuoju, kai išvažiuoja namo pas Lidę.

Iš tikrųjų pastoriui Klaivui nieko nesu prisižadėjęs. Sėdu į savo pikapą ir išvažiuoju. Kad išmesčiau visas mintis iš galvos, galėčiau lipti ant banglentės ir paplaukioti, bet šiandien, mano nelaimei, nėra nė vienos bangelės. O mano liežuvis lyg sutinęs, gerklė taip susiaurėjo, kad vos galiu kvėpuoti.

Ištroškęs.

Juk viena taurė nieko nepakeis. Juk, kaip sakė Ridas, dabar aš kitoks. Radau Jėzų, todėl žinau, kad antrai taurei pajėgsiu atsispirti. Atvirai kalbant, jei mano vietoje dabar būtų Jėzus, jis, manau, irgi užsimanytų vienos taurės šalto gėrimo.

Eiti į barą nenoriu, nes sienos turi akis, be to, niekada nežinai, kas gali atsitikti. Visai netrokštu, kad parapijiečiai imtų apkalbinėti mane, esą suklupau tiesiame kelyje, ypač dabar, kai Ridas apmoka didžiąją dalį Veido Prestono sąskaitos, o bažnyčia padengia likusią. (Dėl savo mažojo brolio padarysiu bet ką, – pasakė Ridas.) Todėl nuvažiuoju į alkoholinių gėrimų parduotuvę Vunsokete. Čia aš nieko nepažįstu, ir manęs taip pat niekas nepažįsta.

Kalbant apie liudytojo parodymus, kuriuos gali tekti kartoti ateityje, jie būtų tokie:

1. Nusipirksiu tik vieną butelį viskio.

2. Ketinu išgerti kelis gurkšnius, o visa kita išpilsiu.

3. Kad mąstau blaiviai ir vėl nepradėjau gerti, įrodysiu štai taip: neatkimšiu butelio tol, kol negrįšiu į Niuportą. Atidarysiu tik tada, kai iki namų bus likusios vos kelios mylios.

Šitie argumentai, gerbiamas teisėjau, yra įrodymas, kad Maksas Baksteris visiškai kontroliuoja savo elgesį, savo gyvenimą ir neketina girtuokliauti.

Tačiau kai atvažiuoju į automobilių aikštelę ir atkemšu butelį, man rankos dreba. O kai pirmas auksinis gurkšnis suvilgo gerklę, galiu prisiekti, kad matau Dievo veidą.

Kai buvau supažindintas su Lide, ji man nepatiko. Ridas susipažino su ja Misisipės valstijoje, kai tenai lankėsi verslo reikalais. Ji buvo vieno iš jo klientų, kuriems sudarinėjo investicijų portfelį, duktė. Lidė padavė man glebią ranką, raustelėjo ir tarė: Džiaugiuosi susipažinusi su Rido broliuku. Ji buvo panaši į lėlę: šviesios garbanos, plonytis liemuo, grakščios kojos ir rankos. Be to, mūvėjo skaistybės žiedą.

Apie tai esam kalbėję su Ridu. Žinojau, jis nešventas, turėjęs ne vieną draugę. O ir aš pats negalėjau įsivaizduoti savęs visam gyvenimui perkančio ledus, pirmiau neparagavus jų skonio. Bet tai – mano brolio gyvenimas, o aš buvau niekam tikęs patarėjas. Jeigu jis iki pat vestuvių nakties nori vien tik laikyti sužadėtinę už (glebių) rankučių, jo reikalas, ne mano.

Prieš trejus metus Lidė baigė Biblijos koledžą, bet paskui vienintelis jos užsiėmimas buvo mokyti vaikus jos tėvo įkurtos bažnyčios sekmadieninėje mokykloje. Ji iki šiol neturi vairuotojo pažymėjimo. Kartais erzindavau ją, nes tai būdavo labai paprasta.

– Kas būtų, jei kurį vakarą užsimanytum nueiti į barą?

– Tėtė sumokėtų, – atsakydavo ji. – Bet aš nevaikštau po barus.

Lidė buvo ne miela, o tiesiog dieviškai meili, ir aš niekaip negalėjau suprasti, kodėl Ridas nesusimąstė, jog kažkas čia veikiausiai ne taip. Nė viena moteris nėra tokia tyra ir miela, nė viena iš tikrųjų neperskaitė Biblijos nuo pradžios iki pabaigos, nė viena neapsiašarodavo, kai Piteris Dženingsas per žinias pranešdavo apie badaujančius Etiopijos vaikus. Įtarinėjau, jog Lidė kažką slepia, pavyzdžiui, kad buvo baikerio pupytė ar kad spėjo susilaukti dešimties vaikų, kuriuos išslapstė Arkanzase, bet Ridas tik juokdavosi.

– Maksai, – sakydavo jis. – Cigaras iš tiesų yra tik cigaras.

Lidė užaugo evangelikų pastoriaus šeimoje, buvo vienintelis ir išlepintas vaikas. Kadangi ketino išsikraustyti gyventi į šiaurę, už Meisono-Diksono linijos44, ir tai turėjo būti didžiausia permaina jos gyvenime, tėvas primygtinai siūlė pirmiausia pagyventi tenai laikinai ir pasižiūrėti, kaip seksis. Taigi Lidė su pussesere Martina atvyko į Providensą, Rod Ailando valstijos sostinę, ir įsikūrė nedideliame bute ant Koledžo kalvos. Martinai buvo aštuoniolika, ir ji labai džiaugėsi gavusi progą išvykti iš namų. Ji ėmė segėti trumpus sijonus, avėti aukštakulniais, daug laiko praleisdavo flirtuodama su studentais Tejerio gatvėje. O Lidė įsidarbino savanore labdaringoje „Amos“ agentūros valgykloje.

– Sakau tau, ji angelas, – džiūgavo Ridas.

Bet aš tylėdavau. Man nelabai patiko jo sužadėtinė, ir jis tai žinojo. Stengdamasis išsklaidyti įtampą šeimoje Ridas nutarė, kad turėčiau kuo daugiau bendrauti su Lide; esą tada labiau ją pamėgsiu. Taigi pradėjo gudrauti: apsimetė turįs daug darbo ir paprašė manęs kasdien parvežti Lidę iš Providenso centro namo, į Niuportą. Čia brolis nusivesdavo ją kur nors pavakarieniauti ar į kiną.

Lidės pasiimti atvažiuodavau savo pikapu. Įsėdusi ji iškart susirasdavo klasiką transliuojančią radijo stotį. Papasakojo man, kad kompozitorių kūriniai, netgi minoriniai, dažniausiai užbaigiami mažoriniu akordu, nes minorinis akordas kūrinio pabaigoje reiškia kažin kokias sąsajas su velniu. Sužinojau, kad ji groja fleita ir koncertavo su įvairiais simfoniniais orkestrais, o Biblijos koledže buvo netgi pirmąja fleita. Kai imdavau keikti vairuotoją, įlėkusį į mano kelio juostą, ji krūptelėdavo ir atšlydavo, lyg būčiau jai sudavęs.

Kai ji ko nors paklausdavo manęs, pripasakodavau nebūtų dalykų. Pavyzdžiui, kad kartais plaukioju banglente tamsoje, nes noriu įsitikinti, ar sugebėsiu pagauti bangą ir besisukdamas nesusitrenksiu galvos į uolas. Pasakiau, kad paskutinė mano draugė buvo striptizo šokėja. (Ir tai buvo tiesa, tik ji šoko ne prie strypo, bet aš to nepaminėjau.)

Vieną labai šaltą dieną patekome į eismo spūstį ir Lidė paprašė manęs įjungti šildymą. Įjungiau, o po trijų sekundžių ji ėmė dejuoti, kad per karšta.

– Dėl Dievo, – pasakiau. – Apsispręsk pagaliau!

Maniau, Lidė supyks, kad be reikalo miniu Viešpaties vardą, bet ji pasisuko į mane ir paklausė:

– Kodėl aš tau taip nepatinku?

– Tu išteki už mano brolio, – atšoviau. – Svarbiausia, kad patinki jam.

– Neatsakei man į klausimą.

Atsidusau.

– Mudu tiesiog labai skirtingi, ir tiek.

Lidė sučiaupė lūpas.

– Na, aš taip nemanau.

– Iš tikrųjų? – nustebau. – Ar kada buvai pasigėrusi?

Ji papurtė galvą.

– Ar kada prašei cigaretės?

Ne, niekada neprašė.

– Ar esi kada pavogusi kramtomosios gumos pakelį?

Nė karto.

– Kada nors apgaudinėjai vaikiną?

Niekada.

– Einu lažybų, kad kai tavęs siekė vaikinas, niekada nežengei trečio žingsnio, – sušnibždėjau.

Lidė išraudo taip, kad net man veidas, regis, užsiliepsnojo.

– Laukti vestuvių – joks nusikaltimas, – pasakė. – Tai geriausia dovana tam, kurį myli. Be to, tokia nesu vienintelė.

Bet veikiausiai esi pirmoji, kuri sąžiningai to laikosi, – dingtelėjo man.

– Ar kada melavai?

– Taip. Bet tik todėl, kad išlaikyčiau paslaptyje staigmeną, kuri laukė tėtės per gimtadienio vakarėlį.

– Ar esi padariusi ką nors tokio, dėl ko vėliau gailėjaisi?

– Ne, – atsakė ji, kaip aš ir tikėjausi.

Atrėmiau riešą į vairą ir pasisukau į ją.

– O ar kada norėjai iškrėsti ką nors tokio?

Užsidegus raudonai šviesai sustojome prie šviesoforo. Lidė pažvelgė į mane, aš – į ją, ir tai buvo turbūt pirmas įdėmus mano žvilgsnis. Mėlynos akys, kurios man atrodė tokios tuščios ir stiklinės kaip lėlės, žaižaravo pykčiu.

– Žinoma, – sušnibždėjo ji.

Už mūsų stovintis vairuotojas pyptelėjo – užsidegė žalia šviesa. Žvilgtelėjęs pro priekinį stiklą pamačiau, jog pradėjo snigti, o tai reiškė, kad kelionė užtruks ilgiau, negu maniau.

– Suturėk arklius, – pašnibždomis burbtelėjau tam vairuotojui.

Tuo metu ir Lidė pastebėjo oro permainą.

– Vaje! – sušuko ji (kas mūsų laikais sako vaje?) ir, man nespėjus mirktelėti, iššoko iš pikapo. Nubėgo į sankryžos vidurį, iškėlė rankas ir užsimerkė, o snaigės leidosi jai ant plaukų ir veido.

Pyptelėjau, bet Lidė nekreipė dėmesio, nors dėl jos galėjo susidurti automobiliai.

– Lide! – surikau. – Grįžk į prakeiktą automobilį!

Tačiau ji tebesisuko ratu.

– Aš dar niekada nemačiau sniego! – pasakė. – Misisipėje niekada nesninga. Kaip gražu!

Gražu tikrai nebuvo. Tik ne purvinoje Dievo Apvaizdos gatvėje, ant kurios kampo vaikinas pardavinėjo narkotikus. Tačiau cinikai visada galvoja apie tai, kas blogiausia, o aš buvau turbūt didžiausias cinikas iš visų. Nes kaip tik tuo metu suvokiau, kodėl netikėjau Lide. Ogi bijojau, kad galbūt tokie žmonės kaip ji pasaulyje egzistuoja kaip atsvara tokiems kaip aš, kad būtų pusiausvyra. Moteris, niekam nedaranti bloga, tikrai atsvertų vyrą, kuris niekada nieko nedarė gerai.

Mudu buvome dvi visumos dalys.

Tada supratau, kodėl Ridas ją įsimylėjo. Ne todėl, jog ji tiesiog patiko, nepaisant to, kad buvo apsaugota nuo visko, o kaip tik dėl to. Jis bus susijęs su visais pirmaisiais jos kartais: su pirmąja banko sąskaita, su pirmaisiais lytiniais santykiais, su pirmuoju jos darbu. O aš niekada nebuvau pirmas kieno nors gyvenime, nebent skaičiuotume klaidas.

Ėmė pypsėti ir kiti automobiliai. Lidė sugriebė mane už rankos ir juokdamasi apsuko ratu.

Šiaip ne taip sugebėjau įsodinti ją į automobilį, bet dariau tai nelabai noriai. Labiau troškau likti su ja vidury gatvės.

Kai vėl pajudėjome, Lidės skruostai buvo įraudę, ji sunkiai gaudė kvapą.

Prisimenu, tada dingtelėjo: tegu Ridas turisi viską – išskyrus pirmąjį sniegą. Toji akimirka yra mano.

Jei pamatuotum, vienas gurkšnis iš tikrųjų yra niekis. Tik lašas. Kupinas arbatinis šaukštelis. Žinoma, tokio kiekio per mažai, kad numalšintum troškulį, todėl po pirmo gurkšnio seka antras gurkšnelis, paskui dar šiek tiek, kad sudrėktų lūpos. Tada prisimenu Zojos balsą, Lidės balsą, abu susilieja į viena. Taigi išgeriu dar – kad juos vėl atskirčiau.

Išgėriau tikrai nedaug, bet senokai nevartojau alkoholio, tad greitai apsvaigau.

Kaskart koja spustelėjęs stabdį, galvoje pajuntu potvynio bangą ir ji nuplauna visas tuo metu kirbančias mintis.

Ir man pasidaro nepaprastai gera.

Vėl paimu butelį ir nustebęs pamatau, kad jis tuščias. Tikrai neišgėriau viso, tikriausiai dalį išliejau. Turiu galvoje, niekaip nebūčiau galėjęs šitiek išgerti, tiesa?

Galinio vaizdo veidrodėlyje pamatau papuoštą Kalėdų eglutę. Iš pradžių nusistebiu, paskui negaliu atitraukti nuo jos akių, nors žinau, kad turėčiau žiūrėti į kelią. Tada nuo medžio atsklinda sirenos kaukimas.

Dabar gegužė, neturėtų būti jokių Kalėdų eglučių ir lempučių. Man į langą beldžia policininkas.

Teks praverti langelį, antraip pareigūnas areštuos mane. Liepiu sau susiimti, būti mandagiam ir žaviam. Galiu įtikinti jį, kad negėriau. Juk praktikavausi daugelį metų.

Regis, pažįstu tą pareigūną. Gal jis mūsų bažnyčios narys?

– Tik jau nesakykit, kad važiavau keturiasdešimties mylių greičiu, kai leidžiama trisdešimt, – sakau jam kvailokai išsišiepęs.

– Atleisk, Maksai, bet turiu paprašyti tavęs išlipti…

– Maksai!

Išgirdę dar vieną balsą ir automobilio durelių trinktelėjimą abu atsigręžiame.

Policininkas pasitraukia į šalį ir prie praverto langelio palinksta Lidė.

– Ką tu sau manei? Kodėl vienas išlėkei į ligoninę? – Ji pasisuka į policininką. – Ak, Grantai, ačiū Dievui, kad suradai jį…

– Bet aš…

– Jis valė nutekamuosius stogo latakus, bet nukrito nuo kopėčių ir užsigavo galvą. Nulėkiau atnešti ledo, o grįžusi pamačiau jį išvažiuojantį savo pikapu. – Lidė susiraukusi pažvelgia į mane. – Juk galėjai užsimušti! Arba dar blogiau – užmušti kitą žmogų! O juk tereikėjo pasakyti man, kad tau dvejinasi akyse!

Nesumoju, ką jai atsakyti.

– Pasislink, Maksai, – paliepia ji. Aš atsisegu saugos diržą ir persėdu ant keleivio sėdynės. – Grantai, kaip man tau atsidėkoti? Mums labai pasisekė, nes esi ne tik policijos pareigūnas, bet ir mūsų parapijos narys. – Lidė pažvelgia į pareigūną ir nusišypso. – Gal būtum toks malonus ir pasirūpintum, kad mano automobilis būtų pristatytas namo.

Pajudame ir Lidė pamojuoja jam.

– Aš nesusitrenkiau galvos…

– Manai, nežinau? – atšauna Lidė. – Ieškojau tavęs. Ridas sakė, kad palikęs jį prieplaukoje išvažiavai padėti pastoriui Klaivui.

– Taip ir buvo.

Ji dėbteli į mane.

– Keista. Aš visą popietę buvau su pastorium Klaivu, bet tavęs nemačiau.

– Ar pasakei Ridui?

Lidė atsidūsta.

– Ne.

– Galiu paaiškinti…

Ji kilsteli ranką.

– Nereikia, Maksai. Tik jau… nereikia. – Tada suraukia nosį. – Gėrei viskį?

Užsimerkiu. Esu didžiausias kvailys. Ką aš tikėjausi apgauti? Juk atrodau apgirtęs. Atsiduodu viskiu.

– Iš kur žinai? Juk negeri.

– Mano tėtis gėrė – kiekvieną dieną, kai buvau maža, – atsako ji.

Jos žodžiai priverčia mane susimąstyti. Ar tik jos tėvas, pamokslininkas, neskandino sielvarto taurelėje lygiai kaip aš?

Lidė pravažiuoja posūkį į mūsų kiemą.

– Dievas mato, negaliu tavęs tokio vežti namo.

– Galėjai trenkti man per galvą ir nugabenti į ligoninę, – suniurnu.

Lidė kietai sučiaupia lūpas.

– Nemanyk, kad nepagalvojau ir apie tai, – atšauna.

Su Zoja rimčiausiai susipykome po Kūčių, kurias praleidome Rido ir Lidės namuose. Buvome vedę jau penkerius metus ir išgyvenę dalį nevaisingumo košmaro. Mano brolis ir jo žmona Zojai niekada nebuvo prie širdies. Visą dieną Zoja klausėsi orų prognozės ir įtikinėjo mane, kad vakare turėtų prasidėti baisi pūga, tad būtų neišmintinga kur nors važiuoti.

Lidei patiko Kalėdos. Ji išpuošė namus ne pripučiamais Kalėdų Seneliais, kaip kiti, bet laiptų turėklus apvyniojo tikromis girliandomis, o prie sietyno prikabino amalą. Ji turėjo senovinių medinių kalėdinių lėlių ir visos jos buvo susodintos ant palangių ir stalų. Vietoj kasdienių indų Lidė ištraukė lėkštes su bugienių ornamentais pakraščiuose. Ridas sakė, kad šventiškai puošdama namus ji sugaišo visą dieną, ir apsižvalgęs aš patikėjau tuo.

– Oho, – šnipštelėjo Zoja, kai stovėjome koridoriuje ir laukėme Lidės, kad atėjusi paimtų mūsų paltus ir pakabintų į spintą. – Regis, patekome į Tomo Kinkeido45 paveikslą.

Tada pasirodė Ridas, nešinas puodukais su karštu sidru. Šiaip jau man būnant šalia jis niekada negerdavo alkoholio.

– Linksmų Kalėdų. – Jis paplojo man per petį ir pabučiavo Zoją į skruostą. – Kaip keliai?

– Prasti, – atsakiau. – Ir vis blogėja.

– Todėl ilgai neužsibūsim, – pridūrė Zoja.

– Važiuodami iš bažnyčios matėm, kaip automobilis nuslydo nuo kelio, – tarė Ridas. – Laimė, niekas nenukentėjo.

Per kiekvienas Kūčias Lidė vadovaudavo vaikų kalėdiniam vaidinimui.

– Kaip sekėsi šiandien? – pasiteiravau. – Gal kada nuvešit spektaklį į Brodvėjų?

– Šį kartą jis buvo skirtas gyvūnų globai, – atsakė ji. – Vienos iš sekmadieninės mokyklos mergaičių dėdė vadovauja zoologijos sodui, kuriame vaikai gali liesti gyvūnus, taigi paskolino mums asiliuką.

– Asiliuką? – nustebau. – Gyvą?

– Jis prijaukintas. Kai Mariją vaidinanti mergaitė užsėdo jam ant nugaros, gyvuliukas nė nekrustelėjo. Bet paskui… Sustojo pusiaukelėje ir… atliko savo reikalus.

Aš prapliupau juoktis.

– Prikrovė krūvą?

– Tiesiai priešais pastoriaus Klaivo žmoną, – atsakė Lidė.

– Ir ką darei?

– Paprašiau prižiūrėtojo, kad išvalytų, o vieno iš angelų mama nubėgo atnešti kilimų valiklio. Na, o ką turėjau daryti? Juk oficialiai nebuvau gavusi mokyklos leidimo atsivesti naminį gyvulį.

– Na, ne pirmas kartas, kai asilas ateina į bažnyčią, – rimtu veidu pasakė Zoja.

Suėmiau ją už alkūnės.

– Zoja, einam, patalkinsim virtuvėje, – pakviečiau. Ir išsitempiau ją pro duris.

Virtuvėje kvepėjo gardžiai, lyg imbieru ir vanile.

– Juk pažadėjai. Jokios politikos.

– Neketinu sėdėti patogiai įsitaisiusi, kol jis…

– Kol jis – ką? Juk jis nieko bloga nepadarė, – puoliau ginčytis. – Tai tu metei kandžią repliką.

Ji nusigręžė suirzusi. Ir pamatė ant šaldytuvo prilipintą magnetuką, kuriame buvo pavaizduotas nykštį čiulpiantis embrionas. Apačioje buvo užrašyta: AŠ ESU VAIKAS, O NE PASIRINKIMAS.

Apkabinau ją.

– Ridas – vienintelis mano šeimos narys. Gal jis ir konservatyvus, bet juk brolis, o dabar Kalėdos. Prašau tik vieno šią valandėlę – šypsokis, linkčiok, ir viskas bus gerai.

– O jeigu jis pirmas ims kabinėtis?

– Zoja, – maldavau. – Būk gera.

Paskui beveik valandą maniau, kad pavakarieniausime be kivirčų. Lidė patiekė kumpio, keptų bulvių ir žaliųjų pupelių troškinį. Ji papasakojo mums apie senovinius kalėdinius žaisliukus, kuriuos, visą rinkinį, paveldėjo iš senelės. Paskui paklausė Zojos, ar šiai patinka kepti, ir Zoja prisiminė kažin kokį šaldytą citrininį pyragą, kurį, kai buvo vaikas, kepdavo jos mama. Mudu su Ridu kalbėjomės apie koledžo futbolą.

Kai uždėjus kompaktinę plokštelę pasigirdo „Skamba angelų giesmė“, Lidė niūniavo kartu.

– Šįmet ruošdama vaikus vaidinimui mokiau giedoti tą giesmę. Kai kurie nebuvo jos girdėję.

– Kalėdinis koncertas pradinėje mokykloje šiais laikais turbūt tėra eilinis šventinis koncertas, – pasakė Ridas. – Susirenka būrelis tėvų ir reiškia nepasitenkinimą, nenori dainuoti to, kas bent kiek susiję su religija.

– Nes tai nemokama valstybinė mokykla, – tarė Zoja.

Ridas atsipjovė kumpio.

– Sąžinės laisvė. Juk taip parašyta Konstitucijoje.

– Kaip ir tikėjimo laisvė, – pasakė Zoja.

Ridas šyptelėjo.

– Gali manyti, ką nori, bet Kristaus nuo Kalėdų neatskirsi, mieloji.

– Zoja… – įsiterpiau.

– Jis iškėlė šį klausimą, – atsakė Zoja.

– Turbūt metas paragauti kito patiekalo.

Lidė, toji amžina taikytoja, pašoko iš užstalės, surinko lėkštes ir dingo virtuvėje.

– Atsiprašau už žmoną, – pasakiau Ridui.

Man nespėjus nieko pridurti, supykusi Zoja pasisuko į mane.

– Pirma, aš puikiai sugebu kalbėti pati. Antra, neketinu sėdėti čia ir apsimetinėti, kad neturiu nuomonės apie…

– Atėjai čionai trokšdama kariauti… – ėmiau ginčytis.

– Tada skelbiu paliaubas, – įsiterpė Ridas. Jis jautėsi nesmagiai. – Šiandien Kalėdos, Zoja. Tiesiog sutarkim, kad mūsų nuomonės skiriasi, ir verčiau kalbėkime kitomis temomis, pavyzdžiui, apie orą.

– Ar nusiteikę desertui?

Virtuvės durys atsidarė ir į kambarį įėjo Lidė, nešina naminiu tortu. Ant viršaus baltu glajumi buvo užrašyta: SU GIMTADIENIU, KŪDIKĖLI JĖZAU.

– Dieve mano, – sušnibždėjo Zoja.

Lidė nusišypsojo.

– Ir mano.

– Pasiduodu. – Zoja atsitraukė nuo stalo. – Lide, Ridai, ačiū už puikią vakarienę. Linkiu jums gerų Kalėdų. Maksai? Jei nori, gali pasilikti. Susitiksim namie. – Ji mandagiai nusišypsojo ir nuėjo į prieškambarį pasiimti batų ir palto.

– Ką ketini daryti? Eisi pėsčiomis? – sušukau jai. Paskui atsiprašęs padėkojau Ridui, atsisveikindamas pabučiavau Lidę.

Kai išėjau į lauką, Zoja jau klampojo gatve. Sniego buvo tiek, kad pusnys beveik siekė jai kelius. Mano pikapas lengvai įveikė kliūtis ir sustojo šalia Zojos. Pasilenkiau ir atidariau dureles keleivio pusėj.

– Lipk vidun, – iškošiau.

Ji kiek padvejojo, bet įsėdo.

Kelias mylias važiavom tylėdami. Negalėjau kalbėti. Bijojau, kad pratrūksiu. Paskui, kai įsukome į greitkelį, kuris jau buvo nuvalytas, grįžtelėjau į Zoją.

– Ar tau niekada nedingtelėjo, kad toks tavo elgesys mane žemina? Juk prašau visai nedaug: kad su mano broliu ir broliene nors kartelį pavakarieniautume ramiai, kad bent sykį nebūtum tokia kandi kalė.

– Ak, kaip gražu, Maksai. Taigi dabar esu dar ir kalė – dėl to, kad nenoriu, jog smegenis man plautų krikščioniškosios tiesos skleidėjas.

– Tai buvo tiesiog sušikta šeimos vakarienė, Zoja. Ne koks atgimimo mitingas!

Ji pasisuko į mane, ir saugos diržas įsirėžė jai į kaklą.

– Atleisk, kad nesu panaši į Lidę, – pasakė ji. – Kalėdų Senis galėjo šią naktį įdėti į mano kojinę lobotomiją46. Tai būtų labai pagelbėję.

– Kodėl tu, po velnių, neužsičiaupi? Ką bloga ji tau padarė?

– Nieko, nes neturi savo nuomonės, – atšovė Zoja.

Aš daug kartų diskutavau su Lide, ar tokie žmonės kaip Džekas Nikolsonas ir Džonatanas Demas47 už savo sėkmę turėtų būti dėkingi B kategorijos filmams, apie „Psichopato“ įtaką filmo cenzūrai.

– Tu visai nepažįsti Lidės, – ginčijausi. – Ji…

Taip ir neužbaigęs sakinio įsukau į mūsų įvažą.

Zoja iššoko iš automobilio. Snigo taip stipriai, kad, regėjosi, jai už nugaros plaikstosi balta užuolaida.

– Šventoji? – paklausė ji. – Ar tokį žodį norėjai ištarti? Na, aš tokia būti negaliu, Maksai. Tiesiog esu kūnas ir kraujas ir, kaip matai, netgi tuo mėgaujuosi.

Ji užtrenkė dureles ir nuklampojo į namus. Įtūžęs apsukau automobilį ir slysčiojant ratams nulėkiau gatve.

Kadangi buvo Kūčios, o dar – baisi pūga, atrodė, jog esu vienintelis žmogus gatvėse. Visi restoranai uždaryti, net „McDonald’s“. Įsivaizdavau likęs vienas šiame pasaulyje, nes jaučiausi velniškai sumautai.

Kiti vyrai statė po eglute dviračius ir laipynes, kad atsibudę Kalėdų rytą jų vaikai imtų nustebę džiūgauti, o aš netgi nesugebėjau padaryti jai vaiko.

Įsukau į tuščią aikštelę prie prekybos centro ir įsispoksojau pro langą. Pro šalį pravažiavo sniego valytuvas. Prisiminiau Lidę, kai pirmą kartą pamatė sniegą.

Išsitraukiau mobilųjį telefoną ir paskambinau broliui, nes žinojau, kad atsilieps Lidė. Tiesiog norėjau išgirsti ją sakant „klausau“ ir išjungti telefoną.

– Maksai? – ištarė Lidė, ir aš išsiviepiau. Buvau visai užmiršęs, kad ji mato, kas skambina.

– Sveika, – ištariau.

– Ar viskas gerai?

Buvo dešimta valanda vakaro, o dar išlėkėme per smarkią pūgą. Suprantama, kad ji nervinosi.

– Noriu tavęs kai ko paklausti, – pasakiau.

Ar žinai, kad nušvieti kambarį?

Ar kada galvoji apie mane?

Tada išgirdau atsklindant Rido balsą.

– Grįžk į lovą, mieloji. Kas taip vėlai skambina?

– Tai tik Maksas, – atsakė jam Lidė.

Tik Maksas.

– Ko norėjai paklausti?

Užsimerkiau.

– Ar… nepalikau pas jus šaliko?

– Mielasis, ar nematei Makso šaliko? – Rido pasiteiravo Lidė. Jie pasikalbėjo, bet apie ką, neišgirdau. – Atleisk, Maksai, niekur nėra. Bet dar paieškosim.

Po pusės valandos grįžau namo. Virš viryklės tebedegė šviesa, o Zojos pirkta maža papuošta eglutė švytėjo svetainės kampe. Ji užsispyrė pirkti tikrą medelį, o tai reiškė, kad reikės užtempti jį į viršų. Šįmet ji pririšo prie šakų baltus kaspinus ir pasakė: kiekvienas iš jų – jos noras ateinantiems metams.

Vienintelis skirtumas tarp noro ir maldos yra tas, kad norai – visatos valioje, o kalbant maldas tau atsiunčiama šiokia tokia pagalba.

Zoja miegojo ant sofos, susirietusi po antklode. Regis, ji verkė.

Pabučiavau ją – norėjau pažadinti.

– Atleisk, – sumurmėjo ji, kai paliečiau lūpomis. – Man nederėjo…

– Man taip pat, – pasakiau jai.

Vis dar bučiuodamas Zoją pakišau rankas po jos pižamos švarkeliu. Zojos oda buvo tokia karšta, kad vos nenudegiau delnų. Ji suleido pirštus man į plaukus, apsivijo mane kojomis. Nučiuožiau ant grindų, kartu nusitempdamas ir ją. Pažįstu kiekvieną jos kūno randelį, kiekvieną strazdaną, kiekvieną linkį. Tai – ženklai kelyje, kuriuo ėjau.

Pamenu, tą naktį mylėjomės taip aistringai, kad man net atrodė, jog turėjo likti žymių, pavyzdžiui, gal pradėjome kūdikį, tačiau taip neatsitiko.

Prisimenu, mano sapnai buvo kupini norų, nors atsibudęs visus užmiršau.

Kol Lidė vairuoja automobilį, ūžimas galvoje aprimsta, bet imu siusti ant savęs ir ant viso pasaulio. Jei Ridas sužinos, kad buvau sustabdytas policininko, nes vairavau išgėręs, papasakos apie tai pastoriui Klaivui, o šis – Veidui Prestonui, ir tas paskaitys man pamokslą, esą šitaip galim pralaimėti bylą. O juk aš, prisiekiu, tenorėjau numalšinti troškulį.

Sėdžiu užsimerkęs, nes jaučiuosi toks pavargęs, kad norisi susmukti. Lidė įvairuoja pikapą į aikštelę.

– Štai ir atvažiavom, – sako ji.

Mes esame priešais parduotuvę; šitame pastate yra ir Amžinosios šlovės bažnyčios administracinės patalpos. Darbo valandos baigėsi, tad, žinau, pastorius Klaivas jau bus išėjęs namo, bet vis dėlto nesijaučiu mažiau kaltas. Alkoholis jau sujaukė mano paties gyvenimą, o dabar sujauks ir kitų.

– Lide, daugiau taip nebus, – pažadu.

– Maksai. – Ji mesteli man raktus nuo kabineto. Turi juos, nes vadovauja sekmadieninei mokyklai. – Užsičiaupk.

Pastorius Klaivas čia įrengė mažą koplyčią – tam atvejui, jei kas užsimanytų ateiti pasimelsti ne per pamaldas, kas savaitę vykstančias mokyklos klasėje. Kambaryje stovi kelios eilės kėdžių, pultas, kabo paveikslas, kuriame pavaizduotas nukryžiuotas Jėzus. Pro sekretorės stalą ir kopijavimo aparatą paskui Lidę nuseku į koplyčią. Užuot įjungusi šviesą, ji uždega degtuką ir prikiša prie žvakės, stovinčios ant pulto. Šešėliai krinta Jėzui ant veido ir jis tampa panašus į Fredį Kriugerį48.

Atsisėdu šalia Lidės ir laukiu, kada ji pradės garsiai melstis. Taip mes elgiamės bažnyčioje. Pastorius Klaivas veda pokalbį su Jėzum, o mes klausomės.

Tačiau šiandien Lidė susideda rankas ant kelių, lyg norėtų, kad kalbėčiau aš.

– Ar nieko nepasakysi? – Ji pažvelgia į kryžių už pulto. – Ar žinai, kuri Biblijos ištrauka mano mėgstamiausia? „Evangelijos pagal Joną“ dvidešimto skyriaus pradžia. Kur Marija Magdalena liūdi po Jėzaus mirties. Jis nebuvo jai Jėzus, jis buvo draugas, mokytojas, tas, kuris iš tikrųjų rūpėjo. Ji atėjo prie jo kapo, nes norėjo būti kuo arčiau kūno, jeigu tiek tebuvo likę. Tačiau pamatė, kad kūno nėra. Ar gali įsivaizduoti, kokia vieniša ji pasijuto? Ji pradėjo verkti, ir nepažįstamasis paklausė jos, kas atsitiko. Ir kai jis pavadino ją vardu, ji suvokė, kad su ja kalba Jėzus. – Lidė pažvelgia į mane. – Daug kartų maniau, kad Dievas mane apleido. Bet vėliau paaiškėdavo, kad žiūriu ne į tą pusę.

Nežinau, dėl ko man labiau gėda: kad esu nevykėlis Jėzaus akyse ar Lidės.

– To butelio dugne Dievo nėra. Teisėjas O’Nilas stebės mūsų elesį. Mane, Ridą, tave. – Lidė užsimerkia. – Aš labai noriu turėti tavo vaiką, Maksai.

Jaučiu, kaip mane nupurto elektra.

– Dieve mano, – imu tyliai melstis. – Leisk man pamatyti save tokį, kokį matai Tu. Primink man, kad nė vienas iš mūsų nesame tobulas, kol nepažvelgiame Tau į akis.

Tačiau aš žiūriu į Lidę.

– Jei gims berniukas, – sako ji, – pavadinsiu Maksu.

Sunkiai nuryju seiles, nes burna staiga vėl išdžiūsta.

– Nebūtina.

– Žinau, bet taip noriu. – Lidė pasisuka į mane. – Ar kada troškai ko nors taip, jog atrodė, kad noras gali atnešti nelaimę?

Jai kalbant girdžiu ir tuos žodžius, kurių nepasakė garsiai. Todėl suimu jos galvą, pasilenkiu ir pabučiuoju ją.

Dievas yra meilė. Girdėjau pastorių Klaivą kartojant tai tūkstantį kartų, bet tik dabar viską supratau.

Lidės rankos pakyla ir ji atstumia mane su tokia jėga, kokios iš jos nesitikėjau. Mano kėdė net sucypia čiūžtelėjusi. Lidės skruostai skaisčiai raudoni, viena ranka ji užsidengusi burną.

– Lide, – sakau nusiminęs. – Aš nenorėjau…

– Nereikia atsiprašinėti, Maksai. – Staiga tarp mūsų iškyla siena. Nematoma, bet juntama. – Tai dėl alkoholio. – Ji užpučia žvakę. – Mums metas.

Lidė išeina iš koplyčios, o aš pasilieku. Kokią minutę sėdžiu visiškoje tamsoje.

Po avarijos, kai įsileidau Jėzų į savo širdį, kartu į savo gyvenimą įsileidau ir pastorių Klaivą. Mudu susitikome jo kabinete ir kalbėjomės apie tai, kodėl aš geriu.

Pasakiau jam, kad savyje jaučiu tuštumą ir stengiuosi ją užpildyti.

Jis pasakė, kad tai slankusis smėlis, kad jis baigia mane įtraukti.

Jis paprašė manęs surašyti visa, kas didina tą tuštumą.

Esu nusigyvenęs.

Geriu.

Prarandu klientus.

Praradau Zoją.

Praradau vaiką.

Tada jis prabilo apie tai, kas galėtų tuštumą užpildyti.

Dievas. Draugai. Šeima.

– Taip, – atsakiau spoksodamas į grindis. – Ačiū Ridui.

Tačiau pastorius Klaivas – jis sugeba išgirsti tai, ko neišsakai garsiai, – atsilošė kėdėje ir tarė:

– Juk tai ne pirmas kartas, kai Ridas išgelbėjo tave, tiesa?

– Taip.

– Ir kaip jautiesi?

– O kaip turėčiau? – pratrūkau. – Kaip visiškas šūdžius. Kad Ridui viskas sekasi, o man – ne.

– Sekasi todėl, kad Ridas atsidavė Jėzui. Jis leidžiasi vedamas per gyvenimo slenksčius, o tu, Maksai… tu vis dar mėgini plaukti prieš srovę.

Kvailai nusišypsojau.

– Taigi turiu paklusti – ir Dievas viskuo pasirūpins?

– O kodėl ne? Paskutiniu metu nepadarei nė vieno gero darbo, nė vieno. – Pastorius Klaivas atsistojo už mano kėdės. – Pasakyk Jėzui, ko nori. Ką tokio, ką turi Ridas, ir tu norėtum turėti?

– Neketinu garsiai kalbėtis su Jėzum…

– Manai, Jis negali perskaityti tavo minčių?

– Gerai. – Atsidūstu. – Aš pavydžiu broliui. Norėčiau turėti tokius pat namus. Tokią pat banko sąskaitą. Tikriausiai ir tikėti kaip jis.

Viską taip drąsiai išsakęs pasijutau kaip paskutinis šiknius. Brolis visada padėjo man, o štai dabar aš geidžiau viso, ką jis turi. Jaučiausi siaubingai, lyg būčiau nulupęs odos sluoksnį ir po juo radęs infekciją.

O Dieve, aš tenorėjau išgyti.

Paskui tikriausiai verkiau. Neprisimenu. Žinau, kad tai buvo pirmas kartas, kai suvokiau, koks esu iš tikrųjų: per daug išdidus, kad pripažinčiau savo ydas.

Tačiau kalbėdamas su pastoriumi Klaivu į sąrašą neįtraukiau vieno dalyko. Nepasakiau, kad geidžiu Rido žmonos.

Išlaikiau paslaptį.

Sąmoningai.

Pakeliui namo atsiprašau Lidės dar bent penkiasdešimt kartų, bet ji sėdi šalta ir nekalbi.

– Atleisk, – pakartoju, kai pasiekiame namus.

– Už ką? – klausia Lidė. – Juk nieko neatsitiko.

Ji atrakina laukujes duris, paima mano ranką ir uždeda sau ant peties taip, kad atrodytų, lyg mane prilaiko.

– Leisk vesti tave, – sako.

Aš vis dar nelabai tvirtai laikausi ant kojų, todėl paklūstu. Ridas stovi prieškambaryje.

– Ačiū Dievui. Kur tu jį radai?

– Vemiantį pakelėje, – atsako Lidė. – Pasak ligoninės priėmimo skyriaus gydytojos, jis apsinuodijo maistu.

– O varge, broliuk, ką tokio suvalgei? – klausia Ridas ir padėdamas žmonai apkabina mane. Apsimetu, kad klumpu, leidžiu jam nuvilkti mane laiptais žemyn į svečių kambarį pusrūsyje. Kai Ridas paguldo mane ant lovos, Lidė nuauna batus. Ant kulkšnių pajuntu šiltus jos delnus.

Lubos sukasi netgi tamsoje. O gal ten ventiliatorius?

– Gydytoja sakė, pamiegojęs atsigaus.

Primerkęs akis matau, kad brolis stovi apkabinęs žmoną.

– Paskambinsiu pastoriui Klaivui ir pasakysiu, kad Maksas saugiai grįžo namo, – sako Ridas ir išeina.

Pastorius Klaivas taip pat ieškojo manęs? Vėl užlieja kaltės banga. Tuo metu Lidė nueina prie spintos, nuo viršutinės lentynos nukelia antklodę ir atnešusi užkloja mane. Ketinu vėl atsiprašyti jos, bet pasvarstęs nutariu apsimesti miegantis.

Staiga lova įlinksta nuo svorio. Tai Lidė atsisėda šalia manęs, o aš sulaikau kvėpavimą. Pajuntu, kaip ji nubraukia plaukus man nuo veido.

Lidė kalba pašnibždomis, ir aš turiu įtempti ausis, kad girdėčiau, ką sako.

Ji meldžiasi. Klausausi jos banguojančio balso ir apsimetu tikįs, kad, užuot prašiusi Dievo pagelbėti man, ji dėkoja už mane.

Rytą prieš pirmąjį teismo posėdį Veidas Prestonas išdygsta prie Rido durų; rankoje jis laiko kostiumą.

– Aš turiu kostiumą, – sakau.

– Gerai, – atsako jis. – Bet ar tokį, kokio reikia, Maksai? Pirmas įspūdis daug ką lemia. Paskiau jau neturėsi progos ištaisyti klaidos.

– Ketinau vilktis juodą, – tariu. Tai vienintelis kostiumas, kurį turiu. Gavau iš Amžinosios šlovės bažnyčios. Jis man puikiausiai tiko sekmadieninėms pamaldoms ar kai tekdavo vykdyti pastoriaus Klaivo užduotis.

Prestono atneštasis tamsiai pilkas. Atnešė ir baltus gurgždančius marškinius, ir mėlyną kaklaraištį.

– Turiu raudoną. Pasiskolinau iš Rido, – sakau.

– Toks tikrai netinka. Tau nereikia išsiskirti iš kitų. Privalai atrodyti nuolankus, santūrus, tvirtas kaip uola. Taip, kaip atrodysi eidamas į tėvų susirinkimą vaikų darželyje.

– Tenai vaikščios Ridas…

Veidas tik numoja ranka.

– Nebūk kvailas, Maksai. Tu puikiai supranti, ką noriu pasakyti. Raudonas kaklaraištis byloja: Atkreipk į mane dėmesį.

Patyliu. Veidas vilki puikiausiu kostiumu, kokį tik esu regėjęs. Jo inicialai išsiuvinėti ant marškinių rankogalių. Iš švarko kišenėlės kyšo šilkinė nosinaitė.

– Bet jūsų kaklaraištis raudonas, – sakau.

– Mano tikslas kaip tik toks, – atšauna Veidas. – Dabar eik ir persirenk.

Po valandos stovime susigrūdę prie vieno iš stalų teismo salėje: Lidė, Ridas, Benas Bendžaminas, Veidas Prestonas ir aš. Visą rytą nesikalbėjau su Lide. Ji – vienintelis žmogus, kuris galėtų mane nuraminti, bet kaskart, kai pamėginu atkreipti jos dėmesį, įsiterpia Veidas – neva prisiminė kažką, ką būtinai turi man pasakyti: Sėdėk tiesiai, nesinervink, nedaryk grimasų. Nereaguok į tai, ką sako kiti, kad ir labai sujaudintų. Galėtum pamanyti, kad aš rengiuosi pirmą kartą pasirodyti scenoje, o ne sėdėsiu teismo salėje.

Kaklaraištis veržia man kaklą, bet kai jį trukteliu, Veidas arba Ridas kassyk liepia man nurimti.

– Pasirodymas prasideda, – sumurma Veidas, ir aš apsigręžiu norėdamas pamatyti, į ką jis žiūri.

Ką tik į teismo salę įžengė Zoja, lydima Vanesos ir smulkutės moters juodais garbanotais plaukais, besiplaikstančiais į visas puses.

– Jų yra daugiau. – Vanesa kalba labai tyliai, bet vis tiek išgirstu ją, ir man pradeda patikti mintis, jog Veidas jau išstūmė jas iš žaidimo.

Sėsdamasi Zoja nė nežvilgteli į mane. Galiu lažintis, mažoji advokatė ir jai liepė laikytis taisyklių.

Veidas kažkam paskambina, kalba tyliai. Netrukus už mūsų atsidaro dvigubos teismo salės durys ir pasirodo jauna moteris, Beno Bendžamino padėjėja; ji stumia knygų prikrautą vežimėlį. Tada sudeda knygas ant stalo priešais Veidą, kurį atidžiai stebi Zoja, Vanesa ir jų advokatė. Tai mokslinės ir kitų valstijų teisinės knygos. Perskaitau pavadinimus ant nugarėlių: „Tradicinė santuoka“, „Šeimos vertybių išsaugojimas“.

Paskutinę ant krūvos ji uždeda Bibliją.

– Ei, Zoja, – sako advokatė. – Ar žinai, koks skirtumas tarp šamo ir Veido Prestono? Vienas yra gleivėta, upių dugne, duobėse gyvenanti, atliekomis mintanti žuvis, o kitas – tiesiog žuvis.

Atsistoja kažkoks vyras.

– Prašom stot, teismo posėdžiui pirmininkaus gerbiamas teisėjas Padrikas O’Nilas.

Teisėjas įeina pro kitas duris. Jis aukštas, vešlūs plaukai žili, tik prie sklastymo ir kaktos išlikę juodi. Prie burnos susimetusios dvi gilios raukšlės, žvilgsnis rūstus, tarsi reikalaujantis dėmesio.

Jam atsisėdus, atsisėdame ir mes.

– Baksteris prieš Bakster, – perskaito sekretorė.

Teisėjas užsideda skaitymo akinius.

– Taigi koks bus paklausimas?

Benas Bendžaminas atsistoja.

– Gerbiamas teisėjau, šiandien aš atstovauju trečiosios šalies ieškovams, Ridui ir Lidei Baksteriams. Mano klientai prašo teismo leisti jiems dalyvauti byloje, o mano kolega, ponas Prestonas, tap pat ir aš, norėtume būti išklausyti.

Teisėjo veidas susiraukšlėja – jis šypteli.

– Žinoma, Benai Bendžaminai! Visada malonu matyti jus teisme. Nagi pažiūrėsim, ar įsidėmėjot viską, ko jus mokiau. – Jis pažvelgia į dokumentus aplanke. – Taigi koks bus paklausimas?

– Gerbiamas teisėjau, tai ginčas dėl globos trijų užšaldytų embrionų, likusių po Zojos ir Makso Baksterių skyrybų. Ridas ir Lidė Baksteriai yra mano kliento brolis ir brolienė. Jie, Maksui pritariant, nori gauti tų embrionų globą, kad paskui išnešiotą ir pagimdytą kūdikį užaugintų kaip savo.

Teisėjas O’Nilas suraukia antakius.

– Norite pasakyti, kad kalba eina apie nuosavybę, kurios abi pusės nepasidalijo per skyrybas?

Veidas atsistoja šalia manęs. Jo odekolonas atsiduoda citrina.

– Gerbiamas teisėjau, kad ir kaip jus gerbčiau, drįstu paprieštarauti, – sako jis. – Mes kalbame apie vaikus. Apie dar negimusius vaikus…

Kitapus tako atsistoja Zojos advokatė.

– Prieštarauju, gerbiamas teisėjau. Tai absurdiška. Gal kas galėtų pasakyti ponui Prestonui, kad mes nesame Luizianoje.

Teisėjas O’Nilas žvilgteli į Veidą.

– Prašom sėstis.

– Gerbiamas teisėjau, – toliau kalba Zojos advokatė. – Maksas Baksteris pasitelkė biologiją kaip stipriausią kozirį, norėdamas atimti embrionus iš mano klientės, kuri pretenduoja būti motina. Ji ir jos teisėta antroji pusė ketina auginti tuos vaikus sveikoje, mylinčioje šeimoje.

– O kur jos teisėtas vyras? – klausia teisėjas. – Kodėl nematau sėdinčio šalia?

– Mano klientė Masačusetso valstijoje oficialiai susituokė su Vanesa Šo.

– Štai kas, ponia Moreti, – atsako teisėjas. – Rod Ailando valstijoje tokia santuoka nėra įteisinta. Norėčiau viską išsiaiškinti…

Išgirstu, kaip Vanesa, sėdinti už manęs, tyliai prunkšteli.

– Jūs norite embrionų. – Teisėjas parodo į Zoją. – Ir jūs norite jų. – Mosteli į mane, paskui į Ridą ir Lidę. – Dabar ir jie nori jų, taip?

– Gerbiamas teisėjau, – vėl prabyla Zojos advokatė. – Maksas Baksteris iš tikrųjų nenori embrionų. Jis ketina juos atiduoti.

Tada atsistoja Veidas.

– Priešingai, gerbiamas teisėjau. Maksas nori, kad jo vaikai augtų tradicinėje, o ne iškrypėlių šeimoje.

– Vyras ketina atiduoti embrionus kitiems? – apibendrina teisėjas. – Norite pasakyti, tai normalu, įprasta? Ten, iš kur kilęs aš, taip nėra.

– Jei leisite įsiterpti, teisėjau, tai sudėtinga byla, – vėl prabyla Zojos advokatė. – Kiek žinau, tokia byla dar niekada nebuvo sprendžiama Rod Ailande, tai nauja. Nors šiandien esame čia iškviesti dėl Rido ir Lidės Baksterių paklausimo, aš prieštarauju, kad šioje byloje jie taptų trečiąja šalimi. Jei leistumėte būsimiems gimdytojams dalyvauti šioje byloje, tada ir Vanesa Šo turėtų būti viena iš šalių. Šiandien kaip tik ketinu pateikti tokį prašymą.

– Prieštarauju, gerbiamas teisėjau, – užginčija Veidas. – Jūs jau pasakėte, kad ta santuoka neteisėta, o dabar ponia Moreti nori nukreipti dėmesį nuo esmės.

Teisėjas įdėmiai pažvelgia į jį.

– Pone Prestonai, jei dar kartą pertrauksite ponią Moreti, laikysiu tai nepagarba teismui. Čia ne televizijos šou, o jūs – ne Patas Robertsonas49. Tai mano teismo salė, ir neleisiu paversti jos cirku. Tai paskutinė mano byla prieš išeinant į pensiją, todėl prašyčiau supratimo; neketinu dalyvauti religinėse peštynėse. – Jis suduoda plaktuku. – Prašymas dėl trečios šalies atmestas. Byla susijusi tik su Maksu Baksteriu ir Zoja Bakster ir bus nagrinėjama įprasta tvarka. Jūs, pone Bendžaminai, liudytojais galite kviesti ką norite, tik ne kaip trečiąją šalį. Ne Ridą ir Lidę Baksterius. – Jis pasisuka į Zojos advokatę. – Ir ne Vanesą Šo, todėl jums nereikės teikti jokio prašymo.

Galiausiai teisėjas atsigręžia į Veidą.

– Pone Prestonai, protingam užtenka pusės žodžio. Taigi gerai apgalvokite, kokį pasirodymą ketinate surengti. Nes lengvai laimėti šiame teisme jums neleisiu. Čia vadovauju aš.

Teisėjas atsistoja ir išeina. Mes irgi pašokame. Teismo salė mažai kuo skiriasi nuo bažnyčios. Tu stojiesi, sėdiesi ir žvelgi į salės priekį laukdamas nurodymų.

Zojos advokatė prieina prie mūsų stalo.

– Andžela, – sako Veidas. – Mielai pasakyčiau, kad džiaugiuosi tave matydamas, bet meluoti – nuodėmė.

– Atleisk, kad viskas vyko ne taip, kaip tu tikėjaisi, – atšauna ji.

– Viskas puiku, labai ačiū.

– Luizianoje galbūt ir taip, bet, patikėk manim, čia tu būsi sudirbtas, – sako advokatė.

Veidas pasiremia ant knygų, kurias atvežė padėjėja.

– Dar pamatysim tikrąjį teisėjo veidą, brangioji, – atsako jis. – Ir, patikėk, jis nebus… vaivorykštės spalvų.

44 Linija, skirianti pietinę ir šiaurinę Jungtinių Amerikos Valstijų dalis.

45 Vienas garsiausių šiuolaikinių dailininkų.

46 Smegenų veiklą koreguojanti operacija, atliekama gydant kai kurias psichikos ligas.

47 Vienas – garsus amerikiečių aktorius, kitas – režisierius.

48 Serijinis žudikas ir vaikų tvirkintojas iš siaubo filmo „Košmaras Guobų gatvėje“.

49 Žiniasklaidos magnatas, televizijos pamokslininkas, buvęs baptistų pastorius ir verslininkas.

1 TAKELIS

DAINA LYDI NAMO

2 TAKELIS

NAMAS VILTIES GATVĖJE

3 TAKELIS

PABĖGĖLĖ

4 TAKELIS

PASKUTINĖ

5 TAKELIS

TEKĖK UŽ MANĘS

6 TAKELIS

TIKĖJIMAS

√

7 TAKELIS

UNDINĖ

8 TAKELIS

ĮPRASTAS GYVENIMAS

9 TAKELIS

KUR TU ESI

10 TAKELIS

SAMĖS DAINA

ZOJA

Ant storo rudo popieriaus Liusė piešia undinę. Jos plaukai ilgi ir susipynę, o uodega nusukta į lapo kampą. Sudainavusi „Angelą“ padedu gitarą, bet Liusė dar dailina undinę – pripiešia kaspiną iš jūrų žolių ir saulės spindulius.

– Gražiai pieši, – sakau jai.

Liusė gūžteli pečiais.

– Kuriu sau tatuiruotes.

– Turi jų?

– Jei turėčiau, būčiau išmesta iš namų, – atsako Liusė. – Vieni metai, šeši mėnesiai ir keturios dienos.

– Tada pasidarysi tatuiruočių?

Ji pažvelgia į mane.

– Tą pačią dieną, kai sueis aštuoniolika.

Po įsimintino mudviejų grojimo būgnais pažadėjau sau, kad specialiųjų poreikių klasėje su Liuse nebesusitikinėsime. Taigi dabar Vanesa pasako man, kuri patalpa laisva (prancūzų mokytoja su klase išvyko į ekskursiją, dailės mokytoja išsivedė vaikus žiūrėti filmo), ir įsikuriame tenai. Štai šiandien susitikome sanitarinio švietimo klasėje. Mus supa įkvepiantys plakatai: JŪSŲ SMEGENYS PAVARTOJUS NARKOTIKŲ. JEI GERSI, PRALAIMĖSI. Viename plakate pavaizduota nėščia paauglė, stovinti profiliu, o užrašas skelbia: JOKIŲ GARANTIJŲ, JOKIŲ GRĄŽINIMŲ.

Mudvi su Liuse analizuojame dainų žodžius. Išmėginau tai dirbdama su slaugos namų pacientais, su grupėmis, ir pamačiau, kad žmonės ima daugiau bendrauti tarpusavyje. Pirmiausia pasakau dainos pavadinimą, dažniausiai – jiems dar negirdėtos dainos, tada paprašau atspėti, apie ką bus daina. Tada padainuoju ją ir paprašau išvardyti žodžius ar frazes, kurios atrodo išskirtinės. Paskui kalbamės apie kiekvieno paciento požiūrį į dainos žodžius, o galiausiai pasiteirauju, kokias emocijas daina sukėlė.

Numanau, jog kalbėti apie jausmus Liusė nenorės, todėl paprašiau nupiešti, ką ji įsivaizduoja klausydamasi dainos žodžių.

– Nupiešei undinę. Įdomu, – tariu. – Šiaip jau angelai nevaizduojami po vandeniu.

Liusė iškart pasišiaušia.

– Juk sakėte, kad piešti galima visaip.

– Žinoma.

– Manau, galėjau nupiešti ir tuos prislėgtus gyvūnus, rodomus ŽESPD50 reklaminiame klipe…

Jis rodomas jau kelerius metus: sumontuoti liūdnų kačiukų ir šuniukų vaizdai, fone skambant šitai dainai.

– Žinai, Sara Maklaklan51 sakė, kad ši daina – apie klavišiniais grojusį „Smashing Pumpkins“ muzikantą, kuris susileido per didelę dozę heroino, – sakau.

Parinkau tą dainą tikėdamasi priversti Liusę prabilti apie jos mėginimus nusižudyti.

– Aišku. Štai kodėl nupiešiau undinę. Ji ir plūduriuoja, ir tuo pat metu skęsta.

Kartais Liusė pasako tokių dalykų, kad netenku žado. Įdomu, kaip Vanesai ir kitiems mokyklos konsultantams atėjo į galvą, kad ji atsiriboja nuo pasaulio. Liusė pamato esmę, ir daug aiškiau negu bet kuris iš mūsų.

– Ar tu kada šitaip jauteisi? – klausiu.

Liusė pažvelgia į mane.

– Lyg perdozavusi heroino?

– Taip ar kiek kitaip.

Ji spalvina undinės plaukus ir neatsako į klausimą.

– Jei galėtumėte rinktis, kaip norėtumėte mirti?

– Miegodama.

– Visi to nori. – Liusė išsiviepia. – O jei negalėtumėt rinktis, kaip tada?

– Tai gana skausminga tema…

– Kaip ir apie savižudybę.

Pritardama jai linkteliu.

– Greita mirtis. Pavyzdžiui, mirties bausmė sušaudant. Norėčiau nieko nejausti.

– Sudužus lėktuvui, – sako Liusė. – Tu tiesiog išgaruoji.

– Taip, bet įsivaizduok tas kelias minutes, kai suvoki, jog krenti žemyn. – Aš iš tikrųjų sapnuodavau košmarus apie lėktuvų avarijas. Kad niekaip negaliu įjungti telefono ir nusiųsti žinutės Maksui, jog myliu jį. Įsivaizduodavau jį po mano laidotuvių sėdintį prie atsakiklio, klausantį telefono pypsėjimo ir spėliojantį, ką norėjau jam pasakyti.

– Girdėjau, nuskęsti nėra taip jau baisu. Stengdamasi sulaikyti kvėpavimą apalpsti ir nieko nebejunti. – Ji pažvelgia į nupieštą undinę. – Aš su savo sėkme turbūt sugebėčiau kvėpuoti netgi po vandeniu.

Pažvelgiu į ją.

– Ir kodėl tai būtų blogai?

– O kaip nusižudo undinės? – pasiteirauja Liusė. – Miršta dėl deguonies trūkumo?

– Liuse, – tariu ir lukteliu, kol ji pažvelgs man į akis. – Ar vis dar galvoji apie savižudybę?

Ji nepasišaipo iš klausimo, bet ir neatsako. Ima piešti raštus ant undinės uodegos, įmantrius žvynus.

– Ar žinot, kodėl kartais supykstu? – klausia ji. – Todėl, kad pyktis – vienintelis dalykas, kurį vis dar galiu pajusti. Ir man reikia pasitikrinti, įsitikinti, kad iš tikrųjų esu čia.

Muzikos terapija – tai gana universali profesija. Kartais esu linksmintoja, o kartais gydytoja. Kartais psichologė, o kartais tiesiog paslapčių patikėtinė. Svarbiausias dalykas mano darbe yra suprasti, kada kuo dera būti.

– O gal yra ir kitų būdų pasitikrinti, kur esi? – paklausiu. – Atgaivinti savo jausmus?

– Ir kokie gi tai būdai?

– Galėtum kurti muziką, – sakau. – Daugeliui muzikantų dainos – tai galimybė išpasakoti apie sunkumus, kurie juos slegia.

– Aš nemoku groti netgi dūdele.

– Galiu išmokyti. Ir ne tik dūdele. Gitara, būgnais, pianinu. Kuo tik nori.

Liusė papurto galvą ir pamėgina nukreipti kalbą.

– Pažaiskim rusišką ruletę, – pasiūlo ir paima mano iPod grotuvą. – Pasiklausykim kitos dainos ir ją nupieškim. – Ji stumteli man piešinį su undine ir čiumpa švarų popieriaus lapą.

Pasigirsta „Rudolfas, raudonnosis elnias“.

Abi pasižiūrime viena į kitą ir pradedame juoktis.

– Rimtai? – klausia ji. – Ar tai jums patinka?

– Aš dirbu ir su mažais vaikais. Šią dainą jie labai mėgsta.

Liusė sulenkia popieriaus lapą perpus ir vėl pradeda piešti.

– Mano seserys tą filmą per televiziją žiūri kasmet per Kalėdas. Ir kasmet jis man varo baimę.

– Rudolfas?

– Ne Rudolfas, o vieta, kurion jis eina.

Ji nupiešia traukinį su keturkampiais ratais ir dėmėtą dramblį.

– Niekam tikusių žaislų sala? – klausiu.

– Taip, – atsako Liusė ir dėbteli į mane. – Jie mane šiurpina.

– Iš tikrųjų niekada nesupratau, kodėl jie vadinami niekam tikusiais, – prisipažįstu. – Pavyzdžiui, šokliukas Čarlis. Didelio čia daikto! Pakutenk Mane Elmo vis dar būtų dievinamas, jei būtų pavadintas Pakutenk Mane Gertrūda. Ir visada maniau, kad vandens pistoletas, šaudantis želės kulkomis, galėtų tapti antruoju Transformeriu.

– O kaip dėl taškuoto dramblio? – šypsodamasi klausia Liusė. – Tas tai visiškas išsigimėlis.

– Priešingai – jį apgyvendino saloje, o tai akivaizdžiai rasistinis žingsnis. Regis, jo mama turėjo meilės ryšių su gepardu.

– O labiausiai bauginanti – lėlė…

– Kodėl?

– Ji serga depresija, – atsako Liusė. – Dėl to, kad nė vienas vaikas jos nenori.

– Ar jie tau taip sakė?

– Ne, tačiau kokia galėtų būti kita priežastis? – Ji nusišypso. – Nebent ji būtų jis…

– Transvestitas, – ištariame vienu metu ir imame juoktis.

Paskui Liusė vėl palinksta prie piešinio. Kelias minutes tylėdama paišo dėmes ant vargšelio dramblio.

– Tikriausiai aš pritikčiau toje kvailoje saloje, – ištaria ji. – Nes turiu būti nematoma. Bet visi mane mato.

– Galbūt neturi būti nematoma? Gal tu tiesiog kitokia?

Taip kalbėdama galvoju apie Andželą Moreti, Vanesą ir apie užšaldytus embrionus. Galvoju apie Veidą Prestoną, vilkintį Honkonge pasiūtu kostiumu, sulaižytais plaukais, žvelgiantį į mane, lyg būčiau nenormali, nusikaltėlė, nusitaikiusi į žmonių giminę.

Kiek atsimenu, tie žaislai sušoka į Kalėdų Senelio roges ir atsiduria po kalėdinėmis eglutėmis. Jei tai tiesa, aš veikiausiai atsidursiu po Veido Prestono eglute.

Pasisuku ir pamatau, kad Liusė įdėmiai žiūri į mane.

– Būdama čia su jumis, pradedu daug ką jausti, – prisipažįsta ji.

Paprastai po susitikimo su Liuse einu pas Vanesą, ir mudvi pietaujame kavinėje, bet šiandien ji išvykusi į Bostoną, todėl žingsniuoju prie automobilio į aikštelę. Pakeliui peržiūriu žinutes telefone. Vienoje Vanesa rašo apie darbuotoją, atsakingą už priėmimą į Emersono koledžą; jos plaukai sukelti aukštyn ir yra oranžinės spalvos, ji atrodo it nužengusi iš grupės „B-52“ albumo viršelio. Kitoje žinutėje – tiesiog kad myli mane. Dar vieną parašė mama, prašo padėti jai šią popietę perstumdyti baldus.

Artėdama prie savo geltonojo visureigio, pamatau į jį atsirėmusią Andželą Moreti.

– Gal kas atsitiko? – iškart klausiu. Jei advokatė sugaišta visą valandą, kad atvažiuotų pas tave ir tau kažką pasakytų, tai turėtų būti labai svarbu.

– Buvau netoliese. Fol Riveryje. Taigi pamaniau, užsuksiu pranešti naujienų.

– Skamba bauginamai…

– Šį rytą ant savo stalo radau dar vieną Veido Prestono prašymą. Jis nori, kad būtų paskirtas ad litem kuratorius.

– Kas toks?

– Tokie kuratoriai dažnai skiriami globos bylose. Tai asmuo, kurio užduotis – nustatyti, kas geriausia vaiko labui, ir savo išvadas pateikti teismui. – Ji papurto galvą. – Prestonas nori, kad toks kuratorius būtų paskirtas negimusiems vaikams.

– Kaip jis gali?.. – Mano balsas užsikerta.

– Tai apsimetinėjimas, jis tiesiog nori padaryti įspūdį, – paaiškina Andžela. – Šitokiu būdu jis nori išdėstyti savo ketinimus, tik tiek. Tas prašymas bus atmestas vos jums spėjus teisme atsisėsti ant kėdės. – Ji pažvelgia į mane. – Bet tai dar ne viskas. Prestonas vakar vakare dalyvavo Džo Hofmano laidoje.

– Kas tas Džo Hofmanas?

– Konservatorius, vadovaujantis „Laisvės balso“ transliacijoms per televiziją. Tai riboto mąstymo žmonių meka, jei norite žinoti mano nuomonę.

– Ir apie ką jis kalbėjo?

Andžela pažvelgia tiesiai man į akis.

– Apie šeimos vertybių naikinimą. Jis kalbėjo apie jus ir Vanesą, neva esate homoseksualų judėjimo, kuris sužlugdys Ameriką, centrinė ašis. Ar paštą jums pristato tiesiai į namus? Labai rekomenduočiau įsitaisyti pašto dėžutę. Pas jus namie yra saugos sistema, tiesa?

– Norite pasakyti, kad mums gresia pavojus?

– Nežinau, – atsako Andžela. – Atsarga gėdos nedaro. Hofmano laida – niekai, palyginti su Prestono kėslais. Bilas O’Railis, Glenas Bekas, Rašas Limbo. Apie mūsų bylą jis nekalbėjo, nes labai rūpinasi Maksu. Bet ta laida – jo tribūna pamokslams sakyti, o kadangi tai dabar aktualu, jis mielai kviečiamas į panašias laidas. Prestonas nori padaryti taip, kad, dar prieš pasirodydamos teisme, vos įsijungusios televizorių išsyk pamatytumėte savo veidus.

Andžela buvo įspėjusi mus, kad byla bus varginanti, sunki, kad būtume tam pasiruošusios. Bet aš tikrai nemaniau, kad prarasiu savo privatumą ir anonimiškumą.

– Kai pagalvoji, ko jis gali griebtis, ima juokas, – sako Andžela.

Bet man taip neatrodo. Pravirkstu. Ji apkabina mane.

– Ar viskas tikrai bus taip, kaip sakote? – klausiu.

– Dar blogiau, – pažada ji. – Bet įsivaizduokite: vieną dieną galėsite papasakoti tai savo vaikui.

Andžela palaukia, kol susitvardau, tada primena, kad rytoj reikės atvykti į teismą – dėl Veido Prestono prašymo. Sėdant į automobilį, suskamba mano mobilusis.

– Kodėl tu dar ne namie? – klausia Vanesa.

Turėčiau papasakoti jai apie Andželos vizitą, apie Veidą Prestoną. Tačiau kai ką nors myli, nori apsaugoti. Galiu rizikuoti savo patikimumu, reputacija, karjera, bet tai – mano kova. Tai mano buvęs vyras, mano ir jo embrionai. Vanesa į visa tai įtraukta dėl vienintelės priežasties – nes, jos nelaimei, ji įsimylėjo mane.

– Truputį užgaišau, – atsakau. – Geriau papasakok man apie tą moterį oranžine šukuosena.

Tačiau Vanesa neketina nieko pasakoti.

– Kas atsitiko? Atrodo, ką tik verkei.

Užsimerkiu.

– Aš peršalau.

Tai pirmas kartas, kai jai pameluoju.

Perstumdyti baldus iš mamos miegamojo į manąjį mudviem prireikia dviejų valandų. Ji mat užsigeidė naujų vaizdų, o kiekvieną dieną geriausia pradėti, kai atmerki akis ir pamatai ką nors nauja.

– Be to, – sako ji, – tavo langai į vakarus. Man nusibodo atsibusti saulei spiginant į akis.

Apžvelgiu senąją patalynę, senuosius miegamojo baldus.

– Vadinasi, esi savo gyvenimo instruktorė, tiesa?

– Jei pati nepaisysiu savo patarimų, negalėsiu tikėtis to ir iš klientų.

– Ir tikrai tiki, kad persikrausčiusi į kitą kambarį iš pagrindų pakeisi savo gyvenimą?

– Tikėjimas – tai kelias, kuriuo einame, norėdami įgyvendinti savo svajones. Tikėk, kad gali ką nors padaryti arba nepadaryti, ir kaskart būsi teisi.

Pakraipau galvą. Turbūt mama užsiėmė saviugda, tada ir sugalvojo tą mantrą. Dingteli, kad ant vieno žurnalo viršelio mačiau mokinę, kuri buvo tokios pat nuomonės; stojamiesiems egzaminams į universitetą ji nesiruošė, mat manė, kad ir taip gaus daugiausia balų – 2400. Žinoma, ji įstojo į vietinį koledžą, o per televiziją skundėsi, kokios sunkios bakalauro studijos.

Dar kartą apsižvalgau mamos kambaryje.

– Ar nesužlugs tavo tikslas viską pradėti iš naujo, jeigu naudojiesi daiktais, kuriuos turi jau daugybę metų?

– Atvirai kalbant, Zoja, kartais tu būni tokia depresuota. – Mama atsidūsta. – Džiaugčiausi, jei galėčiau pamokyti tave, kaip gyventi, žinoma, už dyką.

– Ačiū, atidėkim kitam kartui.

– Kaip sau nori.

Ji atsisėda, nugara atsiremdama į sieną, o aš nugriūvu skersai lovos. Kai pažvelgiu aukštyn, pamatau prie lubų priklijuotas tamsoje švytinčias žvaigždes.

– Buvau visai jas užmiršusi, – ištariu.

Kai mirė tėvas, mane ėmė persekioti šmėklos. Troškau, kad viena iš jų būtų mano tėtis, vyliausi, jog prabudusi vidury nakties rasiu jį sėdintį ant mano lovos krašto ar pajusiu kažką kuždantį į ausį. Todėl iš bibliotekos atsinešiau knygą apie antgamtinius reiškinius. Savo miegamajame mėginau rengti spiritizmo seansus. Vėlai vakare nusėlindavau žemyn į svetainę ir žiūrėdavau siaubo filmus, nors tuo metu turėdavau miegoti. Tai pastebėjo mano mokytoja ir pranešė mamai, pasakė, kad man tikriausiai reikia pagalbos. Psichiatras, pas kurį kartkartėmis lankydavausi po tėvo mirties, irgi manė, kad reikėtų atkreipti į tai dėmesį. Tačiau mama su juo nesutiko. Jeigu aš noriu, kad mano tėtis būtų dvasia, manė mama, vadinasi, turiu rimtą priežastį.

Vieną dieną po vakarienės ji pasakė:

– Nemanau, kad jis yra dvasia. Manau, jis žvaigždė ir žiūri į mus.

– Nesąmonė. Žvaigždė – tai dujų kamuolys, – pasišaipiau.

– O dvasia kas? – pasiteiravo mama. – Paklausk bet kurio mokslininko ir jis pasakys tau, jog kiekvieną minutę atsiranda nauja žvaigždė.

– Mirę žmonės netampa žvaigždėmis.

– Kai kurie indėnai su tavimi nesutiktų.

Apsvarsčiau jos žodžius ir pasiteiravau:

– O kur žvaigždės būna dieną?

– Čia, – atsakė ji. – Jos žiūri į mus, net kai esam užsiėmę ir jų nepastebim.

Kai kitą dieną išėjau į mokyklą, ant mano kambario lubų mama priklijavo mažas plastikines žvaigždes. Tą vakarą abi atsigulėme ant lovos ir užsiklojome mano antklode. Aš taip ir nenuėjau žiūrėti siaubo filmo, nes užmigau mamos glėbyje.

Dabar pažvelgiu į ją.

– Manai, būčiau užaugusi kitokia, jei šalia būtų buvęs tėtis?

– Na, žinoma, – atsako mama ir pasislenka arčiau. – Bet, manau, ir toks rezultatas jam būtų patikęs.

Kai Andžela išvažiavo, grįžau namo ir internetu parsisiunčiau Džo Hofmano radijo laidą – norėjau išgirsti, kaip jis ir Veidas Prestonas beria statistinius duomenis: homoseksualių tėvų užauginti vaikai dažniausiai patys tampa tokie; homoseksualių tėvų vaikai jaučiasi nesmagiai, kai draugai sužino apie jų šeimą; motinos lesbietės savo sūnus augina kaip mergaites, o dukras – kaip berniukus.

– Apie mano bylą buvo kalbama Džo Hofmano laidoje, – sakau.

– Žinau, – atsako mama. – Girdėjau.

– Tu klausaisi jo?

– Nuolat… visada išgirsi kalambūrų. Įsijungiu prieš stodama ant bėgtakio. Pastebėjau, kad supykusi imu eiti greičiau. – Ji nusijuokia. – Tada nereikia daryti pilvo pratimų.

– O kas, jeigu jis teisus? Kas, jei susilauksime berniuko? Nenutuokiu, kaip jį auginti. Nieko nežinau apie dinozaurus, konstruktorius ar kaip mėtytis kamuoliais…

– Brangioji, prie naujagimio nebūna pridėta instrukcijos. Visa, ko reikia, išmoksi kaip ir kiti žmonės, pasiskaitysi ir apie dinozaurus. Internete pasiraususi sužinosi apie traktorius ir ekskavatorius. Kad nupirktum vaikui beisbolo pirštinę, tau nereikia turėti penio. – Mama papurto galvą. – Zoja, niekam neleisk nurodinėti, ką turi daryti ir ko ne.

– Viskas būtų susiklostę daug geriau, jei tėtis būtų čia, pripažink, – sakau jai.

– Taip. Visiškai sutinku su Veidu Prestonu vienu atžvilgiu: kiekvienas vaikas turi augti sutuoktinių šeimoje. – Ji plačiai nusišypso. – Štai kodėl būtina įteisinti tos pačios lyties asmenų santuoką.

– Kada tapai agitatore už homoseksualų teises?

– Netapau, agituoju tik už Zoją. Jei pasakytum man, kad esi tikra vegetarė, nevalganti netgi pieno produktų, vargu ar pati liaučiausi valgiusi mėsą, bet kovočiau už tavo teisę nevalgyti tų produktų, kurių nenori. Jei pasakytum man, kad žadi tapti vienuole, nepažadu atsiversti, bet skaityčiau Bibliją, kad mudvi galėtume padiskutuoti. Tu esi lesbietė, todėl aš pasidomėjau ir žinau: anot Amerikos psichologų asociacijos, pagal statistiką save „normaliais“ vadina lygiai tiek pat homoseksualių tėvų užaugintų vaikų, kiek ir užaugusių heteroseksualiose šeimose. Dar žinau, jog mokslas nepateikė jokių duomenų, kad gėjai ir lesbietės yra ne tokie protingi kaip įprastos orientacijos tėvai. Tiesa sakant, augant su dviem motinomis arba su dviem tėvais yra netgi tam tikrų pliusų. Pavyzdžiui, sulauksi daugiau užuojautos. Be to, mergaitės žaidžia ir rengiasi laužydamos stereotipus, o berniukai linkę būti meilesni, tvarkingesni, jie ne tokie pasileidę. Be to, jiems kyla klausimų, kodėl gyvena taip, o ne kitaip, taigi homoseksualioje šeimoje užaugę vaikai gyvenime geriau prisitaiko.

Išsižioju iš nuostabos.

– Iš kur visa tai sužinojai?

– Internete. Nes kai nesiklausau Džo Hofmano, ieškau ko nors paskaityti, kad galėčiau Veidą Prestoną priremti prie sienos.

Nesvarbu, ką sako Džo Hofmanas ar Veidas Prestonas, santuokos pagrindas – ne lytis, o meilė. Nereikia tėvo ir motinos, nebūtini netgi du tėvai, tiesiog reikia žmogaus, į kurį galėtum atsiremti.

Įsivaizduoju mamą, persekiojančią Veidą Prestoną, ir nusišypsau.

– Kai taip nutiks, norėčiau būti šalia.

Mama spusteli man ranką. Ji pažvelgia į žvaigždes ant lubų.

– O kur kitur tau būti?

Pasilenkiu virš Liusės ir į rankas įspraudžiu gitarą.

– Laikyk ją švelniai kaip kūdikį, – sakau. – O kaire ranka prilaikyk grifą.

– Ar taip? – klausia ji ir pasisuka ant kėdės, kad geriau mane matytų.

– Tikėkimės, prižiūrėdama vaikus jų nepasmaugsi…

Ji švelniau apkabina gitaros grifą.

– Dabar kairį smilių uždėk ant antrojo dalmens penktos stygos, o kairės rankos vidurinį pirštą – ant antro dalmens ketvirtos stygos.

– Man susipainiojo pirštai…

– Skambinti gitara – sunkus uždavinys pirštams. Dešinės rankos nykščiu ir smilium suimk plektrą. Stygas spausk kairės rankos pirštais, o dešine švelniai brauk plektru virš garso angos.

Slaugytojos kabinete, kuriame dirbame šiandien, pasigirsta pirmasis akordas. Liusė pažvelgia į mane švytėdama.

– Man pavyko!

– Tai E minor akordas. Ir aš pirmiausia išmokau jį. – Stebiu, kaip Liusė sugroja akordą kelis kartus. – Tu gerai jauti ritmą, – pagiriu.

Ji palinksta virš gitaros.

– Čia turbūt genai. Mano šeima puikiai moka „džiaugsmingai šlovinti“.

Dažnai išgaruoja iš galvos, kad Liusės šeima lanko tą pačią bažnyčią kaip ir Maksas. Vanesa man tai pranešė prieš kelis mėnesius, kai tik pradėjau dirbti su Liuse. Tikriausiai mergaitės namiškiai pažįsta ir Maksą, ir Veidą Prestoną. Tik kol kas dar nesuprato, kad brangioji jų dukrelė laiką leidžia su blogio įsikūnijimu.

– Ar galiu paskambinti dainą? – susijaudinusi klausia Liusė.

– Jei išmoksi dar vieną akordą, pagrosi „Bevardį arklį“. – Paimu iš jos gitarą, pasidedu sau ant kelių ir sugroju E minor, paskui, pridėjusi šeštą, tada antrą gamos natą, – D akordą.

– Palaukit, – sako Liusė. Ji uždeda ranką ant manosios – taip, kad jos pirštai atsidurtų ten, kur ir manieji. Paskui kilsteli mano ranką ir apsuka vestuvinį žiedą.

– Jis labai gražus, – sako.

– Ačiū.

– Tik dabar pastebėjau. Ar tai jūsų vestuvinis žiedas?

Apglėbiu gitarą. Kodėl klausimas, į kurį šiaip jau lengva atsakyti, mane trikdo?

– Mudvi juk neketiname kalbėti apie mane, tiesa?

– Bet aš nieko apie jus nežinau. Nežinau, ar ištekėjusi, ar turite vaikų, o gal jūs serijinė žudikė…

Jai ištarus žodį „vaikai“, manyje kažkas tarsi apsiverčia.

– Aš nesu serijinė žudikė.

– Nuraminot.

– Klausyk, Liuse. Nenoriu švaistyti laiko…

– Jei aš ko nors klausiu, tai juk nėra laiko švaistymas, tiesa?

Jau žinau, Liusė – nesuvaldoma. Jei kas šaus į galvą, laikysis įsitvėrusi. Štai kodėl ji taip greitai priima bet kokį muzikinį iššūkį, pradedant dainos žodžių analize ir baigiant mokymusi groti muzikos instrumentu. Dažnai manau, tai dėl to, kad mudviem pirmąsyk susitikus ji buvo labai atitolusi nuo pasaulio. Ne todėl, kad jis jai nerūpėjo, bet kad rūpėjo per daug; tai, kuo ji susidomėdavo, ją labai išvargindavo.

Žinau ir tai, kad ji nėra itin konservatyvi, bet jos šeima – taip. Taigi kuo mažiau žinos, tuo jai bus geriau. O jei netyčia prasitartų motinai, kad aš susituokusi su Vanesa, be jokios abejonės, mūsų bendradarbiavimas baigtųsi. Nenoriu, kad mano asmeninis gyvenimas pakenktų mergaitei.

– Nesuprantu, kodėl tai valstybinė paslaptis, – sako Liusė.

Aš gūžteliu pečiais.

– Mokyklos psichologės juk neklausinėtum apie jos asmeninį gyvenimą, tiesa?

– Mokyklos psichologė nėra mano draugė.

– Ir aš nesu tavo draugė, – tariu. – Aš tavo muzikos terapeutė.

Liusė iškart atsitraukia nuo manęs ir užsimerkia.

– Liuse, tu nesupranti…

– O, patikėkit, puikiai suprantu, – sako ji. – Esu jūsų prakeiktas mokslinis darbas. Toks eksperimentėlis su Frankenšteinu. Išėjusi iš čia eisite namo. Ir jums bus nusispjauti į mane. Aš jums esu tik darbas. Puiku. Viskas man dabar aišku.

Atsidūstu.

– Žinau, tau skaudu, bet mano darbas, Liuse, yra kalbėti su tavim. Visą dėmesį sutelkti į tave. Žinoma, kad tu man rūpi, žinoma, kad galvoju apie tave net tada, kai tavęs nėra šalia. Tačiau tu turėtum žiūrėti į mane kaip į muzikos terapeutę, o ne kaip į draugę.

Liusė pasisuka ant kėdės ir įremia akis į langą, jos žvilgsnis tuščias. Kitas keturiasdešimt minučių ji sėdi apatiška – nereaguoja nei kai groju, nei kai dainuoju ar klausiu, kokią muziką paleisti per grotuvą. Kai pagaliau suskamba skambutis, ji išlekia lauk lyg mustangas, nutraukęs virvę, kuria buvo pririštas. Jai sprunkant pro duris tarsteliu, kad pasimatysim penktadienį, bet nesu tikra, ar ji mane išgirdo.

– Liaukis nervintis, – sušnibžda Vanesa, kai atsisėdu prie stalo greta Andželos Moreti. Laukiam, kol ateis teisėjas ir priims sprendimą dėl Veido Prestono prašymo paskirti ad litem kuratorių.

– Negaliu, – sumurmu.

Vanesa sėdi man už nugaros. Šalia jos – mano mama.

– Nerimas panašus į supamąją kėdę, – sako ji. – Jis apglėbia tave, bet niekur nenuveda.

Vanesa pažvelgia į ją.

– Kas taip pasakė?

– Aš. Ką tik.

– Bet jūs kažką citavote.

– Save, – išdidžiai atsako ji.

– Persakysiu tuos žodžius vienam iš savo mokinių.

Pamatau, kad į salę atėjo Maksas ir jo advokatai: pirmas žengia Veidas Prestonas, jam iš paskos – Benas Bendžaminas ir Ridas. Maksas pėdina atsilikęs per kelis žingsnius, jis vilki kitu kostiumu, nauju, turbūt nupirktu brolio. Jo plaukai per ilgi, susiraitę aplink ausis. Kai anksčiau taip atrodydavo, šaipydavausi, sakydavau, kad kopijuoja vieną iš televizijos veikėjų.

Jeigu yra kokie nors fiziniai ženklai, liudijantys apie įsimylėjimą, – skruzdėlytės pilve, amerikietiškieji sielos kalneliai, panašūs ženklai turėtų būti ir kai liaujiesi mylėti. Tada atrodo, kad tavo plaučiai panašūs į rėtį, todėl sunkiai gaudai orą. Savyje pajunti šaltį, o širdis virsta mažu skausmingu perlu; kai ima dirginti tiesos grūdelis, prasideda cheminė reakcija.

Paskutinė į salę įžengia Lidė. Šiandien ji vaizduoja Žakliną Kenedi.

– Gal jai obsesinis kompulsinis sutrikimas? – sušnibžda Vanesa. – O gal pirštinės – tai noras atrodyti madingai?

Nespėjus man atsakyti, stumdama vežimėlį atskuba padėjėja ir, kaip ir praėjusį kartą, ima krauti knygas priešais Veidą Prestoną. Net jei tai – spektaklio dalis, suveikia puikiai. Aš jaučiuosi įbauginta.

– Ei, Zoja, – sako Andžela, nepakeldama galvos nuo popierių ir kažką užsirašinėdama. – Ar žinai, kodėl paštas neišleido pašto ženklo su Veido Prestono atvaizdu? Nes žmonės nežinotų, ant kurios pusės reikia paspjaudyti, norint jį priklijuoti.

Plevėsuodamas juoda mantija įžengia teisėjas O’Nilas.

– Turbūt žinot, pone Prestonai: už dažną lankymąsi teisme papildomų taškų negausit. – Jis peržiūri prašymą. – Ar gerai supratau, pone advokate? Jūs prašote skirti kuratorių vaikui, kuris dar neegzistuoja ir galbūt niekada neegzistuos?

– Gerbiamas teisėjau, – stodamasis prabyla Prestonas. – Svarbiausia, kad kalbame apie vaiką. Jūs pats tai ką tik pasakėte. Ir kai tik šis vaikas gims, jūsų sprendimas lems, kur jis – arba ji – augs. Man regisi, čia reikėtų pasitelkti kvalifikuotą specialistą, kuris pasikalbėtų su galimomis šeimomis bei būsimais tėvais ir padėtų jums apsispręsti.

Teisėjas per akinių viršų pažvelgia į Andželą.

– Ponia Moreti, man atrodo, jūs kitos nuomonės.

– Gerbiamas teisėjau, į globėjo pareigas įeina pokalbiai su vaiku. O kaip įmanoma pasikalbėti su embrionu?

Veidas Prestonas papurto galvą.

– Niekas nesiūlo kalbėtis su petri lėkštele, gerbiamas teisėjau. Bet mums atrodo, kad pokalbis su galimais tėvais parodytų, kurioje šeimoje atmosfera palankesnė vaikui.

– Su mėgintuvėliu, – sušnibždu.

Suglumusi Andžela palinksta prie manęs.

– Prašau?

Papurtau galvą. Embrionai laikomi mėgintuvėliuose, o ne petri lėkštelėse. Bet jam tai nerūpi. Jis tik nori būti cirko arenos šeimininkas.

– Gerbiu oponentą, gerbiamas teisėjau, bet Rod Ailando įstatymas labai aiškus, – į puolimą pereina Andžela. – Kai svarstydami globos klausimą aptarinėjame, kas būtų geriausia vaikui, turime omenyje jau gimusius vaikus. O ponas Prestonas ketina užšaldytų embrionų statusą prilyginti žmogaus statusui, nors šioje valstijoje tai nenumatyta.

Teisėjas pasisuka į Veidą Prestoną.

– Jūs iškėlėte įdomų klausimą, pone Prestonai. Nesu tikras, ar norėčiau toliau ta tema diskutuoti, bet ponia Moreti visiškai teisi. Kuratorius skiriamas jau gimusiam vaikui, todėl jūsų prašymą atmetu. Tačiau kalbant apie šį teismą… Jis suinteresuotas apginti nekaltas aukas. Todėl išklausysiu visus liudytojus ir pats pabūsiu kuratorium. – Jis apžvelgia salę. – Ar jau galime nustatyti teisminio bylos nagrinėjimo datą?

– Gerbiamas teisėjau, – sako Andžela. – Mano klientei keturiasdešimt vieni, o jos sutuoktinei beveik trisdešimt penkeri. Embrionai užšaldyti jau metai. Norėtume viską išspręsti kuo greičiau, kad būtų sudarytos palankios sąlygos nėštumui.

– Atrodo, ponios Moreti ir mano nuomonė bent kartą sutampa, – priduria Veidas Prestonas. – Nors mums ir teko kreiptis į teismą, manome, kad tie vaikai nusipelnė kuo greičiau atsidurti mylinčioje tradicinėje krikščioniškoje šeimoje.

– Yra ir trečia priežastis laiku išnagrinėti šią bylą, – taria teisėjas O’Nilas. – Birželio gale išeinu į pensiją, todėl šio jovalo neketinu palikti kam nors kitam. Taigi teismo posėdis skelbiamas po penkiolikos dienų. Tikiuosi, abi pusės bus pasirengusios?

Teisėjui išėjus, pasisuku į Andželą.

– Tai gerai, tiesa? Prašymas atmestas. Mes laimėjome?

Tačiau Andžela nenusiteikusi džiugiai, kaip vyliausi.

– Formaliai taip, – pripažįsta ji. – Bet man nepatiko jo žodžiai apie „nekaltas aukas“. Atrodo, tai pateikta tendencingai.

Mes nutylame, nes prieina Veidas Prestonas ir įteikia Andželai popieriaus lapą.

– Jūsų liudytojų sąrašas? – sako ji. – Ar ne pernelyg iniciatyvus esate?

Prestonas nusišypso kaip ryklys.

– Čia tik pradžia, brangioji, – atšauna jis.

Penktadienį į pamoką Liusė vėluoja penkiolika minučių. Nutariu suteikti jai galimybę pasiteisinti, nes gavau kambarį, apie kurį nieko nežinojau, – fotografijos studiją trečiame aukšte.

– Sveika, – tariu, kai ji įeina. – Ar ir tau buvo sunku rasti šitą studiją?

Liusė nieko neatsako. Ji atsisėda prie stalo, išsiima knygą ir įsikniaubia į ją.

– Štai kaip. Tebepyksti ant manęs. Aišku kaip dieną. Tada pasikalbėkim. – Pasilenkiu į priekį, rankas suspaudžiu tarp kelių. – Visiškai normalu, kad pacientas klaidingai įsivaizduoja santykius su savo terapeute. Froidas tai netgi vadino raktu, leidžiančiu pažvelgti į praeitį ir sužinoti, kas tave jaudina. Todėl gal mudvi pirmiausia išsiaiškinsim, kodėl nori, kad būčiau tavo draugė. Ką tai byloja apie tave ir ko tau dabar reikia?

Liusė akmeniniu veidu atverčia kitą knygos puslapį.

Tai Antono Čechovo apsakymai.

– Pasirinkai rusų literatūrą? Oho!

Liusė nekreipia į mane dėmesio.

– O aš niekada nesidomėjau rusų literatūra. Esu ištižėlė. Man sunkoka suprasti tokius dalykus netgi angliškai. – Paimu gitarą ir paskambinu kelias minorines natas. – Jei turėčiau sugroti rusų literatūrą, manau, skambėtų štai taip, – svarstau. – Tik reikėtų smuiko.

Liusė triukšmingai užverčia knygą, meta į mane piktą žvilgsnį ir padeda galvą ant stalo.

Prisitraukiu kėdę arčiau jos.

– Jeigu nenori papasakoti man, apie ką galvoji, gal sugrotum tai?

Jokio atsakymo.

Paimu afrikietišką taurės formos būgną ir pasidedu tarp kelių palenkusi taip, kad juo galėtų groti Liusė.

– Negi esi baisiai įpykusi? – klausiu ir švelniai suduodu per būgną. – Ar šitaip? – Ir garsiai stukteliu per jį delnu.

Liusė vis dar sėdi nugręžusi akis. Imu ritmiškai bugnyti: bum bum bum BUM; bum bum bum BUM.

Galiausiai nutylu.

– Jei nenori šnekėtis, gal šiandien tiesiog pasiklausysime įrašų?

Įjungiu savo grotuvo garsiakalbį ir parenku muziką, į kurią Liusė anksčiau buvo atkreipusi dėmesį – jai ir patiko, ir nepatiko. Noriu suerzinti ją. Liusė pasisukioja ant kėdės ir ima raustis savo kuprinėje. Viliuosi, kad tai ženklas, jog mergaitė pagaliau išlįs iš savo kiauto. Po minutės Liusė ištraukia iš kuprinės nutriušusią suglamžytą popierinę servetėlę.

Ji nuplėšia dvi skiautes ir įsikiša jas į ausis.

Aš nutildau muziką.

Kai pradėjus dirbti su Liuse ji imdavo panašiai elgtis, laikiau tai iššūkiu, kurį turiu priimti; panašiai nutikdavo ir su kitais pacientais. Tačiau po kelių pažangos mėnesių… Dabar man tai atrodo kaip asmeninis įžeidimas.

Froidas tai pavadintų kontratransferencija. Kitais žodžiais: taip atsitinka, kai terapeuto emocijos susimaišo su paciento emocijomis. Turiu žengti žingsnį atgal ir pamąstyti, kodėl Liusė stengiasi mane supykdyti. Ieškodama atsakymo suvaldau savo emocijas… Ir, dar svarbiau, randu vieną trūkstamą santykių su Liuse dėlionės dalį.

Ogi Froidas apsiriko.

Kai pirmą kartą susitikom su Maksu, jis nusivežė mane prie vandenyno žvejoti. Niekada nebuvau žvejojusi ir nesupratau, kodėl žmonėms patinka ištisą dieną suptis ant bangų ir laukti, kol užkibs (arba neužkibs) žuvis. Man tai atrodė kvailas laiko švaistymas. Tačiau tą dieną turėjo kibti dryžuotieji ešeriai. Maksas užsmeigė jauką ant mano kabliuko, užmetė meškerę ir parodė, kaip ją laikyti. Po beveik penkiolikos minučių pajutau truktelėjimą. Užkibo! – nervingai šūktelėjau susijaudinusi. Atidžiai laikiausi Makso nurodymų: judinti meškerę ritmiškai ir lėtai, iš vandens traukti palengva. Bet staiga valas atsileido. Kai suvijau jį į ritę, ant kabliuko nebuvo nei jauko, nei dryžuotojo ešerio. Jaučiausi pažeminta ir tada supratau, kodėl žvejai laimikio laukia visą dieną: suvokti, ko tau trūksta, gali tik tada, kai ką nors prarandi.

Štai kodėl Liusės boikotas skaudina mane labiau negu anksčiau. Dabar aš ją pažįstu geriau. Tapau su ja susijusi. Taigi jos atsitraukimas – man ne iššūkis, o pralaimėjimas.

Po kelių minučių išjungiu grotuvą ir iki užsiėmimo galo sėdime tyloje.

Kai su Maksu mėginome susilaukti kūdikio, vaisingumo klinikoje susitikome su socialine darbuotoja, bet neprisimenu, kad jos klausimai būtų buvę panašūs į tuos, kokius girdime dabar.

Socialinės darbuotojos pavardė Graims, Felisitė Graims. Atrodo, ji nežino, kad dabar ne devintasis XX amžiaus dešimtmetis. Raudono jos švarkelio atlapai asimetriški, petukai pakelti, o plaukai sukelti taip, kad pučiant vėjui galėtų atstoti laivo burę.

– Manote, kad liksite kartu? – klausia ji.

– Mudvi susituokusios, – atsakau. – Man atrodo, tai rimtas argumentas.

– Penkiasdešimt procentų santuokų baigiasi skyrybomis, – paprieštarauja ji.

Esu visiškai tikra: kai abu su Maksu kalbėjomės su socialine darbuotoja, ji neklausinėjo, ar mūsų santuoka ištvers laiko išbandymus.

– Kalbant apie skirtingų lyčių asmenų santuokas, tai tikra teisybė, – sako Vanesa. – Bet santuokos tarp tos pačios lyties asmenų – gana naujas reiškinys, tad statistinių duomenų vargu ar bus. Bet atsižvelgiant į tai, kiek laiko mums teko sugaišti, kad galėtume susituokti, turėtume jausti didesnę atsakomybę negu įprasta pora.

Spusteliu Vanesai ranką, noriu ją įspėti: kad ir kokie kvaili būtų klausimai, turime išlikti ramios ir atsakyti į juos. Čionai atėjome ne propaguoti homoseksualumo, o tik gauti socialinės darbuotojos įvertinimą, kad galėtume veikti toliau.

– Ji norėjo pasakyti, kad mudvi nuėjome ilgą kelią, – tariu kukliai šypsodamasi.

Kad galėtume pradėti apvaisinimo mėgintuvėlyje procedūrą, teko pakovoti su klinikos direktore. Nors teismas dėl užšaldytų embrionų dar nieko nenutarė, ji sutiko leisti atlikti psichologinį patikrinimą, o tada, jei teismas nuspręstų mūsų naudai, Vanesa iškart pradėtų gerti vaistus. Tačiau direktorė pasake: jei Maksas pageidautų, kad tokia pat privilegija pasinaudotų Ridas su Lide, tokią galimybę ji suteiks ir jiems.

Mudvi jau paaiškinome Felisitei, kaip susitikome ir kiek laiko esame kartu.

– Ar apsvarstėte teisines problemas, su kuriomis susiduria tos pačios lyties tėvai?

– Taip, – atsakau. – Kai Vanesa pagimdys kūdikį, aš jį įsivaikinsiu.

– Abi turite patikėtinių teises, taip?

Mes susižvelgiame. Jei patekčiau į avariją ir vaduočiausi mirtimi, Vanesa, priešingai nei įprastas sutuoktinis, neturėtų teisės sėdėti prie manęs ligoninėje ir priimti sprendimo išjungti gyvybės palaikymo sistemą. Kadangi federalinė valdžia tokių santuokų kaip mūsų nepripažįsta, turime ištverti papildomus teisinius išbandymus ir atsakyti į 1138 klausimus; heteroseksualiems sutuoktiniams tokių niekas nepateikia, nes tai savaime suprantama. Ketinome vieną vakarą susėsti prie butelio burbono ir užduoti viena kitai tuos itin keblius klausimus – apie organų donorystę, prieglaudos paiešką ir smegenų mirtį, bet kaip tik tada teismui buvo pateiktas ieškinys ir, ironiška, patikėtinių reikalus teko atidėti.

– Mes dabar kaip tik tuo rūpinamės.

Juk čia ne melas, nes ketinome tuo užsiimti, tiesa?

– Kodėl norite turėti kūdikį? – klausia Felisitė.

– Vanesa tegu kalba už save, – tariu. – O aš pati visada norėjau vaiko. Su buvusiu vyru beveik dešimtmetį stengėmės susilaukti kūdikio. Jeigu neturėsiu progos tapti motina, turbūt niekada nejausiu pilnatvės.

Socialinė darbuotoja pasisuka į Vanesą.

– Darbe kasdien matau vaikus. Vieni drovūs, kiti linksmi, išdykę ar įkyrūs. Bet kiekvienas iš jų – tai įrodymas, kad tėvai labai jų laukė. Noriu Zojos kūdikio. Augdamas su dviem motinomis jis supras: šios nuvertė kalnus, kad tik jis ateitų į šį pasaulį.

– O ką manote apie motinystę?

– Tai nuostabu, – atsako Vanesa.

– Bet anksčiau nenorėjote vaikų, tiesa?

– Nes nebuvo partnerės, su kuria norėčiau jų susilaukti.

– Taip elgiatės dėl Zojos ar dėl savęs?

– Kaip galima tai atsieti? – suirzta Vanesa. – Žinoma, dėl Zojos. Bet kartu ir dėl savęs.

Felisitė kažką užsirašo bloknote. Tai mane sunervina.

– Kodėl esate įsitikinusi, kad būsite gera motina?

– Aš kantri, – atsakau. – Problemų turintiems žmonėms padedu išreikšti save, turiu daug patirties. Moku klausytis.

– Ir, žinau, ji moka mylėti daug stipriau negu kuris kitas, – priduria Vanesa. – Dėl vaiko ji padarytų bet ką. O aš… aš esu mokinių konsultantė. Tikiu, kad mano patirtis pasitarnaus auginant savo vaiką.

– Ji ir labai sumani, pasitikinti savimi, turi tvirtą nuomonę, – priduriu. – Nuostabus sektinas pavyzdys.

– Taigi, ponia Šo, jūs dirbate su paaugliais. Gal prižiūrėdavote vaikus, kai buvote jaunesnė? Gal turite brolių ar seserų, kuriuos padėjote auginti?

– Ne, – atsako Vanesa. – Bet jei nežinosiu, kaip pakeisti sauskelnes, informacijos neabejotinai rasiu internete.

– Ji moka pralinksminti, – įsiterpiu. – Turi puikų humoro jausmą!

– Žinot, man teko susidurti su keliomis motinomis paauglėmis, – toliau kalba Vanesa. – Jos ką tik buvo vaikai, lyg ir turėtų dar būti nepamiršusios vaikystės, bet nepasakyčiau, kad būtų geresnės motinos už…

Felisitė pažvelgia į ją.

– Ar visada esate tokia jautri?

– Tik kai kalbu su žmogum, kuris…

– Ką dar norėtumėte sužinoti? – įsiterpiu. – Tikriausiai turite klausimų.

– Kaip paaiškinsite vaikui, kodėl jis turi dvi mamas ir nė vieno tėčio? – klausia Felisitė.

Tokio klausimo tikėjausi.

– Pirmiausia papasakosiu jam, kad būna įvairių šeimų ir kad visos jos puikios.

– Turbūt žinot, vaikai gali būti žiaurūs. O kas, jei klasės draugai šaipysis, kad jūsų vaikas turi dvi motinas?

Vanesa sukryžiuoja kojas.

– Nueisiu ir primušiu tą, kuris erzina.

Spoksau į ją išpūtusi akis.

– Ką čia kalbi?

– Na, gerai. Mes tuo pasirūpinsime. Išsamiai aptarsime tai su savo vaiku, – sako Vanesa. – O paskui aš nueisiu ir primušiu tą begėdį.

Sukandu dantis.

– Ji nori pasakyti, kad pasikalbėsime su to mokinio tėvais, paaiškinsime, ko reikia, kad jų vaikas būtų tolerantiškesnis…

Tuo metu suskamba telefonas ir socialinė darbuotoja pakelia ragelį.

– Atleiskit, – sako ji. – Minutėlei atsiprašysiu.

Kai tik Felisitė Graims išeina iš kabineto, pasisuku į Vanesą.

– Tikrai? Ir tu sakai tai socialinei darbuotojai? Kuri turi nuspręsti, ar galėsime pasinaudoti embrionais?

– Nieko ji nespręs, o tik teisėjas O’Nilas. Be to, jos klausimai tiesiog juokingi! Pasaulyje yra daugybė tėvelių, kurie negyvena su savo vaikais ir neprisideda prie jų išlaikymo. Jau vien to pakaktų lesbietėms motinoms išaukštinti.

– Socialinė darbuotoja turi uždegti žalią šviesą ir tik tada klinika leis pradėti procedūras, – primenu. – Tu, Vanesa, nežinai, kaip žaisti šį žaidimą, o aš žinau. Derėtų elgtis taip, kad ji priimtų teigiamą sprendimą.

– Nesiruošiu niekam leisti vertinti mane vien pagal tai, kad esu lesbietė. Argi negana to, kad mūsų santykiai nagrinėjami teisme? Manai, turiu sėdėti čia ir šypsotis, kai kažkokia Pamela Eving iš muilo operos pasakoja man, neva negaliu būti gera motina, nes esu lesbietė.

– Ji to nepasakė, – ginčijuosi. – Tau tik pasirodė.

Įsivaizduoju, kad Felisitė Graims klausosi už durų ir ant mūsų bylos užbraukia raudoną brūkšnį. Ši pora nesutarė tarpusavyje netgi per valandos pokalbį. Tapti motinomis netinkamos.

Vanesa papurto galvą.

– Atleisk, bet aš nenoriu žaisti tokio žaidimo kaip Maksas. Negaliu apsimetinėti tuo, kuo nesu, Zoja. Pusę gyvenimo apsimetinėjau, bet daugiau nebenoriu.

Tą akimirką pyktis, kurį jaučiu Maksui, sprogsta kaip pūslės ant liežuvio. Jis ne tik nori atimti iš manęs teisę pasinaudoti embrionais, bet, dar baisiau, kėsinasi į tai, kas daro mane laimingą.

– Vanesa, – sakau. – Aš noriu kūdikio, bet tik ne tokia kaina. Nenoriu prarasti tavęs.

Ji pažvelgia į mane. Tuo metu pro duris įplaukia socialinė darbuotoja.

– Dar kartą atsiprašau. Man regis, viskas gerai.

Mudvi su Vanesa pažvelgiame viena į kitą.

– Norite pasakyti, kad viskas nuspręsta? – klausiu. – Atitinkame reikalavimus?

Ji nusišypso.

– Tai joks testas. Nesitikime, kad atsakysite teisingai. Tik norime, kad apskritai atsakytumėte.

Vanesa atsistoja ir socialinei darbuotojai spusteli ranką.

– Ačiū.

– Sėkmės.

Pasiimu paltą bei rankinę ir išeiname į koridorių. Kurį laiką tiesiog stoviniuojame, paskui Vanesa čiumpa mane į glėbį taip, kad net pakylu į orą.

– Jaučiuosi lyg ką tik laimėjusi Amerikos futbolo taurę. Kaip gerai, kai kas nors pasako „taip“, užuot pasakęs „ne“.

Ji uždeda ranką man ant pečių ir nueiname koridoriumi.

– Žinai… – tarsteliu. – Kai užsiminei, jog primuštum tą spėjamą begėdį… Girdint socialinei darbuotojai nenorėjau to sakyti, bet, žinok, eičiau kartu su tavim.

– Todėl ir myliu tave.

Prieiname prie lifto ir aš nuspaudžiu mygtuką. Kai pasigirsta skambutis, atsitraukiame viena nuo kitos.

Įprotis – antroji prigimtis.

Elgiamės taip, kad žmonės į mus nespoksotų.

Antradienio rytais einu į slaugos namus ir muzikos terapiją taikau mirštantiesiems. Tai sunkus, dvasiškai alinantis darbas. Tačiau geriau jau būčiau tenai, o dabar štai vėl tenka sėdėti šalia Andželos Moreti – šį kartą teismo posėdyje nagrinėjamas skubus Veido Prestono prašymas, įteiktas besibaigiant vakarykščiam posėdžiui. Andžela tokia pikta, kad net nebelaido juokelių apie Prestoną.

Teisėjas O’Nilas piktai dėbso į Veidą Prestoną.

– Prieš mane guli jūsų prašymas atimti iš Andželos Moreti teisę ginti Zoją Bakster. Ir ponios Moreti pateiktas prašymas jį atmesti remiantis vienuoliktąja taisykle. Kitaip tariant, buteliukas ekscedrino52 tablečių prieš vidurdienį. Kas atsitiko, pone advokate?

– Gerbiamas teisėjau, nejaučiu jokio malonumo šią informaciją pateikdamas teismui. Bet, kaip matote iš pridėtos nuotraukos, kurią norėčiau pavadinti daiktiniu įrodymu A, ponia Moreti ne tik simpatizuoja lesbietėms, bet ir pati yra tokia.

Jis parodo nelabai ryškią 8 x 10 cm nuotrauką, kurioje advokatė stovi apsikabinusi mane. Suraukusi kaktą svarstau, kur, po galais, buvome nufotografuotos. Paskui atkreipiu dėmesį į vielinio tinklo tvorą ir žibinto stulpą ir suprantu: čia juk aikštelė prie mokyklos.

Tą dieną mudvi su Andžela susitikom neplanuotai.

Vadinasi, Veidas Prestonas pasamdė žmogų mus sekti?

Advokatas gūžteli pečiais.

– Nuotrauka, verta tūkstančio žodžių.

– Jis teisus, – sako Andžela. – Ir ši apgaulinga nuotrauka kalba pati už save.

– Jeigu jos taip elgiasi viešai, tik įsivaizduokite, kuo užsiima likusios dviese…

– O Viešpatie, – sušnibžda Andžela.

– Dabar jau per vėlu pradėti melstis, brangioji, – mesteli Prestonas. – Akivaizdu, kad atsakovė ir jos advokatė susijusios nederamais ryšiais, o tai prieštarauja etikos taisyklėms, kurių privalo paisyti Rod Ailando valstijos advokatai.

Nuo kėdės lėtai pakyla Benas Bendžaminas.

– Hm, ar tikrai, Veidai? Rod Ailande galima turėti lytinių santykių su klientu.

Prestonas staigiai apsigręžia ir pažvelgia į jį.

– Galima?

Nustebusi pasisuku į Andželą.

– Galima?

Bendžaminas linkteli.

– Jeigu tai nėra užmokestis advokatui.

Prestonas neatrodo sumišęs, jis vėl atsisuka į teisėją.

– Gerbiamas teisėjau, gal Rod Ailando valstijoje tai ir leidžiama, bet visi gerai žinome, kad teismo praktikoje galioja tam tikros etikos taisyklės. Moraliam advokatui nederėtų palaikyti su klientu santykių, kurie peržengia padorumo ribas, kaip tai užfiksuota daiktiniame įrodyme A. Todėl akivaizdu, kad ponia Moreti nebus nešališka atstovaudama klientei šioje byloje.

Teisėjas pasisuka į Andželą.

– Manau, turite mums kai ką pasakyti.

– Aš griežtai ir vienareikšmiškai neigiu savo meilės ryšius su kliente, kurios sutuoktinė dabar kaip tik sėdi už manęs. Tai, ką matė pono Prestono paparacai, buvo tiesiog nekaltas apkabinimas; mudviem su kliente susitikus ji labai susijaudino sužinojusi apie Veido Prestono pastangas iškraipyti teisybę, kai jis pateikė prašymą skirti globėją zigotoms. Puikiai suprantu, kodėl ponas Prestonas, nors ir mato, nenori pripažinti, kad žmonės gali būti tiesiog geri vienas kitam, – jis įsitikinęs, jog žmogiškas yra tiktai jis pats, bet turiu pareikšti, kad situaciją jis išaiškino visiškai klaidingai. Be to, gerbiamas teisėjau, kyla klausimas, kodėl kažkas fotografavo mano klientę?

– Ji buvo viešoje vietoje, automobilių aikštelėje, visiems gerai matoma, – ginčijasi Prestonas.

– Ant jūsų piršto vestuvinis žiedas? – Andželos paklausia teisėjas.

– Taip.

– Jūs ištekėjusi, ponia Moreti?

Ji prisimerkia.

– Taip.

– Už vyro ar moters? – įsiterpia Veidas Prestonas.

Andžela užsipuola jį:

– Prieštarauju! Tai nepakenčiama, gerbiamas teisėjau. Tai šmeižtas ir įžeidimas žodžiu…

– Gana! – suriaumoja teisėjas O’Nilas. – Prašymas atmestas. Nė vienai pusei neskiriu nei advokato honoraro, nei įstatymo numatytų bausmių. Ir abiejų prašau liautis mane gaišinti.

Jam pakilus ir ruošiantis eiti iš teismo salės, Andžela nudrožia prie ieškovo stalo ir pradeda šaukti ant Veido Prestono, kuris yra aukštesni už ją gerais aštuoniais coliais.

– Prisiekiu, jei dar kartą pamėginsite mane šmeižti, iškart pateiksiu civilinį ieškinį, nė mirktelėti nespėsite.

– Šmeižti jus? Ponia Moreti, norite pasakyti, kad buvimas lesbiete – įžeidimas? – paklausia jis. – Gėdykitės! GLAG gali sustabdyti jūsų narystę.

Andžela smeigia pirštu į jo švarko atlapą, regis, tuoj jį užsipuls, bet staiga atsitraukia ir iškelia delnus lyg nusileisdama.

– Žinot ką? Ketinau pasakyti: „Eik velniop“, bet nutariau palaukti teismo proceso pradžios, kad pats išsimurkdytumėt mėšle.

Ji apsigręžia, greitai nužingsniuoja per salę ir išeina pro duris.

Vanesa pažvelgia į mane.

– Eisiu pasižiūrėti, ar neketina padegti jo automobilio, – sako ir išskuba paskui Andželą.

Tuo metu Veidas Prestonas atsisuka į savo palydą.

– Misija įvykdyta, bičiuliai. Kai jos ginasi, negali nusikalsti.

Ir jiedu su Benu Bendžaminu išeina kažką tyliai kalbėdamiesi tarpusavyje, ant stalo palikę krūvą knygų, kurios atsiranda per kiekvieną teismo posėdį; lieka ir Maksas – sėdi nunarinęs galvą, susiėmęs ją delnais.

Man atsistojus, jis atsistoja taip pat. Teismo salėje yra ir teismo sekretorė, ir pora šerifo padėjėjų, bet visi tarsi išnyksta, liekame tik mudu su Maksu. Senokai neskustoje jo barzdoje pastebiu keletą žilų plaukų, o akyse – kraujosruvas.

– Zoja. Dėl viso to… Apgailestauju.

Mėginu prisiminti, ką Maksas pasakė tą dieną, kai praradome sūnų. Galbūt man buvo suleista raminamųjų, galbūt prastai jaučiausi, bet neprisimenu nė vieno paguodos žodžio. Iš tiesų negaliu prisiminti nieko konkretaus, netgi „myliu tave“. Atrodo, visi mūsų praeities pokalbiai virto mumijomis, senoviniais reliktais, kurie suyra, jei tik prieini per arti.

– Žinai, Maksai, – sakau. – Nemanau, kad apgailestauji.

Liusė dar du kartus pavėluoja į muzikos terapijos pamokas, atėjusi nesikalba, išsėdi skirtą laiką ir išeina. Trečią kartą nusprendžiu užbaigti šį reikalą. Šiandien gavome matematikos kabinetą; ant lentos prirašinėta ženklų, nuo kurių man ima svaigti galva ir net supykina. Liusei atėjus, kaip visada pasidomiu, kaip jai sekėsi, o ji kaip visada tyli. Tačiau šįkart paimu gitarą ir pradedu skambinti lengvąjį roką atliekančio dueto „Air Supply“ dainą „Meilė praėjo“.

Paskui tarsi bisui atlieku Selin Dion dainą „Mano širdis vis tiek plaks“.

Groju tai, kas, mano manymu, galėtų sukelti Liusei diabetinę komą ar priverstų ją išplėšti instrumentą man iš rankų. Man tai reikštų sėkmingą bendravimą. Tačiau Liusė atrodo nepalaužiama.

– Atleisk, – galiausiai sakau jai. – Pati privertei mane paleisti į darbą sunkiąją artileriją.

Įkišu instrumentą į dėklą, išsiimu havajietišką gitarą ir pradedu čirpinti melodiją iš vaikų televizijos laidos „Dinozauras Barnis ir draugai“.

Paskambinus pirmus tris priedainius, Liusė vis dar nekreipia į mane jokio dėmesio. Bet paskui mikliai sugriebia gitarą už grifo ir suspaudžia taip, kad negalėčiau skambinti.

– Palikit mane ramybėj! – sušunka. – Juk pati to norite.

– Jei tu nori kalbėti už mane, tada aš kalbėsiu už tave, – sakau jai. – Puikiai žinau, kodėl taip elgiesi. Suprantu, kad esi įširdusi.

– Kurgi ne, – sumurma Liusė.

– Bet pyksti visai ne ant manęs, o ant savęs. Buvai tikra, kad tau nepatiks dirbti su manimi, nepatiks muzikos terapijos pamokos, bet, nepaisant sunkumų, jos pasirodė veiksmingos. Ir tau pradėjo tai patikti. – Padedu havajietišką gitarą ant stalo šalia savęs ir įdėmiai pažvelgiu į Liusę. – Tau patinka būti šalia manęs.

Ji pakelia akis. Jos žvilgsnis toks atviras, jame tiek skausmo, kad akimirką net užmirštu, ką norėjau pasakyti.

– Taigi ką tu darai? Ogi žlugdai mūsų draugystę. Įsikalbi sau, kad buvai teisi. Kad tai, ką darom, – nesąmonės. Kad jokios pamokos tau nepadės. Ir visai nesvarbu, ko griebiesi, kokią mudviejų nesutarimų priežastį išgalvoji. Tu žlugdai gerą dalyką – mūsų draugystę, ir tai darai dėl to, kad nenori vėliau jaustis nusivylusi.

Liusė staigiai atsistoja. Jos kumščiai sugniaužti, o burna perkreipta iš pykčio.

– Kodėl negalite suprasti užuominos? Kodėl, po velnių, jūs vis dar čia?

– Nes kad ir ką darytum, sakytum ar imtumeisi, niekas neišvarys manęs iš proto, Liuse. Neketinu palikti tavęs ramybėje.

Ji nustėrsta.

– Niekada? – Tas žodis nuskamba kaip dūžtantis nuostabiai gražus grūdintas stiklas.

Žinau, jai sunku atsiskleisti, parodyti švelnią sielą, paslėptą po kietu kiautu. Taigi pažadu. Nenustembu, kai jos akyse pasirodo ašaros, paskui ji susmunka greta manęs. Pasielgiu taip, kaip kiekvienas elgtųsi tokioje situacijoje: laikau Liusę apkabinusi, kol ji pati atsistoja.

Suskamba skambutis, bet Liusė nekrusteli. Man dingteli, kad šitos klasės gali prireikti ir kitiems, tačiau liekame čia. Kai po pamokų ruošos įeina mokytoja, ji pamato sėdinčią Liusę, padėjusią galvą ant stalo, ir mane, švelniai masažuojančią jai nugarą. Mes pažvelgiame viena į kitą, ir mokytoja tyliai pasišalina.

– Zoja? Ar galite pažadėti man? – Liusė kalba tęsdama žodžius ir minkštai, lyg būtų po vandeniu.

– Aš jau pažadėjau.

– Kad daugiau negrosite „Dinozauro Barnio“.

Ji pašnairuoja į mane. Jos akys raudonos, užtinusios, nosis bėga, bet ji šypsosi. Aš susigrąžinau ją, – tariu sau.

Apsimetu svarstanti jos prašymą.

– Per daug nori, – atsakau.

50 Žiauraus elgesio su gyvūnais prevencijos draugija.

51 Kanados roko ir popmuzikos atlikėja, dainų autorė.

52 Vaistai nuo galvos skausmo.

1 TAKELIS

DAINA LYDI NAMO

2 TAKELIS

NAMAS VILTIES GATVĖJE

3 TAKELIS

PABĖGĖLĖ

4 TAKELIS

PASKUTINĖ

5 TAKELIS

TEKĖK UŽ MANĘS

6 TAKELIS

TIKĖJIMAS

7 TAKELIS

UNDINĖ

√

8 TAKELIS

ĮPRASTAS GYVENIMAS

9 TAKELIS

KUR TU ESI

10 TAKELIS

SAMĖS DAINA

MAKSAS

Niekas taip nepagerina mūsų bažnyčios įvaizdžio kaip krizinė situacija. Jei miršta artimas žmogus, jeigu vaikui padaroma operacija arba kam nors diagnozuojamas vėžys, visi staiga puola jiems padėti. Prie durų rasi indą su troškiniu, o savo pavardę – maldų sąraše skelbimų lentoje. Į tavo namus ateis moterys ir padės apsikuopti arba prižiūrės tavo vaikus. Kad ir kas atsitiktų, tu žinosi, jog nesi vienišas.

Amžinosios šlovės bažnyčios tikintieji meldžiasi už mane ne vieną savaitę, taigi kai man reikės eiti į teismą, Dievas bus daug sykių girdėjęs beveik šimto parapijiečių maldas. Šiandien mokyklos klasėje pastorius Klaivas ir vėl sako pamokslą.

Mūsų parapijiečių vaikai susirinkę dailės klasėje ir klijuoja gyvūnų paveikslėlius ant kseroksu padaugintų Nojaus laivo kopijų. Žinau tai, nes vakar vakare padėjau Lidei piešti žirafas, hipopotamus, voveres ir skruzdėdas, kad sekmadienį vaikai galėtų juos nuspalvinti ir iškirpti. Ir gerai, kad jų čia nėra, nes šiandien pastorius Klaivas kalba apie seksą.

– Broliai ir seserys Kristuje, – prabyla jis. – Noriu užduoti jums klausimą. Ar žinote, kad ne visi dalykai dera kartu? Būna, kad minėdami vieną, automatiškai pagalvojate apie kitą, tarsi savaime suprantamą pirmojo dalį. Pavyzdžiui, druska ir pipirai. Žemės riešutų sviestas ir džemas. Rokas ir rokenrolas. Apsikabinimai ir bučiniai. Jei yra tik vienas iš jų, tai panašu į klibančią taburetę. Nepilnas vaizdas. Neužbaigtas. O jei parinkčiau kitą žodį, jeigu pasakyčiau, pavyzdžiui, „katės ir papūgos“, o ne „katės ir šunys“, skambėtų keistai, tiesa? O jei ištarčiau „motina“, ką jūs pasakytumėte?

– Tėvas, – sušnibždu kartu su visais.

– Vyras?

– Žmona?

Pastorius Klaivas linkteli.

– Turbūt pastebėjote, kad nepasakiau „motina ir motina“, „vyras ir vyras“ ar „žmona ir žmona“, nes giliai savyje jaučiame, jog tai būtų neteisinga. Taip ir yra, ypač kai suvokiame, kodėl Dievo planuose nenumatytas homoseksualus gyvenimo būdas.

Jis žvelgia į salėje sėdinčius tikinčiuosius.

– Kai kas gali pasakyti, kad Biblijoje apie homoseksualumą nekalbama, bet tai netiesa. „Laiške romiečiams“ rašoma: Todėl Dievas paliko juos gėdingų aistrų valiai. Jų moterys prigimtinius santykius pakeitė priešingais prigimčiai. Panašiai ir vyrai, pametę prigimtinius santykius su moterimis, užsidegė vienas kito, ištvirkavo vyrai su vyrais, ir gaudavo už savo paklydimą vertą atpildą.53 Kai kurie tai neigiantieji – tie, kurie sako, jog Dievas nieko nekalba apie homoseksualumą, – teigs, kad Paulius kalba apie pagonių šventyklas Graikijoje. Jie sakys, kad mes nesuprantame konteksto. O aš pasakysiu, mano brangieji, kad mes viską kuo puikiausiai suprantame. – Jis nutyla ir žiūri mums į veidus. – Dievas nekenčia homoseksualumo.

Paskui pastorius Klaivas garsiai perskaito šios dienos informacinį pranešimą. Tai iš „Pirmojo laiško korintiečiams“: Argi nežinote, kad neteisieji nepaveldės Dievo karalystės? Neklyskite! Nei ištvirkėliai, nei stabmeldžiai, nei svetimautojai, nei sanguliautojai su vyrais, nei vagys, nei gobšai, nei girtuokliai, nei keikūnai, nei plėšikai nepaveldės Dievo karalystės.54 Klausiu jūsų, bičiuliai, argi Dievas neaiškiai pasakė? Lytiniams iškrypėliams neskirta vietos Dievo karalystėj. Galbūt tie neigėjai pasakys jums, kad problema slypi Biblijos vertime. Kad žodis „ištvirkėlis“ iš tikrųjų nereiškia „ištvirkėlis“. Tai graikų kalbos žodis, ir jis reiškia „sumoteriškėjęs berniukas“. Jie pasakys, kad tik 1958 metais atsitiktinis vertėjas savavališkai nusprendė angliškai išleistoje Biblijoje įrašyti žodį „homoseksualas“. Tačiau patikinu jus: tai nebuvo savavališkas sprendimas. Ten aprašoma visuomenė, kuri prarado gebėjimą atskirti gėrį nuo blogio. Tiesą sakant, kur tik Šventajame Rašte paminimas homoseksualumas, tai vien kaip smerktinas dalykas.

Lidė tyliai įsmunka į klauptą šalia manęs. Kartu su kitais mokytojais ji veda vaikams sekmadienines pamokas, paskui ateina klausytis pastoriaus Klaivo pamokslo. Jaučiu šiltą jos ranką šalia savosios.

– Rytoj, kai buvusi Makso žmona teisme stos prieš Dievą ir pareikš, kad jos gyvenimo būdas yra sveikas ir teisingas, pasakysiu jai, kad „Laiške hebrajams“rašoma, jog …laikinai džiaugiamasi nuodėmės malonumais.55 Ir, kaip sako galatai: Ką žmogus sėja, tai ir pjaus. Kas sėja savo kūnui, tas iš kūno pjaus pražūtį.56 Rytoj, kai buvusi Makso žmona teisme stos prieš Dievą ir pareikš, kad homoseksualumas yra plačiai paplitęs, pasakysiu jai: gal ir taip, bet Dievo akyse tai neteisinga. Geriau būti mažuma ir būti teisiems negu dauguma ir neteisiems. – Salėje pasigirsta tylus pritarimo murmesys. – Rytoj, kai buvusi Makso žmona teisme stos prieš Dievą ir pareikš, kad ji gimė lesbiete, atsakysiu jai: iki šiol tai neįrodyta jokiame moksliniame darbe; tiesiog ji linkusi į tokį gyvenimo būdą. Juk jeigu man patinka plaukioti, aš netampu žuvimi.

Pastorius Klaivas laipteliais nulipa nuo pakylos, ateina prie suolų eilės, kur sėdžiu aš, ir sustoja.

– Maksai, – pakviečia. – Ateik ir prisidėk prie manęs.

Sutrikęs nepajudu iš vietos, bet tada Lidė uždeda ranką ant manosios.

– Eik, – paragina ji, ir aš paklūstu.

Paskui pastorių Klaivą užlipu ant pakylos, o vienas iš jo padėjėjų centre pastato kėdę.

– Maksas – ne vien mūsų brolis. Jis yra Jėzaus vyras fronto linijoje, kovojantis už Dievo tiesą. Dėl to meldžiuosi už jį.

– Amen, – ištaria kažkas.

– Kas ateis čionai ir melsis kartu su manimi? – jau garsiau ištaria pastorius.

Keliolika žmonių pakyla ir ateina prie mūsų. Jie uždeda rankas man ant pečių, o pastoriaus Klaivo balsas nuaidi kaip šimto varnų sparnų plasnojimas.

– Viešpatie, prašau Tavęs sėdėti šalia Makso teismo salėje. Prašau padėti jo buvusiai žmonai suprasti, kad jos nuodėmė nėra didesnė už mano ar Tavo nuodėmę ir kad ji vis dar laukiama Dievo karalystėje. Tik tu gali padėti Makso Baksterio vaikams rasti kelią pas Tave.

Žmonės vienas po kito lipa ant pakylos – ir kad pasimelstų už mane, ir kad mane paliestų. Jų pirštų prisilietimai – lyg drugeliai, nutupiantys tik sekundei ir nuskrendantys sau. Girdžiu tyliai tariamus žodžius, kylančius iki pat Dievo. Tiems, kurie netiki gydomąja maldos galia, sakau: ateikite į tokią kaip ši bažnyčią ir pajuskite jaudulį minios, sergančios už tai, kad laimėtum.

Pėsčiųjų takas prie Kento teismo rūmų labai ilgas – nuo automobilių aikštelės iki pat pastato. Dabar juo vaikštinėja didelis būrys Amžinosios šlovės bažnyčios narių. Nors čia slankioja ir keli policininkai – stebi, kad būtų laikomasi tvarkos, protestas niekam netrukdo. Pastorius Klaivas išrikiavo parapijiečius abipus tako, ir dabar jie gieda. Noriu pasakyti, juk negalima suimti žmonių už tai, kad gieda giesmes.

Kai atvykstame mes (sakydamas „mes“ turiu omeny save, man iš šonų – Veidą ir Beną, taip pat Ridą su Lide, kurie eina paskui mus), pastorius Klaivas suardo rikiuotę ir išdidžiai žengia tako viduriu. Jis vilki baltu lininiu kostiumu ir rausvais marškiniais, užsirišęs dryžuotą kaklaraištį. Jis tikrai išsiskiria iš kitų, bet išsiskirtų ir jei būtų užsivilkęs bulvių maišą.

– Maksai, – sako apkabindamas mane. – Kaip laikaisi?

Šį rytą Lidė palydėtuvėms paruošė gausius pusryčius. Aš pavalgiau ir tuoj viską išvėmiau, nes labai nervinuosi. Bet prieš man atsakant pastoriui Klaivui, į mus atsigręžia Veidas ir tarsteli:

– Pasisuk kairėn.

Pasisuku – ir pamatau televizijos kameras.

– Melskimės, – paragina pastorius Klaivas.

Mes įveikiame dvi žmonių eiles, išlinkusias kaip pasaga ir užstojančias kelią į teismo rūmus. Veidas laiko mane už vienos rankos, o pastorius Klaivas – už kitos. Reporteriams uždavus klausimus, pastorius atsakinėja garsiai ir ramiai.

– Tėve, kreipiuosi Jėzaus vardu. Parašyta, kad galim kreiptis į Tave ir Tu mums atsakysi, ir parodysi didžius dalykus. Šiandien prašom Tavęs suteikti Maksui ir jo advokatams stiprybės ir užtikrinti jų pergalę. Apsaugok Maksą nuo piktų liežuvių, kurie sieks jį pažeminti, ir nuo veidmainių liudytojų, kurie viską meluos. Tu pagelbėsi Maksui, ir jis liausis nerimavęs. Jis žino, o ir mes žinome, kad Šventoji Dvasia paskatins jį pasakyti tai, kas turi būti pasakyta.

– Pypt, pypt, – išgirstu ir išverčiu akis. Už kelių pėdų stovi Andžela Moreti, Zojos advokatė, įstrigusi mūsų maldų rato spąstuose.

– Nenorėčiau trukdyti jums pabūti Biliu Greimu57, bet mano klientė ir aš pageidautume patekti į teismo rūmus.

– Ponia Moreti, – sako Veidas. – Juk neketinate iš visų tų puikių žmonių atimti teisės, numatytos pirmojoje Konstitucijos pataisoje.

– Ne, pone Prestonai. Man tai ne prie širdies. Kaip, pavyzdžiui, ir tai, kad siekiantis padaryti įspūdį advokatas iš anksto informuoja žiniasklaidą žinodamas, kad tarp abiejų šalių įvyks priverstinis susidūrimas.

Zoja kartu su motina ir Vanesa lūkuriuoja už Andželos Moreti.

Minutę svarstau, kuri pusė pasiduos. Ir tada Lidė padaro tai, ko iš jos nesitikėjau. Ji žengia į priekį, apkabina Zoją ir pabučiuoja ją.

– Žinai, kad Jėzus tave myli, – sako ji.

– Meldžiamės už tave, Zoja, – antrina kažkas.

To užtenka ledams pralaužti, ir staiga visi pradeda tyliai perdavinėti Zojai tikėjimo ir vilties žinią. Man tai truputį panašu į medonešių bičių gaudymą, žudymą geranoriškumu.

Ir tai pavyksta. Netikėtai užklupta Andžela Moreti čiumpa Zoją už rankos ir pro minią ima irtis link teismo rūmų. Veidas paleidžia mano ranką, kad jos galėtų pro mus prasisprausti. Tuo metu Zoja pagauna mano žvilgsnį. Akimirką pasaulis sustoja.

– Dievas tau atleidžia, – sakau jai.

Spindinčios Zojos akys plačiai atmerktos ir piktos.

– Dievas turėtų žinoti, kad aš jam neprasikaltau, – atšauna ji.

Šį kartą viskas yra kitaip.

Veidui vis teikiant naujus prašymus, teisme lankiausi daug kartų ir procedūra būdavo tokia pati: teismo salėje taku einame pro kėdžių eiles ir susėdame prie ieškovo stalo. Veido padėjėja sukrauna priešais jį knygas, bet jis niekada jų neatsiverčia. Šerifas liepia mums atsistoti, ir teisėjas O’Nilas pasirodo salėje.

Tačiau šį kartą teismo salėje esame ne vieni. Čia sėdi ir reporteriai, ir teismo dailininkai58. Taip pat Fredo Felpso59 Vestboro baptistų bažnyčios delegacija, vilkinti geltonais marškinėliais, ant kurių didžiosiomis raidėmis užrašyta: DIEVAS NEKENČIA IŠKRYPĖLIŲ, DIEVAS NEKENČIA AMERIKOS, IŠKRYPĖLIS = NUODĖMĖ, JŪS PATEKSITE Į PRAGARĄ. Mačiau nuotraukas, darytas, kai jie protestavo per amerikiečių kareivių laidotuves. Jie tiki, kad Dievas žudo JAV karius norėdamas nubausti Ameriką už jos homoseksualus, ir tai verčia mane susimąstyti, kodėl Veidas į visą šitą reikalą įtraukė žiniasklaidą. Ar jų dėmesį iš tiesų patraukė šis teismo procesas – mano teismo procesas?

Tačiau stebėti teismo proceso atvyko ne tik Vestboro atstovai. Salėje matau daug savo bažnyčios narių ir tai šiek tiek nuramina.

Paskui pastebiu ir kitokių veidų. Salėje yra vyrų, kurie laikosi už rankų, pasirodo moterys, paeiliui sūpuojančios tą patį kūdikį. Galbūt tai Zojos draugės? Arba jos lesbietės advokatės?

Teisėjas O’Nilas atsisėda į savo krėslą.

– Spektaklis prasideda, – tyliai ištaria Veidas.

– Prieš pradėdamas posėdį, noriu įspėti visus, advokatus, šalis, žiniasklaidą ir stebėtojus, kad šioje teismo salėje Dievas esu aš, – pareiškia teisėjas. – Jei kas trukdys teismui, turės apleisti salę. Todėl visų, vilkinčių geltonais marškinėliais, prašau nusivilkti juos arba išversti į kitą pusę, priešingu atveju būsite tuojau pat palydėti iki durų. Ir kol jums, pone Prestonai, dar neatėjo noras kalbėti apie emocijų laisvę, leiskite priminti pakartotinai: bet koks trukdymas labai nepatinka teisėjui O’Nilui.

Vestboro baptistai apsivelka sportinius nertinius. Man atrodo, jiems tai jau ne pirmas kartas.

– Ar yra klausimų, neįtrauktų į darbotvarkę? – klausia teisėjas.

Atsistoja Andžela Moreti.

– Gerbiamas teisėjau, prieš pradedant nagrinėti bylą norėčiau pateikti prašymą – dėl liudytojų.

– Kas yra jūsų liudytojai, advokate Prestonai? – klausia teisėjas. Veidas paduoda jam sąrašą. Andžela Moreti padaro tą patį. O’Nilas linkteli. – Visus sąrašuose nurodytus liudytojus prašau išeiti iš teismo salės.

– Ką? – už manęs sušunka Lidė. – Bet kaip tada aš…

– Noriu būti čia, su tavimi, – Zojai sako Vanesa.

Teisėjas O’Nilas pažvelgia į abi moteris.

– Truk… dy… mas, – ištaria griežtai.

Vanesa, Ridas ir Lidė nenoriai ruošiasi išeiti.

– Laikykis, broliuk, – sako Ridas ir patapšnoja man per petį. Paskui apkabina Lidę per liemenį ir išsiveda iš salės. Įdomu, kur jie eis? Ir ką veiks?

– Ar šiandien bus įžanginių pranešimų? – klausia teisėjas O’Nilas. Kai abu advokatai linkteli, jis pasisuka į Veidą. – Pone Prestonai, galite kalbėti.

Nors tai šeimos byla ir sprendimą priims tik teisėjas, o ne prisiekusieji, Veidas ketina kreiptis į visą salę. Jis atsistoja, pasitaiso smaragdo žalumo kaklaraištį ir su šypsenėle lūpose pasisuka į galerijoje sėdinčius žiūrovus.

– Šiandien susirinkome čia liūdėdami dėl kai ko mums visiems artimo ir brangaus – netekome tradicinės šeimos. Jūs tikrai prisimenate ją, prieš užklumpant pirmalaikei mirčiai: vyras, žmona ir du vaikai. Balta mietų tvora. Šeimos automobilis. Galbūt netgi šuo. Šeima, kuri sekmadieniais eidavo į bažnyčią ir mylėjo Jėzų. Mama, kuri kepdavo naminius sausainius ir buvo tikra skautų motina. Tėtis mėtydavosi kamuoliais su vaikais ir vesdavo dukrą prie altoriaus per jos vestuves. Nuo senų laikų tai buvo visuomenės gyvenimo norma, ir mes tikėjome, kad tokia tradicinė šeima atlaikys visus sunkumus. Tačiau manydami, kad tai – savaime suprantama, iš tikrųjų nugalabijome šeimą. – Veidas prisideda ranką prie širdies. – Ilsėkis ramybėje… Gerbiamas teisėjau, tai ne tik globėjų skyrimo byla. Tai kvietimas pabusti ir neleisti išnykti mūsų visuomenės kertiniam akmeniui – tradicinei krikščioniškai šeimai. Moksliniai tyrimai ir sveikas protas sako, kad vaikams reikia vyriško ir moteriško vaidmens pavyzdžių, antraip galime sulaukti skaudžių pasekmių, pradedant mokymosi sunkumais ir baigiant skurdu bei pavojingu elgesiu. Nes kai nelieka tradicinių šeimos vertybių, vaikai tampa aukomis. Gerbiamas teisėjau, mano klientas Maksas Baksteris tai puikiai supranta. Todėl šiandien jis yra čia, kad apgintų tris negimusius savo vaikus, pradėtus jam dar gyvenant santuokoje su atsakove Zoja Bakster. Mano klientas šiandien prašo teismo leisti jam įgyvendinti tikrąjį šių dviejų šalių tikslą – kad tie vaikai gyventų heteroseksualioje šeimoje. Ir, gerbiamas teisėjau, kad augtų tradicinėje krikščioniškoje šeimoje. – Pabrėždamas paskutinį sakinį Veidas kilsteli pirštą ir pakartoja: – Tradicinėje šeimoje. To norėjo ir Maksas su Zoja, pasinaudoję mokslo pasiekimais, kad atsirastų tie palaiminti, tie dar negimę kūdikiai. Deja, Makso ir Zojos santuoka iširo. Kol kas Maksas kitos šeimos nesukūrė, bet pripažįsta esąs skolingas negimusiems savo vaikams, todėl nutarė priimti svarbų sprendimą jų, o ne savo labui. Makso valia tų vaikų tėvais turėtų tapti jo brolis Ridas, puikus, doras žmogus, ir jo žmona Lidė, krikščioniškų dorybių įsikūnijimas mūsų visuomenėje.

– Amen, – ištaria kažkas už manęs.

– Gerbiamas teisėjau, abiem šalims ir jų advokatams jūs aiškiai pasakėte, kad tai paskutinė byla ilgoje ir garbingoje jūsų karjeroje. Todėl labai džiaugiuosi, kad turėsite galimybę apginti tradicinę šeimą čia, Rod Ailande, valstijoje, kurią įkūrė Rodžeris Viljamsas, į Naująjį Pasaulį pabėgęs siekdamas religijos laisvės. Rod Ailandas, vienas iš paskutinių Naujosios Anglijos bastionų, – tai valstija, kurioje puoselėjamos krikščioniškos šeimos vertybės. Tačiau priimkime iššūkį ir panagrinėkime kitą galimybę. Maksas nėra nusistatęs prieš buvusią žmoną, bet Zoja dabar gyvena nuodėmėje su savo lesbiete meiluže…

– Prieštarauju, – įsiterpia Andžela Moreti.

– Sėskitės, advokate, – paliepia teisėjas. – Jūs dar turėsite progų pasisakyti.

– Šioms dviem moterims, panorusioms susituokti, teko vykti į Masačusetso valstiją, nes jų gimtoji valstija tos pačios lyties asmenų santuokos nepripažįsta. Nei prieš vyriausybę, nei prieš Dievą jų santuoka nėra teisėta. O dabar, gerbiamas teisėjau, įsivaizduokime, kad tie dar negimę vaikai augs štai tokioje šeimoje. Įsivaizduokite berniuką, turintį dvi motinas, gyvenantį homoseksualioje aplinkoje. Kaip jis jausis, kai pradėjus lankyti mokyklą iš jo bus tyčiojamasi, kad turi dvi motinas? Kaip bus, kai – tai patvirtina tyrimai – dėl netinkamo auklėjimo pats užaugs gėjum? Gerbiamas teisėjau, jūs turėjote tėvą. Ir pats esate tėvas. Taigi gerai žinote, koks svarbus tėvo vaidmuo. Makso Baksterio negimusių vaikų vardu maldauju jūsų: šiandieniniu savo sprendimu nepasmerkite jų ir neleiskite netekti tokios galimybės. – Jis pasisuka į galeriją. – Jeigu paminsime tradicinės šeimos vertybes, atgaivinti jų nebepavyks.

Jis atsisėda. Atsistoja Andžela Moreti.

– Jeigu tai panašu į šeimą, kalbama kaip šeimoje, elgiamasi kaip šeimoje ir atliekama šeimos funkcija, vadinasi, tai ir yra šeima, – sako Andžela. – Mano klientės Zojos Bakster ir Vanesos Šo santykiai – tai ne kambario draugių ar kaimynių, o gyvenimo partnerių ryšys. Sutuoktinių santykiai. Jos myli viena kitą, yra viena kitos globėjos ir veikia kaip visuma, o ne kaip atskiri asmenys. Kiek žinau, šiuo metu šeimos apibūdinimas kaip tik toks. Ponas Prestonas savo kalbomis apie tradicinės šeimos pabaigą vedžioja jus už nosies. Jis paminėjo, kad Rod Ailandas – tai valstija, kurios pamatas – religijos laisvė, ir mes neketiname to nuginčyti. Tačiau taip pat žinome, kad ne visi Rod Ailando valstijos gyventojai yra tos pačios nuomonės kaip ponas Prestonas ir jo klientas. – Ji atsisuka į galeriją. – Be to, Rod Ailandas pripažįsta Zojos ir Vanesos santykius. Jau penkiolika metų valstijoje galioja ribotos juridinės teisės, suteiktos tos pačios lyties partneriams, gyvenantiems kartu. Šis teismas nuolat suteikia įsivaikinimo teisę gėjų ir lesbiečių šeimoms. Iš tikrųjų Rod Ailandas yra viena pirmųjų valstijų mūsų šalyje, išleidusi vaikų gimimo liudijimus, kuriuose nenurodoma tėvų lytis, kur rašoma ne tėvas ir motina, o tiesiog tėvai. Aš nesutinku su ponu Prestonu, kad šis teismo procesas vyksta dėl bendrųjų šeimos vertybių. Ši byla liečia vieną vienintelę šeimą. – Ji pažvelgia į Zoją. – Embrionai, apie kuriuos šiandien kalbame, atsirado Zojai ir jos buvusiam vyrui Maksui Baksteriui gyvenant santuokoje. Tie embrionai yra turtas, nepadalytas per skyrybas. Taigi jie turi du biologinius pradininkus – ieškovą ir atsakovę, ir abu turi vienodą teisę į embrionus. Nors yra ir vienas skirtumas: Maksas Baksteris nenori vaikų. Biologija jis naudojasi kaip koziriu, stengiasi taip įgyti pranašumą ir atimti embrionus iš būsimos motinos ir jos teisėtos sutuoktinės. Jei gerbiamas teisėjas nuspręs mano klientės naudai, stengsimės, kad biologinis embrionų tėvas Maksas taptų šios šeimos dalimi. Mes tikime, kad vaiką mylinčių asmenų per daug nebūna. Kita vertus, mano klientei niekas neleis auginti savo vaikų, jei gerbiamas teisėjas nuspręs priešingai – ne mano klientės, embrionų motinos, naudai. – Ji mosteli į Zoją. – Gerbiamas teisėjau, jūs išgirsite apie medicinines komplikacijas, dėl kurių Zoja neišnešiojo kūdikių. Anuo metu jai neliko laiko papildomoms apvaisinimo mėgintuvėlyje procedūroms, būtinoms reprodukcijai. Zoja trokšta turėti kūdikį, bet jos buvęs vyras nori atimti iš jos tokią galimybę, vyras, kuris pats nepageidauja jokių vaikų. Jis čia kovoja ne dėl teisės tapti tėvu, o kad Zoja netaptų motina. – Andžela Moreti pažvelgia į teisėją. – Pono Baksterio advokatas iškėlė daug klausimų, susijusių su Dievu: ko Dievas nori ir kokia šeima jam priimtina. Bet Maksas Baksteris neprašo Dievo palaiminimo, kad šis pagelbėtų jam tapti tėvu, neklausia Dievo, kas būtų geriausia tiems embrionams. – Ji žvilgteli į mane, ir man užgniaužia kvapą. – Maksas Baksteris prašo jūsų suvaidinti Dievą, – užbaigia kalbą advokatė.

Stovėti teismo salėje kaip liudytojui, pasak pastoriaus Klaivo, yra tas pats, kas viešai kalbėti bažnyčioje. Atsistoji ir imi pasakoti savo istoriją. Ir neturi reikšmės, ar tai tave žemina, ar skaudina seni išgyvenimai. Svarbiausia, kad būtum atviras visu šimtu procentų, nes tik tada žmonės pasitikės tavim.

Pastorius Klaivas yra vienas iš liudytojų; jis laukia, į kokį pragaro prieangį bus nusiųstas, o aš trokštu, kad taip nenutiktų. Kai man teks liudyti, turėčiau į ką nukreipti žvilgsnį ir pasisemčiau iš jo stiprybės. O dabar vis valausi delnus į kelnes, nes jie baisiai prakaituoja.

Mane nuramina šerifas – jis prieina nešinas Biblija. Iš pradžių dingteli, kad paprašys manęs perskaityti kokią ištrauką, bet paskui prisimenu esąs teisme. Ar pasižadate sakyti tiesą, tiktai tiesą ir nieko kito, išskyrus tiesą? Padedu ranką ant apsitrynusio odinio viršelio. Mano širdis iškart nurimsta. Tu čia nesi vienas, – sakė pastorius Klaivas, ir jis buvo teisus.

Mudu su Veidu daug kartų repetavome, ką ir kaip kalbėsiu. Žinau, kokius klausimus jis man užduos, todėl nesijaudinu. Bet kai jis baigs savo darbą, pateksiu į keblią padėtį, mat tada ateis Andželos Moreti eilė klausinėti ir ji sudraskys mane į skutelius.

– Maksai Baksteri, – prabyla Veidas. – Kodėl kreipėtės į teismą dėl savo negimusių vaikų globos?

– Prieštarauju, – įsiterpia Andžela Moreti. – Įžanginėje kalboje jau girdėjome jį embrionus vadinant „negimusiais kūdikiais“, bet negi teks to klausytis visą teismo procesą?

– Prieštaravimas atmestas, – sako teisėjas. – Man nerūpi semantika, ponia Moreti. Aš sakau karklas, o jūs – gluosnis. Pone Baksteri, prašom atsakyti į klausimą.

Giliai įkvepiu.

– Noriu, kad jie laimingi augtų mano brolio Rido ir jo žmonos Lidės šeimoje.

Jo žmonos Lidės. Tie žodžiai nudegina man liežuvį.

– Kodėl to klausimo neišsprendėte skirdamiesi?

– Mes neturėjome advokatų, atstovavome patys sau. Žinau, mums reikėjo pasidalyti turtą, bet tai… tai juk vaikai.

– Kokiomis aplinkybėmis atsirado tie negimę vaikai? – klausia Veidas.

– Kai susituokėme, norėjome susilaukti vaikų, todėl penkis kartus buvo atliekamas apvaisinimas mėgintuvėlyje.

– Kuris iš jūsų esate nevaisingas?

– Abu, – atsakau.

– Kaip vyksta apvaisinimas mėgintuvėlyje?

Veidui klausinėjant apie mūsų negalavimus, man pasidaro liūdna, širdyje pajuntu tuštumą. Negi devynerių metų santuokos bagažas – tai tik du persileidimai ir vienas negyvas kūdikis, ir nieko daugiau? Viskas, kas liko iš mudviejų gyvenimo, – tai vos keli juridiniai dokumentai ir šis kraujo pėdsakas?

– Kaip jautėtės, kai kūdikis gimė negyvas? – toliau klausinėja Veidas.

Gal skamba siaubingai, bet man atrodo, kad kūdikio mirtį motina išgyvena lengviau. Ji neslepia savo liūdesio. Netektį visi mato vos žvilgtelėję į jos pilvą. O aš sielvartą išgyvenau tyliai. Jis graužė mane, todėl ilgą laiką norėjau kuo nors užpildyti tuštumą.

Dievas žino: dėl to ir svaiginausi alkoholiu.

Mano akys prisipildo ašarų, ir tai mane trikdo. Nunarinu galvą.

– Atvirai gal ir nerodžiau savo jausmų kaip Zoja, – atsakau, – bet tai paveikė mane labai stipriai. Labai. Supratau, kad neištverčiau to dar kartą, o Zoja norėjo vėl pastoti. – Pakėlęs galvą pamatau, kad Zoja žiūri tiesiai man į akis. – Todėl pasakiau, kad noriu skirtis.

– Kaip gyvenote paskui, Maksai?

Mano gerklė taip išdžiūvo, kad, atrodo, numirsiu, jeigu neatsigersiu vandens. Prisiverčiu galvoti apie Lidę; vakar vakare ji sėdėjo ant mano lovos krašto ir meldėsi už mane.

– Buvo sunkus laikas. Praradau ne vieną progą užsidirbti. Vėl pradėjau gerti. Brolis priėmė mane į savo namus, bet kritau į vis gilesnę duobę. O vieną dieną pikapu rėžiausi į medį ir patekau į ligoninę.

– Ar po viso to kas nors pasikeitė?

– Taip, – atsakau. – Aš atradau Jėzų.

– Prieštarauju, gerbiamas teisėjau, – sako Andžela Moreti. – Mes teisme, o ne atgimimo susirinkime.

– Tegu kalba, – tarsteli teisėjas O’Nilas.

– Taigi tapote religingas, – pasufleruoja Veidas.

Aš linkteliu.

– Pradėjau vaikščioti į Amžinosios šlovės bažnyčią, kalbėjausi su pastorium Klaivu Linkolnu. Jis išgelbėjo man gyvybę. Noriu pasakyti, turėjau daug problemų. Buvau visiškai sujaukęs savo gyvenimą. Tapęs alkoholiku, atitolęs nuo religijos. Iš pradžių maniau: nueisiu į bažnyčią, o ten visi ims mane teisti. Bet apstulbęs suvokiau, kad tiems žmonėms visai nesvarbu, koks esu. Jie matė mane tokį, kokiu galėčiau būti. Pradėjau lankyti Biblijos pamokas suaugusiesiems, dalyvavau bendrose vakarienėse, draugystės valandėlėse po sekmadieninių pamaldų. Jie visi meldėsi už mane – Ridas, Lidė, pastorius Klaivas, kiti parapijiečiai. Jie mylėjo mane besąlygiškai. Vieną dieną atsisėdau ant lovos ir paprašiau Jėzaus būti mano sielos Išganytoju ir gyvenimo Viešpačiu. Kai Jis išklausė mane, mano širdyje sudygo Šventosios Dvasios sėkla.

Nutylu ir pajuntu iš savęs sklindant šviesą. Paskui pažvelgiu į Zoją. Ji spokso į mane taip, lyg matytų pirmą kartą.

– Gerbiamas teisėjau, – kreipiasi Andžela Moreti. – Tikriausiai ponas Prestonas nėra girdėjęs, kad Bažnyčia atskirta nuo valstybės…

– Mano klientas turi teisę kalbėti apie tai, kas pakeitė jo gyvenimą, – atsako Veidas. – Tikėjimas kaip tik ir paskatino poną Baksterį kreiptis į teismą.

– Šiuo atveju turiu sutikti, – linkteli teisėjas O’Nilas. – Pono Baksterio dvasinės permainos – svarbus argumentas.

– Negaliu patikėti, – sušnibžda Andžela Moreti. – Visom šio žodžio prasmėm. – Ji atsisėda ir sukryžiuoja rankas.

– Norėčiau žinoti, ar tebevartojate alkoholį? – vėl klausia manęs Veidas.

Galvoju apie Bibliją, kuria prisiekiau, tada – apie Lidę, kuri taip trokšta kūdikio.

– Nė lašelio, – pameluoju.

– Kiek laiko esat išsiskyrę?

– Dokumentai sutvarkyti maždaug prieš tris mėnesius.

– Kada po skyrybų ėmėte galvoti apie savo negimusius vaikus?

– Prieštarauju! Gerbiamas teisėjau, jei tuos embrionus jis ir toliau vadins vaikais, prieštarausiu nuolat…

– O aš jūsų prieštaravimus atmesiu, – patikina teisėjas O’Nilas.

Kai su Veidu repetavom, jis siūlė atsakyti: „Galvojau kiekvieną dieną.“ Bet jau pamelavau apie gėrimą. Jaučiu už nugaros stovintį Jėzų, o Jis juk žino, kada apgaudinėju save arba Jį. Taigi kai teisėjas pasisuka į mane, laukdamas atsakymo, tariu:

– Nuo tada, kai Zoja prieš mėnesį susirado mane ir norėjo apie juos pasikalbėti.

Akimirką atrodo, kad Veidui Prestonui sustos širdis. Bet greitai jo veidas vėl tampa ramus.

– Ir ką ji jums kalbėjo?

– Zoja norėjo panaudoti embrionus, kad susilauktų kūdikio su savo… su Vanesa.

– Ir ką jūs į tai?

– Buvau sukrėstas. Ypač nuo minties, kad mano vaikas augs nuodėminguose namuose.

– Prieštarauju, gerbiamas teisėjau!

– Prieštaravimas priimtas, – atsako šis.

Veidas nė nemirkteli.

– Ką jūs jai pasakėte?

– Kad man reikia pamąstyti.

– Ir ką galų gale nusprendėte?

– Kad taip būti negali. Dievas nenori, kad kūdikį augintų dvi moterys. Mano kūdikį. Kiekvienas vaikas privalo turėti motiną ir tėvą. Pasak Biblijos, taip turi būti. – Prisimenu gyvūnų iškarpas, kurias su Lide ruošėme vaikams sekmadieninei mokyklai. – Noriu pasakyti, juk Nojaus arkoje nė vienas gyvūnas neturi tos pačios lyties poros.

– Prieštarauju, – sako Andžela Moreti. – Kaip tai susiję?

– Prieštaravimas priimtas.

– Maksai, kada sužinojote, kad jūsų buvusi žmona gyvena kaip lesbietė? – klausia Veidas.

Pažvelgiu į Zoją. Man sunku įsivaizduoti ją, liečiančią Vanesą. Man regisi, kad naujasis jos gyvenimas – apgaulė. Arba apgaulė buvo mudviejų gyvenimas, ir aš tiesiog negaliu leisti sau ten būti.

– Po skyrybų.

– Ir kaip jautėtės?

Lyg būčiau prarijęs dervos. Lyg atsimerkiu ir matau: pasaulis tapo nespalvotas; kad ir kiek tryniau akis, jis vis tiek neatgavo spalvų.

– Lyg būčiau kažkoks ne toks, – sakau tvirtai. – Tarsi nebūčiau buvęs jai geras.

– Ar jūsų nuomonė apie Zoją pasikeitė, kai sužinojote, jog ji lesbietė?

– Na, meldžiausi už ją, nes tai nuodėmė.

– Ar esate nusistatęs prieš homoseksualus? – kamantinėja Veidas.

– Ne, – atsakau. – Ir niekada nebuvau. Aš nenoriu įskaudinti Zojos. Aš mylėjau ją ir negaliu ištrinti iš atminties devynerių santuokos metų. Bent jau nenorėčiau. Tiesiog privalau pasirūpinti savo vaikais.

– Jei teismas nutars grąžinti jums tuos negimusius vaikus, ką ketinate su jais daryti?

– Jie nusipelnė pačių geriausių tėvų. Bet puikiai suprantu, jog aš pats toks nesu. Todėl norėčiau, kad juos gautų mano brolis Ridas. Jis ir Lidė. Jie rūpinosi manim, mylėjo mane, tikėjo manim. Jų dėka labai pasikeičiau – į gera. Žinau, kad visada būsiu šios šeimos dalis, kad vaikai augs krikščioniškoje šeimoje, turės ir tėvą, ir motiną. Jie lankys sekmadieninę mokyklą, vaikščios į bažnyčią ir mylės Dievą. – Pakeliu akis (taip liepė Veidas) ir tariu tai, kas buvo liepta: – Pastorius Klaivas pasakė man, kad Dievas niekada neklysta ir kad visa, kas vyksta, vyksta ne be priežasties. Ilgą laiką maniau, kad mano gyvenimas – tai klaida. Kad aš esu klaida. Bet dabar žinau: taip nėra. Toks buvo Dievo planas – suvesti mane su Ridu ir Lide kaip tik tuo metu, kai mano negimusiems vaikams reikia namų ir šeimos. – Linkteliu pritardamas pats sau. – Tam ir esu šioje žemėje.

– Daugiau klausimų neturiu, – sako Veidas ir padrąsinamai man linktelėjęs atsisėda.

Kai Andžela Moreti išeina į priekį, pagaliau susivokiu, ką ji man primena: džiunglių katę. Tikriausiai panterą – dėl juodų plaukų.

– Pone Baksteri, tuos ketverius santuokos metus, kai mėginote natūraliu būdu susilaukti kūdikio, ir dar penkerius, kai gydėtės nuo nevaisingumo, ar manėte, kad Zoja bus gera motina?

– Be abejonės.

– Tai kodėl šiandien ji staiga nebegali būti gera motina?

– Mano nuomone, dėl netinkamo gyvenimo būdo.

– Tai yra kitokio negu jūsiškis, – pataiso mane advokatė. – Ar Zoja negali būti motina dėl to, kad yra lesbietė? Tai vienintelė priežastis?

– Tai labai svarbu. Biblijoje Dievas aiškina, kad…

– Tai klausimas, į kurį norėčiau išgirsti tik „taip“ arba „ne“, pone Baksteri. Ar tai vienintelis kliuvinys, dėl ko Zoja, manote, nebus gera motina?

– Taip, – atsakau tyliai.

– Ar tiesa, pone Baksteri, kad jūs dar turite spermos ir galėtumėte padėti atsirasti naujiems embrionams?

– Nežinau. Esu nevaisingas, o tai reiškia, kad lengva nebūtų.

– O šitų embrionų jums nereikia. Norite juos atiduoti.

– Noriu, kad tiems vaikams būtų užtikrinta kuo geresnė ateitis, – atsakau. – Ir žinau, ką reiškia turėti tėvą ir motiną.

– Jus užaugino tėvas ir motina, tiesa, pone Baksteri?

– Taip.

– Tačiau vis tiek tapote girtuokliu, išsiskyrusiu nevykėliu, kuris gyvena brolio svečių kambaryje.

Vos susilaikau nepašokęs nuo liudytojo kėdės.

– Prieštarauju! – sako Veidas. – Išankstinis nusistatymas!

– Atsiimu savo žodžius. Jei teismas atiduos embrionus jūsų broliui ir brolienei, koks bus jūsų vaidmuo? – vėl klausia Andžela Moreti.

– Aš būsiu… būsiu jų dėdė.

– Aha. Kaip galite būti dėde? Juk esate biologinis tėvas.

– Tai būtų lyg ir įvaikinimas, – atsakau susinervinęs. – Noriu pasakyti, tai bus įvaikinimas. Ridas taps tėvu, o aš būsiu dėdė.

– Taigi atsisakysite tėvo teisių į vaikus, kai tik jie gims?

Benas Bendžaminas sakė: nesvarbu, kokius popierius pasirašysi, užaugę vaikai vis tiek gali tave susirasti. Sutrikęs pažvelgiu į jį, sėdintį prie mūsų stalo.

– Regis, ką tik sakėte, kad negalėsiu to padaryti.

– Norite, kad tie embrionai patektų į krikščionišką šeimą, tiesa? – kamantinėja advokatė.

– Taip.

– Bet prašote teismo atiduoti juos biologiniam tėvui, kuris vadinsis dėde ir gyvens pusrūsyje pas tėvus, kurie augins jo vaiką. Ar tai jūs vadinate tradicine krikščioniška šeima, pone Baksteri?

– Ne! Noriu pasakyti, taip…

– Taigi kaip galų gale?

Jos žodžiai varsto mane kaip kulkos. Norėčiau, kad ji kalbėtų lėčiau. Norėčiau, kad leistų man pamąstyti.

– Tai… tai šeima…

– Kai šie embrionai atsirado judviem gyvenant su Zoja, vaikus ketinote auginti judu abu, tiesa?

– Taip.

– Zoja iki šiol nori tų embrionų ir pasiruošusi auginti savo vaikus. O jūs nenorite, atsisakėte.

– Aš neatsisakiau…

– Kuris iš jūsų padavėte prašymą skirtis?

– Aš. Bet atsisakiau tik santuokos, o ne išsižadėjau vaikų.

– Kaip tik dabar ir išsižadate, – sako Andžela. – Jūs paliudijote, kad po skyrybų ir iki pat tol, kol nesusitikote su Zoja, apie tuos embrionus apskritai negalvojote, taip?

– Ne tai turėjau omeny…

– Bet tai jūsų žodžiai. Ką dar nutylėjote, pone Baksteri? – Ji žengia žingsnį link manęs. – Kad jums geriau atiduoti embrionus broliui ir laikytis nuošaly? Kad jūs pasikeitėte? Kad šis teismo procesas – tai noras atkeršyti buvusiai žmonai, mat dėl dabartinio jos gyvenimo būdo nebesijaučiate esąs tikras vyras?

– Prieštarauju! – suriaumoja Veidas, bet tuo metu aš jau visas drebu, veidas išraudęs, o galvoje sukasi šimtai piktų atsakymų.

– Tai viskas, pone Baksteri, – šypsodamasi sako Andžela Moreti. – Labai ačiū.

Veidas paprašo pertraukos, kad galėčiau susitvardyti. Man išeinant iš teismo salės, Vestboro bažnyčios nariai pradeda ploti. Pasijuntu nesmagiai. Viena – visa širdimi mylėti Jėzų, bet visai kas kita prie šventyklos durų protestuoti dėl to, kad, tavo manymu, žydai nužudė mūsų Išganytoją.

– Gal galima juos išprašyti lauk? – tyliai paklausiu Veido.

– Beviltiška, – taip pat tyliai atsako jis. – Tai fantastiški spaudos atstovai. Sunkiausią dalį jau ištvėrei, Maksai. O žinai, kodėl ta advokatė norėjo tave suerzinti? Nes nenutuokia, ką pasakyti. Neturi argumentų, kurie atitiktų šios šalies ir, žinoma, Dievo įstatymus.

Veidas nusiveda mane į mažytį kambarį; čia stovi stalas, dvi kėdės, kavos virimo aparatas ir mikrobangų krosnelė. Jis nueina prie krosnelės, pasilenkia taip, kad veidas atsidurtų ties juodomis blizgančiomis durelėmis, ir nusišypso, kad pamatytų savo dantis, paskui nykščiu iškrapšto kažką iš tarpdančio ir vėl nusišypso.

– Manai, ta kryžminė apklausa buvo negailestinga? Geriau sėdėk ir mėgaukis klausydamasis, ką Zojai kalbėsiu aš.

Nežinau kodėl, bet pasijuntu bjauriai.

– Gal padarytumėt man paslaugą? – klausiu. – Pakvieskit pastorių Klaivą.

Veidas minutėlę dvejoja.

– Jei kalbi apie jį kaip apie dvasinį patarėją, o ne kaip apie liudytoją, kuriam nevalia…

Linkteliu. Dabar tikrai nenoriu galvoti apie tą paskutinę teismo posėdžio valandą.

Veidas išeina, sykiu išsinešdamas ir savo puikybę. Susmunku ant plastikinės kėdės, atremiu galvą į kelius; jaučiu, kad tuoj apalpsiu. Po kelių minučių durys atsidaro, ir suboluoja lininis pastoriaus Klaivo kostiumas. Pastorius prisitraukia kėdę.

– Pasimelskim, – sako ir nunarina galvą.

Jo žodžiai persmelkia mane, paliečia ir išgydo visus skaudulius. Malda – kaip vanduo, tai kažkas neapčiuopiama, bet pagelbėja tau, sykiu leidžia kiek atsikvėpti, kol situacija pasikeis.

– Maksai, atrodai, lyg su kažkuo kovotum, – sako pastorius.

– Aš tik… – Žvelgdamas kažkur į šalį papurtau galvą. – Nežinau. Galbūt reikėtų atiduoti juos Zojai?

– Kodėl staiga suabejojai? – klausia pastorius Klaivas.

– Tai dėl to, ką pasakė jos advokatė. Kad iš tikrųjų esu tėvas, bet noriu būti dėdė. Jeigu jau dabar esu sutrikęs, kaip reikės tai išaiškinti vaikui?

Pastorius suneria rankas ir palinkčioja.

– Žinai, prisiminiau vieną atvejį, labai panašų į šitą. Ir kaip anksčiau apie tai nepagalvojau?

– Iš tikrųjų?

– Taip. Prisiminiau biologinį tėvą, kurio vaiką užaugino kita pora. Tą porą pasirinko tikrasis tėvas, lygiai kaip tu dabar, nes savo vaikui troško paties geriausio. Ir vis dėlto jis turėjo teisę pareikšti savo nuomonę vaiko auklėjimo klausimais.

– Ar pažįstate juos?

– Labai gerai, – šypsodamasis atsako pastorius Klaivas. – Tu irgi. Dievas leido Marijai pagimdyti Jėzų, o Juozapui patikėjo jį užauginti. Jis žinojo, kad taip reikia. O Jėzus… Na, be jokios abejonės, jis viską puikiai suprato.

Tačiau aš nesu Dievas. Esu tas, kuris viską gadina ir kuris labai stengiasi nebedaryti klaidų.

– Viskas išsispręs, Maksai, – pažada pastorius Klaivas.

Pasielgiu taip, kaip visada, kai jis yra šalia manęs: patikiu jo žodžiais.

Kai Ridas įeina į teismo salę, mano abejonės pradeda sklaidytis. Jis vilki vienu iš savo madingų „Savile Row“ kostiumų, avi rankų darbo įsispiriamais itališkais batais. Juodi jo plaukai tvarkingai pakirpti. Žinau, kad šį rytą barzdą jam skuto kirpėjas. Ridas – iš tų, kurie vos įžengę į patalpą prikausto visų dėmesį. Ne dėl gražios išvaizdos, o dėl pasitikėjimo savim. Ridui einant prie liudytojo pulto užuodžiu jo losjono po skutimosi kvapą ir dar vieną, kitokį. Ne odekolono – Ridas nesikvėpina odekolonu, užuodžiu pinigų kvapą.

– Prašau pasakyti savo vardą ir pavardę – protokolui, – oficialiai paprašo Veidas.

– Ridas Baksteris.

– Kur gyvenate, pone Baksteri?

– Niuporte. Vandenyno kelias, namo numeris šimtas keturasdešimt.

– Kokie giminystės ryšiai sieja jus su ieškovu Maksu Baksteriu?

Ridas nusišypso.

– Esu jo vyresnysis brolis.

– Ar jūs vedęs, pone Baksteri?

– Jau vienuolika metų – žavingąją Lidę.

– Ar turite vaikų? – vėl klausia Veidas.

– Dievas neapdovanojo vaikais, – atsako Ridas. – Nors, prisipažįstu, nesyk mėginome jų susilaukti.

– Papasakokite apie savo namus, – paprašo Veidas.

– Tai keturiasdešimt penkių tūkstančių pėdų namas netoli vandenyno. Jame keturi miegamieji, trys vonios kambariai. Turime didelį kiemą, yra krepšinio lankas. Trūksta tik vaikų.

– O jūsų pragyvenimo šaltinis?

– Esu kompanijos „Monro, Fletas ir Kohenas“ investicijų valdytojas, – atsako Ridas. – Dirbu jau septyniolika metų, esu vyresnysis partneris. Tvarkau, investuoju ir reinvestuoju kitų žmonių pinigus, kad padėčiau jiems išlaikyti ir padidinti savo turtą.

– Kokio dydžio jūsų asmeninis kapitalas, pone Baksteri?

Ridas kukliai nuleidžia akis.

– Kiek daugiau nei keturi milijonai dolerių.

Po paraliais!

Žinojau, kad brolis turtingas, bet kad keturi milijonai dolerių…

O aš savo vaikui geriausiu atveju galėčiau pasiūlyti ne patikos fondą, o tik partnerystę sumautame dekoratyvinės sodininkystės versle ir pamokyčiau, kaip sudėtingomis sąlygomis auginti rožes.

– Ar jūsų žmona Lidė irgi dirba? – klausia Veidas.

– Įvairiose organizacijose savanore. Taip pat yra mūsų bažnyčios sekmadieninės mokyklos koordinatorė. Padeda dalyti maistą vietinėje benamių prieglaudoje. Dalyvauja Niuporto ligoninės moterų organizacijos veikloje. Yra Architektūros paveldo išsaugojimo organizacijos tarybos narė. Bet visada svajojome, kad nedirbs ir namie augins vaikus.

– Ar esate religingas? – pasiteirauja Veidas.

– Taip, – atsako Ridas.

– Kurią bažnyčią lankote, pone Baksteri?

– Amžinosios šlovės. Jau penkiolika metų.

– Ar toje bažnyčioje užimate kokias nors pareigas?

– Esu iždininkas.

– Ar jūs ir jūsų žmona reguliariai lankote bažnyčią?

Ridas linkteli.

– Kiekvieną sekmadienį.

– Ar esate iš naujo atgimęs?

– Jei turite omenyje, ar pripažinau Jėzų kaip savo Išganytoją, tada taip, – atsako Ridas.

– Norėčiau atkreipti jūsų dėmesį į ieškovą Maksą Baksterį. – Veidas ranka parodo į mane. – Kaip galėtumėte apibūdinti jūsų santykius?

Ridas minutę mąsto, paskui sako:

– Palaimintais. Nepaprastai gera, kad jaunesnysis broliukas vėl atsirado mano gyvenime ir eina tinkamu keliu.

Prisimenu, man buvo gal treji, kai ėmiau pavydėti Ridui slaptos jo buveinės. Jis turėjo namelį medyje, ypatingą slėptuvę, kurioje leisdavo laiką su klasės draugais. Buvau per mažas, kad įlipčiau į tą medį, be to, neleisdavo ir tėvai, ir pats Ridas, nes nenorėjo, kad kažkoks įkyrus mažvaikis sekiotų iš paskos. Naktį sapnuodavau tą namelį medyje. Įsivaizduodavau įmantrias sienas, krūvas saldainių ir komiksų knygelių. Vieną dieną, kai Ridas buvo mokykloje, įlipau į medį, nors ir žinojau, kad galiu patekti į bėdą. Mano nuostabai, namelio sienos buvo iš nelygaus medžio, tik keliose vietose brolis ir jo draugai buvo šį bei tą nupaišę spalvotomis kreidelėmis. Ant grindų buvo patiestas laikraštis, ant jo gulėjo kelios panaudotos žaislinio šautuvo kapsulės.

Dingtelėjo, kad tai stebuklingiausia vieta, kokią tik esu matęs, bet juk visada taip manoma apie draudžiamus dalykus. Taigi pasislėpiau čia, nors girdėjau mamą mane šaukiant. Grįžęs iš mokyklos Ridas kaip visada ėjo ne tiesiai namo, o kopėčiomis užlipo į namelį.

– Ką tu čia veiki? – nustebo jis.

Kaip tik tuo metu pasigirdo mamos balsas ir po akimirkos angoje pasirodė jos galva.

– Kaip Maksas čia pateko? – sušuko ji. – Juk jis per mažas, kad galėtų užlipti į medį…

– Viskas gerai, – pasakė Ridas. – Aš jam padėjau.

Nežinau, kodėl jis pamelavo. Nežinau, kodėl nesupyko, kad įsibroviau į jo namelį.

Mama patikėjo juo, bet pažadėjo grįžti ir padėti man nulipti žemyn, kad nenusisukčiau sprando. Ridas pažvelgė į mane ir pasakė:

– Jei nori priklausyti klubui, turi laikytis taisyklių.

– Laikysiuos visų taisyklių, – patikinau.

Manau, visą gyvenimą troškau būti bet kokio klubo, kuriam tik priklausė brolis, nariu.

Kai vėl grįžtu į realybę, girdžiu Veidą klausiant:

– Kiek laiko pažįstate Zoją Bakster?

– Ji dainavo per mudviejų su Lide vestuves. Tada ir susipažinome. Paskui ji ėmė susitikinėti su mano broliu.

– Ar gerai sutarėte? – pasiteirauja Veidas.

Ridas sutrikęs nusišypso.

– Sakyčiau taip: mūsų požiūriai į gyvenimą skiriasi.

– Ar dažnai matydavote Zoją, kai gyveno susituokusi su jūsų broliu? – kamantinėja Veidas.

– Kelis kartus per metus, ne dažniau.

– Ar žinojote apie jų nevaisingumo problemas?

– Taip, – linkteli Ridas. – Vienu metu brolis netgi kreipėsi į mane pagalbos.

Mano pulsas padažnėja. Veidui ruošiant Ridą šiai apklausai aš nedalyvavau, todėl nenumanau, ką brolis kalbės. Jei būčiau dalyvavęs, būčiau žinojęs.

– Mes susitikome ir kartu papietavom, – atsako Ridas. – Žinojau, kad jiedu su Zoja kelis kartus kreipėsi į medikus dėl apvaisinimo mėgintuvėlyje. Maksas pasakė man, kad jiems tai sunkus emocinis išmėginimas… Ir kad labai brangiai kainuoja. – Ridas pažvelgia į mane. – Maksas pažadėjo Zojai apmokėsiąs penktą apvaisinimo mėgintuvėlyje ciklą, bet iš tiesų nenutuokė, iš kur gauti pinigų. Įkeisti namo negalėjo, nes tai ne jų nuosavybė, jie tik nuomojosi jį. Maksas pardavė dalį savo įrangos, reikalingos darbui. Klinikai reikėjo sumokėti dešimt tūkstančių dolerių, ir jis nenutuokė, ko griebtis.

Nežiūriu į Zoją, bet jaučiu piktą jos žvilgsnį. Apie tuos pietus jai nepasakojau. Niekada nieko neaiškinau, tik pasakiau: radau būdą, kaip padėti tau, kad susilauktum kūdikio.

– Kaip jūs pasielgėte, pone Baksteri?

– Kaip ir dera broliui, – atsako jis. – Išrašiau jam čekį.

Andžela Moreti paprašo pertraukos. Tikriausiai baiminasi, kad Zoja gali užsipulti mane.

Aš nenorėjau jai meluoti nei nuslėpti, kad paskutiniam apvaisinimo ciklui pinigų davė Ridas. Bet mes buvom paskendę skolose. Juk negalėjau iš nežinia kur paimti ir į savo banko kortelę įnešti dešimt tūkstančių dolerių ar kur kitur rasti pinigų. Negalėjau ir pasakyti, kad sėdim be cento, nenorėjau pasirodyti visiškas nevykėlis.

Aš tetroškau padaryti ją laimingą. Nenorėjau, kad susilaukusi kūdikio suktu galvą dėl skolų.

Ridas neprašė grąžinti tų pinigų. Manau, abu žinojome, kad tai ne paskola, o veikiau dovana. Išrašydamas čekį jis pasakė: Žinai, Maksai, jei situacija būtų priešinga, ir tu padarytum bet ką, kad tik man padėtum.

Zoja grįžta į teismo salę. Nežiūri į mane. Kol vyksta kryžminė Rido apklausa, jos akys nukreiptos teisėjo pusėn, spokso į vieną tašką.

– Vadinasi, perkate kūdikį, – prabyla Andžela Moreti.

– Ne. Tie pinigai buvo dovana.

– Bet tie dešimt tūkstančių dolerių padėjo atsirasti embrionams. Ir dabar jūs siekiate jų globos. Ar aš teisi?

– Taip.

– Taigi turite teisę į tuos embrionus, nes nupirkote juos, tiesa? – spusteli Ridą Andžela Moreti.

– Mano moralinė pareiga – deramai pasirūpinti jų ateitimi, – atsako Ridas.

– Ne to klausiu. Jūs manote turįs teisę į tuos embrionus, nes nusipirkote juos, ar taip, pone Baksteri?

Kai su Ridu ir Lide kalbėdavomės apie kūdikius, brolis nė karto neužsiminė apie man išrašytą čekį. Niekada nepasakė nieko, kas verstų mane jaustis skolingą dėl to, ką jis dėl manęs padarė.

Ridas pažvelgia žemyn – rūpestingai apgalvoja žodžius, kuriuos tuoj ištars.

– Jeigu ne aš, – galiausiai sako jis, – tų vaikų apskritai nebūtų buvę.

Kai teisėjas nusprendžia, kad šiandien jau gana, pašoku nuo kėdės ir, Veidui nespėjus manęs sulaikyti, išbėgu iš teismo salės. Prasibraunu pro Vestboro vyrukų grupę; jie rikteli palaiką mane.

Kada visa tai virto karu?

Vos išsiveržiu iš teismo rūmų, į priekį puola reporterių minia. Už nugaros išgirstu Veido balsą – ir lyg akmuo nurieda nuo širdies.

– Mano klientas nieko nekomentuos, – sako jis, uždeda ranką man ant peties ir nuveda taku link automobilių aikštelės. – Daugiau taip nesielk, – sušnypščia man į ausį. – Niekur nė žingsnio, kol nepasakysiu, kad galima eiti. Neleisiu tau sužlugdyti šio reikalo, Maksai.

Stabteliu ir išsitempiu. Pirštu bedu į prakeiktus gražius jo marškinius.

– Jūs dirbate man, – sakau.

Nors tai netiesa – Veidui moka Ridas.

Staiga man kyla noras kam nors užvožti. Advokato veidas prašyte prašosi kumščio, bet tik pliaukšteliu delnais jam per krūtinę ir pastumiu taip, kad Veidas net klupteli. Tada apsisuku ir nupėdinu prie savo pikapo.

Jau žinau, kur dabar važiuosiu. Niuporte šalia Raglso alėjos yra viena vieta, iš kurios matyti uolos įlankoje. Kai užeina noras paplaukioti banglente, važiuoju tenai pagaudyti fantastiškai lūžtančių bangų.

Be to, tai vieta, kur galima išsikrauti.

Mano banglentė guli pikape. Nusivelku drabužius, lieku vienais apatiniais, tada užsitraukiu kostiumą, kuris irgi nuolat guli automobilyje, dėl visa ko. Paskui nusileidžiu žemyn ir įbrendu į vandenį.

Jaunų banglentininkų niekur nematyti, esu tik aš ir nuostabūs sūkuriai.

Nežinau kodėl, bet mano problemos vienaip atrodo sausumoje ir visiškai kitaip – vandenyne. Galbūt dėl to, kad esu mažytis, palyginti su didybe, plytinčia aplinkui? Galbūt dėl to, kad žinau: net jeigu bangos pargriaus mane, vis tiek išplauksiu į krantą ir mėginsiu dar sykį.

Jeigu niekada neplaukiojote banglente, nesuprasite šio sporto patrauklumo. Kad ir ką pastorius Klaivas kalbėtų ar darytų, plaukiodamas jaučiuosi esąs arčiausiai Dievo. Mane apima visiška ramybė, o nuotaika tampa beprotiškai pakili – keistas jausmų derinys. Iš pradžių lauki tinkamos bangos. Paskui pradedi energingai mosuoti rankomis, iriesi kaip pakvaišęs, kol stebuklinga puta po tavimi virsta sparnais, o banga švysteli tave aukštyn ir tu nusklendi. Tu skrendi, o kai jau manai, kad susprogs širdis, viskas staiga nurimsta.

Po mano banglente pradeda kilti vanduo; aš atsigręžiu – už manęs vyniojasi banga. Kai ji apgaubia mane, atsistoju stačias ir pasislenku arčiau lentos krašto, bet staiga tėškiuosi į vandenį, paskui vartausi ir blaškausi mėgindamas išnirti į paviršių.

Pagaliau išneriu, mano plaučiai kone plyšta, plaukai susivėlę, o ausis dilgčioja nuo šalčio. Taip, suprantama. Taip, tik aš taip ir sugebu.

Tyčia palaukiu, kol nusileis saulė. Susivynioju į antklodę ir sėdžiu ant uolos krašto, stebiu, kaip mėnulio takas slysta bangomis. Galva plyšta, krisdamas užsigavau petį, be to, prisirijau sūraus vandens. Esu mirtinai ištroškęs ir viską atiduočiau už bokalą alaus. Tačiau puikiai žinau: jei tik sėsiu į savo pikapą, važiuosiu tiesiai į barą ir mauksiu alų, todėl palaukiu, kol dauguma barų užsidarys ir tik tada leidžiu sau grįžti į namus.

Kai atvažiuoju prie Rido namo, languose nematyti jokios švieselės. Suprantama, juk dabar beveik trečia ryto. Atsirakinu duris, batus palieku priebutyje, kad kaukšėdamas nieko nepažadinčiau.

Įslenku į virtuvę stiklinės vandens – ir pamatau Lidę; ji sėdi prie stalo it vaiduoklis. Pamačiusi mane atsistoja ir balti medvilniniai naktiniai marškiniai apsivynioja jai aplink kulkšnis tarsi jūros puta.

– Ačiū Dievui, – sako ji. – Kur buvai?

– Plaukiojau banglente. Norėjau pravėdinti galvą.

– Mėginau prisiskambinti tau. Nerimavau.

Mačiau jos žinutes mobiliajame telefone. Ištryniau neišklausęs. Negaliu paaiškinti kodėl, bet turėjau taip pasielgti.

– Aš negėriau, jei nori žinoti, – sakau jai.

– Nenoriu. Tiesiog… Jau ketinau skambinti į ligoninę, bet Ridas pasakė, kad tu ne mažas vaikas, pats savimi pasirūpinsi.

Ant stalo guli atversta telefonų knyga, ir mane ima graužti sąžinė.

– Kodėl neini miegoti? Juk rytoj svarbi diena.

– Vis tiek negalėsiu užmigti. Ridas išgėrė migdomųjų ir dabar knarkia sau laimingas.

Lidė atsisėda ant grindų, nugara atsiremia į sieną. Kai mosteli kviesdama mane įsitaisyti šalia, paklūstu. Kokią minutę sėdime tylėdami, klausydamiesi stojusios tylos.

– Ar prisimeni „Laiko mašiną“?

– Žinoma.

Šį kino filmą žiūrėjom prieš kelerius metus. Gan primityvus, apie keliautoją laiku, kuris pasiklysta ir peršokęs 800 000 metų atsiduria tolimoje ateityje.

– Ar norėtum pamatyti savo ateitį, net jeigu žinotum, kad nieko negali pakeisti? – klausia ji.

Minutėlę svarstau.

– Nežinau. Manau, tai gali būti skausminga.

Ji padeda galvą man ant peties. Sulaikau kvapą.

– Kai buvau maža, skaitydavau mistines knygas ir kiekvieno skyriaus pabaigoje galėdavau pasirinkti kelią. Priklausomai nuo pasirinkimo, pasikeisdavo ir istorijos baigtis.

Užuodžiu jos muilą (mangai su mėtomis) ir šampūną, kurį kartais nugvelbiu iš jos vonios ir išsitrenku galvą.

– Pirmiausia atsiversdavau ir perskaitydavau visas istorijų pabaigas, pasirinkdavau tą, kuri man labiausiai patikdavo, ir mėgindavau perprasti istoriją iš kito galo. – Ji nusijuokia. – Man niekada nepavykdavo atspėti. Niekada nieko nesu padariusi taip, kaip norėčiau.

Kai Lidė mudviem būnant kartu pirmą sykį pamatė sniegą, ji atkišo ranką ir gaudė snaiges. Pasižiūrėk į jos formą, – pasakė man atnešusi vieną snaigę. Bet ji jau buvo spėjusi ištirpti.

– Ridas papasakojo man, ką šiandien kalbėjo teisme.

Dėbteliu į grindis – nežinau, ką atsakyti.

– Žinau, kartais Ridas gali būti… na, pagyrūnas. Žinau, elgiasi taip, lyg jam priklausytų visas pasaulis. Taip pat žinau, kad tu, Maksai, klausinėji savęs, kam tau viso to reikia.

Lidė atsiklaupia ant kelių ir palinksta arčiau, plaukai užkrenta jai ant veido. Ji paliečia man skruostą, paskui pabučiuoja mane.

– Tu darai tai dėl manęs, – sušnibžda ji.

Aš laukiu, kol atsibusiu iš to pragariškai nuostabaus sapno. Esu tikras, kad bet kurią akimirką pamatysiu virš savęs palinkusį gydytoją, sakantį man, kad tas paskutinis kritimas nuo banglentės baigėsi smegenų sukrėtimu. Sugriebiu Lidę už riešo, kol dar nespėjo atitraukti rankos man nuo veido. Jos oda šilta ir švelni.

Atsakau jai bučiniu. O Viešpatie, taip, aš pabučiuoju ją. Suimu jos veidą rankomis ir išlieju tai, ko niekada negalėjau pasakyti garsiai. Laukiu, kada ji atsitrauks, skels man antausį, bet šiame besikeičiančiame pasaulyje puikiai išsitenkame abu. Sugriebiu jos naktinių marškinių kraštą ir kilsteliu aukštyn, kad ji galėtų apsivyti mane kojomis. Per galvą mikliai nusitraukiu marškinius, kad ji galėtų nubučiuoti druską man nuo pečių. Paguldau ją. Mudu mylimės.

Paskui, kai grįžtu į realybę ir nugara pajuntu kietas plyteles, o ant savęs – Lidę, mane staiga apima siaubas.

Visą gyvenimą svajojau būti panašus į brolį ir štai dabar toks esu.

Kaip ir Ridas, trokštu to, kas man nepriklauso.

Kai atsibundu, pamatau, kad guliu virtuvėj ant grindų, mūviu tik trumpikėmis, o virš manęs palinkęs Ridas.

– Tik pažvelk, koks esi apgailėtinas, – prabyla jis. – Sakiau Lidei, kad nieko tau neatsitiks. – Jis apsirengęs nepriekaištingai, rankoje laiko kavos puoduką. – Geriau lėk praustis, antraip pavėluosi į teismą.

– O kur Lidė?

– Jai bloga, – atsako Ridas. – Tikriausiai turi temperatūros. Norėjo pasilikti namie, bet priminiau, kad šiandien turės liudyti.

Sugriebiu savo drabužius ir nuskubu laiptais aukštyn. Kaip sakė Ridas, turėčiau suktis mikliai, bet, užuot taip ir pasielgęs, pasibeldžiu į Rido ir Lidės miegamojo duris.

– Lide, – sušnibždu. – Lide, ar tau viskas gerai?

Durys truputį prasiveria. Lidė vilki chalatu. Susisupa tvirčiau – lyg nebūčiau matęs, kas yra po juo. Jos skruostai išraudę.

– Negaliu su tavim kalbėtis.

Įspraudžiu koją tarp durų, kad Lidė negalėtų jų uždaryti.

– Nesielk šitaip. Vakar naktį tu…

– Aš nusidėjau, – pertraukia mane ji, o akys prisipildo ašarų. – Vakar naktį buvau ištekėjusi. Vis dar esu ištekėjusi. Ir noriu kūdikio.

– Ką nors sugalvosim. Galime pasakyti teisme…

– Ką pasakyti? Kad vaikas turėtų atitekti šeimai, kurioje žmona apgaudinėja savo vyrą? Moteriai, kuri myli savo vyro brolį? Tai – jau ne tradicinė šeima, Maksai.

Paskutinį sakinį praleidžiu pro ausis.

– Tu myli mane?

Lidė nunarina galvą.

– Vyras, kurį įsimylėjau, norėjo atiduoti man tai, kas jam brangiausia – savo kūdikį. Vyras, kurį įsimylėjau, myli Dievą kaip ir aš. Vyras, kurį įsimylėjau, niekada neįskaudintų savo brolio. Vakar nakties nebuvo, Maksai. Nes jeigu ji buvo, tada tu nebesi tas vyras.

Ji uždaro duris, o aš lieku stovėti lyg suakmenėjęs. Koridoriuje pasigirsta Rido žingsniai. Pamatęs mane priešais savo miegamojo duris, jis susiraukia.

– Tai tu dar nepasiruošęs?

– Ne, – atsakau tyliai. – Manau, kad ne.

Atsisėdusi prie liudytojo pulto Lidė negali liautis drebėjusi. Ji pakiša rankas po šlaunimis, bet net ir tada jos kūną purto šiurpuliai.

– Visada norėjau būti motina, – sako ji. – Mokykloje kartu su draugėmis rinkdavome vardus būsimiems savo kūdikiams. Kad noriu vaikų, žinojau dar prieš ištekėdama. – Ištarusi žodį „ištekėdama“, ji nuščiūva. – Mano gyvenimas puikus. Mudu su Ridu turime gražius namus, jis gerai uždirba. Bet, kaip sakoma Biblijoje, santuokos esmė yra vaikai.

– Ar stengėtės pastoti? – klausia Veidas.

– Taip. Daug metų. – Ji nudelbia akis. – Mudu net svarstėme, gal įsivaikinti. Bet tada Maksas… Maksas pasiūlė mums…

– Kaip sutariate su svainiu?

Lidė išblykšta.

– Gerai.

– Kaip jautėtės, kai jis pasakė norįs jums ir jūsų vyrui atiduoti savo negimusius vaikus?

– Pamaniau: Dievas išgirdo mūsų maldas.

– Ar teiravotės Makso, kodėl jis pats nenori auginti savo vaikų? Galbūt norėtų vėliau?

– Ridas jo paklausė, – prisipažįsta ji. – Maksas pasakė, kad padarė per daug klaidų. Todėl nori, kad jo vaikai augtų su motina ir tėvu, kurie… myli vienas kitą.

– Ar esate daug bendravusi su vaikais?

Lidė nušvinta – pirmą kartą nuo tada, kai atsisėdo ant liudytojo kėdės.

– Aš koordinuoju mūsų bažnyčios sekmadieninės mokyklos programą. O vasarą organizuoju jaunimo religines stovyklas. Aš myliu vaikus.

– Jei teismas nuspręstų atiduoti jums tuos negimusius vaikus, kaip juos augintumėte? – vėl klausia Veidas.

– Gerais krikščionimis, – atsako Lidė. – Dorais žmonėmis. – Ištarus tuos žodžius jos veidas persimaino. – Atleiskit. – Ir ji ima kūkčioti.

Kitoje salės pusėje sujuda Zoja. Šiandien ji vilki juodai, lyg ko gedėtų. Ji spokso į Lidę, tarsi toji būtų Antikristas.

Iš savo kostiumo kišenėlės Veidas ištraukia šilkinę tamsiai raudoną nosinaitę ir atkiša Lidei, kad ši nusišluostytų ašaras.

– Perduodu liudytoją jums, – ištaria pasisukęs į Zojos advokatę.

Andžela Moreti atsistoja ir trukteli švarkelį žemyn.

– Kalbant apie tuos embrionus, kuo jūs pranašesnė už biologinę jų motiną?

– Aš turiu daugiau galimybių, – atsako Lidė. – Tvirtą krikščionišką šeimą.

– Vadinasi, manote, kad auginant vaikus svarbiausia – pinigai?

– Žinoma, ne. Jie augtų mylinčioje šeimoje.

– Kada paskutinį kartą bendravote, kad ir trumpai, su Zoja ir Vanesa?

– Aš… aš ne…

– Taigi iš tikrųjų nė nenutuokiate, kokia jųdviejų šeima – mylinti ar ne.

– Žinau tik, kad tai amoralu, – atsako Lidė.

– Taigi Zoja netinkama būti motina dėl savo lytinės orientacijos. Ar taip tvirtinate?

Lidė dvejoja.

– Aš taip nesakiau. Tik manau, kad Ridas ir aš – mudu esame geresnis variantas tiems vaikams.

– Kaip saugotės nuo pastojimo? – pasiteirauja Andžela.

Lidė parausta.

– Niekaip.

Staiga prisimenu praėjusią naktį, pražiotą jos burną, nugarą, išlinkusią po manim.

– Kaip dažnai santykiaujate su vyru?

– Prieštarauju!

– Leidžiu kalbėti, – sako teisėjas. Bjaurus senis.

– Atsakykite į klausimą, ponia Bakster.

– Ketvirtadieniais, – ištaria Lidė.

Ketvirtadieniais? Vieną kartą per savaitę? Reguliariai? Jei Lidė būtų mano žmona, kiekvieną rytą įsmukčiau pas ją, besiprausiančią po dušu. Sėdėdamas prie vakarienės stalo apsikabinčiau, kai eitų pro šalį, ir pasisodinčiau ant kelių…

– Ar pasirenkate tokį laiką, kad galėtumėte pastoti?

– Taip…

– Ar kada buvote pastojusi?

– Taip… kelis kartus… Bet persileidau.

– Ar bent žinote, kad galėsite išnešioti kūdikį?

– Ar kas nors tai apskritai žino?

Šaunuolė!

– Turbūt suprantate, kad jei ir gausite tuos embrionus ir jie bus jums perkelti, kūdikis gali gimti negyvas.

– Arba galiu susilaukti trynukų, – mesteli Lidė.

– Sakėte, kad, anot Biblijos, santuokos esmė yra vaikai.

– Taip.

– Jeigu Dievas nori, kad turėtumėte vaikų, kodėl jų iki šiol nesusilaukėte?

– Aš… man atrodo, Jis turi kitų planų, susijusių su mumis, – atsako Lidė.

Advokatė linkteli.

– Žinoma. Dievas nori, kad taptumėte pakaitine motina, atėmusia teisę iš biologinės motinos.

– Prieštarauju! – įsiterpia Veidas.

– Leiskite pasakyti kitais žodžiais, – taria Andžela. – Labiausiai už viską jūs trokštate susilaukti ir užauginti kūdikį, taip? Ar pritariate man?

Lidė, ką tik atidžiai žvelgusi į Andželą Moreti, dabar žvilgteli į mane.

– Taip, – atsako ji.

– Ar sutinkate su manim, kad tai, jog nesugebi susilaukti savo kūdikio, labai sukrečia? Tiesiog plėšo širdį.

– Taip.

– O argi ne tokį likimą jūs numatėte Zojai Bakster, jeigu atimsite iš jos embrionus?

Lidės akys prisipildo ašarų. Ji pasisuka į Zoją ir sušnibžda:

– Aš auginčiau tuos kūdikius kaip savo.

Zoja strykteli nuo kėdės.

– Jie ne tavo, – sako ji tyliai, paskui garsiau priduria: – Jie mano!

Teisėjas kaukšteli plaktuku.

– Ponia Moreti, liepkite savo klientei susitvardyti!

– Palikit ją ramybėje! – sušunku stodamasis. – Negi nematot, kad ji prislėgta?

Akimirką laikas sustoja. Zoja pasisuka į mane. Jos lūpose šmėsteli vos pastebima šypsena, ji dėkinga, nes mano, kad šie žodžiai skirti jai.

Bet tuoj susivokia apsirikusi.

Kai su žmogum gyveni susituokęs beveik dešimtmetį, išmoksti skaityti jausmų Morzės abėcėlę: susitinkantys žvilgsniai per vakarėlį, bylojantys, kad laikas sugalvoti priežastį ir sprukti namo, tylus atsiprašymas, kai po antklode palieti jai ranką, aš myliu tave šypsena, sviesta jai po kojomis.

Zoja visa tai žino. Iš to, kaip ji žiūri į mane, akivaizdu: supranta, kas įvyko. Kad prarado mane, turbūt ir savo embrionus, ir jie gali atitekti moteriai, kurios ji nekenčia.

Ir tada nebylios paliaubos baigiasi – Zoja pašoka ir puola prie liudytojo pulto. Šerifas mikliai sučiumpa ją ir parklupdo. Kažkas surinka.

– Aš tuoj priversiu visus laikytis tvarkos! – suriaumoja teisėjas O’Nilas.

Lidė kūkčioja. Veidas stveria mane už rankos.

– Užsičiaupk ir tylėk, kol visko galutinai nesugadinai.

– Zoja, – sako Andžela Moreti, stumdama šerifą nuo savo klientės. – Tau reikia nusiraminti…

– Teismas daro pertrauką! – pakeltu balsu ištaria teisėjas ir išskuba iš salės.

Veidas palaukia, kol Andžela ištempia Zoją iš teismo salės. Galerijoje sėdėję žmonės išeina į koridorių aptarti reginio.

– Kas čia buvo, po perkūnais? – Veidas piktai dėbso į mane, lyg aš būčiau kaltas.

Nežinau, ką jam atsakyti. Ir pats nenutuokiu.

– Taip jau išėjo, – burbteliu.

– Žiūrėk, kad nepasikartotų, jeigu nori laimėti teismo procesą. Jeigu tavo buvusioji nori atrodyti panaši į kvaišą, puiku, mums tai paranku. Manai, teisėjas žiūrėdamas į ją nutars, kad ji gali būti gera motina? Jeigu ji vėl išsišoks, o aš meldžiuosi, kad taip nutiktų, tu sėdėk rankas susidėjęs ir leisk suprasti, jog esi visiškai ramus. Dėl Dievo, tau nevalia jos ginti!

Nunarinu galvą, kad tik jis nepastebėtų, kaip man palengvėjo.

Nežinau, kur Veidas rado Ženevjevą Niukerk. Licencijuota medicinos psichologė, filosofijos mokslų daktarė, baigusi Lankašyro universitetą, rašo straipsnius apie santuoką, vaikų auklėjimą šeimoje ir seksualumą. Dalyvauja radijo ir televizijos laidose – vietinėse ir šalies mastu, dalija interviu žiniasklaidai. Ji teikė konsultacijas nagrinėjant septyniasdešimt penkias bylas, o liudijo daugiau kaip keturiasdešimtyje.

– Daktare Niukerk, – prabyla Veidas po to, kai psichologė pripažįstama kaip konkrečios patirties turinti liudytoja. – Gal jums teko tirti, ar homoseksualumas paveldimas?

– Taip, teko. Atvirai kalbant, tyrimų nėra daug, todėl lengva apžvelgti.

– Ar esate susipažinusi su Beilio ir Pilardo homoseksualumo studijomis? – klausia Veidas.

– Taip. – Daktarė Niukerk atsisuka į galeriją. – Tūkstantis devyni šimtai devyniasdešimt pirmaisiais ir devyniasdešimt trečiaisiais Beilis ir Pilardas tyrinėjo dvynių homoseksualumą. Jiedu išsiaiškino, kad polinkį į homoseksualumą turėjo penkiasdešimt du procentai identiškų vyriškosios lyties dvynių, kurių tėvai, vyrai, – homoseksualūs; homoseksualūs buvo dvidešimt du procentai neidentiškų vyriškosios lyties dvynių, kurių tėvai, abu vyrai, homoseksualūs; vienuolika procentų brolių, įvaikintų homoseksualių vyrų, buvo homoseksualūs. Tyrinėdami moteris jie išsiaiškino, kad keturiasdešimt aštuoni procentai identiškų moteriškosios lyties dvynių, kurias augino lesbietės, taip pat buvo lesbietės; šešiolika procentų neidentiškų dvynių, kurias augino lesbietės, taip pat buvo lesbietės; šeši procentai lesbiečių įvaikintų seserų taip pat turėjo tokį polinkį.

– Ką tai rodo?

– Na, tai sudėtingas klausimas. Kai kas galėtų tvirtinti, esą šie duomenys rodo, jog homoseksualumą iš dalies lemia genai. Bet dvyniams augant kartu, ir jų polinkiai formuojasi panašiai. Norint gauti aiškius rezultatus, reikėtų ištirti skirtingai augintus dvynius, taip pat ir tokius, tarp kurių sąsajos – nulis procentų. Kitaip sakant, jei vienas iš identiškų dvynių yra gėjus, dar nereiškia, kad toks bus ir kitas dvynys. Be to, jei lytinė orientacija priklauso nuo genetinio paveldėjimo, kaip paaiškinti tai, kad keturiasdešimt aštuoni procentai identiškų vyriškos lyties dvynių ir penkiasdešimt du procentai moteriškos lyties dvynių nėra homoseksualūs?

– Palaukite, – įsiterpia Veidas. – Sakote, būna, jog iš tos pačios genetinės medžiagos gimęs vienas identiškas dvynys užaugęs būna homoseksualus, o antrasis dvynys – ne. Ar taip?

– Beveik pusė atvejų, – linkteli daktarė Niukerk. – Tai reiškia, kad homoseksualumas nėra genetiškai paveldimas. Tai gali būti genetinis polinkis, bet polinkis ir paveldimumas – toli gražu ne tas pats. Daug žmonių gimsta turėdami polinkį į depresiją ar narkotikus, bet tam polinkiui atsispiria. Kitaip sakant, aplinka, kurioje vaikas auga, nulemia, taps jis homoseksualiu ar ne.

– Ačiū, daktare Niukerk. O kaip dėl Simono Levėjaus tyrimo?

– Daktaras Levėjus yra neurologijos specialistas, dirba Salko biologinių tyrimų institute. Ieškodamas psichologinių homoseksualumo priežasčių jis ištyrė keturiasdešimt vieno žmogaus smegenis: devyniolikos homoseksualių vyrų, šešiolikos heteroseksualių vyrų ir šešių heteroseksualių moterų. Pagumburyje yra neuronų, nedidelis kiekis, kurie, kaip manoma, valdo lytinį elgesį; taigi jo tyrimas parodė, kad homoseksualūs vyrai tokių neuronų turi mažiau negu heteroseksualūs vyrai. Be to, daktaras Levėjus nustatė, kad homoseksualaus vyro pagumburis yra beveik tokio pat dydžio kaip heteroseksualios moters, nors anksčiau manyta, kad yra perpus mažesnis už heteroseksualaus vyro pagumburį.

– Ar tai reiškia, kad homoseksualumo priežastis – biologinė? – klausia Veidas.

– Ne. Pirmiausia, pagumburio dydis reiškia įvairovę – kai kurių homoseksualių vyrų pagumburis yra tokio pat dydžio kaip heteroseksualių vyrų. Kai kurių heteroseksualų – mažas kaip homoseksualių vyrų. Be to, tiriamųjų grupė buvo negausi, o tyrimas atliktas tik vieną kartą. Galiausiai taip ir lieka neaišku, kas nulemia lytinę orientaciją – smegenų sandara ar pakitimai smegenyse. Pavyzdžiui, Nacionalinio sveikatos instituto tyrimas parodė, kad žmogui apakus ir ėmus skaityti Brailio raštą, ta smegenų dalis, kuri susijusi su skaitymu liečiant pirštais, padidėja.

– O kaip dėl devyniasdešimt trečiaisiais atlikto Dino Hamerio tyrimo? – pasiteirauja Veidas. – Ar jis rado „homoseksualumo geną“?

– Ne visai taip, – atsako daktarė Niukerk. – Jis atrado, kad broliai gėjai dažniau negu įprastos orientacijos broliai turėjo tą patį kariotipą Xq28. Tačiau šis tyrimas taip pat nebuvo pakartotas.

– Taigi nė vienam iš tų garsių mokslininkų nepavyko įtikinamai įrodyti, kad asmuo jau gimsta būdamas homoseksualus?

– Nepavyko, – atsako psichologė. – Žinoma, tai ne kokia nors odos spalva. Jos tai tikrai negalima pakeisti, nepavyko netgi Maiklui Džeksonui. Bet lytinė orientacija – ne vien prigimtis. Daug ką lemia auklėjimas.

– Apie tai byloja ir naujausias jūsų straipsnis „Be meilės: kodėl tos pačios lyties asmenų santuokos žalingos vaikams“.

– Ten daug įrodymų, kad vaikui geriausia augti heteroseksualioje šeimoje, – atsako ji. – Dvi lesbietės išties gali būti nuostabios motinos, bet nė viena neatstos tėvo.

– Gal galite paaiškinti išsamiau?

Daktarė Niukerk linkteli.

– Yra keturios svarbios priežastys, kodėl vaikui reikia ir motinos, ir tėvo meilės. Pirma, tėvas ir motina prie vaiko prisirišę skirtingai; žinoma, abiejų meilė vienodai svarbi. Besąlygiška motinos meilė ir sąlygiška tėvo meilė papildo viena kitą ir turi įtakos augančiam vaikui. Kai asmenybės formavimosi metais vaikas bendrauja ir su vyru, ir su moterim, vėliau jam būna lengviau bendrauti su kitais žmonėmis. Antra, pripažinta, kad augdamas vaikas psichologiškai pereina tam tikras stadijas. Pavyzdžiui, nors abiejų lyčių kūdikiams iš pradžių labiau reikia jais besirūpinančios motinos, tam tikru metu berniukas, ieškodamas savo vyriškos tapatybės, turi atitolti nuo motinos ir susitapatinti su tėvu, mokytis iš jo suvaldyti savo agresyvumą ir emocijas. Ryšys su tėvu svarbus ir augančiai mergaitei – ji pasijunta saugi, kai pripažįstamas jos moteriškumas. O jeigu augo be tėvo, vyriško dėmesio trūkumą ji gali kompensuoti kitokiais netinkamais būdais.

– O trečia priežastis? – paragina Veidas.

– Įrodymais patvirtinta, kad tos pačios lyties asmenų santykiai gali vaikų galvose sukelti sumaištį ir privesti prie paleistuvystės. Jie ima manyti, kad tinka bet koks partneris ir kad visai nesvarbu, su kuo susituoksi. Dėl šios priežasties jauni žmonės, kurių abu tėvai tos pačios lyties, linkę būti ir seksualiai aktyvūs, ir seksualiai neišrankūs.

– Norite pasakyti, gali tapti homoseksualūs?

– Kaip tik taip. Prisiminkite senovės Graikiją. Homoseksualumas ten buvo labai paplitęs – ne dėl kokių nors genų, o dėl to, kad jį toleravo visuomenė. O toks elgesys, jeigu yra toleruojamas, randa daug pasekėjų.

– Ir galiausiai, tos pačios lyties asmenų santuoka padaro daug žalos vaikams, taip?

– Taip, nes tokia santuoka praskina kelią ir kitiems visuomenei nepriimtiniems santykiams. Pavyzdžiui, poligaminiams. Ar galite įsivaizduoti vaiko, kuris turi vieną tėvą, bet daug motinų, emocinį sąmyšį? Su kuo jam palaikyti ryšius? Įsivaizduokite, kas būna, jeigu ta santuoka išyra ir paskui vėl susituokiama. Gali atsirasti vaikų, turinčių du tėvus ir šešias motinas… – Ji papurto galvą. – Tai jau ne šeima, pone Prestonai, o bendruomenė.

– Leiskite paklausti jūsų, daktare Niukerk, ar homoseksualų santuokoms nepritariate dėl to, kad manote, jog tokia šeima nemylės vaiko?

– Jokiu būdu. Homoseksuali pora gali mylėti lygiai kaip ir heteroseksuali pora. Bet vaikui reikia ne vien tik meilės. Jam reikia papildomos patirties – turėti ir tėvą, ir motiną, kurie patartų, psichologiškai nukreiptų tinkama linkme.

– Prieštaraujantieji turbūt pageidautų įrodymų, – sako Veidas.

– Įrodymas – vaikų auklėjimo patirtis penkis tūkstančius metų ar panašiai tiek, pone Prestonai. Vaikų dalyvavimas naujoviškame socialiniame eksperimente gali būti pražūtingas būsimai kartai. – Ji pažvelgia į Zoją. – Galiu tik užjausti homoseksualus, kurie nori šeimos. Bet nekaltų vaikų poreikiai man svarbesni.

– Daktare Niukerk, jūs atlikote tyrimus, esate specialistė. Gal galite pasakyti, kuri šeima palankesnė augti tiems būsimiems vaikams?

– Taigi… Esu įsitikinusi, kad tie vaikai turėtų augti Rido ir Lidės Baksterių šeimoje.

– Ačiū, daktare, – linkteli Veidas ir pasisuka į Andželą Moreti. – Perduodu liudytoją jums.

– Sakote, homoseksualumas genetiškai neperduodamas, tiesa, daktare? – prabyla Andžela.

– Patvirtinančių įrodymų nėra.

– Minėjote, kad Beilio ir Pilardo tyrimas nėra įtikinamas argumentas. Jeigu vienas identiškas dvynys yra gėjus, dar nereiškia, kad toks bus ir kitas, ar taip?

– Taip.

– Nors identiški dvyniai turi daug identiškų bruožų, vis dėlto tarp jų yra tam tikrų biologinių skirtumų, ar pritariate? Pavyzdžiui, pirštų atspaudai?

– Na…

– Ir dar, daktare, jūs neatsižvelgėte į Levėjaus tyrimą, nes jis nėra patvirtintas.

– Taip, – sutinka psichologė.

– Ar esate susipažinusi su tyrimu, kai buvo ištirti aštuoni procentai naminių avinų, norėjusių santykiauti su kitais avinais?

– Ne.

– Tyrėjai išsiaiškino, kad tų avinų pagumburyje esantys neuronai buvo mažesni už heteroseksualių avinų, – paaiškina Andžela. – Taigi duomenys labai panašūs į tuos, kuriuos gavo Simonas Levėjus. Daktare, jūs kritikavote ir Dino Hamerio tyrimą, nes nebuvo atliktas pakartotinai, tiesa?

– Taip.

– Ar tai reiškia, kad tyrimas gali būti pakartotas?

– Galbūt, aš juk negaliu numatyti ateities.

– Ar girdėjote apie Švedijoje atliktą tyrimą? Buvo nustatyta, kad tradicinės orientacijos žmonių ir homoseksualių žmonių smegenys skirtingai reaguoja į vyriškos ir moteriškos lyties asmenų skleidžiamus feromonus, bylojančius apie stiprų fiziologinį polinkį į homoseksualumą.

– Taip, bet…

– Ar žinote, kad Vienoje mokslininkai nustatė kai kurių vaisinių muselių genetinius lytinius pokyčius? Tokios moteriškos lyties muselės nekreipdavo dėmesio į patinėlius ir mėgindavo poruotis su tos pačios lyties muselėmis, pamėgdžiodamos patinėlių poravimosi ritualus.

– Apie tai irgi nežinojau, – prisipažįsta psichologė.

– Ar girdėjote, daktare Niukerk, kad šiuo metu Nacionalinis sveikatos institutas pasirašė dviejų su puse milijono dolerių vertės sutartį ir ketina atlikti genetinius tyrimus su tūkstančiu porų gėjų, kurie yra broliai, kad geriau suprastų homoseksualumo genetiką? Mudvi abi žinome, kad vyriausybė retai kada skiria lėšų seksualumo tyrimams. Argi tai nereiškia, jog itin gerbiama institucija – Nacionalinis sveikatos institutas – pritaria nuomonei, kad homoseksualumo priežastis – biologinė?

– Hipotezes gali kelti kas tik nori, ponia Moreti. Bet moksliniai tyrimai ne visada jas patvirtina.

– Tada ką galite pasakyti apie daktarą Viljamą Rainerį iš Oklahomos universiteto? – kamantinėja Andžela. – Ar girdėjote, kad jis ištyrė šimtus vaikų, gimusių su lytinės diferenciacijos sutrikimais, tokiais kaip neišsivysčiusi varpa ar apskritai be jos? Toks kūdikis būdavo kastruojamas ir auginamas kaip mergaitė. Ar žinojote, daktare, kad nė vienas jų paskui nepajuto potraukio vyrams? Kad dauguma jų, kai buvo atstatinėjama lytis, panoro būti vyrais, nes jautė lytinį potraukį moterims? Sakyčiau, tai labai aiškus pavyzdys, kad auklėjimas nėra viršesnis prieš gamtą.

– Gerbiama advokate, – sako psichologė, – tikiuosi esate susipažinusi su Darvino natūraliosios atrankos teorija?

– Suprantama.

– Tada žinote, kad – tai pripažinta mokslinė nuomonė – pagrindinis visų rūšių tikslas yra būsimoms kartoms perduoti stipriausius genus. Kadangi homoseksualai, palyginti su hereroseksualais, susilaukia tik dvidešimt procentų palikuonių, ar tik nemanote, kad homoseksualų geną jau seniai panaikino natūralioji atranka? – Ji nusišypso. – Negalite lošti biologijos korta, jei nesugebate įrodyti.

– Esu tik paprasta advokatė, daktare Niukerk, – atremia Andžela. – Nedrįsiu mėgėjiškai užsiiminėti mokslu ar pseudomokslu. Taigi vienas iš jūsų argumentų, kad vaikui geriau augti heteroseksualioje šeimose, yra tas, jog neturint tėvo ir motinos kyla problemų, tiesa?

– Taip.

– O jeigu tokioje šeimoje vienas iš tėvų miršta, ar siūlytumėte tą vaiką atiduoti kitai heteroseksualiai porai?

– Tai būtų juokinga. Bet kuriam vaikui optimaliausia, kai yra ir tėvas, ir motina, bet taip būna ne visada. Juk įvyksta įvairių tragedijų.

– Pavyzdžiui, kai embrionas atiduodamas ne biologinei motinai.

– Prieštarauju…

Teisėjas susiraukia.

– Prieštaravimas priimtas.

– Atsiimu savo žodžius, – sako Andžela Moreti.

– O aš vis dėlto norėčiau atsakyti, – taria daktarė Niukerk. – Poniai Moreti galiu išvardyti daug mokslinių tyrimų, kurie patvirtino, jog be tėvo užaugęs berniukas labiau linkęs tapti nusikaltėliu ir gali būti įkalintas.

– O kaip dėl jūsų tvirtinimo, kad tos pačios lyties asmenų santuoka atveria duris daugpatystei? Ar nuo tada, kai Masačusetso valstijoje buvo leista tuoktis homoseksualams, kas nors kreipėsi su prašymu įteisinti poligaminę santuoką?

– Aš nesidomiu tos valstijos įstatymais…

– Padėsiu jums. Atsakymas: nesikreipė niekas, – sako Andžela. – Ir niekas nepareiškė noro tuoktis su uola arba su ožka. Taigi leiskite apibendrinti tai, ką išgirdau iš jūsų, daktare Niukerk. – Ji ima lenkti pirštus. – Vaikams, auklėjamiems homoseksualų šeimoje, gresia įvairios pražūtys. Homoseksualumas nėra įgimtas, jo išmokstama. Jei tavo tėvai – homoseksualai, tikėtina, kad ir tu pats būsi linkęs į tokius santykius. Jei augina heteroseksualūs tėvais, užaugęs ir pats būsi heteroseksualus.

Psichologė linkteli.

– Maždaug taip.

– Tada gal galite man dar kai ką paaiškinti? – pasiteirauja Andžela Moreti. – Kaip čia yra, kad daugumos homoseksualių žmonių tėvai yra įprastos orientacijos? – Ji apsisuka ir, kol psichologė mąsto, grįžta į savo vietą. – Aš baigiau apklausą.

Andžela Moreti nė už ką nenori, kad liudytų pastorius Klaivas.

– Gerbiamas teisėjau, – kreipiasi ji. – Jeigu ponas Linkolnas kviečiamas kalbėti apie Makso Baksterio reputaciją, nėra jokio reikalo suteikti jam specialiojo liudytojo statuso. Makso Baksterio byla – ne mokslo dalykas.

– Pastorius Klaivas yra religinis lyderis ir mokslininkas, – paprieštarauja Veidas. – Jis važinėjo po visą šalį ir skelbė Dievo žodį.

– O ar žinote, kur pamokslauti nevalia? Ogi teismo salėje, – atšauna Andžela.

– Norėčiau išgirsti jo paties nuomonę, – sako teisėjas O’Nilas.

– Žinau, kad norite, – sušnibžda Andžela.

Teisėjas piktai dėbteli į ją.

– Ką sakėte, advokate?

Andžela pažvelgia į teisėją.

– Kad esu žydė.

– Niekada nebūčiau pamanęs, ypač turint omeny tai, kad jūsų pavardė būdinga italų rajonui. Bet ačiū, kad pasakėte. – Paskui priduria: – Dabar visai kitaip suprantu kai kuriuos jūsų prieštaravimus. Advokate Prestonai, galite kviesti savo liudytoją.

Kai lydimas šerifo į salę įžengia pastorius Klaivas, galerija atgyja. Amžinosios šlovės bažnyčios nariai šaukia „aleliuja“ ir „amen“, o Vestboro baptistai ima ploti. Pastorius kukliai nuleidžia galvą ir nueina prie liudytojo pulto.

Jis paprašo būti prisaikdintas ranką uždėjęs ant savosios Biblijos.

– Prašom pasakyti savo vardą ir pavardę – protokolui, – prabyla Veidas.

– Klaivas Linkolnas.

– Kuo užsiimate?

– Esu Amžinosios šlovės evangelikų bažnyčios pastorius.

– Ar jūs vedęs, pastoriau?

– Taip, – atsako šis. – Turiu nuostabią žmoną, ir Dievas apdovanojo mus keturiomis puikiomis dukterimis.

Tris iš jų pažįstu – tai skaisčiaveidės, paauglystės dar nesulaukusios mergaitės, vilkinčios deramomis suknelėmis ir sekmadieniais giedančios kartu su tėvu. Ketvirtoji per pamaldas sėdi joms už nugarų ir neištaria nė žodžio. Kalbama, kad ji nepripažįsta Jėzaus kaip savo Viešpaties ir Išganytojo. Įsivaizduoju, kaip dėl to nesmagu tokiam žmogui kaip pastorius Klaivas.

Manau, visiems tenka nešti savo kryžių.

– Ar pažįstate šios bylos ieškovą?

– Taip. Maksas tapo vienu iš mūsų maždaug prieš šešis mėnesius.

– Ar pažįstate Ridą ir Lidę Baksterius? – klausia Veidas.

– Ridą pažįstu jau penkiolika metų. Jis puikus savo verslo žinovas – jau daugiau kaip dešimt metų tvarko mūsų bažnyčios finansus. Per nuosmukį buvome turbūt vienintelė pelno nesiekianti organizacija, uždirbusi pinigų. – Pastorius Klaivas pakelia akis. – Tikriausiai kažkas globojo mus fondų biržoje.

– Kiek laiko esate šios bažnyčios pastorius?

– Dvidešimt vienus šlovingus metus.

– Pastoriau, ką jūsų bažnyčia kalba apie homoseksualumą?

– Prieštarauju, – įsiterpia Andžela Moreti. – Nesuprantu, kaip tai susiję su ieškovo charakteriu?

– Atmesta!

– Mes tikime Dievo žodžiu, – atsako pastorius Klaivas. – Bibliją aiškiname paraidžiui. O joje daugelyje vietų teigiama, kad santuoka – tai vyro ir moters sąjunga, kurios tikslas – suteikti gyvybę; yra daug vietų, kur tiesiogiai smerkiamas homoseksualumas.

– Gal galite detalizuoti?

– Prieštarauju! – Andžela Moreti atsistoja. – Biblija nėra tiesiogiai susijusi su svarstoma byla.

– Tikrai? – klausia Veidas ir parodo į priesaikai skirtą Bibliją, gulinčią ant sekretorės stalo.

Andžela Moreti nekreipia į jį dėmesio.

– Gerbiamas teisėjau, pono Linkolno Biblijos interpretacijos – atviras religijos ir teisingumo propagavimas, o tai pažeidžia teisinės sistemos principus.

– Priešingai, gerbiamas teisėjau, tai tiesiogiai susiję su negimusių vaikų interesais ir su namais, kuriuose jie atsidurs.

– Leidžiu liudyti, – sako teisėjas O’Nilas.

Galerijoje, pačiam gale, sėdi vyras, vilkintis marškinėliais, ant kurių užrašytas homoseksualų šūkis: SPINTOS SKIRTOS DRABUŽIAMS. Jis atsistoja ir rikteli:

– Eik po velnių, teisėjau!

Teisėjas O’Nilas pažvelgia aukštyn.

– Prašymas atmestas, – ištaria abejingu balsu. – Šerife, prašom išvesti aną vyrą iš teismo salės. – Jis pasisuka į pastorių Klaivą. – Kaip sakiau, galite kalbėti. Bet kaip pavyzdį leidžiu pateikti tik vieną ištrauką.

Pastorius Klaivas atsiverčia Bibliją ir garsiai perskaito: Nesugulsi su vyriškiu tarsi su moterimi; tai pasibjaurėtina.60 Jei vyras sugultų su vyriškiu tarsi su moterimi, jiedu abu nusikalstų bjauriu iškrypimu ir užsitrauktų kraujo kaltę.61 Žinau, tai dvi ištraukos, bet jos – tame pačiame puslapyje.

– Kaip jūs ir jūsų parapijiečiai aiškinate šias eilutes? – klausia Veidas.

– Nemanau, kad tik aš ir mano parapijiečiai, – atsako pastorius Klaivas. – Kiekvienam jas perskaičiusiam akivaizdu, kad homoseksualumas – pasibjaurėtinas. Nuodėmė.

– Dėl Dievo, – vėl įsiterpia Andžela Moreti. – Prieštarauju šimtąjį kartą.

– Šitam liudijimui suteiksiu deramą reikšmę, advokate, – sako teisėjas O’Nilas.

Veidas pasisuka į pastorių Klaivą.

– Norėčiau atkreipti jūsų dėmesį į šią bylą dėl negimusių vaikų. Kada apie juos sužinojote?

– Maksas atėjo pas mane po pokalbio su buvusia žmona ir atrodė labai prislėgtas. Akivaizdu, kad dabar ji gyvena nuodėmėje…

– Prieštarauju!

– Prašom išbraukti tai iš protokolo, – paliepia teisėjas.

– Buvusi Makso žmona norėjo gauti tuos embrionus, kad paskui jie būtų perkelti jos lesbietei meilužei.

– Ką patarėte Maksui? – vėl klausia Veidas.

– Kad galbūt šitaip Dievas stengiasi jam kažką pasakyti? Mudu diskutavome apie tai, kokios šeimos jis linki savo vaikams. Ir jis pasakė: tradicinės, krikščioniškos. Kai paklausiau Makso, ar jis pažįsta tokią šeimą, iškart paminėjo savo brolį ir brolienę.

Lidė, – dingteli man ir krūtinėje pajuntu aštrų skausmą.

O ką, jei pasisiūlyčiau kūdikius auginti kartu? Galėtume pasakyti apie tai Veidui, jis perduotų teisėjui, ir aš, biologinis tėvas, išsyk tapčiau lygties dalimi. Tada neatiduočiau kūdikių, pasilaikyčiau juos sau.

Tačiau Veidas jau pasakė, kad nenoriu būti tėvu.

Pasakė ir Lidė.

O jeigu ji ir norėtų, negaliu iš jos atimti to, ką dabar turi: pinigų, namo, saugumo. Aš niekada nepasieksiu Rido lygio.

Rido, kuris visą laiką padėjo man, o aš, brolis, atsilyginu permiegodamas su jo žmona.

Taip, esu puikus tėvas. Tikras, doras, sektinas pavyzdys.

– Ridas ir Lidė daug metų meldėsi, kad susilauktų vaikų, – sako pastorius Klaivas. – Neseniai jie netgi svarstė, kad gal reikėtų įsivaikinti. Kai Maksas atėjo pas mane, pamaniau: galbūt Dievas siūlo mums kitą, visiems naudingą sprendimą? Galbūt Lidė ir Ridas bus patys geriausi tėvai tiems ypatingiems dar negimusiems vaikams.

– Ir ką Maksas į tai?

– Jis buvo atsargiai optimistiškas. – Pastorius Klaivas pažvelgia aukštyn. – Visi mes buvome.

– Ačiū, pastoriau, – padėkoja Veidas ir atsisėda.

Andžela Moreti prabyla dar tebesėdėdama ant kėdės.

– Sprendimą, kuris būtų naudingas visiems, – pakartoja ji. – Ar tai turite omenyje?

– Taip.

– Nemanau, kad tai būtų naudinga Zojai, biologinei tų embrionų motinai.

– Kiek suprantu, daug svarbesni yra vaikų interesai, o ne būtinumas įtikti poniai Bakster, – atšauna pastorius Klaivas.

– Taigi manote, kad nebiologiniai tėvai – tiems embrionams daug geresnis variantas negu tai, kad vienas iš tėvų su jais susijęs tiesiogiai genetiškai?

– Ką manau aš, svarbu daug mažiau negu tai, ką galvoja Dievas.

– Tikrai? – perklausia Andžela. – Kada paskutinį kartą kalbėjotės su juo?

– Prieštarauju, – įsiterpia Veidas. – Neleisiu jai tyčiotis iš liudytojo.

– Pritariu… Tvardykitės, advokate.

– Pastoriau, sakėte, kad pažįstate Maksą pusę metų.

– Taip.

– Ir niekada nebuvote susitikęs su Zoja Bakster, pamatėte ją tik šioje teismo salėje, tiesa?

– Taip.

– Ar turėjote informacijos apie juodu, kai dar buvo susituokę?

– Ne. Jie nebuvo mūsų bažnyčios nariai.

– Suprantu, – sako Andžela. – Bet jūs gerai pažįstate Ridą ir Lidę Baksterius?

– Taip.

– Jums nebuvo jokių sunkumų ateiti į teismą ir paliudyti, kad, jūsų nuomone, jie – tinkami globėjai šiems embrionams.

– Jokių, – patvirtina pastorius Klaivas.

– Su Ridu Baksteriu jus sieja dalykiniai ryšiai, teisybė?

– Jis tvarko mūsų bažnyčios finansus.

– Jis – ir vienas iš svarbiausių bažnyčios rėmėjų, taip?

– Taip. Ridas visada buvo labai dosnus.

– Narių prašote atiduoti bažnyčiai dešimtąją dalį savo pajamų, juk taip?

– Daugelyje bažnyčių tai įprasta…

– Ar tiesa, kad iš savo draugo Rido Baksterio per metus iš viso gaunate apie keturis šimtus tūkstančių dolerių?

– Apie tiek.

– Ir taip jau sutapo, kad šiandien rekomenduojate jį kaip tinkamiausią tų embrionų globėją, tiesa?

– Rido dosnumas bažnyčiai neturi nieko bendra su mano rekomendacija.

– Kurgi ne, – ištaria Andžela Moreti. – Judu su Maksu kalbėjotės apie jo buvusios žmonos prašymą atiduoti embrionus. Tai jūs pasiūlėte jam pasvarstyti apie Ridą ir Lidę kaip apie galimus tėvus, teisybė?

– Tiesiog atvėriau jam akis.

– Ir žengėte dar vieną žingsnį – padėjote jam rasti advokatą.

Pastorius Klaivas linkteli.

– Būčiau taip pasielgęs dėl bet kurio kito savo parapijiečio.

– Iš tikrųjų, pastoriau, jūs ne tik radote Maksui advokatą. Jūs radote garsiausią visose Jungtinėse Valstijose profesionalą, ginantį dar negimusių kūdikių teises, tiesa?

– Aš čia niekuo dėtas; garsus žmogus tiesiog panoro pagelbėti Maksui, atsidūrusiam itin keblioje padėtyje.

– Pone Linkolnai, jūs teigėte, kad santuokos tikslas yra suteikti gyvybę.

– Taip.

– Ar Biblija ką nors kalba apie heteroseksualias poras, kurios negali susilaukti vaikų?

– Ne.

– O apie heteroseksualias šeimas, kurios per senos turėti vaikų?

– Ne…

– O kaip dėl tų, kurie niekada neišteka ar neveda? Ar Biblija smerkia juos kaip nenormalius?

– Ne.

– Net jeigu jie, remiantis jūsų logika, niekam nesuteikia gyvybės?

– Biblijoje daugelyje vietų smerkiamas homoseksualumas, – atsako pastorius Klaivas.

– O taip. Puikioji ištrauka iš „Kunigų knygos“! Ar žinote, pone Linkolnai, kad „Kunigų knyga“ – tai šventumo kodeksas, parašytas daugiau kaip prieš tris tūkstančius metų?

– Be abejonės, žinau.

– Ar žinote, kad šventumo kodeksai – ypatingi? Kad tai ne įsakymai, o elgesio kodeksai, kuriuose surašyta, kas nedera tikintiesiems tam tikru laiku ir tam tikroje vietoje? Ar žinote, pastoriau, kad „Kunigų knyga“, tas kodeksas, buvo skirtas tik Izraelio kunigams ir jame raginama elgtis atsakingiau, negu kad elgiasi kunigai iš kitų šalių, pavyzdžiui, iš Graikijos?

– Perskaičius tas eilutes tampa visiškai aišku, kas dora, o kas ne. Galite aiškinti istoriškai, bet moralės požiūriu ir šiandien tai tebėra aktualu.

– Iš tikrųjų? Ar žinote, kad „Kunigų knygoje“ yra daug kitokių draudimų? Pavyzdžiui, vienas smerkia netvarkingas šukuosenas. Žinojote?

– Na…

– Kitas pasisako prieš tatuiruotes. – Andžela nusišypso. – Pati turiu pasidariusi vieną, tik neišduosiu kur. – Ji prieina prie pastoriaus Klaivo. – Ar jūsų kaklaraištis šilkinis? O marškiniai medvilniniai? Ar žinote, kad kodekse draudžiama nešioti drabužius iš skirtingų medžiagų?

– Nesuprantu, kaip tai…

– Ir dar ten sakoma, kad negalima valgyti nei kiaulienos, nei jūrų gėrybių. Ar mėgstate krevetes su česnakų padažu, pastoriau?

– Tai ne…

– Dar draudžiama pranašauti ateitį. O kaip dėl futbolo? Juk jums patinka futbolas, tiesa? Noriu pasakyti: kam gi jis nepatinka? Bet nevalia spardyti kamuolio iš kiaulės odos. Ar nemanote, pastoriau, kad daugelis tų draudimų yra pasenę?

– Prieštarauju, – sako Veidas. – Advokatė pažeidžia taisykles.

Teisėjas pakreipia galvą.

– Visus reikia matuoti vienodu matu, pone Prestonai. Atmesta.

– Biblija svarbi žmonėms, bet ji nėra sekso vadovėlis, tiesa?

– Žinoma, ne!

– Tai kodėl, po galais, pavertėte ją deramos lytinės veiklos patarimų knyga?

Pastorius Klaivas pažvelgia į advokatę.

– Biblijoje aš ieškau atsakymo į visus klausimus, ponia Moreti. Net ir apie lytinius nukrypimus.

– Ir kas ten rašoma apie sekso žaislus?

Veidas pašoka.

– Prieštarauju!

– Tikrai jau, ponia Moreti, – taria teisėjas, rūsčiai žvelgdamas į advokatę.

– Ar tada turėtume manyti, kad Biblijoje gali būti nepaminėta su lytimi susijusių dalykų, kurie nukrypę nuo normos?

– Visiškai galimas daiktas, – linkteli pastorius Klaivas. – Biblijoje nusakomi tik pagrindiniai principai.

– O ar tai, kas minima kaip nukrypimas nuo normos, jūsų nuomone, yra Dievo žodis? Nuostatos, kurių nevalia laužyti?

– Tikra tiesa.

Andžela Moreti paima nuo gynėjų stalo lipukų prikaišiotą Bibliją.

– Ar žinote, kas rašoma „Pakartoto įstatymo knygoje“, dvidešimt antrame skyriuje, dvidešimta ir dvidešimt pirma eilutės? – klausia ji. – Gal galėtumėte perskaityti teismui garsiai?

Salėje nuaidi pastoriaus Klaivo balsas:

– Tačiau jei šis kaltinimas yra tiesa, – jei įsitikinta, kad ši mergina nebuvo mergelė, – tada mergina bus išvesta prie jos tėvo namų durų, ir jos miesto vyrai užmuš ją akmenimis…

– Ačiū, pastoriau. Gal galite paaiškinti šią ištrauką?

Pastorius suspaudžia lūpas.

– Čia pasisakoma už ketinimą užmėtyti akmenimis nekaltybę praradusią merginą, jeigu tai išaiškėjo per vestuves.

– Ar savo parapijiečiams siūlytumėte taip elgtis? – Bet pastoriui nespėjus atsakyti, Andžela užduoda kitą klausimą: – O kaip dėl „Evangelijos pagal Morkų“? Dešimtas skyrius, nuo pirmos iki dvyliktos eilutės. Ten parašyta, kad skyrybos draudžiamos. Ar tarp jūsų bažnyčios narių yra išsituokusių? Ak, pala pala, žinoma, juk tai Maksas Baksteris.

– Dievas atleidžia nusidėjėliams, – atremia pastorius Klaivas. – Jis sveikina juos, sugrįžusius pas Jį.

Andžela atsiverčia Bibliją kitoje vietoje.

– O kaip dėl „Evangelijos pagal Morkų“, dvyliktas skyrius, nuo aštuonioliktos iki dvidešimt trečios eilutės? Jeigu vyras miršta nesusilaukęs vaikų, pagal Bibliją jo našlė turi mylėtis su visais jo broliais, kol pagimdys vyriškos lyties palikuonį. Ar patariate tai liūdinčioms našlėms?

Nekenčiu savęs, bet vėl pagalvoju apie Lidę.

– Prieštarauju!

– O kaip dėl „Pakartoto įstatymo knygos“? Jei susimuštų du vyrai ir vieno jų žmona įsikištų gelbėti savo vyrą nuo priešininko rankos, ištiesdama ranką ir griebdama jam už gėdos, nukirsi jai ranką. Nerodyk jokio gailesčio.62

Rimtai? Ridui pasiūlius, prisidėjau prie suaugusiųjų Biblijos mokymų, bet niekada neteko skaityti apie tokius pikantiškus dalykus.

– Prieštarauju! – Veidas skambiai pliaukšteli ranka per stalą.

– Ponia Moreti, – pakelia balsą teisėjas. – Laikysiu teismo negerbimu, jei jūs…

– Puiku. Atsiimu paskutinius žodžius, bet turite pripažinti, pastoriau, kad ne kiekvienas Biblijos įsakymas šiais laikais turi prasmę.

– Tik todėl, kad jūs ištraukėte iš istorinio konteksto…

– Pone Linkolnai, jūs taip pasielgėte pirmas, – atšauna Andžela Moreti.

53 1, 26–27.

54 6, 9–10.

55 Hebr 11, 25.

56 Gal 6–8.

57 Pirmasis televizijos pamokslininkas, garsėjo savo pamokslais Niujorko „Madison Square Garden“ arenoje.

58 Piešiantys teismo proceso scenas (nes filmuoti ir fotografuoti draudžiama).

59 Iš teisininkų luomo pašalintas advokatas, tapęs mažo miestelio pastorium ir kovojantis prieš homoseksualus.

60 Kun 18, 22.

61 Kun 20, 13.

62 25, 11–12.

1 TAKELIS

DAINA LYDI NAMO

2 TAKELIS

NAMAS VILTIES GATVĖJE

3 TAKELIS

PABĖGĖLĖ

4 TAKELIS

PASKUTINĖ

5 TAKELIS

TEKĖK UŽ MANĘS

6 TAKELIS

TIKĖJIMAS

7 TAKELIS

UNDINĖ

8 TAKELIS

ĮPRASTAS GYVENIMAS

√

9 TAKELIS

KUR TU ESI

10 TAKELIS

SAMĖS DAINA

ZOJA

Atsibudus pirmąsias penkias sekundes diena atrodo graži – giedra, kupina galimybių.

Ir tada aš prisimenu…

Kad vyksta teismo procesas.

Kad yra trys embrionai.

Kad šiandien reikės duoti parodymus.

Kad visą likusį gyvenimą Vanesa ir aš, jei norime pasiekti tiek, kiek heteroseksuali pora, turėsime šokti dvigubai aukščiau ir bėgti dvigubai greičiau. Mylėti niekada nėra lengva, bet atrodo, kad gėjų ir lesbiečių poroms meilė – tai kliūčių ruožas.

Jaučiu Vanesos ranką. Ji apkabina mane iš nugaros.

– Liaukis sukusi galvą, – sako man.

– Iš kur žinai, kad suku?

Vanesa nusišypso palinkusi man prie mentės.

– Nes tu atsimerkusi.

Atsigręžiu į ją.

– Kaip tau pavyko? Kaip būna, kai būdamas jauno amžiaus viešai prisipažįsti, kad esi homoseksualus? Noriu pasakyti, man jau keturiasdešimt vieni, o aš vos ištveriu teismo salėje, kai išgirstu, kas kalbama apie mane. Jei būčiau keturiolikos, aš ne tik pasislėpčiau spintoje, bet ir prisiklijuočiau prie jos sienos.

Vanesa atsigula ant nugaros ir įsistebeilija į lubas.

– Kai mokiausi vidurinėje, veikiau būčiau mirusi negu prisipažinusi viešai. Nors pati ir žinojau, kokia esu. Kai esi paauglė, gali rasti milijonus išsisukimo būdų, nes paauglystėje visi nori prilygti kitiems, o ne išsiskirti; nes nežinai, ką pasakys tėvai; nes bijai, kad geriausia draugė pamanys, jog lendi prie jos. Rimtai. – Vanesa pažvelgia į mane. – Dabar mano mokykloje yra penki paaugliai ir paauglės, kurie neslepia esą gėjai ir lesbietės, ir apie penkiolika, kurie dar nenori to suvokti. Galiu šimtus kartų kartoti, kad tai, ką jie jaučia, yra normalu. Bet jie pareina namo, įsijungia žinias ir sužino, kad gėjai negali tarnauti kariuomenėje. Jie mato, kaip žlunga referendumas dėl tos pačios lyties asmenų santuokos. Juk vaikai nėra kvaili.

– Kiek žmonių turi pasakyti, kad tu kažin koks ne toks, kol pats pradedi tuo tikėti? – svarstau garsiai.

– Tai tu pasakyk man, – taria Vanesa. – Tu, Zoja, – didelė vėlyva klaida, bet esi tokia pat narsi kaip ir mes. Manau, gėjai ir lesbietės panašūs į tarakonus. Sugeba greitai atsigauti.

Nusijuokiu.

– Ak, tai būtų baisiausias pastoriaus Klaivo košmaras. Tarakonų buvo jau tada, kai žemėje gyveno dinozaurai.

– Bet tada pastorius Klaivas turėtų tikėti evoliucija, – sako Vanesa.

Prisimenu, kaip vakar teko bėgti pro rikiuotę, kad patektume į teismą. O vakare Veidas dalyvavo Šono Haničio laidoje. Šiandien bus dvigubai daugiau žiniasklaidos atstovų. Ir dvigubai daugiau dėmesio man.

Aš pripratusi prie dėmesio, juk vis dėlto esu atlikėja. Tačiau viena – tave stebinti nekantraujanti publika, laukianti dainos tęsinio, ir visai kas kita tie, kurie laukia tavo pražūties.

Staiga visa, kas susiję su pastorium Klaivu, pasidaro nebejuokinga.

Pasislenku į savo lovos pusę ir įsistebeiliju į šviesą ant grindų, svarstau, kas būtų, jeigu paskambinčiau Andželai ir pasakyčiau, kad susirgau gripu. Dilgėline. Maru.

Vanesa prisiglaudžia prie manęs, mūsų kulkšnys susiliečia.

– Liaukis sukusi galvą, – pakartoja ji. – Viskas bus gerai.

Dalis nematomų teismo išlaidų – tai sugaištas laikas, kai tavo gyvenimas sutrikdomas ir reikalaujama informacijos, kurią mieliau laikytum paslaptyje. Galbūt truputį gėdijiesi, galbūt manai, kad kitems nederėtų kištis į svetimus reikalus. Tau tenka pasiimti laisvą dieną, perstumdyti planus, nes dabar svarbiausia tai, kas vyksta.

Taigi ši byla mažai kuo skiriasi nuo apvaisinimo mėgintuvėlyje procedūrų.

Dėl šios priežasties (ir todėl, kad Vanesa sugaišo tiek pat laiko, kiek ir aš) nutariame prieš eidamos į teismą valandai užsukti į mokyklą. Vanesa galės sutvarkyti savo reikalus, o aš susitiksiu su Liuse.

Tačiau išėjusios iš automobilių aikštelės ir pasukusios už kampo pamatome minią skanduojančių piketuotojų su plakatais rankose.

BIJOKITE DIEVO, O NE HOMOSEKSUALŲ

ARTĖJA PASKUTINIOJO TEISMO DIENA

ČIONAI – JOKIŲ ŽYDRŲJŲ

3 GĖJŲ IR LESBIEČIŲ TEISĖS: 1. LYTIŠKAI PLINTANČIOS LIGOS 2. AIDS 3. PRAGARAS.

Šalia jų stovi du policininkai ir nepatikliai stebi protesto akciją. Minioje pamatau Klaivą Linkolną, vilkintį baltu kostiumu, tik šį kartą švarkas dvieilis.

– Esame čia, kad apgintume savo vaikus! – šaukia jis. – Šios didžios šalies ateitis, taip pat ir ateitis tų, kuriems gresia didžiausia rizika tapti homoseksualų aukomis, – tai homoseksualai, dirbantys šioje mokykloje!

Aš aikteliu.

– Vanesa, – sakau. – Kas bus, jeigu jis viešai paskelbs, kad tu lesbietė?

– Po viso to triukšmo žiniasklaidoje? Na ir kas, – atsako Vanesa. – Be to, žmonės, kurie man rūpi, tai jau žino. O tie, dėl kurių nesuku galvos… Na, jiems tiesiog teks su tuo susitaikyti. Negalima atleisti manęs iš darbo vien dėl to, kad esu lesbietė. – Ji išsitiesia. – Andžela nesitvers džiaugsmu galėdama imtis naujos bylos.

Atvažiuoja mokyklinis autobusas. Kai sutrikę vaikai pasipila į kiemą, bažnyčios nariai ima šaukti ir kaišioja jiems po nosim plakatus. Vienas nedidukas berniukas, vilkintis medvilniniu sportiniu nertiniu su gobtuvu, kuris beveik dengia jo veidą, pamatęs plakatus išrausta.

Vanesa pasilenkia prie manęs.

– Pameni, apie ką kalbėjomės šįryt? Jis vienas iš tų penkiolikos.

Berniukas nuleidžia galvą – trokšte trokšta tapti nematomas.

– Ketinu įsikišti, – sako Vanesa. – Ar palauksi manęs? – Ir tuojau pat ima spraustis pro minią, stumdo žmones su tokia jėga, lyg būtų amerikietiškojo futbolo gynėja. Nusiyrusi iki berniuko apglėbia jį ir išveda iš neapykanta persmelkto kovos lauko. – Kodėl neužsiimate savais reikalais? – sušunka pastoriui Klaivui.

– O kodėl jūs nesusirandate sau vyro? – atšauna jis.

Staiga Vanesa išrausta kaip ir tas berniukas. Stebiu, kaip ji mėgina nukreipti mokinių dėmesį nuo protestuotojų ir dingsta už mokyklos durų.

– Homoseksualai moko mūsų vaikus, mėgina įpiršti jiems savo gyvenimo būdą, – sako pastorius Klaivas. – Ironiška, kad šiuos jautrius jaunus žmonės konsultuoja tie, kurie gyvena nuodėmėje.

Sugriebiu policininkui už rankovės.

– Juk tai mokykla. Juk čia nevalia protestuoti. Argi negalite jų išvaikyti?

– Nebent jie padarytų ką nors neteisėto. Dėl tokios išvirkščios demokratijos kaltinkite liberalus, ponia. Tokie žmonės nori pasireklamuoti; o netoliese šurmuliuoja teroristai. Dieve, laimink Jungtines Valstijas, – išsiviepia jis ir žiaumodamas kramtomąją gumą dėbteli į mane.

– Aš ne prieš homoseksualus, – kalba pastorius Klaivas. – Bet man nepatinka tai, ką jie daro. Gėjai ir lesbietės jau turi vienodas su kitais teises. Tačiau ne, jie nori ypatingų teisių. Teisių, kurios pamažu, bet tikrai užgoš mūsiškes. Ten, kur viešpatauja jie, atvirai išsakydamas savo nuomonę kaip dabar, galiu patekti į kalėjimą neva už neapykantos kurstymą. Kanadoje, Anglijoje ir Švedijoje pastoriai, kunigai, kardinolai ir vyskupai buvo teisiami ir netgi nuteisti už pamokslus, nukreiptus prieš homoseksualumą. Pensilvanijoje evangelikų grupė, nešanti tokius plakatus, kaip kad laikome mes, buvo suimta ir apkaltinta etniniu bauginimu.

Pro šalį eina kitu autobusu atvažiavę mokiniai. Vienas iš jų meta į pastorių lipnų beisbolo kamuoliuką.

– Kvailys, – tarsteli vaikas.

Pastorius Klaivas ramiai nusivalo veidą.

– Jiems jau praplautos smegenys. Net darželiuose vaikams dabar teigiama, kad normalu turėti dvi mamas. Jeigu jūsų vaikas kalbės kitaip, jis bus pažemintas prieš bendraamžius. Ir tai plinta mokyklose. Jums gali baigtis kaip Krisui Kemplingui, mokytojui iš Kanados. Jis buvo nušalintas nuo pareigų, nes parašė laišką redaktoriui, kad homoseksualų seksas žalingas sveikatai ir kad daugelis religijų homoseksualumą laiko amoraliu. Bičiuliai, jis tik pateikė faktus, bet dėl to mėnesį negavo atlyginimo. O Anė Kofi Montes, „Bell Atlantic“ darbuotoja, buvo atleista iš darbo dėl to, kad paprašė ištrinti jos adresą iš darbovietės gėjų ir lesbiečių elektroninio pašto adresų sąrašo; ji nepageidavo gauti skelbimų apie jų vakarėlius ir šokius. Arba Ričardas Petersonas, savo kabinete iškabinęs Biblijos ištraukas. Jis taip pat buvo atleistas.

Man dingteli, kad pastorius Klaivas – nusiminusiųjų vadas. Jis ne suburia žmones dėl kokio nors tikslo, o priveda juos prie paranojos.

Minios pakraščiuose pasigirsta bruzdėjimas, lyg po antklode maltųsi šuniukas. Mane alkūne nustumia moteris su dideliu auksiniu kryžium, kabančiu tarp krūtų.

– Homoseksualų planai apriboja jūsų, krikščionių, teisę laikytis savo tikėjimo, – toliau kalba pastorius Klaivas. – Privalome priešintis, kol mūsų religinių ir civilinių teisių nepaniekino, nesutrypė tie…

Staiga kažkas – lyg juoda dėmė – trenkiasi į pastorių ir parverčia jį ant žemės. Trys kostiumuoti galvažudžiai mikliai pastato jį ant kojų. Tuo metu du policininkai sugriebia užpuoliką. Pamatęs, kas jį užpuolė, pastorius baisiai sutrinka. Lygiai kaip ir aš.

– Liuse! – sušunka jis. – Ką, po galais, darai!

Iš pradžių nesuvokiu, iš kur jis žino mergaitės vardą. Paskui prisimenu, kad ji lanko jo bažnyčią.

Matyt, per prievartą.

Prasibrovusi pro minią žengiu tarp pastoriaus Klaivo ir policininkų, pernelyg energingai besigrumiančių su Liuse. Abu užlaužė jai rankas už nugaros, nors ji sveria tik penkiasdešimt kilogramų.

– Išsivedu ją, – tariu taip įsakmiai, kad pareigūnai iškart paleidžia mergaitę.

– Mes dar nebaigėme, – sako pastorius Klaivas.

Vesdama Liusę į mokyklą grįžteliu jo pusėn.

– Susitiksim teisme! – sušunku jam.

Galiu eiti lažybų, Liusė dar niekada nebuvo tokia laiminga patekusi į mokyklą. Jos veidas išraudęs, išmuštas dėmėm.

– Giliai įkvėpk, – sakau jai. – Kaipmat palengvės.

Koridoriuje pasirodo Vanesa. Ji įdėmiai nužvelgia mus abi.

– Kas atsitiko?

– Mums su Liuse reikia nusiraminti, – tariu kiek galėdama ramiau, nors iš tikrųjų trokštu iškviesti Amerikos pilietinių teisių sąjungą, Andželą ar proktologą, bet ką, kas turi patirties kovojant su tokiais kvailiais kaip Klaivas Linkolnas.

– Eikit į mano kabinetą, – išsyk pasiūlo Vanesa. – Ir galit būti tenai, kiek tik norit.

Pro administracines patalpas, kur Liusė praleisdavo daug laiko drausminama direktorės pavaduotojos, nusivedu ją į jaukų Vanesos kabinetą. Uždarau duris.

– Ar gerai jautiesi? – pasiteirauju.

Liusė rankove nusivalo burną.

– Tik norėjau, kad jis užsičiauptų, – sušnibžda ji.

Manau, Liusė jau žino, kad viso to triukšmo ašis esu aš. Juk apie teismo procesą buvo rašoma laikraščiuose. Vakar vakare, kai valiausi dantis, mane rodė per vėlyvąsias žinias. O dabar prie mokyklos surengtas piketas. Iš pradžių norėjau, kad mūsų pačių labui ji nežinotų apie mano asmeninį gyvenimą, bet dabar tai būtų tas pat, lyg smėlio maišais gintis nuo cunamio.

Akivaizdu, Liusė jau viską žino. Kad jos bažnyčios nariai blogai atsiliepia apie mane. Todėl ir blaškosi nenumanydama, ką daryti.

Todėl užsipuolė Klaivą Linkolną.

Atitraukiu kėdę, kad ji galėtų atsisėsti.

– Ar tikite juo? – pasiteirauja Liusė.

– Atvirai kalbant, ne, – prisipažįstu. – Jis panašus į cirkininką.

– Ne. – Liusė papurto galvą. – Klausiu… ar tikite juo?

Iš pradžių jos klausimas mane suglumina. Vargu ar rastum žmogų, kuris klausydamasis pastoriaus Klaivo nesuvoktų, kad šis meluoja. Bet juk Liusė – paauglė. Ji lanko evangelikų bažnyčią ir visą gyvenimą girdėjo tuos pačius tuščius žodžius.

– Ne, netikiu, – atsakau tyliai. – O tu?

Liusė knebena savo juodų tamprių atirusius siūlus.

– Praėjusiais metais mūsų mokyklą lankė vienas berniukas. Džeremis. Mes visi žinojome, kad jis gėjus, nors jis pats niekada neišsidavė. Jam ir nereikėjo. Visi nuolat vadino jį pederastu. – Liusė pažvelgia į mane. – Prieš pat Kalėdas jis pasikorė rūsyje. Jo kvailiai tėvai buvo įsitikinę, kad tai dėl prasto pažymio iš civilinės teisės. – Jos akys sužimba kaip deimantai. – Aš pavydėjau jam, kad pasitraukė iš čia visiems laikams. Jo nebėra, o aš, kad ir kiek kartų mėginau, negaliu pasitraukti.

Burnoje pajuntu metalo skonį. Po akimirkos suvokiu, kad tai baimė.

– Liuse, negi nori pakenkti sau?

Ji nieko neatsako. Įdėmiai nužvelgiu jos dilbius – noriu įsitikinti, ar vėl nesipjaustė, bet nieko nepamatau. Netgi tokiu oru mergaitė vilki šiltais marškiniais.

– Noriu žinoti, kur, po galais, yra Jėzus, – vėl prabyla Liusė. – Kur Jis yra, kai aplinkui tiek neapykantos, lyg džiūtų betonas? Eik po velnių, Dieve. Eik po velnių, nes tavęs niekada nebūna šalia, kai pasidaro sunku.

– Liuse, pasikalbėkim. Ar turi kokį planą?

Kalbant su potencialiu savižudžiu pirmiausia patariama priversti jį išsikalbėti, tada lengviau išsklaidyti baimes. Turiu sužinoti, ar ji piniginėje nešiojasi tablečių, ar turi virvę spintoje arba gal po čiužiniu laiko pistoletą.

– Ar kas gali liautis mylėjęs tave dėl to, kad nepateisini to žmogaus lūkesčių?

Išgirdusi tokį klausimą nustėrstu. Pagalvoju apie Maksą.

– Manau, taip, – pripažįstu. Gal kas nuliūdino Liusę? Gal dėl to ji taip elgėsi šiandien? Kiek pažįstu šią mergaitę, ji varys žmones nuo savęs, o kai jie pasišalins, ji kaltins save. – Ar čia įsimaišęs berniukas?

Liusė pasisuka į mane, jos veide matau skausmą.

– Padainuokit, – paprašo. – Padarykit taip, kad tai praeitų.

Neturiu gitaros. Visus muzikos instrumentus palikau automobilyje, nes dėmesį patraukė susirinkusi minia. Vienintelis instrumentas dabar yra mano balsas.

Taigi uždainuoju nepritardama sau jokiu muzikos instrumentu. Giedu „Aleliuja“, seną Leonardo Koheno dainą, parašytą dar prieš gimstant Liusei.

Dainuoju užsimerkusi, tariu žodžius tarsi tapyčiau teptuku, lygiai kaip besimeldžiantys žmonės, kai nežino, ar yra Dievas. Tikiuosi stebuklo dėl Liusės. Dėl savęs ir Vanesos. Dėl visų nepritapėlių, kurie nebūtinai nori prisitaikyti. Ir nenori būti kaltinami.

Kai nutylu, mano akyse žiba ašaros. Tačiau Liusės akys sausos, o veidas akmeninis.

– Dar kartą, – paliepia ji.

Padainuoju dainą antrą kartą. Paskui trečią.

Šeštą kartą jau dainuojame kartu, ir staiga Liusė ima kūkčioti. Ji užsidengia veidą rankomis.

– Tai ne dėl berniuko, – prisipažįsta ji.

Kai buvau maža, viena tolima teta įteikė man keisčiausią dovaną: dvidešimties dolerių banknotą akrilo dėlionėje. Turėjau traukyti bumbulus ir įvairiomis kryptimis stumdyti svirtis, kol pagaliau radau sklendę ir galėjau paimti dovaną. Netekusi kantrybės norėjau trenkti plaktuku, bet mama patikino mane, jog susitvarkysiu; o kai viskas pradėjo dėliotis, atrodė, kad einasi kaip iš pypkės. Viens, du, trys – durys, spynos atsidarė viena po kitos, lyg niekada nebūtų buvusios užrakintos.

Panašiai atsitiko ir dabar – uždanga atitraukta, sakinys po sakinio, ir ji prabils apie mėginimus nusižudyti. Pastoriaus Klaivo kalba. Piktas Liusės išpuolis. Džeremis. Ar kas gali liautis tave mylėjęs?

Tai ne dėl berniuko, – sakė Liusė.

Svarbiausia muzikos terapijoje turbūt tai, kad tu ateini į žmogaus gyvenimą kaip tik tada, kai jam to labiausiai reikia, o kai palieki jį, jis jau yra kitoks. Terapeutė – tik katalizatorius. Konstanta. Ji nesikeičia kaip lygties dalis. Ir, žinoma, nekalba apie save. Ji čia – tik dėl paciento.

Todėl kai Liusė paklausė, ar aš ištekėjusi, į klausimą neatsakiau.

Jau anksčiau minėjau jai, kad mūsų santykiai nėra draugystė. Tai profesinis ryšys.

Tačiau taip buvo iki tol, kol mano ateitis tapo gardžiu kąsneliu, skirtu smalsiai publikai. Taip buvo iki tos akimirkos, kai sėdint teismo salėje man į nugarą ėmė smigti nepažįstamųjų žvilgsniai. Prieš pastoriaus kalbą nežinojau, ar man nepatinka mintis, kad esu nusidėjėlė. Prieš man einant į tualetą kažkas po kabinos durimis pakišo devyndienių maldų kortelę, ant kurios buvo parašyta: Meldžiuosi už tave, brangioji.

Jeigu man gresia nemalonumai, nes pamilau moterį, tegu bent kitam tai atneša naudos. Sumokėsiu už tai į priekį.

– Liuse, – ištariu tyliai. – Tu žinai, kad esu lesbietė, tiesa?

Ji staiga pakelia galvą.

– Kodėl… kodėl jūs man tai sakote?

– Nežinau, ką galvoji ar jauti, bet turėtum suprasti: tai visiškai normalu.

Ji tylėdama spokso į mane.

– Įsivaizduok, kad nueini į priešmokyklinę klasę, atsisėdi ant mažos kėdutės prie mažo stalelio – ir pasijunti kaip Alisa Stebuklų šalyje. Stebiesi, kad kadaise buvai tokia maža, jog tilpai. Panašiai būna ir kai ką nors prisipažįsti sau. Atsigręži atgal ir supranti, jog nebesumažėsi. Net jeigu stumte stumtų pastorius Klaivas ir visi jo parapijiečiai.

Liusė taip išplečia akis, kad net pamatau virš rainelės baltuojant akies obuolį. Ji palinksta į priekį, bet staiga sulaiko kvėpavimą, nes pasigirsta beldimas į duris.

Į kabinetą galvą įkiša Vanesa.

– Jau aštuonios keturiasdešimt penkios, – sako ji, ir aš pašoku. Mums reikės skriste skristi, jei norime laiku suspėti į teismą.

– Liuse, man reikia eiti, – sakau jai, bet mergaitė nežiūri į mane. Ji spokso į Vanesą ir galvoja apie tai, ką pasakė pastorius Klaivas; ji dėlioja mano gyvenimą taip, kaip jos gyvenimą ką tik dėliojau aš.

Paskui čiumpa kuprinę ir žodžio netarusi išbėga iš kabineto.

Anksčiau nenutuokiau, kad liudytojas turi būti ir aktorius. Laukdama šios akimirkos, turėjau repetuoti, lyg ketinčiau vaidinti scenoje: tai ir balso intonacija, ir drabužiai, kuriuos man išrinko pati Andžela (neįtikėtinai kuklius tamsiai mėlyną siaurą suknelę ir baltą susagstomą megztinį; juos pamačiusi Vanesa ėmė juoktis ir pavadino mane motinėle Bakster).

Taip, aš pasiruošusi. Taip, aš pasikausčiusi. Taip, esu įpratusi vaidinti.

Kai groju ir dainuoju, aš tarsi ištirpstu tarp natų, atsiduodu melodijai ir užmirštu, kur esanti. Kai groju klausytojams, tikiu, kad tik nuo manęs, o ne nuo jų, priklauso, kiek iš to bus naudos. Antra vertus, paskutinį kartą vaidinau būdama dešimties. Buvau kukurūzo stiebas spektaklyje „Ozo šalies burtininkas“ ir trisdešimt sekundžių prieš pasirodydama scenoje direktoriui apvėmiau batus.

– Esu Zoja Bakster, – sakau. – Gyvenu Vilmingtone, Garvino gatvėje numeris šešiasdešimt aštuoni.

Andžela džiugiai nusišypso man, lyg būčiau išsprendusi sunkų uždavinį, o ne pasakiusi savo pavardę ir adresą.

– Kiek jums metų, Zoja?

– Keturiasdešimt vieni.

– Gal galite pasakyti teismui, kuo dirbate?

– Esu muzikos terapeutė, – atsakau. – Grodama medicinos įstaigose padedu pacientams, kad sumažėtų jų skausmas, pagerėtų nuotaika, atsirastų noras grįžti į gyvenimą. Kartais slaugos namuose dirbu su sergančiais senatvine silpnaprotyste, nudegimų skyriuose – su vaikais, kai jiems perrišamos žaizdos, mokyklose – su autizmu sergančiais vaikais. Muzikos terapiją galima taikyti labai daug kur.

Iškart pagalvoju apie Liusę.

– Kiek metų dirbate muzikos terapeute?

– Dešimt.

– Kiek uždirbate, Zoja?

Šypteliu.

– Apie dvidešimt aštuonis tūkstančius dolerių per metus. Jei svajoji apie aukštuomenės gyvenimą, muzikos terapija užsiimt nevertėtų. Darai tai vien dėl to, kad nori padėti žmonėms.

– Ar tai visos jūsų pajamos?

– Kartais dirbu kaip profesionali atlikėja. Dainuoju restoranuose, baruose, kavinėse. Pati kuriu dainas. Taip daug neuždirbsi, bet vis dėlto papildomos pajamos.

– Ar buvote ištekėjusi? – klausia Andžela.

Žinojau, kad ji užduos šį klausimą.

– Taip. Devynerius metus buvau ištekėjusi už ieškovo Makso Baksterio, o dabar esu susituokusi su Vanesa Šo.

Tyliai sudūzgia bičių spiečius, įsikūręs galerijoje, – virškina mano atsakymą.

– Ar su ponu Baksteriu turėjote vaikų?

– Abu turėjom nevaisingumo problemų. Be to, aš du kartus persileidau ir vieną kartą pagimdžiau negyvą kūdikį.

Net dabar matau jį pamėlusį ir sustingusį kaip marmuras, be nagučių, be antakių, be blakstienų. Neužbaigtą meno kūrinį.

– Gal galite papasakoti teismui apie savo nevaisingumą ir kokių priemonių ėmėtės, kad susilauktumėte kūdikio?

– Man buvo nustatytas policistinis kiaušidžių sindromas. Mano menstruacijų ciklas buvo nereguliarus, ovuliacija įvykdavo ne kiekvieną mėnesį. Taip pat buvo rasta pogleivinių fibroidų. Maksas irgi turėjo nevaisingumo problemų – genetinių. Pradedant nuo trisdešimt vienų metų pastoti mėginau ketverius metus. Kai buvau trisdešimt penkerių, ėmėmės apvaisinimo mėgintuvėlyje procedūros.

– Kaip tai vyko?

– Man buvo leidžiami vaistai, buvo skiriami hormonai ir subrendo penkiolika kiaušinėlių; jiems apvaisinti buvo panaudota Makso sperma. Trys buvo negyvybingi, aštuonis pavyko apvaisinti. Iš tų aštuonių du buvo perkelti man, o trys užšaldyti.

– Ar pastojote?

– Tuo metu ne. Bet kai buvau trisdešimt šešerių, tie trys užšaldyti embrionai buvo atšildyti. Du buvo perkelti man, o vienas atmestas.

– Atmestas? Ką tai reiškia? – klausia Andžela.

– Kaip man paaiškino gydytoja, toks embrionas nėra gyvybingas ir tinkamas nėštumui, todėl klinika ir nutarė nesaugoti.

– Supratau. Ar tada pastojote?

– Taip, – atsakau. – Ir po kelių savaičių persileidau.

– Kas buvo paskui?

– Kai man suėjo trisdešimt septyneri, vėl pradėjome viską iš naujo. Šį kartą turėjau dvylika kiaušinėlių. Šešis pavyko apvaisinti. Du buvo perkelti man, kiti du užšaldyti.

– Ar tada pastojote?

– Taip, bet po aštuoniolikos savaičių vėl persileidau.

– Ar toliau tęsėte apvaisinimo mėgintuvėlyje procedūras?

Linkteliu.

– Kitam ciklui panaudojome tuos du užšaldytus embrionus. Vienas buvo perkeltas man, vienas žuvo atšildant. Tąkart nepastojau.

– Kiek jums tada buvo metų?

– Trisdešimt devyneri. Žinojau, kad laiko man liko nedaug, todėl pasistengėme gauti dar vieną porciją. Kai man suėjo keturiasdešimt, turėjau dešimt kiaušinėlių. Septyni iš jų buvo apvaisinti. Iš jų trys perkelti man, trys užšaldyti, o vienas atmestas. – Pakeliu akis. – Aš pastojau.

– Ir?

– Buvau laimingiausia moteris pasaulyje, – ištariu tyliai.

– Ar žinojote kūdikio lytį?

– Ne. Norėjome, kad tai būtų staigmena.

– Ar jutote kūdikio judesius?

Net dabar prisimenu tuos lėtus, tingius kūlvirsčius.

– Gal galite apibūdinti, kaip jautėtės būdama nėščia?

– Mėgavausi kiekviena akimirka, – atsakau. – To laukiau visą gyvenimą.

– O kaip Maksas reagavo į jūsų nėštumą?

Andžela liepė man nežiūrėti į jį, bet mano akys vis tiek nukrypsta į Maksą; jis sėdi, ant krūtinės sukryžiavęs rankas. Šalia jo įsitaisęs Veidas Prestonas kartkartėmis kažką pasižymi „Montblanc“ rašikliu.

Kaip mes taip nusiritom? – klausiu savęs, žiūrėdama į Maksą.

Kodėl nepastebėjau to, kai žvelgdama tau į akis prisiekiau būti kartu visą gyvenimą?

Kodėl nesuvokiau, kad vieną dieną pamilsiu kitą?

Kodėl nesupratau, kad vieną dieną imsi neapkęsti manęs tokios, kokia tapau?

– Jis taip pat buvo susijaudinęs, – sakau. – Jis dėdavo mano prie pilvo grotuvo ausines, kad kūdikis galėtų pasiklausyti jo mėgstamiausios muzikos.

– Zoja, ar išnešiojote kūdikį? – klausia Andžela.

– Ne. Dvidešimt aštuntą savaitę kažkas atsitiko. – Pažvelgiu į ją. – Per mano kūdikio garbei surengtą vakarėlį pajutau stiprius sąrėmius ir ėmiau kraujuoti. Stipriai. Gydytojai negirdėjo vaisiaus širdies plakimo. Penkias minutes tyrė ultragarso aparatu, bet man regėjosi, kad tiria penkias valandas. Galiausiai pasakė, kad placenta atsidalijo nuo gimdos. Kūdikis… – Nuryju seiles. – Kūdikis buvo negyvas.

– O tada?

– Reikėjo pagimdyti jį. Taigi man suleido skatinamųjų.

– Ar Maksas buvo šalia?

– Taip.

– Ką tuo metu galvojote?

– Kad tai klaida, – sakau žiūrėdama tiesiai į Maksą. – Kad nepraradau kūdikio, kad jie supras klydę, kai jis gims besispardantis ir verkiantis.

– Kas atsitiko, kai pagimdėte kūdikį?

– Jis nesispardė. Jis neverkė. – Maksas nudelbia akis. – Jis buvo toks mažytis. Dar nebuvo pradėjęs pilnėti. Dar neturėjo nagučių ir blakstienų, bet buvo tobulas. Toks neįtikėtinai tobulas ir toks… toks nejudantis. – Pajuntu, kaip sėdėdama ant liudytojos kėdės palinkstu į priekį ir atkišu rankas, lyg kažko laukčiau. Prisiverčiu atsilošti. – Pavadinome jį Danieliumi, o jo pelenus išbarstėme vandenyne.

Andžela žengia žingsnį prie manęs.

– Kas atsitiko, kai mirė jūsų sūnus?

– Buvo ir daugiau komplikacijų. Kai atsikėliau iš lovos norėdama nueiti į tualetą, man apsvaigo galva ir pradėjo trūkti oro. Ir skaudėjo krūtinę. Paaiškėjo, kad po gimdymo susidarė kraujo krešulys ir pateko į plaučius. Man skyrė heparino, o ištyrę kraują gydytojai nustatė, kad man trūksta antitrombino III – tai reiškia, jog yra polinkis formuotis kraujo krešuliams, o nėštumas mano sveikatos būklę veikiausiai pablogino. Tačiau pirmas klausimas, kurį uždaviau gydytojai, buvo: ar galėsiu turėti kūdikį.

– Koks buvo atsakymas?

– Kad gali vėl atsirasti krešulių. Kad gali būti dar rimtesnių komplikacijų. Bet, jei labai noriu vėl pastoti, galiu pamėginti.

– Ar Maksas pritarė jūsų norui vėl pamėginti susilaukti kūdikio? – klausia Andžela.

– Maniau, taip, – prisipažįstu. – Anksčiau jis visada mane palaikydavo. Bet po apsilankymo pas gydytoją pasakė nebeliksiąs su manimi, nes kūdikio aš trokštu labiau negu bet ko kito pasaulyje, o jam tai nepriimtina.

– O ko jis norėjo?

Pakeliu akis.

– Skyrybų, – atsakau.

– Taigi jūs vis dar buvote neatsigavusi po kūdikio mirties ir po komplikacijų, o jūsų vyras pareiškė, kad nori skirtis. Kaip reagavote į tai?

– Iš tiesų nelabai prisimenu. Manau, išgulėjau lovoje apie mėnesį. Viskas skendėjo migloje. Negalėjau susikaupti. Nieko negalėjau daryti, iš tikrųjų.

– Ką veikė Maksas?

– Jis išsikraustė ir apsigyveno pas savo brolį.

– Kas atstovavo jums per skyrybas?

Patraukau pečiais.

– Mes atstovavome patys sau. Neturėjome nei pinigų, nei turto, todėl neatrodė, kad dėl to gali kilti problemų. Aš vis dar buvau priblokšta, tad beveik neprisimenu, kaip vyko tas teismo procesas. Pasirašiau visus dokumentus, kuriuos gavau paštu, ir tiek.

– Ar skyrybų proceso metu pagalvojote apie tuos tris užšaldytus embrionus? – klausia Andžela.

– Ne.

– Nors vis dar norėjote kūdikio?

– Tuo metu norėjau susilaukti vaiko su vyru, kuris myli mane, – paaiškinu, – Maniau, Maksas iš tiesų myli, bet klydau.

– Ar dabar esate susituokusi?

– Taip, – atsakau. – Su Vanesa Šo. – Jau vien ištarusi jos vardą pajuntu, kad pasidaro lengviau kvėpuoti. – Ji Vilmingtono vidurinės mokyklos konsultantė. Esam seniai pažįstamos, nes ji yra prašiusi manęs padėti vienam jos mokyklos mokiniui, sergančiam autizmu. Paskui vėl susitikom, paprašė padirbėti su kita mokine, linkusia į savižudybę paaugle. Ilgainiui susidraugavome.

– Kaip atsitiko, kad tapote artimesnės?

– Ji išgelbėjo man gyvybę, – sakau tiesiai. – Aš pradėjau stipriai kraujuoti, o ji rado mane gulinčią ir iškvietė greitąją. Po klinikinių tyrimų sužinojau, kad man gimdos gleivinės vėžys ir reikia pašalinti gimdą. Man tai buvo labai sunkus laikotarpis. – Dabar nežiūriu į Maksą. Nežinau, ar jis apie tai girdėjo. – Žinojau, kad jei pašalins gimdą, niekada negalėsiu turėti kūdikio.

– Ar jūsų santykiai su Vanesa pasikeitė?

– Taip. Po operacijos ji rūpinosi manim. Mes dažnai būdavome kartu – susitikdavome, padėdavome viena kitai atlikti smulkius darbus, gamindavome valgį ir panašiai. Ilgainiui aš supratau, kad kai nesu su ja, ilgiuosi jos. Kad ji man patinka labiau negu paprasta draugė.

– Zoja, ar anksčiau buvote turėjusi santykių su savo lyties asmeniu?

– Ne. Suprantu, tai atrodo keista, bet kitas žmogus sudomina tave dėl tam tikrų savybių, – atsakau atsargiai rinkdama žodžius. – Jo akys. Jo šypsena. Tai, kad jis prajuokina tave, kai tau to labiausiai reikia. Dėl to ir pajutau artumą Vanesai. Tai, kad ji moteris… na, tai buvo netikėta, bet iš tikrųjų mažiausiai svarbi lygties dalis.

– Sunku suprasti, nes buvote ištekėjusi už vyro…

Linkteliu.

– Manau, todėl ilgokai užsitęsė, kol suvokiau įsimylėjusi Vanesą. Tiesiog nesupratau to. Anksčiau taip pat turėjau draugių, bet niekada nedingtelėjo, kad norėčiau suartėti su kuria nors fiziškai. Bet kai mūsų santykiai galiausiai tapo tokie, man atrodė, jog tai pats natūraliausias dalykas pasaulyje. Jei jos nebūtų mano gyvenime, tai prilygtų prašymui liautis kvėpavus oru ir pradėti kvėpuoti vandeniu.

– Ar dabar laikote save lesbiete?

– Vadinu save Vanesos sutuoktine. Bet jeigu reikėtų nešioti kokią nors etiketę, kad galėčiau būti su ja visą gyvenimą, tada sakyčiau: taip, esu lesbietė.

– Kas buvo paskui, kai įsimylėjote? – kamantinėja Andžela.

– Persikėliau gyventi į jos namus, o šį balandį susituokėme Fol Riveryje.

– Kada ėmėte kalbėti apie vaikus?

– Per mūsų medaus mėnesį, – atsakau. – Kai man pašalino gimdą, tapo aišku, kad niekada negalėsiu susilaukti vaikų. Bet turiu tris užšaldytus embrionus, taigi savą genetinę medžiagą… Ir partnerę, kurios gimda sveika, kuri galėtų išnešioti kūdikius.

– Ar Vanesa nori pastoti?

– Ji pati pasisiūlė, – atsakau.

– Kas buvo paskui?

– Paskambinau į kliniką ir pranešiau, kad noriu pasinaudoti tais embrionais. Man buvo pasakyta, jog pirmiausia reikia mano sutuoktinio raštiško sutikimo. Bet jie turėjo omenyje ne Vanesą, o Maksą. Todėl nuėjau pas jį ir paprašiau leidimo panaudoti embrionus. Žinojau, kad jis nenori kūdikio, juk kaip tik todėl su manim išsiskyrė. Nuoširdžiai tikėjau, kad jis supras mane.

– Koks buvo jo atsakymas?

– Pažadėjo pagalvoti.

Andžela suneria rankas.

– Ar tuo metu Maksas atrodė pasikeitęs, kitoks negu anksčiau?

Pažvelgiu į Maksą.

– Maksas buvo paprastas vyrukas, banglentininkas, niekada nenešiojo laikrodžio, neturėjo jokios darbotvarkės ir visada pusę valandos vėluodavo. Apsikirpdavo tik kai primindavau, nuolat užmiršdavo į kelnes įsiverti diržą. Kai nuėjau pasikalbėti su juo apie embrionus, jis dirbo sode. Tai fizinis darbas, bet tąkart jis ryšėjo kaklaraištį. Buvo šeštadienis.

– Ar Maksas susisiekė su jumis dėl embrionų?

– Taip, – atsakau kreivai šyptelėjusi. – Gavau pranešimą, kad jis nori juos prisiteisti.

– Kaip pasijutote? – klausia Andžela.

– Buvau pikta. Ir sutrikusi. Jis nenorėjo būti tėvu, pats man sakė. Kiek žinau, po skyrybų netgi nedraugavo su jokia moterimi. Jam nereikia tų embrionų. Tiesiog jis nenori, kad jie atitektų man.

– Kai buvote ištekėjusi už Makso, ar jis buvo nusistatęs prieš homoseksualus?

– Iš tikrųjų nesame apie tai kalbėjęsi, bet anksčiau jis niekada nebūdavo greitas ką nors kritikuoti.

– Kai buvote ištekėjusi, ar dažnai matydavote jo brolį?

– Retai.

– Kaip apibūdintumėte savo santykius su Ridu?

– Mudu dažnai ginčydavomės.

– O su Lide? – klausia Andžela.

Papurtau galvą.

– Aš nesupratau tos moters.

– Ar žinojote, kad Ridas sumokėjo už paskutiniąsias apvaisinimo mėgintuvėlyje procedūras?

– Ne, kol neišgirdau jo liudijant. Mums tada buvo sunkus laikas, nenutuokėme, iš kur gauti pinigų. Bet vieną dieną Maksas grįžęs namo pasakė, kad viską apskaičiavo ir gaus kreditą be palūkanų. Aš patikėjau juo. – Minutėlę dvejoju, paskui priduriu: – Buvau kvaila, kad patikėjau.

– Ar Maksas kada sakė jums, jog nori atiduoti embrionus broliui ir brolienei?

– Ne. Sužinojau tik kai buvo pateiktas ieškinys.

– Kaip reagavote?

– Negalėjau patikėti, niekada nemaniau, kad jis galėtų taip pasielgti, – atsakau. – Man keturiasdešimt vieni. Net jeigu mano kiaušinėliai būtų šio to verti, draudimas nedengs nevaisingumo gydymo išlaidų. Taigi tie embrionai – vienintelė galimybė turėti savo biologinį vaiką, susilaukti jo su mylimu žmogum.

– Zoja, – vėl kreipiasi Andžela. – Ar judvi su Vanesa aptarėte galimus Makso ryšius su vaikais, jeigu teismas jums atiduotų embrionų globą ir susilauktumėte vaikų?

– Jeigu tik Maksas panorėtų. Kokiems ryšiams jis pasirengęs, tokie ir būtų. Jei jis norėtų dalyvauti auginant kūdikius, mes pritartume, o jei nenorėtų, gerbtume jo sprendimą.

– Taigi… jūs pasiruošusios pasakyti vaikams, kad Maksas – jų biologinis tėvas?

– Žinoma.

– Ir leistumėte jiems bendrauti, kiek tik Maksas norėtų?

– Taip. Be jokios abejonės.

– Kaip jums atrodo, ar ir jūs gausite tokią pat teisę, jeigu teismas atiduos embrionus Maksui?

Pažvelgiu į Maksą, paskui į Veidą Prestoną.

– Dvi dienas girdėjau vien tik apie tai, koks netikęs mano gyvenimo būdas, kokia niekinga esu šitaip gyvendama, – atsakau. – Jie neprileis manęs prie vaikų per patrankos šūvį.

Andžela pažvelgia į teisėją.

– Aš baigiau apklausą, – sako ji.

Per pertrauką su Andžela einame išgerti kavos. Ji neleidžia man vienai vaikščioti po teismo rūmus, bijo, kad nebūčiau iš pasalų užpulta kurios nors iš Veido Prestono grupuočių.

– Zoja, – taria ji, spaudinėdama kavos automato mygtukus, – pasirodėte puikiai.

– Tai buvo lengvoji dalis, – atsakau.

– Tiesa, – pritaria ji. – Dabar Veidas užsipuls jus, kaip Bilas Klintonas – savo stažuotoją. Bet jūs kalbėjote ramiai, sumaniai, kėlėte užuojautą. – Ji paduoda man puoduką ir jau ketina mesti monetas antram, bet tuo metu prieina Veidas Prestonas ir įmeta penkiasdešimties centų monetą.

– Girdėjau, už šį jums nebus užmokėta, advokate, – sako jis. – Tebūnie tai mano auka.

Andžela nekreipia į jį dėmesio.

– Ei, Zoja. Ar žinote, kuo Veidas skiriasi nuo Dievo? – Ji minutėlę patyli. – Dievas nemano esąs Veidas Prestonas.

Kaip visada nusijuokiu iš jos pokšto. Bet šįkart juokas įstringa gerklėje, nes už dviejų pėdų pamatau Ridą, spoksantį į mane, o šalia jo – Lidę Bakster. Turbūt atėjo čionai su Makso advokatu ir dėl tos pačios priežasties, kaip ir aš.

– Zoja, – ištaria ji ir žengia žingsnį į priekį.

Bet tarp mūsų atsistoja Andžela.

– Mano klientė neturi ko jums pasakyti, – atsako už mane.

Tada Lidė pasielgia taip, kaip iš jos tikrai nesitikėjau.

– Bet aš turiu jai kai ką pasakyti.

Nelabai gerai pažįstu Lidę. O ir niekada nenorėjau pažinti. Maksas sakydavo, kad praleidžiu progą susipažinti artimiau, juk ji linksma, šauni, atmintinai moka dialogus iš siaubo komedijos „Pomidorų žudikų puolimas“, bet man atrodė keista, jog šiais laikais moteris laukia iš darbo grįžtančio vyro, kad galėtų paklausti, kaip jam sekėsi, ir paduoti jam vakarienę. Kad geriau pažintume viena kitą, Maksas siūlydavo eiti drauge apsipirkti, bet man regėjosi, jog nė nespėjusi pasiekti parduotuvės nebeturėsiu apie ką su ja kalbėtis.

Tačiau pasirodo, ji šiek tiek pasikeitė. Stebėtina, kad noras gauti svetimus embrionus taip pakoregavo savigarbą.

– Ačiū, bet maldų man jau gana, – tariu jai.

– Ne dėl maldų. Tik… na… – Ji pažvelgia man į akis. – Maksas nenori tavęs įskaudinti.

– Taip, tai tik šalutinis poveikis. Žinoma.

– Suprantu, kaip jautiesi.

Jos drąsa mane stebina.

– Nė trupučio nesupranti. Tu ir aš neturime nieko bendra, – iškošiu pro dantis.

Prasispraudžiu pro Lidę, o Andžela nuskuba paskui mane.

– Savo klientams vedate žavesio pamokas, advokate? – sušunka Veidas.

Koridoriuje mane pasiveja Lidės balsas:

– Mudvi turime kai ką bendra, Zoja, – sako ji. – Abi mylime tuos kūdikius.

Aš sustoju ir atsigręžiu į ją.

– Nori tikėk, nori ne, – tyliai ištaria Lidė, – bet aš visada maniau, kad tu būsi puiki motina.

Andžela paima mane už parankės ir nusitempia koridoriumi.

– Nekreipk į juos dėmesio, – sako ji. – Ar žinai, kuo skiriasi dygliakiaulė nuo Veido Prestono, važiuojančio automobiliu? Dygliakiaulės dygliai gerai matyti.

Bet šį kartą man nepavyksta išspausti šypsenos.

Man augant mama nedažnai eidavo į pasimatymus, bet vienas įstrigo atmintyje. Vieną šeštadienį prie mūsų buto durų pasirodė vyras, labiau išsikvėpinęs negu mama, ir išsivežė ją vakarienės. Užmigau ant sofos žiūrėdama „Meilės laivą“ ir „Fantazijos salą“. Atsibudau per vakaro žinias ir pamačiau ją vienomis kojinėmis, blakstienų tušu ištepliotais paakiais, susitaršiusiais plaukais.

„Ar jis buvo mielas?“ – paklausiau, bet mama tik sušnarpštė: „Niekada nepasitikėk vyru, kuris nešioja žiedą ant mažojo pirštelio.“

Anuomet nieko nesupratau. Be dabar pritariu jai: vyras turi nešioti tik vienintelį juvelyrinį dirbinį – vestuvinį žiedą. Arba čempiono žiedą. Visa kita – užuominos: mokyklinuko žiedas rodo, kad vyras taip niekada ir neužaugo, didelis žiedas, mūvimas per kokteilių vakarėlius, – kad jis gėjus, bet pats to dar nežino. Žiedas ant mažojo pirštelio rodo, kad jam svarbiausia – sava nauda; žmogui, kuris stengiasi būti panašus į Trumaną Kapotę63, labiausiai rūpite ne jūs, o tai, kaip atrodo jis pats.

Veidas Prestonas mūvi žiedą ant mažojo pirštelio.

– Jus iš tikrųjų kamavo daug sveikatos sutrikimų, ponia Bakster, – prabyla jis. – Galima sakyti, buvote kankinys Jobas.

– Prieštarauju, – įsiterpia Andžela. – Nederėtų taip sakyti.

– Tenkinu. Advokatas susilaikys nuo asmeninių komentarų, – sako teisėjas O’Nilas.

– Daug sykių pavojus grėsė jūsų gyvybei, tiesa?

– Taip.

– Jeigu teismas jums atiduotų tuos negimusius vaikus, gali nutikti taip, yra tokia tikimybė, kad nepamatysite, kaip jie auga, juk taip?

– Aš išsigydžiau vėžį ir šiuo metu esu visiškai sveika. Tikimybė, kad liga atsinaujins, – du procentai. – Nusišypsau jam. – Esu sveika kaip ridikas, pone Prestonai.

– Jeigu atsitiktų taip, kad tuos negimusius kūdikius teismas atiduotų jums ir jūsų lesbietei meilužei, vis dėlto nėra jokių garantijų, kad ji pastos. Turbūt suprantate?

– Suprantu geriau negu bet kuris kitas, – atsakau. – Bet suprantu ir kad tai mano paskutinė galimybė turėti biologinį vaiką.

– Gyvenate kartu su Vanesa Šo jos namuose, tiesa?

– Taip. Mudvi susituokusios.

– Tačiau ne Rod Ailando valstijoje, – paprieštarauja Veidas Prestonas.

Įsmeigiu į jį akis.

– Tačiau žinau, kad Masačusetsas išdavė man santuokos liudijimą.

– Kiek laiko judvi kartu?

– Apie penkis mėnesius.

Jis suraukia antakius.

– Nelabai ilgai.

– Manau, vos pamačiusi ją supratau, kad bus gerai. – Patraukau pečiais. – Ir panorau būti kartu visą gyvenimą.

– O kai tekėjote už Makso Baksterio, irgi taip jautėtės?

Pirmasis kraujas.

– Ne aš paprašiau skyrybų. Tai Maksas paliko mane.

– Ir Vanesa gali jus palikti.

– Nemanau, – atremiu.

– Iš kur žinote?

– Gali visaip nutikti. Ir Ridas su Lide juk gali išsiskirti. – Pažvelgiu į galerijoje sėdinčią Lidę. Toji išbąla.

Nežinau, kas vyksta tarp jos ir Makso, bet kažkas čia ne taip. Jai liudijant pajutau nežinia kokias juodu siejančias nematomas gijas, atrodė, lyg eičiau pro voratinklį tarpdury. Paskui tie jos žodžiai kavinėje: Maksas nenori tavęs įskaudinti. Lyg jiedu būtų iš anksto apsitarę.

Ne, Maksas negalėtų jos įsimylėti.

Ji visai nepanaši į mane, tikra priešingybė.

Staiga šypteliu. Lygiai tą patį Maksas pasakytų apie Vanesą.

O jeigu Maksas išties įsimylėjo savo brolienę, kur tai juos nuves? Lidė juk šitaip uoliai vaidina tobulą žmoną, idealią tikinčiąją. Kiek ją pažįstu, Lidei nebūtų lengva prarasti malonę.

– Ponia Bakster, – nekantriai kreipiasi Veidas Prestonas, ir aš suvokiu praleidusi pro ausis jo klausimą.

– Atsiprašau. Gal galėtumėte pakartoti?

– Jūs niekinate Ridą ir Lidę dėl jų gyvenimo būdo, tiesa?

– Aš jų neniekinu. Tiesiog man rūpi visai kiti dalykai.

– Taigi nepavydite jiems turto?

– Ne. Pinigai – dar ne viskas.

– Gal jums apmaudu, kad jie – geri žmonės, sektinas pavyzdys?

Vos užgniaužiu juoką.

– Iš tiesų taip nemanau. Man atrodo, jie viską perka, taip pat ir embrionus. O Bibliją, manau, pasitelkia, kad galėtų teisti tokius žmones kaip aš. Nenorėčiau, kad tos savybės persiduotų vaikui.

– Bažnyčios reguliariai nelankote, ar ne, ponia Bakster?

– Prieštarauju, – įsiterpia Andžela. – Ką gi, pasitelkim vaizdines priemones. – Ji paima dvi knygas ir vieną padeda priešais save. – Štai bažnyčia. – Tada antrą knygą padeda priešingoje stalo pusėje. – O čia valstybė. – Ji pažvelgia į teisėją. – Tarp jų yra daug erdvės.

– Gudru, advokate. Prašom atsakyti į klausimą, ponia Bakster, – paliepia teisėjas.

– Nelankau.

– Jūs retai galvojate apie žmones, kurie vaikšto į bažnyčią, tiesa?

– Manau, kiekvieno valia tikėti tuo, kuo nori. Galima ir apskritai netikėti, – priduriu.

Vanesa netiki Dievo. Manau, tai jos motinos pastangos maldomis grąžinti ją į neva normalų gyvenimą visiems laikams užtrenkė prieš ją bažnyčios duris. Vieną naktį kalbėjomės apie tai. Vanesa sakė, kad pomirtinis gyvenimas jai nerūpi, kol visko gauna dabartiniame. Kad viena iš sudedamųjų raidos dalių yra pagalba žmonėms, ir tai neturi nieko bendra su Auksine taisykle64. Nors aš ir nevaikštau į bažnyčią, negalėčiau tvirtinti, kad netikiu aukštesniąja jėga. Nesu tikra, ar tai dėl to, kad vis dar laikausi įsitvėrusi religijos, o gal bijau garsiai prisipažinti netikinti Dievo.

Suvokiu, kad ateizmas – tai naujasis gėjiškumas; ir čia tikiesi, kad niekas apie tai nesužinos, antraip tikrai sulauksi neigiamo nusistatymo.

– Taigi tuos negimusius vaikus ketinate auginti nekrikščioniškai?

– Nežinau, – atsakau nuoširdžiai. – Manau, vaikas turėtų būti mylimas ir mylėti pats, gerbti save, nebūti iš anksto prieš nieką nusistatęs, turi būti tolerantiškas kitų atžvilgiu. Jei rasčiau religinę grupę, kuri tokiai sampratai pritartų, tada galbūt prisidėtume prie jos.

– Ponia Bakster, ar girdėjote apie Barous prieš Bradi bylą?

– Prieštarauju! – sako Andžela. – Čia svarstoma turto byla, o ana yra globos byla.

– Atmesta, – sako teisėjas O’Nilas. – Pone Prestonai, ką norite tuo pasakyti?

– Barous prieš Bradi byloje Aukščiausiasis Rod Ailando teismas nusprendė, kad kai tėvai išsiskiria, gavęs globą kiekvienas iš jų turi teisę skiepyti vaikui tokį tikėjimą, koks, jų nuomone, atitinka vaiko interesus. Be to, buvo pasakyta, kad kiekvieno iš galimų tėvų-globėjų moralinis elgesys turi būti apsvarstytas…

– Ar čia advokatas teismui nurodinėja, kaip reikia dirbti? – klausia Andžela. – Ar jis iš tikrųjų nori kažko paklausti mano klientės?

– Taip, – atsako Veidas. – Tikrai noriu paklausti. Ponia Bakster, jūs liudijote, kad buvo atliktos net kelios apvaisinimo mėgintuvėlyje procedūros, bet visi embrionų perkėlimai baigėsi liūdnai, tiesa?

– Prieštarauju…

– Paklausiu kitaip. Jūs neišnešiojote kūdikio, taip?

– Neišnešiojau, – atsakau.

– Du kartus persileidote, ar ne?

– Taip.

– Ir vieną kartą kūdikis gimė negyvas?

Nudelbiu akis.

– Taip.

– Šiandien liudydama pasakėte, kad visada norėjote vaikų, tiesa?

– Tiesa.

Andžela atsidūsta.

– Gerbiamas teisėjau, – ištaria ji. – To jau klausta ir atsakyta.

– Tai kodėl, ponia Bakster, aštuoniasdešimt devintaisiais nužudėte savo kūdikį?

– Ką? – sakau priblokšta. – Nesuprantu, apie ką jūs…

Vis dėlto suprantu. Ir jis tai žino.

– Ar, kai jums buvo devyniolika, savo noru nutraukėte nėštumą?

– Prieštarauju! – Andžela pašoka. – Tai neliečia reikalo ir įvyko dar prieš mano klientei ištekant, todėl siūlau nedelsiant išbraukti iš protokolo.

– Tai liečia reikalą, nes paaiškina, kodėl ji dabar nori kūdikio. Ji stengiasi atitaisyti praeities klaidą.

– Prieštarauju!

Man nutirpsta rankos.

Galerijoje atsistoja kažkokia moteris.

– Vaikžudė! – sušunka ji.

Tai siaurutėlis plyšelis, bet jis sugriauna užtvanką. Staiga ima šaukti ir Vestboro grupė, ir Amžinosios šlovės bažnyčios atstovai. Teisėjas reikalauja laikytis tvarkos. Apie dvidešimt stebėtojų ištempiami pro duris. Įsivaizduoju, kad tai girdi ir Vanesa, esanti už durų, norėčiau žinoti, ką ji galvoja.

– Pone Prestonai, tęskite apklausą, tik be replikų, – sako teisėjas O’Nilas. – O žiūrovus galerijoje norėčiau įspėti: jei dar kartą pamėginsite trukdyti, posėdį paskelbsiu uždarą.

Taip, atsakau advokatui, nutraukiau nėštumą. Man buvo devyniolika, mokiausi koledže. Visai netinkamas laikas gimdyti. Kvailai maniau, kad dar turėsiu progų pastoti.

Prisipažinusi jaučiuosi kaip išmėsinėta. Apie tai esu pasakojusi tik kartą – vaisingumo klinikoje; prieš pastodama viską turėjau iškloti atvirai, antraip būčiau rizikavusi sveikata. Tai nutiko prieš dvidešimt dvejus metus, bet staiga pasijuntu lygiai kaip anuomet: sutrikusi, purtoma drebulio.

Ir pikta.

Klinika neturėjo teisės suteikti tokios informacijos Veidui Prestonui. Vadinasi, jis galėjo sužinoti iš vienintelio žmogaus – iš to, kuris buvo klinikoje tą dieną, kai buvo pildoma mano ligos istorija.

Iš Makso.

– Ar turėjote kokią priežastį slėpti šią informaciją nuo teismo?

– Aš neslėpiau…

– O gal manėte… sakykim taip, jog atrodysite nuoširdesnė, kai kalbėsite verkšlendama, esą labai norite kūdikio?

– Prieštarauju!

– Gal tai, kad paskui nepavyko susilaukti vaikų, yra Dievo bausmė už nužudytą pirmąjį? Apie tai nepagalvojote? – spaudžia Veidas Prestonas.

Andžela įtūžusi. Ji apšaudo Veidą piktais žodžiais ir šis atsiima klausimą, bet jis vis tiek lieka pakibęs ore lyg neono iškaba, matoma ir užmerkus akis.

Ir nors garsiai atsakyti į tą klausimą niekas neprašo, atsakau į jį sau mintyse.

Nenoriu tikėti Dievo, kuris nubaudė mane už tai, kad nutraukiau nėštumą. Bet, kita vertus, nenustebčiau, jeigu tai būtų tiesa.

Vos teisėjas paskelbia, kad teismo posėdis atidedamas kitai dienai, prie manęs pripuola Andžela.

– Gal paaiškinsit, ką, po galais, visa tai reiškia? Kaip jis gavo jūsų ligos istoriją?

– Jam nieko nereikėjo gauti, – tariu. – Maksas pasakė.

– O kodėl nepasakėte man? Būtų mažiau pakenkę. Būtume galėjusios pateikti tai per tiesioginę apklausą, o ne per kryžminę!

Lygiai kaip ir apie Makso alkoholizmą. Žmonėms patinka į doros kelią grįžęs nusidėjėlis. O jeigu būtume akcentavusios jo girtuokliavimą, atrodytų, kad ir jis nori kažką nuslėpti.

Veidas Prestonas šiandien pavaizdavo mane kaip tik tokią.

Prestonas jau sukišo savo daiktus į portfelį. Eidamas pro šalį mandagiai nusišypso.

– Apmaudu, kad nežinojote apie skeletą jūsų klientės spintoje. Ir kalbu ne perkeltine prasme.

Andžela nekreipia į jį dėmesio.

– Ar yra ir daugiau paslapčių, kurių nežinau? Aš labai nemėgstu staigmenų.

Vis dar priblokšta papurtau galvą ir paskui advokatę išeinu iš teismo salės. Mūsų laukia Vanesa ir mano mama, tik abi stovi atskirai.

– Kas atsitiko? – klausia Vanesa. – Kodėl teisėjas išvarė pusę galerijos?

– Gal galim pasikalbėti automobilyje? Aš tikrai labai noriu namo.

Tačiau vos praveriame teismo duris ir išeiname į lauką, mus pasitinka klausimų kruša.

– Kelių savaičių nėštumas buvo nutrauktas?

– Kas kūdikio tėvas?

– Ar palaikote su juo ryšius?

Prie manęs prieina moteris. Iš geltonų sportinių marškinėlių suprantu, kad ji priklauso Vestboro baptistų bažnyčiai. Rankoje ji laiko plastikinį butelį su vaisių punšu, raudonu kaip kraujas.

Jai dar nespėjus užsimoti žinau, kad tą butelį svies į mane.

– Rinktis reikia tinkamai! – sušunka ji.

Mėgindama išsisukti žengiu žingsnį atatupsta, todėl skysčio užtykšta tik ant kojos. Užmirštu netgi Vanesą, bet staiga šalia išgirstu jos balsą.

– Niekada apie tai nepasakojai.

– Niekada nepasakojau niekam.

Vanesa šaltai dėbteli į mane. Paskui – į Maksą, kuris pėdina tarp dviejų advokatų.

– Kažin kodėl netikiu tavimi, – sako ji.

Mano mama jau ketina vytis Veidą Prestoną ir užsipulti jį, kad paviešino mano ligos istoriją, bet Andžela ištaria stebuklingą žodį („vaikaitis“), ir mama sudeda ginklus. Ji pažada paskambinti man vėliau ir pasiteirauti, kaip laikausi, nes dabar, akivaizdu, neturiu jokio noro kalbėtis. Su niekuo, išskyrus Vanesą. Važiuodama namo mėginu paaiškinti jai, kas atsitiko man liudijant. Ji neprataria nė žodžio. Kai užsimenu apie nutrauktą nėštumą, Vanesa krūpteli.

Galiausiai, kai ruošiamės pastatyti automobilį, nebeištveriu.

– Gal niekada nebesikalbėsi su manim?! – sušunku, užtrenkiu automobilio dureles ir paskui Vanesą žengiu į namus. Nusimaunu aplietas pėdkelnes. – Argi tai katalikiška?

– Juk žinai, nesu katalikė, – atsako Vanesa.

– Bet buvai…

– Aš ne dėl to prakeikto aborto, Zoja. Tai dėl tavęs. – Ji atsisuka į mane, delne tebegniaužia automobilio raktelius. – Tai svarbi tavo gyvenimo dalis, o man nieko nepasakei. Panašiai būtų, jeigu nepasakytum, kad sergi AIDS.

– Dėl Dievo, Vanesa, nėštumo nutraukimas – ne lytiniu keliu plintanti liga, neužsikrėsi.

– Manai, tik dėl to paslaptys išpasakojamos žmonėms, kuriuos myli?

– Tai buvo baisu, bet turėjau apsispręsti; nors viskas baigėsi laimingai, man nemiela apie tai kalbėti.

– Sakyk, kaip čia atsitiko, kad Maksas žino, o aš ne? – atšauna ji.

– Tu pavydi? Negi iš tiesų pavydi Maksui, kad pasakiau jam apie kažką siaubinga iš savo praeities?!

– Taip, pavydžiu, – prisipažįsta Vanesa. – Gerai. Esu savanaudė kalė, kuri nori, kad jos sutuoktinė atvirai papasakotų viską, kaip pasakodavo buvusiam vyrui.

– O aš norėčiau, kad mano sutuoktinė bent truputį užjaustų mane, – atremiu. – Ypač po to, kai Veidas Prestonas rausėsi mano praeityje ir dėl to tapau didžiausia mūsų šalies religingų dešiniųjų prieše.

– Žodis „mes“ – tai ne vien kelios raidės, – taria Vanesa. – Tik, atrodo, tu nesuvoki šito.

– Puiku! – sušunku, o akyse pasirodo ašaros. – Vadinasi, nori žinoti apie nutrauktą nėštumą? Tai štai: ta diena buvo baisiausia mano gyvenime. Verkiau visą kelią į ligoninę ir atgal. Du mėnesius mitau vien makaronais, nes nedrįsau prašyti mamos pinigų operacijai. Apie tai ji sužinojo tik kai grįžau namo vasaros atostogų. Nutraukus nėštumą, ligoninėje man skyrė vaistų, bet negėriau jų, man atrodė, kad nusipelniau skausmo. O vaikinas, su kuriuo draugavau ir kuris pritarė tokiam problemos sprendimo būdui, po mėnesio metė mane. Visi gydytojai, pas kuriuos lankiausi vėliau, vienbalsiai tvirtino, kad mano nevaisingumas su tuo niekaip nesusijęs, bet aš jais nepatikėjau. Na? Ar dabar laiminga? Ar tai norėjai sužinoti?

Dabar jau kūkčioju taip, kad vos girdžiu save. Man bėga nosis, plaukai išsidraikę ant veido, aš noriu, kad Vanesa prisiglaustų, apkabintų mane ir pasakytų: viskas gerai. Bet ji žengia žingsnį atatupsta.

– Ko dar nežinau apie tave? – paklausia ir palieka mane vieną prieangyje namų, kurie daugiau nepanašūs į namus.

Visa procedūra tetruko šešias minutes.

Žinau, nes skaičiavau.

Jie papasakojo man apie visus variantus. Apžiūrėjo mane, padarė tyrimus. Davė migdomųjų. Skėtikliais išplėtė makštį ir atidengė gimdos kaklelį. Paskui liepė pasirašyti įvairius dokumentus.

Tai užtruko kelias valandas.

Prisimenu, kaip slaugytoja padėjo man atsigulti ant ginekologinės kėdės. Prisimenu skėtiklio spindesį, kai gydytoja paėmė jį nuo sterilios servetėlės. Prisimenu atsiurbimo prietaiso garsą.

Gydytoja nevadino to kūdikiu. Nevadino ir vaisiumi. Ji pavadino tai audiniu. Prisimenu, užsimerkiau ir galvojau apie popierinę nosinaitę, sumaigytą ir išmestą į šiukšlių dėžę.

Namo važiavome senutėliu mano draugo „Dodge dart“ automobiliu. Uždėjau ranką ant pavarų svirties – maniau, jis delnu apglėbs mano plaštaką. Bet jis tik stumtelėjo ją.

– Zoja, – pasakė. – Netrukdyk vairuoti.

Kai grįžau į bendrabutį, buvo tik antra valanda dienos, bet užsivilkau pižamą ir žiūrėjau serialą „Centrinė ligoninė“. Visą dėmesį sutelkiau į Feliciją ir Friską, tarsi iš to filmo vėliau turėčiau laikyti egzaminą. Ir suvalgiau visą indelį žemės riešutų sviesto.

Bet viduje vis dar jaučiau tuštumą.

Kelias savaites sapnavau košmarus: kad girdžiu vaisių verkiant, kad paskui tą garsą seku iki kiemo už mano bendrabučio, kad mūviu tik pižamos kelnėmis, vilkiu apdriskusiais marškinėliais be rankovių ir pasilenkusi po palange rankomis kasu kietą žemę. Traukiu didelius velėnos gabalus, į akmenis nusilaužau pirštų nagus, bet galiausiai atkasu ją.

Meilutę Sindę, lėlę, kurią užkasiau tą dieną, kai mirė mano tėvas.

Šią naktį negaliu atsipalaiduoti. Girdžiu, kaip Vanesa vartosi lovoje virš manęs, miegamajame antrame aukšte, o kai viskas nutyla, suprantu, jog užmigo. Atsisėdu prie muzikinės elektroninės klaviatūros ir pradedu skambinti. Leidžiu muzikai sutvarstyti mane kaip tvarsčiui. Nata po natos susiuvu save.

Skambinu tol, kol ima skaudėti riešus. Dainuoju, kol mano balsas nusilpsta, kol pajuntu, kad kvėpuoju lyg pro šiaudelį. Paskui nutylu ir kakta atsiremiu į klavišus. Tyla užkloja kambarį it vatinė antklodė.

Tada išgirstu plojimą.

Atsisuku ir pamatau tarpdury stovinčią Vanesą.

– Nuo kada tu čia?

– Jau senokai. – Ji atsisėda šalia manęs. – Jis kaip tik to ir siekia, supranti?

– Kas toks?

– Veidas Prestonas. Jis nori išskirti mudvi.

– Bet aš nenoriu, – prisipažįstu.

– Ir aš. – Vanesa patyli. – Aš gulėjau ir skaičiavau.

– Nenuostabu, kad tavęs taip ilgai nebuvo, – sušnibždu. – Per uoliai skaičiavai.

– Tu su Maksu pragyvenai devynerius metus, o aš planuoju su tavimi nugyventi keturiasdešimt devynerius.

– Tik keturiasdešimt devynerius?

– Neatsikratysi manęs. Ir, beje, tai gražus skaičius. – Vanesa pažvelgia į mane. – Taigi kai tau sueis devyniasdešimt, su manim būsi praleidusi daugiau kaip pusę savo gyvenimo. O su Maksu tegyvenai dešimt procentų savo gyvenimo. Nesuprask manęs klaidingai, bet aš vis dar pavydžiu tau tų devynerių metų, nes jie nepriklausys man, kad ir ką daryčiau. Bet jei nebūtum gyvenusi su Maksu, galbūt dabar nebūtum čia, su manimi.

– Aš nenoriu nuo tavęs nieko nuslėpti, – sakau jai.

– Bet nuslėpei. Aš tave labai myliu, todėl, kad ir ką pasakotum, niekas nepasikeis.

– Aš buvau vaikinas, – sakau rimtu veidu.

– Ei, dviveide! – Vanesa nusijuokia ir pasilenkusi pabučiuoja mane. Ji suima rankomis mano veidą. – Žinau, esi stipri ir viską ištvertum viena, bet nereikia šito. Pasižadu ateity nesielgti kaip beprotė.

Prisislenku ir padedu galvą jai ant peties.

– Ir tu man atleisk, – tariu, ir mano atsiprašymas išties begalinis kaip beribis nakties dangus.

63 Ekscentriškai besielgiantis garsus amerikiečių rašytojas, gėjus.

64 Evangelija pagal Matą, 7, 12.

VANESA

Mano mama sakydavo, kad lūpų nepasidažiusi moteris – kaip tortas be glajaus. Mama kojos nekeldavo iš namų nepasidažiusi mėgstamiausiais „Daugiau nei amžinybė“ dažais. Kaskart, kai į vaistinę eidavome aspirino, tamponų ar vaistų nuo astmos, ji nusipirkdavo dar kelias tūbeles ir paslėpdavo viename iš tualetinio staliuko stalčių; jis visad buvo pilnas mažų sidabrinių tūbelių. Nemanau, kad lūpų dažus gaminanti įmonė jų pritrūktų, – sakydavau mamai, bet ji vis tiek pirko. O 1982 metais „Daugiau nei amžinybę“ nustojo gaminti. Laimė, mama sukaupė tiek tūbelių, kad būtų užtekę beveik dešimtmečiui. Kai ji pateko į ligoninę, gaudavo tiek skausmą malšinančių vaistų, kad negalėdavo prisiminti savo susikurtos mantros, bet lūpos beveik visada būdavo padažytos. Kai išleido paskutinį atodūsį, ant jos lūpų buvo „Daugiau nei amžinybė“.

Ji būtų pasišaipiusi, kad esu jos kosmetikos angelas sargas, nes nuo pat vaikystės nė nežvilgtelėjau jos blakstienų tušo pusėn. Kitoms mažoms mergaitėms patikdavo stebėti, kaip jų mamos vonios kambaryje virsta meno kūriniais, o aš ant savo veido nepakęsdavau nieko, išskyrus muilą. Ir tik vienintelį kartą leidau mamai prisiartinti su kosmetiniu akių pieštuku – paprašiau man virš lūpos nupiešti Gomeso Adamso iš „Adamsų šeimynėlės“ ūsus mokyklos vaidinimui.

Pasakoju apie tai todėl, kad dabar, septintą valandą ryto, Zojos kosmetiniu pieštuku ryškinu sau akis. Darau grimasas veidrodyje – dažausi lūpas „Hot Tamale“ dažais. Jei Veidas Prestonas ir teisėjas O’Nilas pageidauja matyti tradicinę moterį, tokią, kuri sėdi namie, lakuojasi nagus ir kepa kepsnius vakarienei, tapsiu ja… aštuonioms valandoms.

(Na, turėčiau segėti ir sijoną. Bet to nebus.)

Atsilošiu, nes akyse pradeda mirgėti (juk labai sunku nepradėti žvairuoti žongliruojant skystu kosmetiniu pieštuku), ir veidrodyje atidžiai apžiūriu rezultatą.

Į vonios kambarį įžengia apsimiegojusi Zoja. Ji atsisėda ant nuleisto klozeto dangčio, pažvelgia į mane ir keliskart sumirksi.

Paskui apstulbusi aikteli.

– Kodėl atrodai kaip baisus klounas?

– Iš tikrųjų? – sakau ir pirštais patrinu skruostus. – Per daug skaistalų? – Susiraukusi vėl pažvelgiu į veidrodį. – Norėjau būti panaši į žavią šeštojo dešimtmečio moterį. Į Keitę Peri65.

– O tapai panaši į transvestitą iš siaubo komedijos, – atsako Zoja. Ji atsistoja, tada ant dangčio pasodina mane. Paima makiažo valiklį, sudrėkina juo vatos gumuliuką ir nuvalo man veidą. – Ir kodėl staiga sugalvojai pasidaryti makiažą?

– Tik norėjau atrodyti… moteriškesnė, – tariu.

– Nori pasakyti, nepanaši į lesbietę? – pataiso mane Zoja. Ji įsiremia rankomis į šonus. – Žinai, Nese, be tų tepalų ant veido atrodai puikiai.

– Todėl ir susituokiau su tavimi, o ne su Veidu Prestonu.

Zoja pasilenkia ir toliau valo skaistalus man nuo skruostų.

– O aš esu čia dėl to, kad…

– Turi blakstienų suktuką, – šypsodamasi užbaigiu sakinį. – Susituokiau su tavimi dėl tavo „Shu Uemura“.

– Liaukis, – tarsteli Zoja. – Verti mane jaustis nesmagiai. – Ji kilsteli man smakrą. – Užsimerk.

Ir ima iš naujo dažyti man veidą. Leidžiu netgi užriesti blakstienas, nors tuo metu beveik nieko nematau. Galiausiai Zoja liepia man išsižioti ir padažo lūpas.

– Baigta, – praneša.

Maniau, kad tapau panaši į vyrą, vilkintį moteriškais drabužiais, bet išvystu visai ką kitą.

– O Viešpatie. Atrodau kaip mano mama.

Zoja pažvelgia man per petį ir abi spoksome į savo atspindžius veidrodyje.

– Dabar atrodom taip, kaip apie mus ir kalba, – sako ji.

Andžela įkiša prižiūrėtojui dvidešimt dolerių ir į teismo pastatą patenkame pro užpakalines duris. Viešpataujant tylai kaip romanuose apie slaptuosius agentus, einame pro katilinę ir sandėliuką, prikimštą popierinių rankšluosčių ir tualetinio popieriaus. Netrukus atsiduriame prie išklerusio, nešvaraus tarnybinio lifto, kuris pakels mus į pirmą aukštą. Prižiūrėtojas pasuka raktą, spusteli mygtuką, tada pažvelgia į mane.

– Turiu pusseserę lesbietę, – tarsteli.

Ir taip pasakė vyras, kuris per visą mūsų pažinties laiką ištarė ne daugiau kaip keturis žodžius?

Neturiu supratimo, ką jis mano apie tą pusseserę, todėl tyliu.

– Iš kur žinot, kas mes? – klausia Zoja.

Vyras gūžteli pečiais.

– Esu prižiūrėtojas, todėl žinau viską.

Liftas žvangėdamas sustoja prie teismo sekretorių kabinetų. Andžela veda mus koridorių labirintais ir pagaliau atsiduriame prie teismo salės durų. O čia mūru stovi žiniasklaidos atstovai. Jie nusisukę nuo mūsų, laukia, kada pasirodysime pro laukujes duris.

O mes stovime tiesiai už tų avigalvių.

Pajuntu Andželai dar didesnę pagarbą.

– Eikit į kavinę ir užkąskit javainių ar dar ko nors, – pataria ji. – Tenai niekas jūsų nematys, o Veidui Prestonui atvykus į teismą reporteriai nepersekios jūsų.

Man kol kas draudžiama pasirodyti teismo salėje, bent jau šio posėdžio pradžioje, taigi, manau, pasiūlymas išmintingas. Stebiu, kaip Andžela saugiai įveda Zoją į teismo salę, paskui niekieno nepastebėta vaikšto koridoriumi laukdama, kol atvyks kiti advokatai.

Suvalgau pakelį sausainių su žemės riešutų sviestu, bet tuoj pajuntu šleikštulį. Tiesą sakant, visada, kai reikia kalbėti viešai, jaučiuosi ne itin gerai. Todėl ir dirbu konsultante, o ne mokytoja. Suspurda širdis dingtelėjus, kad štai Zoja gali sėdėti sau ant kėdutės ir dainuodama išlieti širdį prieš klausytojus.

Kita vertus, širdis suspurda ir stebint, kaip Zoja grūda indus į indaplovę.

– Tu viską gali, – tariu sau, žengdama prie dvigubų teismo salės durų.

Šerifo padėjėjas jau laukia manęs ir pakviečia vidun.

Atlieku visą kvailą procedūrą – prisiekiu Biblija, pasakau savo vardą, pavardę, amžių ir namų adresą. Prie manęs prieina Andžela. Stovėdama priešais teisėją ji atrodo pasitikinti savimi ir daug rimtesnė negu kitais atvejais. Mano nuostabai, staiga jai iš rankos iškrenta bloknotas.

– Ar žinote, kaip miega Veidas Prestonas? – sušnibžda ji. – Guli ant vieno šono, paskui ant kito. – Pamačiusi, kad vos užgniaužiu juoką, ji mirkteli, o aš suprantu, kad taip pasielgė tyčia.

– Kur gyvenate, ponia Šo? – ima klausinėti Andžela.

– Vilmingtone.

– Ar šiuo metu dirbate?

– Taip, esu Vilmingtono vidurinės mokyklos konsultantė.

– Gal galite paaiškinti plačiau?

– Konsultuoju mokinius, nuo devintokų iki dvyliktokų. Stengiuosi nukreipti juos teisingu keliu, domiuosi, ar namie nesusiduria su problemomis, ar nekamuoja depresija, ar nevartoja narkotikų. Taip pat padedu užpildyti prašymus į koledžus.

– Ar jūs susituokusi?

– Taip, – atsakau šypsodamasi. – Su Zoja Bakster.

– Ar turite vaikų?

– Dar ne, bet tikiuosi, kad po šios bylos turėsime. Pasinaudojusi Zojos embrionais ketinu pastoti ir pagimdyti kūdikį.

– Ar turite patirties auginti mažus vaikus?

– Tam tikra prasme taip, – atsakau. – Teko savaitgaliais prižiūrėti kaimynų vaikus. Bet, pasak mano draugių, motinystė – tai išbandymas ugnimi, nesvarbu, kiek daktarės Breizelton66 knygų esi perskaičiusi.

– Ar judvi su Zoja galėsite išlaikyti vaiką finansiškai?

– Mes abi dirbame ir dirbsime ateityje. Laimė, mūsų darbo režimas toks, kad galime prisitaikyti. Vaikus augintume abi kartu, be to, Zojos motina gyvena už dešimties minučių kelio nuo mūsų ir džiaugsis galėdama mums padėti.

– Kokie jūsų santykiai su Maksu Baksteriu, jeigu apskritai esate bendravę?

Prisimenu mūsų su Zoja ginčą vakar vakare. Su šiuo vyru būsiu susijusi amžinai. Dalelę savo širdies ji jau atidavė jam.

– Maksas yra mano sutuoktinės buvęs vyras, – atsakau ramiai. – Jis biologiškai susijęs su tais embrionais. Mudu nesam pažįstami. Apie jį žinau tik tiek, kiek man pasakojo Zoja.

– Ar leisite jam bendrauti su vaiku, jei pagimdysite kūdikį?

– Jeigu tik panorės.

Andžela atsistoja tiesiai prieš mane.

– Vanesa, ar yra priežasčių, dėl kurių negalėtumėte gauti vaiko globos?

– Jokių, – atsakau.

– Perduodu liudytoją jums, – taria Andžela, atsisukdama į Veidą Prestoną.

Šiandien jis vilki labai netinkamais drabužiais; patikėkite, jei man reikėtų vertinti jo stilių, pavadinčiau jį baisiu. Prestono marškiniai languoti, baltos ir violetinės spalvų. Kaklaraištis dryžuotas, juodos ir alyvų spalvų. Švarkas juodas, su pilkais, sidabriniais ir violetiniais taškeliais. O tai, kas turėtų būti panašu į koktų devintojo dešimtmečio anachronizmą – dirbtinis įdegis, brangūs juvelyriniai dirbiniai ir visa kita, – primena seilėjimąsi žurnale vyrams „GQ“.

– Ponia Šo, – prabyla advokatas. Aš pažvelgiu į grindis. Įdomu, ar eidamas prie manęs jis nepaliko riebaus pėdsako? – Ar jūsų darbdavė žino, kad esate lesbietė?

Atsitiesiu. Jei jis nori man kirsti iš peties, aš pasiruošusi.

Juk pasidažiau lūpas.

– Neprašoma nepasisakau. Mokytojai per pertraukas paprastai nesėdi mokytojų kambaryje ir neplepa apie savo lytinį gyvenimą. Bet aš ir neslepiu.

– Ar nemanote, kad tėvai turi teisę žinoti, kokius patarimus dalijate jų vaikams? – Žodį „patarimus“ jis ištaria su pašaipėle.

– Jie nesiskundžia.

– Ar su tais paaugliais diskutuojate apie lytinį gyvenimą?

– Jeigu jie patys to nori. Vaikai kreipiasi į mane dėl problemiškų tarpusavio santykių. Kai kurie net prisipažįsta galbūt esą gėjai ar lesbietės.

– Taigi tiems nekaltiems paaugliams peršate savo gyvenimo būdą? – klausia Prestonas.

– Tikrai nieko neperšu. Bet pasiūlau jiems saugią vietą pasikalbėti, kai kiti žmonės… – tyčia padarau pauzę, – nėra tolerantiški.

– Ponia Šo, per tiesioginę apklausą tvirtinote būsianti gera motina kūdikiui, tiesa?

– Taip, – atsakau.

– Ir puikiai su tomis pareigomis susitvarkysite? Nėra jokių kliūčių, taip?

– Nemanau, kad būtų…

– Norėčiau priminti jums, kad prisiekėte, – sako advokatas.

Kur link, po galais, jis suka?

– Ar tiesa, kad du tūkstančiai trečiaisiais savaitei buvote paguldyta į Blekstouno ligoninės psichiatrijos skyrių?

Aš nuščiūvu.

– Tiesiog nutrūko tam tikri santykiai. Į ligoninę atsiguliau savo noru, nes buvo būtina nusiraminti. Man išrašė vaistų, ir daugiau tai nepasikartojo.

– Taigi nervinis išsekimas.

Apsilaižau lūpas ir burnoje pajuntu kosmetinio vaško skonį.

– Jūs viską išpučiate. Man buvo diagnozuotas tik išsekimas.

– Tikrai? Tik tiek?

Kilsteliu smakrą.

– Taip.

– Vadinasi, nusižudyti neketinote?

Zoja delnu užsidengia burną. Po vakarykštės nakties dabar tikriausiai laiko mane veidmaine.

Pasisukusi į Veidą Prestoną atremiu jo žvilgsnį.

– Tikrai neketinau.

Advokatas atkiša ranką, ir Benas Bendžaminas, sėdintis prie ieškovo stalo, pašokęs paduoda jam aplanką su kažkokiais dokumentais.

– Norėčiau pateikti juos vien tik tikrumui nustatyti, – sako Prestonas ir paduoda aplanką sekretorei, kad ši uždėtų antspaudą. Tada vieną dokumento kopiją įteikia Andželai, o kitą man.

Tai mano ligos istorija iš Blekstouno ligoninės.

– Prieštarauju, – taria Andžela. – Šitų įrodymų nesu akyse regėjusi. Be to, kaip ponas Prestonas galėjo gauti juos? Juk paciento privatumą gina SDMAĮ67.

– Ponia Moreti gali maloniai naudotis jai pateikta kopija, – mesteli Prestonas.

– Gerbiamas teisėjau, remiantis mūsų konfidencialumo įstatais, tokią informaciją turėjau gauti trys savaitės iki teismo. Ponia Šo nėra viena iš proceso šalių. Todėl šie dokumentai neturėtų būti priimti teismo salėje.

– Aš pateikiu juos ne kaip įrodymą, – pabrėžia Prestonas. – Tik pasinaudoju norėdamas apkaltinti liudytoją, kad, nors ir prisiekė, liudijo neteisingai. Kalbame apie galimą vaiko globėją, todėl, manau, svarbu žinoti, jog ši moteris – ne tik lesbietė, bet ir melagė.

– Prieštarauju! – sušunka Andžela.

– Jei ponia Moreti pageidauja pertraukėlės, kad galėtų susipažinti su dokumentais, maloniai skirtume kelias minutes…

– Man nereikia pertraukėlės, tauškaliau. Neabejoju, kad tos kopijos – nereikšmingos. Be to, ponas Prestonas gavo jas nelegaliu keliu. Jis atėjo į teismo salę susipurvinęs. Nežinau, kaip būna Luizianoje, bet Rod Ailando įstatymai gina mūsų piliečius. O štai dabar ponios Šo teisės yra pažeistos.

– Gerbiamas teisėjau, jeigu liudytoja pakeistų savo liudijimą ir prisipažintų mėginusi nusižudyti, aš mielai atsiimčiau šiuos dokumentus, – sako Prestonas.

– Gana, – atsidūsta teisėjas. – Galite pasinaudoti tomis kopijomis, bet tiktai tikrumui nustatyti. Tačiau prieš tęsiant darbą norėčiau sužinoti, advokate, iš kur jas gavote.

– Buvo pakištos po mano durimis viešbutyje, – atšauna Prestonas. – Viešpaties keliai nežinomi.

Vargu ar Dievas padarė šias kopijas Blekstouno ligoninėje.

– Ponia Šo, klausiu dar kartą: ar du tūkstančiai trečiaisiais Blekstouno ligoninėje atsidūrėte dėl to, kad mėginote nusižudyti?

Mano veidas išraudęs, širdis pašėlusiai daužosi.

– Ne.

– Vadinasi, buteliuką tailenolio išgėrėte netyčia?

– Man buvo depresija. Bet nusižudyti neketinau. Ir tai buvo labai seniai, dabar viskas yra kitaip. Jei atvirai, nesuprantu, kodėl ėmėtės raganų medžioklės?

– Prieš aštuonerius metus jautėtės prislėgta, išgyvenote krizę, taip?

– Taip.

– Taigi atsitiko kažkas, kas sujaudino jus taip, kad net atsidūrėte ligoninėje?

Nudelbiu akis.

– Manau, taip.

– Zoja Bakster paliudijo, kad sirgo vėžiu. Ar žinote apie tai?

– Žinau. Bet dabar ji sveika.

– Vėžys linkęs atsinaujinti, pati suprantate. Taigi ponia Bakster gali vėl susirgti, juk taip?

– Jūs irgi, – atšaunu.

Ir būtų nuostabu, jeigu taip nutiktų per kitas tris minutes.

– Siaubinga, bet privalome įvertinti visas galimybes, – sako Prestonas. – Tarkim, ponia Bakster vėl suserga vėžiu. Jus tai labai nuliūdintų, tiesa?

– Būčiau sukrėsta.

– Ir vėl – nervinis išsekimas, ponia Šo? Vėl išgertumėte buteliuką tailenolio?

Andžela prieštaraudama atsistoja.

Veidas Prestonas papurto galvą.

– Jeigu taip nutiktų, ponia Šo, kas rūpintųsi tais vargšais vaikais? – klausia Prestonas.

Vos pasitraukiu nuo liudytojo pulto, teisėjas paskelbia pertrauką. Einu į galeriją, kur sėdi Zoja. Ji atsigręžia į mane. Mes abi stovime tylėdamos. Paskui ji apsikabina mane ir sušnibžda:

– Apgailestauju.

Žinau, ji galvoja apie Liusę. Kad aš, viršijusi mokyklos konsultantės įgaliojimus, suieškojau tai mergaitei žmogų, į kurį ji galėtų įsikibti ir laikytųsi, ir nebetrokštų išeiti iš šio pasaulio. Žinau, Zoja klausia savęs: gal aš Liusėje atpažinau save?

Akies krašteliu pamatau švystelint violetinę spalvą. Veidas Prestonas eina tarp eilių. Išsilaisvinu iš Zojos glėbio.

– Tuoj grįšiu.

Nuseku paskui Prestoną koridoriumi, vis šastelėdama į šešėlį, kai advokatas stabtelėjęs džiugiai sveikinasi su parapijiečiais ir laido skambias frazes reporteriams. Jis patenkintas švilpauja, visas pasipūtęs, tad nė nepastebi, jog yra sekamas.

Prestonas pasuka už kampo ir atidaro vyrų tualeto duris.

Įsmunku paskui jį.

– Pone Prestonai! – pašaukiu.

Jis suraukia antakius.

– Ponia Šo? Maniau, asmuo, pasirinkęs tokį gyvenimo būdą kaip jūs, nė už ką neitų į patalpą, ant kurios durų nupieštas vyras.

– Juk žinot, esu pedagogė. O jus, pone Prestonai, kaip tik reikia paauklėti.

– Manot?

– Taip. – Greitai žvilgteliu po kabinų durimis. Laimė, mes čia vieni. – Taigi pirma, homoseksualumas. Tai – ne gyvenimo būdas. Tiesiog aš tokia esu. Antra, tai, kad mane traukia prie moterų, yra ne mano pasirinkimas. Tiesiog aš tokia esu. O jūs ar pats nusprendėte, kad jus domins tik moterys? Kada nusprendėte? Lytiškai bręsdamas? Kai baigėte vidurinę? O gal kai reikėjo atsakyti į klausimus stojant į universitetą? Ne. Homoseksualumas ar heteroseksualumas – tai ne pasirinkimas. Ir aš tai žinau. O ir kodėl, po galais, reikia trokšti būti homoseksualiam? Kad pasmerktum save įžeidinėjimams ir fizinei prievartai? Kad tokie žmonės kaip jūs nuolat niekintų ir laikytųsi įsitvėrę stereotipų? Manot, noriai pasirinkau tokį, kaip jūs vadinate, gyvenimo būdą? Tokią sunkią kovą? Nuoširdžiai sakau: nė už ką nepatikėsiu, kad jūs, pone Prestonai, žmogus, matęs pasaulio, esate toks aklas.

– Ponia Šo, – atsidūsta jis. – Melsiuosi už jus.

– Kaip miela. Bet esu ateistė, todėl ačiū, nereikia. Tikiu, jūs galite pasidomėti homoseksualumo tema, bet derėtų remtis šiuolaikiškesne informacija, o ne ta, kuria naudojotės dabar, tai yra Biblija. Praėjus penkiems šimtams metų po Kristaus gimimo daug kas pasikeitė.

– Ar jau viskas? Nes atėjau čia norėdamas…

– Dar ne. Daug ką norėčiau jums pasakyti, pone Prestonai: aš ne pedofilė, nesu nei mažojo beisbolo trenerė, nei baikerių pupytė. Beje, ne visi gėjai vyrai yra kirpėjai, interjero dizaineriai ar gėlininkai. Nesu ištvirkusi. O žinote, kokia esu? Sumani. Tolerantiška. Gebanti auklėti vaikus. Kitokia nei jūs, bet už jus nė kiek ne blogesnė. Mums, tokiems kaip aš, dėmesio nereikia. Mums reikia, kad jūs ir į jus panašūs plėstumėte savo akiratį.

Kol kalbėjau, visa suprakaitavau. Laimė, Veidas Prestonas tyli.

– Kas atsitiko, Veidai? – klausiu. – Nepratęs gauti pylos iš moters?

Jis gūžteli pečiais.

– Galite sakyti, ką norite, ponia Šo. Jei norite, galite netgi nusišlapinti stovėdama. Bet įsidėmėkite: prieš mane nelaimėsite.

Girdžiu, kaip jis atitraukia kelnių užtrauktuką.

Sukryžiuoju rankas.

Patekau į aklavietę.

– Nežadate išeiti, ponia Šo?

Gūžteliu pečiais.

– Jūsų varpa bus ne pirma, kurią mačiau, pone Prestonai.

Veidas Prestonas įniršęs įkvepia oro, užtraukia kelnių užtrauktuką ir išlekia iš tualeto. Nusišypsau taip plačiai, kad net suskausta raumenis, tada atsuku čiaupą.

Kai į vyrų tualetą įeina nepažįstamas šerifo padėjėjas, jis pamato aukštą moterį. Toji nusiplauna nuo veido makiažą, paskui nusišluosto veidą popieriniu rankšluosčiu.

– Ko spoksot? – mesteliu jam ir išsmunku pro duris. Kas jis toks, kad drįstų aiškinti, kas normalu, o kas ne?

Prieš liudydama Zojos mama nori pasikalbėti su stikline vandens.

– Ponia Viks, – kreipiasi teisėjas. – Čia ne teatro scena. Gal galėtume tęsti posėdį?

Rankoje laikydama stiklinę Dara pažvelgia į jį. Ant liudytojo pulto stovi puspilnis ąsotis su vandeniu.

– Ar žinote, gerbiamas teisėjau, kad vanduo jaučia teigiamą ir neigiamą energijas?

– Iš kur man žinoti, ką tas vanduo jaučia? Nebent drėgmę, – sumurma teisėjas.

– Daktaras Masaru Emotas, garsus japonų mokslininkas, tyrė vandenį, – nepatenkinta sako Dara. – Jeigu prieš jam užšąlant žmogaus mintys bus teigiamos, vandens kristalai bus gražūs. Arba negražūs, jeigu mintys neigiamos. Taigi jei vandenį veiks teigiami dalykai, pavyzdžiui, graži muzika, mylinčių žmonių nuotraukos ar padėkos žodžiai, užšaldžius jį, pro mikroskopą pamatysite simetriškus kristalus. Bet jeigu uždėsite plokštelę su Hitlerio kalba, rodysite vandeniui žmogžudystės aukų nuotraukas ar sakysite „nekenčiu tavęs“, užšaldžius kristalai bus nelygūs ir išsiklaipę. – Ji pažvelgia į teisėją. – Vanduo sudaro daugiau kaip šešiasdešimt procentų mūsų kūno. Jeigu teigiamos ar neigiamos mintys daro įtaką tai mažai vandens stiklinei, įsivaizduokite sau, kaip jos veikia mus visus, sėdinčius čia.

Teisėjas perbraukia delnu sau per veidą.

– Ponia Moreti, kadangi tai jūsų liudytoja, turbūt neprieštarausite, jog ji garbins vandenį?

– Ne, gerbiamas teisėjau.

– O jūs, pone Prestonai?

Šis suglumęs papurto galvą.

– Atvirai kalbant, nežinau, ką ir sakyti.

Dara paniekinamai prunkšteli.

– Jei norit žinoti, vandeniui nuo to tik geriau.

– Galite kalbėti, ponia Viks, – paragina teisėjas.

Dara pakelia stiklinę.

– Jėga, – ištaria iškilmingai. – Išmintis. Tolerancija. Teisingumas.

Tai atrodo ir manieringa, ir kvaila, žodžiu, Naujasis amžius. Bet prikausto visų dėmesį. Kas iš mūsų, nesvarbu, kuo tikime, priešintųsi toms vertybėms?

Dara palenkia stiklinę ir išgeria vandenį iki paskutinio lašelio. Tada pažvelgia į teisėją O’Nilą.

– Štai. Ar manot, kad tai blogai?

Prie liudytojo pakylos prieina Andžela. Ji vėl įpila vandens į Daros stiklinę – ne iš įpročio, o todėl, kad žino: dabar visi susimąstys, ką kalbėti vandeniui, kad šis pasikeistų. Panašiai būna, kai kambaryje vaikštinėjantis mažylis neleidžia įsisiūbuoti nepadoriam pokalbiui.

– Gal galite prisistatyti ir pasakyti savo adresą – protokolui?

– Dara Viks. Gyvenu Vilmingtone, Renfru aukštumos gatvėje, numeris penki tūkstančiai devyni šimtai vienas.

– Kiek jums metų?

Dara išbąla ir pažvelgia į Andželą.

– Ar tai būtina?

– Deja, taip.

– Šešiasdešimt penkeri. Bet jaučiuosi penkiasdešimties.

– Ar toli gyvenate nuo savo dukters ir Vanesos Šo?

– Dešimt minučių kelio, – atsako Dara.

– Ar turite vaikaičių?

– Kol kas ne. Bet… – Ji pabeldžia krumpliu į medinę liudytojo pakylą.

– Kaip suprantu, laukiate, kuo visa tai baigsis, tiesa?

– Juokaujate? Aš būsiu geriausia močiutė pasaulyje.

Andžela atsistoja priešais liudytojo pakylą.

– Ponia Viks, ar pažįstate Vanesą Šo?

– Taip. Ji susituokusi su mano dukra.

– Ką manote apie jų santykius?

– Manau, – sako Dara, – kad mano duktė dabar laiminga, o man tai svarbiausia.

– Ar jūsų duktė visada buvo laiminga, gyvendama santuokoje?

– Ne. Ji buvo labai nelaiminga, kai pagimdė negyvą kūdikį ir kai skyrėsi. Atrodė kaip zombė. Dažnai lankiau Zoją, o ji kaskart vilkėdavo tais pačiais drabužiais. Nieko nevalgė. Nesitvarkė. Nedirbo. Neskambindavo gitara. Tik miegodavo. O kai nemiegodavo, atrodydavo, kad miega.

– Kada ji pasikeitė?

– Kai ėmė mokyti vieną mergaitę iš Vanesos mokyklos. Zoja ir Vanesa ėmė kartu vaikščioti pietauti, eidavo į kiną, į meno festivalius, sendaikčių turgų. Labai džiaugiausi, kad Zoja turi su kuo pasikalbėti.

– Kada sužinojote, kad Zoja ir Vanesa yra daugiau negu draugės?

Dara linkteli.

– Vieną dieną jos atvažiavo pas mane, ir Zoja pasakė norinti pranešti kai ką svarbaus. Ji buvo įsimylėjusi Vanesą.

– Kaip reagavote?

– Sutrikau. Noriu pasakyti, žinojau, kad Vanesa tapo geriausia Zojos drauge. Bet tąkart Zoja pranešė, jog kraustosi pas ją gyventi ir kad yra lesbietė.

– Kaip jautėtės?

– Buvau pritrenkta. – Dara kiek patyli. – Aš ne prieš homoseksualus, bet niekada nemaniau, kad mano duktė bus lesbietė. Galvojau apie vaikaičius, kurių neturėsiu, apie tai, ką draugai šnibždėsis man už nugaros. O paskui supratau, kad liūdžiu visai ne dėl to, jog Zoja įsimylėjo Vanesą. Tiesiog aš, motina, niekada nebūčiau linkėjusi dukrai tokio kelio. Nė vieni tėvai nenori, kad jų vaikas visą gyvenimą grumtųsi su siaurakakčiais.

– O ką dabar manote apie dukters santykius?

– Kiek matau būdama su jomis, Zoja ir Vanesa laimingos. Jos man primena Romeo ir Džuljetą. Tik Romeo nėra, – priduria. – Ir pabaiga daug laimingesnė.

– Ar jums nekyla dvejonių dėl to, kaip jos augins vaikus?

– Neįsivaizduoju geresnių namų vaikui.

Andžela pasisuka šonu.

– Ponia Viks, jei tai priklausytų nuo jūsų… Su kuo Zoja turėtų auginti vaikus – su Maksu ar su Vanesa? Kas jums būtų priimtiniau?

– Prieštarauju, – įsiterpia Veidas Prestonas. – Čia grynas spėliojimas.

– Na na, pone Prestonai, – tarsteli teisėjas. – Prisiminkit vandenį. Leidžiu kalbėti.

Dara pažvelgia į Maksą, sėdintį prie ieškovo stalo.

– Man sunku atsakyti, bet štai kas: Maksas paliko mano dukterį. – Ji pasisuka į mane ir priduria: – O Vanesa nepaliks.

Baigusi kalbėti Dara atsisėda šalia ir paima mane už rankos.

– Ir kaip man pavyko? – klausia.

– Pasirodei kaip profesionalė, – atsakau.

Ir tai tikra tiesa. Per kryžminę apklausą Veidas Prestonas neturėjo prie ko prikibti. Atrodė, kad jis iš patrankos šaudo į žvirblius, griebiasi šiaudo.

– Praktikavausi. Nemiegojau visą naktį, derinau energinius centrus.

– Matau, – atsakau, nors nenutuokiu, apie ką ji čia. Pažvelgiu į Darą. Ant jos riešo – magnetinė apyrankė, ant kaklo – odinis maišelis-talismanas, gydomieji kristalai. Kartais net stebiuosi, kaip Zojai pavyko užaugti kitokiai.

Bet tą patį galima pasakyti ir apie mane.

– Gaila, kad mano mama nepažinojo jūsų, – sušnibždu.

Iš tiesų tai reiškia: O, kad mano mama būtų buvusi tokios geros širdies.

Daktarė Ana Foršet, vaisingumo klinikos direktorė, atvyko nešina plastikine dėže nuo pieno, pilna prikrauta dokumentų – Zojos ir Makso ligos istorijų; dabar sekretorė advokatams ir teisėjui išdalija jų kopijas. Žili daktarės plaukai siekia juodo kostiumėlio apykaklę, ant grandinėlės kabo dryžuoti skaitymo akiniai.

– Pažįstu Baksterius nuo du tūkstančiai penktųjų, – prabyla ji. – Kaip tik tada jie kreipėsi į mus, nes norėjo susilaukti kūdikio.

– Ar jūsų klinika jiems padėjo? – klausia Andžela.

– Taip, – atsako daktarė Foršet. – Mes suteikėme jiems dirbtinio apvaisinimo paslaugas.

– Gal galite apibūdinti tą procesą?

– Pirmiausia vyksta pasirengimo darbai – atliekama daug tyrimų nevaisingumo priežasčiai nustatyti. Tada remdamiesi jais skiriame gydymo kursą. Baksterių atveju ir Maksas, ir Zoja turėjo vaisingumo problemų. Todėl teko įšvirkšti Makso spermos į Zojos kiaušinėlius. Zoja, savo ruožtu, buvo gydoma hormonais, todėl subrendo daug kiaušinėlių. Reikiamu metu jie buvo paimti ir apvaisinti Makso sperma. Pavyzdžiui, per pirmąjį ciklą Zoja turėjo penkiolika kiaušinėlių, iš kurių aštuoni buvo sėkmingai apvaisinti. Iš jų du atrodė gana geri, kad būtų perkelti Zojai, o kiti trys buvo užšaldyti kitam ciklui.

– Ką turite galvoje sakydama „atrodė gana geri“?

– Tiesiog kai kurie embrionai atrodo vienodesni, taisyklingesni už kitus.

– Galbūt kažkas jiems gražiai grojo ar kalbėjo padėkos žodžius? – sušnibžda Prestonas.

Žvilgteliu į jį, bet jis varto ligos istorijos kopiją.

– Jeigu pacientė yra vyresnio amžiaus, paprastai jai perkeliame tik du arba tris embrionus, nes nenorime, kad tokio amžiaus moteris taptų daugiavaike motina. Jei yra papildomų embrionų, kurie atrodo gan geri ir tiktų panaudoti ateityje, užšaldome juos.

– O ką darote su netinkamais embrionais?

– Jie sunaikinami, – atsako gydytoja.

– Kaip? – klausia Andžela.

– Kadangi tai medicininės atliekos, sudeginami.

– Papasakokite apie paskutinį Zojos apvaisinimo ciklą.

Daktarė Foršet užsideda akinius.

– Ji pastojo būdama keturiasdešimties ir išnešiojo vaisių iki dvidešimt aštuntos savaitės, tada pagimdė negyvą kūdikį.

– Ar po tos procedūros liko embrionų?

– Taip, trys. Jie buvo užšaldyti.

– Kur jie dabar?

– Mano klinikoje, – atsako gydytoja.

– Ar jie gyvybingi?

– Nežinome, kol neatšildysime, – taria ji. – Bet, manau, taip.

– Kada paskutinį kartą matėte Zoją? Turiu omeny – po paskutinės procedūros, – klausia Andžela.

– Kai Zoja atėjo į kliniką ir paprašė leisti panaudoti tuos embrionus. Paaiškinau, kad tam būtinas raštiškas buvusio vyro sutikimas.

– Ačiū, aš nebeturiu klausimų, – sako Andžela.

Veidas Prestonas pabarbena pirštais į stalą. Jis įdėmiai žvelgia į gydytoją – ruošiasi lemiamam smūgiui.

– Daktare Foršet, – kreipiasi jis. – Sakėte, jei embrionai netinkami, jie sunaikinami. Sudeginami?

– Taip.

– Paverčiami pelenais, tiesa?

– Tiesa.

– Juk taip mes elgiamės su mirusiaisiais. – Prestonas atsistoja. – Kremuojame. Ar aš neteisus?

– Teisus, tačiau tie embrionai nėra žmonės.

– Bet su jais elgiamasi kaip su mirusiaisiais. Juk neišmetate į tualetą, o paverčiate pelenais.

– Svarbu paminėti, kad šešiasdešimt penki procentai embrionų būna pakitę ir žūva patys, – paaiškina gydytoja. – Abi besibylinėjančios pusės pasirašė su klinika sutartį dėl embrionų sudeginimo, jeigu jie būtų netinkami perkelti ar užšaldyti.

Išgirdęs žodį „sutartį“, Veidas Prestonas pasisuka. Priešais mane sėdinti Andžela atsitiesia, o teisėjas O’Nilas palinksta daktarės Foršet pusėn.

– Kaip sakėte? Yra sutartis?

Jis išsyk pareikalauja tos sutarties, ir gydytoja ją paduoda. Teisėjas tylėdamas perskaito dokumentą.

– Pagal šią sutartį skyrybų atveju klinika turi sunaikinti embrionus. Daktare Foršet, kodėl tai nebuvo padaryta?

– Nes apie Baksterių skyrybas klinika nežinojo, – atsako gydytoja. – O kai sužinojome, tapo aišku, kad prasidės teismo procesas.

Teisėjas pakelia nuo lapo akis.

– Tai palengvina man darbą.

– Ne, – sušnibžda Zoja, o Andžela ir Veidas Prestonas nepatenkinti palinksta į priekį.

– Gerbiamas teisėjau, prašyčiau pertraukos, – sako Andžela.

– Advokatams reikia pasitarti, – priduria Prestonas.

Teisėjas O’Nilas papurto galvą.

– Jau ir taip sugaišinote mane. Advokatai, prašau prieiti prie manęs.

Zoja atsigręžia į mane, ji atrodo lyg paklaikusi.

– Jis to nepadarys, tiesa? Juk negaliu prarasti kūdikio vien dėl teisinių formalumų.

– Ša, – tarsteliu, bet ne dėl to, kad norėčiau ją nuraminti. Advokatai karštai ginčijasi, o aš sėdžiu visai netoli jų.

– Kodėl neužsiminėt apie šią sutartį? – klausia teisėjas.

– Mano klientė manęs apie ją neinformavo, – atsako Andžela.

– Mano klientas taip pat. Mes apskritai nežinojom, kad tokia sutartis egzistuoja, – priduria Prestonas.

– Bet jūsų abiejų klientai ją pasirašė, – primena teisėjas. – Taigi negaliu neatsižvelgti į tą sutartį.

– Nuo tada, kai ji buvo pasirašyta, aplinkybės labai pasikeitė, – atremia Prestonas.

– O precedentinė teisė…

Teisėjas pakelia ranką.

– Duodu vieną dieną. Rytoj devintą ryto tęsime darbą ir nutarsime dėl sutarties įgyvendinimo.

Andžela lošteli atgal.

– Ką?

– Mums reikia daugiau laiko, – įsiterpia Prestonas.

– O ar žinote, ko reikia man? – pykteli teisėjas. – Man reikia advokatų, kurie, prieš ateidami į teismo salę, atliktų namų darbus. Man reikia advokatų, kurie žinotų pagrindinius sutarčių teisės principus, tai, ką netgi pirmo kurso studentas būtų pasižymėjęs kaip svarbų dalyką šioje byloje. Man patiktų ne du verkšlenantys, besiginčijantys advokatai, o tokie, kurie naudingai išnaudoja savo laiką!

Sekretorė atsistoja ir paskelbia posėdį baigtą. Teisėjas O’Nilas pašoka ir dideliais žingsniais išeina iš salės. Pašokame ir mes, lyg jo pyktis būtų paveikęs mus kaip magnetas.

Andžela randa laisvą pasitarimų kambarėlį viršutiniame teismo rūmų aukšte ir mudvi su Zoja, taip pat ir Darą, nusiveda tenai.

– Pasakokite, – pareikalauja ji, sėdėdama priešais susijaudinusią Zoją.

– Juk jis nelieps klinikai sunaikinti embrionų, jeigu mes abu jų norime, tiesa? – sukūkčioja Zoja.

– Sutartis yra sutartis, – atkerta Andžela.

– Tai buvo paprasčiausias sutikimas. Panašiai pasirašai sutinkąs, kad tau būtų taikoma nejautra. Mes troškome kūdikio. Maniau, jei norime, kad su mumis būtų skaitomasi, turime pažymėti visus langelius.

Andžela susiraukia.

– Vadinasi, netgi visko neperskaitėte?

– Ten buvo dvidešimt puslapių!

Andžela užsimerkia ir papurto galvą.

– Puiku. Nuostabu.

– Kuriam laikui tai atitolintų teisėjo sprendimą? – klausiu Andželos. – Ir ar tai turėtų įtakos embrionams?

– Jis gali labai skubėti, – atsako Andžela. – Gali laikytis tos prakeiktos sutarties ir užbaigti viską rytoj, penkiolika minučių po devynių. Jam tai būtų parankiausia priimant galutinį sprendimą. Ir nepakenktų jo reputacijai, jei būtų lyginamas su Saliamonu. – Andžela atsistoja ir čiumpa portfelį. – Turiu eiti, nes prieš rytojaus posėdį reikia iškuopti daug mėšlo.

Kai tik ji uždaro duris, Zoja užsidengia veidą rankomis.

– Buvom taip arti, – sušnibžda ji.

Dara pasilenkia ir pabučiuoja dukterį į pakaušį.

– Tau būtina užkąsti, – sako ji. – Problemų niekas neišspręs geriau už „Oreo“ sausainius.

Ir ji išeina ieškoti prekių automato. O aš jaučiuosi visiška bejėgė, tik masažuoju Zojai nugarą.

– Kas tas prakeiktas Saliamonas? – pasiteirauju.

Zoja pakelia galvą.

– Nežinai?

– O ką? Gal koks garsus advokatas ar politikas, kurį būtinai turėčiau pažinoti?

Zoja atsitiesia ir nosine nusišluosto akis.

– Saliamonas buvo karalius, išminčius, apie tai rašoma Biblijoje. Pas jį atėjo dvi moterys, kurios nepasidalijo kūdikio, – ir viena, ir kita tvirtino, kad tas vaikas jos. Saliamonas pasiūlė padalyti kūdikį kalaviju, kad kiekvienai motinai tektų po pusę. Viena moteris puolė į isteriją ir pasakė, kad geriau atsisakys kūdikio, negu leis jį nužudyti. Taip Saliamonas sužinojo, kuri iš jų yra tikroji motina. – Zoja staiga nutyla. – Žinai, aš pasielgčiau lygiai taip pat. Atiduočiau juos Maksui ir tada jie nebūtų sunaikinti. – Ji nusišluosto ašaras. – Tu būtum buvusi fantastiška motina, Vanesa.

– Dar niekas neaišku, – atsakau.

Žinau, Zoja nori išgirsti kaip tik tai.

Bet pati jau imu ilgėtis to, ko niekada neturėjau.

65 Garsi amerikiečių dainininkė ir dainų kūrėja.

66 Garsi amerikiečių pediatrė.

67 Sveikatos draudimo mobilumo ir atsakomybės įstatymas.

MAKSAS

Kai kitą rytą ateinu į virtuvę, pamatau Veidą Prestoną, ant vaflio pilantį klevų sirupo. Jis atrodo pailsėjęs ir energingas. Apie save to negalėčiau pasakyti, regis, šiąnakt nepavyko sudėti nė bluosto. Esu tikras, Veidui talkina jo pakalikai. Turbūt jis žiūrėjo Džėjaus Leno laidą ir paskui gerai išsimiegojo.

– Labas rytas, Maksai, – sako Veidas. – Aiškinau Ridui sutarčių teisės aspektus.

Lidė pasilenkia ir padeda priešais mane lėkštę. Užuodžiu mangų ir mėtų kvapus, vasaros dvelksmą. Ji vilki chalatu. Jaučiu, kaip man ant sprando pasišiaušia plaukeliai.

Įdomu, kodėl teisines subtilybes Veidas dėsto mano broliui, o ne man?

– Jeigu tas senas kuilys nuspręs skrupulingai laikytis sutarties, – sako Veidas, – sutelksiu visas pajėgas, mūsų šalyje kovojančias prieš abortus. Jis išeis į pensiją palydėtas didžiausio, koks tik įmanomas, sambrūzdžio. Senis puikiai žino, ką galiu padaryti, todėl, manau, prieš priimdamas sprendimą rimtai pamąstys.

– O jeigu bažnyčia taps auka, mes sulauksime užuojautos, – pritaria jam Ridas.

Pažvelgiu į jį.

– Ne bažnyčia.

– Ką sakei? – perklausia Veidas.

– Ne bažnyčia, o aš. Tai mano embrionai. Mano negimę vaikai.

– Na na, Maksai. – Veidas sriūbteli didelį gurkšnį kavos ir per puodelio kraštą dėbteli į mane. – Teisėjas neturėtų girdėti tavęs taip kalbančio. Tu čia niekuo dėtas. Tiems kūdikiams lemta priklausyti tavo broliui ir jo žmonai.

Išgirstu barkštelėjimą. Tai Lidei, stovinčiai prie kriauklės, iš rankos iškrito šaukštas. Ji padeda šaukštą į indų džiovyklą, atsigręžia ir pamato mus, spoksančius į ją.

– Einu apsirengti, – tarsteli ji ir, stengdamasi nežiūrėti į mane, išeina iš virtuvės.

Veidas kažką kalba toliau, o aš žvelgiu į saulės šviesą toj vietoj, kur ką tik stovėjo Lidė.

Pastoriaus Klaivo nėra. Šiandien teismo salėje man labiausiai reikia jo palaikymo, bet vieta už manęs, kur jis visada sėdėdavo, yra tuščia.

Turbūt panašiai jaučiasi ir Zoja, nes jau penkios minutės po devynių, teismo posėdis prasidėjo, o jos advokatė dingusi be žinios.

– Aš čia, aš čia! – įsiveržusi į teismo salę šūkteli Andžela Moreti. Jos palaidinė išsipašiusi, ji vilki kostiumėliu, bet nežinia kodėl avi ne aukštakulniais, o sportiniais bateliais. Jai ant skruosto matyti dėmė, galbūt tai uogienė, o gal kraujas.

– Vaikas pamaitino kumpiu mūsų kelioninio automobilio grotuvą, – paaiškina ji. – Atsiprašau, kad vėluoju.

– Jums žodis, advokate, – sako teisėjas O’Nilas.

Andžela pasirausia portfelyje ir ištraukia „SpongeBob“ spalvinimo knygelę, „Cooking Light“ žurnalą, romaną, pagaliau – ir ieškomą dokumentų aplanką.

– Gerbiamas teisėjau, mūsų šalyje buvo tik viena byla, panaši į Baksterių. Tai Kasas prieš Kas. Šalys pasirašė dokumentą, kad skyrybų atveju, jei abu nesutars dėl embrionų, klinika galės juos sunaikinti. Teismas šią sutartį patvirtino. Jis padarė išvadą, kad, jei šalys nori ją pakeisti, gali tai padaryti nedelsdamos. Tačiau visose kitose bylose dėl embrionų dovanojimo – tokių bylų nedaug – laimėjo ta šalis, kuri nenorėjo, kad gyvybė būtų pradėta. Byloje Deivis prieš Deivis motina iš pradžių atsisakė savo embrionų, bet vėliau nutarė juos padovanoti; teismas priėmė sprendimą jos vyro, nenorėjusio būti tėvu, naudai. Teismas teigė, kad jei yra sutartis, privalu jos laikytis, o jei ne, tokiu atveju turi būti sulygintos abiejų šalių teisės – ir tos šalies, kuri nori embrionų, ir tos, kuri nenori. Byloje A. Z. prieš B. Z. pagal Masačusetse surašytus dokumentus skyrybų atveju žmona turėjo teisę gauti embrionus. Bet jos buvęs vyras siekė tai uždrausti. Teismas nusprendė, kad pasirašytas dokumentas nėra viršesnis už tą sprendimą, kuris pasirinktas po skyrybų, tai yra nesuteikti gyvybės. Taip, sutartis buvo sudaryta, bet vėliau aplinkybės taip pasikeitė, kad jos vykdymas būtų buvęs neteisėtas. Be to, teismas pripažino, kad, atsižvelgiant į valstybės politiką, būtų neteisinga vykdyti sutartį, kuri vieną iš dovanotojų verstų tapti tėvu prieš savo valią. – Andžela susisagsto švarkelį. – Naujajame Džersyje, byloje J. B. prieš M. B., buvo pasirašyta sutartis, kurioje buvo nurodyta, kad skyrybų atveju embrionai turi būti sunaikinti. Skyrybų metu buvusi žmona norėjo, kad jie būtų sunaikinti, tačiau buvęs vyras pareiškė: tai prieštarauja jo religiniams įsitikinimams ir pažeidžia teisę tapti tėvu. Teismas nepatvirtino sutarties – ne todėl, kad ji prieštarauja valstybės politikai, kaip Masačusetso atveju, bet todėl, kad asmuo turi teisę pakeisti savo nuomonę iki embrionų panaudojimo ar sunaikinimo momento. Ta sutartis buvo formalus dokumentas, kuriame aiškiai išdėstyti abiejų šalių ketinimai, bet situacijai pasikeitus teismas nutarė, kad turi laimėti vaikų nenorinti šalis, nes galbūt ateityje vyras persigalvos ir panorės tų vaikų. – Advokatė pasisuka į Zoją. – Ši byla, gerbiamas teisėjau, nuo anų skiriasi tuo, kad nė viena iš šalių nenori sunaikinti embrionų. Zoja ir Maksas nori jų dėl skirtingų priežasčių. Tačiau, kaip ir anose bylose, vienas dalykas tinka ir mums, gerbiamas teisėjau: kai, pasirašius sutartį, vėliau aplinkybės pasikeičia – dėl skyrybų, naujos santuokos ar religinių įsitikinimų, – žvelgiant teisiškai, tokią sutartį vykdyti jau nėra privaloma. Šiandien abi šalys nori suteikti gyvybę embrionams, todėl liepti vykdyti sutartį, kuri nėra aktuali, būtų nemalonus precedento neturintis atvejis.

Teismo salės gale pasigirsta triukšmas. Pasisuku ir pamatau pastorių Klaivą, skubantį taku tarp eilių. Jo veidas baltas kaip ir jo kostiumas.

Tuo metu kaip tik atsistoja Veidas.

Per galerijos užtvarą pastorius pasilenkia prie Beno Bendžamino ir manęs.

– Galiu sužlugdyti jos planus, – sušnibžda jis.

– Džiaugiuosi, kad sėdite, gerbiamas teisėjau, – prabyla Veidas. – Nes pasakysiu: šįkart sutinku su viskuo, ką kalbėjo advokatė Moreti.

Benas atsisuka į pastorių.

– Rimtai?

Pastorius Klaivas linkteli. Benas atsistoja ir žengia prie Veido.

– Ir mes manome, kad geriau jau tie embrionai tegu atitenka tai lesbiečių porai negu bus sunaikinti… – Veidas nutyla, nes Benas pasilenkia prie jo ir kažką sušnibžda į ausį. – Gerbiamas teisėjau, – vėl prabyla Veidas. – Gal galėtume paprašyti pertraukos?

– Kas, po šimts pypkių, atsitiko? – nustemba Andžela.

– Antrasis advokatas pranešė, kad atsirado naujų įrodymų ir jie galėtų būti jums svarbūs.

Teisėjas pasižiūri į jį, paskui į Andželą.

– Penkiolika minučių, – paskelbia jis.

Teismo salė ištuštėja. Veidas pasiveda Andželą į šoną ir kažką tyliai jai kalba. Po minutės toji prieina prie Zojos ir išsiveda ją iš teismo salės.

Veidas prieina prie manęs.

– Patys nebūtume sugalvoję geresnės išeities, net jei būtume sukalbėję „Sveika, Marija“, – sako.

– Kas čia vyksta?

– Tavo buvusiai žmonai bus pateiktas kaltinimas, kad seksualiai priekabiavo prie vienos mokinės, – atsako jis. – Kitaip tariant, jau gali eiti ir nusipirkti vaikišką vežimėlį ar pintą krepšį. Nė vienas teisėjas neatiduos kūdikio moteriai, kuri tvirkino vaiką. Aš labai pasistengsiu, taigi manyk, kad jau laimėjai bylą.

Tačiau man įstrigo tik pirmoji jo kalbos dalis.

– Zoja niekada prie nieko nepriekabiautų. Tai netiesa.

– Visai nesvarbu, tiesa ar ne, – įsiterpia Benas. – Svarbu tai, kad teisėjas išgirs tuos kaltinimus.

– Bet tai neteisinga. Zoją gali išmesti iš darbo…

Veidas numoja ranka, tarsi vaikytų uodus.

– Maksai, brangusis, – taria jis. – Džiaukis pergale.

ZOJA

– Prašau, patvirtinkit man, kad nepažįstate mergaitės vardu Liusė Diubua, – sako Andžela.

Mintyse išsyk išvystu Liusę: ilgais rausvais plaukais, nukramtytais nagais, randuotomis rankomis.

– Ar jai kas atsitiko?

– Nežinau. – Andželos balse pajuntu įtampą.

– Ar nieko nenorite man papasakoti?

Vanesa prisitraukia kėdę ir atsisėda šalia manęs. Mes esame tame pačiame kambarėlyje, kuriame buvome vakar, tik dabar už lango lyja lietus. Pasaulis lauke atrodo ryškus ir gražus, žolė tokia žalia, kad į ją žiūrint net skauda akis.

– Tą mergaitę kamuoja depresija, – Andželai paaiškina Vanesa, tada paliečia man ranką. – Regis, prieš dvi dienas sakei, kad mergaitė atrodė labai nuliūdusi.

– Ji kalbėjo apie savižudybę. O Viešpatie, juk ji nenusižudė, tiesa?

Andžela papurto galvą.

– Jos tėvai jus, Zoja, kaltina lytiškai priekabiavus prie mergaitės.

Sumirksiu. Gal blogai išgirdau?

– Ką?

– Jie sako, kad taip nutiko du kartus.

– Tai juokinga! Mudviejų santykiai – tik darbiniai! – Pasisuku į Vanesą. – Nagi, patvirtink.

– Tą mergaitę kamuoja asmenybės sutrikimai, – paaiškina Vanesa. – Taigi to, ką Liusė kalba, negalima imti už gryną pinigą.

– Užtat mums gali labai pakenkti tai, kad kažkokia Greisė Belivo matė tą mergaitę ir jus, Zoja, dviprasmiškoje situacijoje ir veikiausiai patvirtino tai raštu.

Jaučiuosi taip, lyg tuoj subyrėsiu.

– Kas, po velnių, ta Greisė Belivo?

– Matematikos mokytoja, – atsako Vanesa. – Abejoju, ar kada buvai su ja susitikusi.

Atminty šmėsteli mokytoja trumpais juodais plaukais – įkiša galvą į klasę baigiantis pamokai, po jaudinančio mudviejų su Liuse pokalbio. Mano ranka tuo metu lėtai masažuoja mergaitei nugarą.

Noriu pasakyti: Bet ji verkė.

Jūs ne taip supratote.

Skambinau Liusei havajietiška gitara. Pasakiau jai: tu neįsileidi manęs į savo širdį tik todėl, kad aš negalėčiau įsileisti tavęs. Pasakiau jai, kad niekada jos nepaliksiu. Niekada.

– Mergaitė tvirtina, kad prisipažinote jai esanti lesbietė, – sako Andžela.

– Palaukit. – Vanesa papurto galvą. – O kas to nežino po viso to šurmulio žiniasklaidoje? Kad ir kas tai būtų, kad ir ką jis turi prieš Zoją, viskas suklastota.

– Iš tiesų pasakiau jai, kad esu lesbietė, – prisipažįstu. – Kai buvom susitikusios paskutinį kartą. Aš – muzikos terapeutė, todėl man labiausiai rūpi gydymas, bet ji buvo labai nusiminusi dėl to, ką pastorius Klaivas kalbėjo apie homoseksualumą. Ji vėl prakalbo apie savižudybę ir… Nežinau… Man dingtelėjo, kad gal ir ji abejoja savo lytine orientacija, bijo, kad šeima ją atstums. Maniau, gal mano prisipažinimas padėtų jai suvokti, jog kažkas, ką ji gerbia, – žmogus, panašus į mane, tebūnie lesbietė, – linki jai vien gero. Norėjau, kad ji turėtų į ką įsikibti, o ne ketinau pamokslauti, ką ji tikriausiai nuolat girdi bažnyčioje.

– Ji lanko pastoriaus Klaivo bažnyčią? – klausia Andžela.

– Taip, – atsako Vanesa.

– Ką gi. Štai ir išaiškėjo paslaptis, iš kur pastorius Klaivas gavo šią sensacingą žinią.

– Vadinasi, kaltinimas viešai dar nepareikštas? – klausia Vanesa.

– Dar ne, – atsako Andžela. – Ir, tik pamanykit, Veidas sako galįs įtikinti jos šeimą laikyti tai paslaptyje. Tikriausiai kuris nors iš Liusės namiškių nuėjo pas pastorių. Galbūt net atsivedė Liusę.

Tai ne berniukas, – sakė Liusė.

Vadinasi, mergaitė.

Ar tai aš? Gal ji jaučia man daugiau negu draugystę? Gal ką nors pasakė, padainavo, kažin ką parašė – ir jos tėvai tai suprato klaidingai?

O gal ir ne. Gal Liusė tiesiog išdrįso prisipažinti, kad yra… O tada jos tėvai viską iškreipė, nes nenorėjo to pripažinti? Todėl ir pasirinko melą.

– Kaip atrodo jos motina? – klausia Andžela.

Vanesa pažvelgia į ją.

– Nuolanki. Po vyro padu. Niekada nebuvau jo sutikusi.

– Ar Liusė turi brolių ir seserų?

– Trys jaunesnės seserys, nuo vienuolikos iki keturiolikos metų, – atsako Vanesa. – Regis, tai antroji jos santuoka. Liusės biologinis tėvas mirė, kai ji dar buvo kūdikis.

Pasisuku į Vanesą.

– Juk tu tiki manim, tiesa? Juk žinai, niekada taip nepasielgčiau.

– Aš tikiu jumis, – sako Andžela. – Gal patikės netgi teisėjas. Tačiau teks iškęsti visą teismo pragarą. Tas melagingas pareiškimas atsidurs visuose laikraščiuose. Ir net jeigu byla baigsis jūsų naudai, visi ilgai prisimins, kuo buvote kaltinama.

Atsistoju.

– Man reikia pasikalbėti su Liuse. Jei galėčiau…

– Nedrįskit net prisiartinti! – sušunka Andžela. – Negi nesuprantat, kokią paslaugą padarytumėt Veidui?

Priblokšta užsičiaupiu ir klesteliu ant kėdės.

– Jums reikia daug ką apmąstyti, Zoja, – sako Andžela. – Gal ir gausite tuos embrionus, bet tai jums gali kainuoti karjerą.

Andžela paprašo vienos dienos pertraukos – nori suvirškinti naują informaciją. Mama, Vanesa ir aš nusileidžiame tuo pačiu tarnybiniu liftu ir išsprunkame į automobilių aikštelę. Tik šį kartą nesidžiaugiame pergudravusios priešininką, o norim pasislėpti.

Kai tik atsiduriame lauke, mama paprašo:

– Pasivaikščiok su manim.

Mes esame už teismo pastato, prie pat krovinių aikštelės. Pasakau Vanesai, kad susitiksime prie automobilio, ir paskui mamą einu prie didelio žalio šiukšlių konteinerio. Čia rūko dvi moterys vasarinėmis suknelėmis; abi atrodo panašios į dešreles apvalkale.

– Dveinas kvailys, – sako viena iš jų. – Tikiuosi, kai grįš, pasakysi, kad dingtų tau iš akių?

– Atsiprašau, – į moteris kreipiasi mama. – Mes čia norėtume pasikalbėti. Vienos.

Moterys nustebusios dėbteli į ją, bet pasišalina.

– Dirbdama kelionių agentūroje sužinojau, kad gaunu keturiais tūkstančiais dolerių mažiau už Hadą Slouną. Prisimeni?

– Lyg ir, – atsakau. Tuo metu man buvo gal dvylika metų. Prisimenu, kaip mama sakė, kad streikas yra streikas, net jei profsąjungoje esi vienintelis narys.

– O prisimeni, ką padariau, kai darželyje, tavo grupėje, buvo skaitoma knyga „Jei vadovaučiau cirkui“? Aš pasipiktinau, nes ten buvo kalbama apie žiaurų elgesį su gyvūnais.

– Taip.

– Turbūt supranti, kad aš pirmoji išeisiu į gatvę su plakatu, jei reikės paremti politikę moterį, – kalba mama.

– Neabejoju.

– Tiesiog noriu priminti tau, kad aš esu kovotoja.

Pažvelgiu į ją.

– Manai, turėčiau susiremti su Veidu Prestonu?

Mama papurto galvą.

– Ne, Zoja. Manau, tau reikia pasitraukti.

Nustebusi spoksau į ją.

– Siūlai leisti tos mergaitės šeimai skleisti apie mane melą? Nesipriešinti?

– Ne. Galvoju tik apie tave ir kas tau būtų geriausia. Mieloji, žmonės mažame mieste – o Rod Ailandas toks ir yra, – prisimena viską. Bet netiksliai. Vieno tavo klasės draugo motina buvo įsitikinusi, kad tavo tėvas mirė nuo širdies smūgio, kai miegojo su meiluže.

– Tėtis turėjo meilužę? – išsigąstu.

– Tas ir yra, kad neturėjo. Bet ta moteris įsikalė sau į galvą kaip tik tai. Ir net jeigu tu pasielgei teisingai apkabindama tą mergaitę, nes ji verkė, net jeigu tu – vienintelis žmogus, kuris su ja elgiasi draugiškai, kad ir kokia ji būtų, šios bendruomenės žmonės prisimins ne tai. Tave dar ilgai prisimins kaip priekabiavusią prie savo mokinės. – Mama apkabina mane. – Atiduok Maksui embrionus. Ir eik į priekį. Tu juk turi gražią partnerę, ji gali susilaukti vaikų. O tu turėsi savo muziką.

Nusisuku nuo mamos; pajuntu per skruostą riedant ašarą.

– Nežinau, ką daryti.

Mama liūdnai nusišypso.

– Tu nepralaimėsi, jei iš žaidimo pasitrauksi jam dar nepasibaigus.

Prisimenu, kad taip sakė ir Liusė.

Užuot pasukusios namo, mudvi su Vanesa nuvažiuojame prie švyturio Juditos kyšuly. Nusiauname batus ir žolės kilimu einame link švyturio. Nufotografuojame iškylaujančią pagyvenusią porą. Prisidengiame nuo saulės akis ir spėliojame, ar keltas plaukia į Bloko salą, ar iš jos grįžta. Nueiname į gretimą parką, atsisėdame ant suoliuko ir susiimame už rankų, nors tai pamačiusi viena moteris susiraukia ir pasuka kitu keliu.

– Noriu tau kai ką pasakyti, – prabyla Vanesa.

– Ar kad galėtume įsivaikinti? – bandau spėti.

Ji pakreipia galvą, lyg sakytų: ne tai turėjau omeny.

– Aš pamelavau liudydama.

– Žinau. Juk pati dalyvavau, pameni?

– Kalbu ne apie mėginimą nusižudyti. Nors apie tai irgi pamelavau. Kalbu apie priežastį, kodėl atsidūriau psichiatrijos ligoninėje. – Ji pažvelgia į mane. – Pasakiau, kad nutrūko tam tikri santykiai. Tai tiesa, bet tik iš dalies. Tie santykiai buvo profesiniai.

– Nesuprantu…

– Dirbau privačioje mokykloje Meino valstijoje. Taip jau atsitiko, kad tapau žolės riedulio komandos trenere. Mes laimėjom svarbias varžybas prieš kitą mokyklą, todėl pakviečiau vaikus vakarienės, tai yra atšvęsti. Buvau išsinuomojusi namą iš mokytojo, kuris su šeima metams buvo išvykęs atostogų į Italiją. Buvau ką tik atsikrausčiusi, todėl nežinojau, nei kur padėtas indų ploviklis, nei kur guli popieriniai rankšluosčiai. Kelios mergaitės beklaidžiodamos po namą aptiko vyno rūsį. Viena atidarė butelį ir išgėrė to vyno, o jos draugė ėmė ir išdavė mokyklos direktoriui. Gal dėl to, kad pasijuto kalta? Direktoriui pasakiau nežinojusi, kad mergaitės rado tą rūsį, prisiekiau nė nenumaniusi, kad toks apskritai egzistuoja, bet direktorius liepė man rinktis: arba oficialiai atleis iš darbo, arba tyliai išeisiu savo noru. – Vanesa pažvelgia į mane. – Aš išėjau pati. Nors širdyje jaučiau neapykantą. Juk mane nubaudė visai nekaltai, o tai, kas įvyko, tebuvo atsitiktinumas. Todėl ir apėmė depresija. Vos nenusižudžiau. Nes negalėjau pakeisti nei tų mergaičių žodžių, nieko. Ir, žinoma, nenorėjau nugyventi gyvenimo galvodama, kad tokia situacija gali pasikartoti. – Ji užkiša plaukus man už ausies. – Neleisk jiems atimti iš tavęs karjeros. Jeigu nori gintis, ginkis. O jeigu embrionus atiduosi Veidui Prestonui mainais už tylėjimą, suprasiu tave. – Ji nusišypso. – Tu ir aš, mudvi jau šeima. Su vaikais ar be jų.

Pažvelgiu į švyturį. Ant lentelės parašyta, kad pastatytas 1810 metais. Po penkerių metų praūžus uraganui, atstatytas didesnis ir stipresnis, ir iš akmens. Nors čia stovi seniai, nemažai laivų vis tiek nuskendo.

Saugumas – sąlyginis dalykas. Gali būti prie pat kranto, regis, net junti jį po kojomis, bet staiga imi ir atsitrenki į uolas.

Kai praradau kūdikį, kuriam buvo dvidešimt aštuonios savaitės, ir iš ligoninės grįžau į tylius namus, vieną dieną suskambėjo telefonas.

– Ponia Bakster? – išgirdau moters balsą.

Sunkiai beprisiminiau, kas esu, bet vis dėlto atsakiau „taip“.

– Aš dėl Danieliaus. Jūsų sūnus laukia jūsų.

Iš pradžių dingtelėjo, kad tai žiaurus pokštas. Nusviedžiau ragelį, o kai telefonas tuojau pat suskambėjo vėl, išjungiau jį. Kai grįžęs iš darbo Maksas tai pamatė, tik patraukiau pečiais ir pasakiau nežinanti, kodėl taip atsitiko.

Kitą dieną moteris vėl paskambino.

– Ponia Bakster, prašau, Danielius laukia.

Negi ji manė, kad tai lengva? Persikelti į kitą pasaulį dėl vieno dalyko, kurio nepadariau: kad rasčiau sūnų, kad atsidurčiau tenai, kur visa tai baigėsi? Paklausiau adreso ir tą popietę pirmą kartą nuo tada, kai grįžau namo, apsivilkau padoriau. Susiradau automobilio raktelius, piniginę ir išvažiavau.

Pasigrožėjau baltomis pastato kolonomis ir didingais laiptais. Palikau automobilį juodo žiedinio keliuko pakrašty ir lėtai nuėjau prie namo.

– Turbūt būsite ponia Bakster? – registratūroje pasiteiravo moteris.

– Danielius, – tariau meiliai ir burnoje pajutau švelnų vaisinių saldainukų skonį. – Aš čia dėl Danieliaus.

Moteris išnyko kažkokiame kambaryje, bet tuoj grįžo nešina maža kartonine dėžute.

– Štai jis, – pasakė. – Užjaučiu dėl netekties.

Dėžutė buvo ne didesnė už tas, kuriose supakuoti laikrodžiai. Aš niekaip nesiryžau jos paimti, atrodė, kad vos prisilietusi tuoj nualpsiu.

Bet kai moteris atkišo man dėželę, išsyk paėmiau ją ir apglėbiau. Ištariau „ačiū“, tarsi būčiau gavusi tai, ko seniai laukiau.

Jau kelerius metus nesilankiau pas Lidę ir Ridą. Kiemas priešais namą pilnas spalvų – žydi rožynas. Tai Makso nuopelnas. Pievelėje stovi balta pavėsinė, šalia jos, pasislėpęs it brangakmenių vagis, driekiasi heliotropas. Apdaužytas Makso pikapas stovi už auksaspalvio leksuso.

Spusteliu skambutį, ir netrukus duris atidaro Lidė. Ji nustebusi spokso į mane.

Jai aplink akis ir lūpas susimetusios raukšlelės. Atrodo išvargusi.

Noriu paklausti jos: Ar esi laiminga?

Ar žinai, kur įsivėlei?

Bet teištariu:

– Gal galėčiau pasikalbėti su Maksu?

Ji linkteli, ir po minutės pasirodo Maksas. Jis dar nepersivilkęs marškinių po teismo, tik dabar jau be kaklaraiščio. Ir mūvi džinsais.

Man palengvėja. Įsivaizduosiu, kad kalbuosi su senuoju Maksu.

– Gal užeisi?

Pastebiu prieškambario gilumoje besisukinėjančius Ridą ir Lidę. Po teisybei, visai netrokštu žengti į šiuos namus.

– O gal tenai? – galva mosteliu į pavėsinę, ir Maksas išeina į prieangį. Jis basas, bet paskui mane nuseka į medinį statinį.

– Aš to nepadariau, – sakau jam.

Makso petys prisiliečia prie manojo. Pajuntu įkaitusį jo kūną.

– Žinau.

Ranka nusišluostau akis.

– Iš pradžių praradau sūnų. Paskui tave. Dabar rizikuoju prarasti embrionus ir tikriausiai darbą. – Papurtau galvą. – Man nieko nebeliks.

– Zoja…

– Pasiimk juos, – sakau. – Pasiimk embrionus. Tik… pažadėk man, kad tuo viskas ir baigsis. Kad neleisi advokatams atvesti į teismą Liusės.

Jis nunarina galvą. Nežinau, gal meldžiasi, gal verkia, o gal ir viena, ir kita.

– Pažadu, – ištaria Maksas.

– Gerai. – Patrinu delnus į kelius ir atsistoju. – Gerai, – pakartoju ir neatsisukdama nuskubu prie savo automobilio, nors girdžiu Maksą šaukiant mane vardu.

Nekreipiu į jį dėmesio. Įsėdusi į automobilį išvažiuoju iš kiemo, bet prie jų pašto dėžutės sustoju. Nors namo iš čia nematyti, įsivaizduoju, kaip Maksas nuėjęs viską persako Ridui ir Lidei. Mintyse regiu, kaip jie apsikabina.

Iš dangaus pažyra žvaigždės ir ima kristi ant mano automobilio. Jaučiu, lyg tarp šonkaulių kas būtų įsmeigęs peilį. Praradau savo vaikus, kurių niekada nepažinosiu.

Vanesa veikiausiai laukia manęs, bet kol kas namo nevažiuoju. Be tikslo suku tai į dešinę, tai į kairę, galų gale atsiduriu laukuose už Grino oro uosto, kur naktį stovi kurjerių tarnybos lėktuvai. Tamsoje atsigulu ant automobilio priekio, nugara prisispaudžiu prie valytuvų ir stebiu riaumojančius besileidžiančius reaktyvinius lėktuvus. Jie praskrenda taip arti, kad, atrodo, galėčiau paliesti ranka. Triukšmas tiesiog kurtinamas. Užtai negirdžiu nei savo minčių, nei raudos.

Nežinia kodėl iš bagažinės ištraukiu gitarą. Tą pačią, kuria mokykloje grojau Liusei ir kurią ketinau trumpam jai paskolinti.

Galvoju apie tai, ką pasakė toji mergaitė. Gal nepagrįstas jos kaltinimas susijęs su Liusės netradicine lytine orientacija ir tėvų nenoru to pripažinti? O gal aš klaidingai supratau jos žodžius? Galbūt ji neabejoja savo orientacija, galbūt tai tik mano vaizduotė? O aš nežinia kodėl susiejau tai su teismu ir savo mintis išliejau ant tuščios drobės, kokia iš tikrųjų yra Liusė.

Ištraukiu gitarą iš dėklo ir vėl įsitaisau ant automobilio priekio. Mano pirštai paliečia grifą ir tingiai ima judėti aukštyn žemyn lyg seno meilužio kaklu, o kita ranka brauko per stygas. Staiga tarp stygų pamatau plazdant kažką šviesaus. Atsargiai ištraukiu popieriaus lapelį stengdamasi, kad neįkristų į gitaros angą.

Tai dainos „Bevardis arklys“ akordai. Užrašyti mano ranka. Tą dainą mokėmės su Liuse ir aš daviau jai šitą lapelį.

Kitoje lapelio pusėje žaliu rašikliu nupieštos penkios lygiagrečios linijos. Penklinė. O prie takto brūkšnio nubrėžtos dvi it geležinkelio bėgiai pakrypusios linijos.

Nežinau, kada Liusė šitai nupiešė, bet tai buvo jos žinutė. Iš visų muzikos simbolių ji pasirinko cezūrą.

Muzikoje cezūra – tai pauzė.

Trumpa pauzė, tyla, kai sustoja laikas.

O po jos, dirigentui davus ženklą, melodija ima lietis toliau.

MAKSAS

Kitą rytą teisme Andželos Moreti lūpos sučiauptos stipriai kaip omaro žnyplės.

– Gerbiamas teisėjau, mano klientė atsiima ieškinį, – sako ji. – Mes prašome leisti nenaikinti embrionų, kaip numatyta sutartyje, o atiduoti juos Makso Baksterio globai.

Teismo salėje pasigirsta plojimai. Benas žvilgteli į mane ir išsišiepia. O man norisi vemti.

Taip jaučiuosi nuo vakar vakaro. Nuo pat tos minutės, kai Zoja išrūko iš kiemo. Grįžau į namą mirkčiodamas nuo šviesos, kuri staiga ėmė mane akinti, ir Ridui su Lide pranešiau, kad Zoja pasiduoda.

Prieangyje Ridas kilstelėjo Lidę į orą ir pradėjo sukti ratu.

– Ar žinai, ką tai reiškia? – išsišiepęs iki ausų paklausė jis. – Ar žinai?

Ir staiga man viskas pasidarė aišku. Vadinasi, turėsiu tyliai kiūtoti šalia ir stebėti, kaip Lidė pilnėja, joje augant mano kūdikiui. Ridas dalyvaus gimdyme, o aš sėdėsiu laukiamajame. Jie vis labiau mylės tą kūdikį, o aš, trečias nereikalingas, tik žvelgsiu iš šalies.

Lidė atrodė nepaprastai laiminga. Ji dar nebuvo nėščia, o skruostai jau įraudę, plaukai švytėjo.

– Reikia atšvęsti, – pasakė Ridas ir paliko mudu vienus.

Žengiau žingsnį prie Lidės, paskui dar vieną.

– Ar tikrai to nori? – sušnibždėjau.

Tuo metu grįžo Ridas, ir mes atsitraukėme vienas nuo kito.

– Sveikinu, sese, – pasakiau ir pabučiavau Lidę į skruostą.

Ridas laikė rankose atkimštą putojančio šampano butelį ir dvi taures, o į kišenę buvo įsikišęs butelį nealkoholinio alaus. Aišku, alus skirtas man.

– Išgerk iki dugno, – pasakė jis žmonai. – Greitai gersi tik sojų kokteilius ir folio rūgštį. – Ridas padavė man nealkoholinį alų. – Siūlau tostą. Už nuostabią būsimą mamą!

Išgėriau už Lidę. Kaip kitaip.

Ridas vėl pakėlė taurę.

– Už Veidą! – ištarė. – Už Liusę!

Sutrikęs pažvelgiau į jį.

– Kas ta Liusė?

– Klaivo Linkolno podukra, – paaiškino Ridas. – Zoja pasirinko netinkamą mergaitę. Nereikėjo kišti prie jos nagų. – Jis ištuštino savo taurę, o aš prie alaus nė neprisiliečiau. Pastačiau butelį ant laiptų pakopos ir žengiau laukan.

– Noriu įkvėpti oro, – tarstelėjau.

Lidė žingtelėjo prie manęs.

– Gal galiu eiti kartu?

Bet aš tik kilstelėjau ranką. Vos įžiūrėdamas kelią nuėjau į pavėsinę, kurioje ką tik kalbėjausi su Zoja.

Pastoriaus Klaivo žmoną buvau sutikęs šimtus kartų. Taip pat ir tris jo dukteris. Jos, visos keturios, stovėdavo ant pakylos ir giedodavo. Visos trys mergaitės dar nebuvo sulaukusios paauglystės ir, kiek prisimenu, nė vienos iš jų vardas nebuvo Liusė.

Bet buvo dar vienas vaikas – šeimos gėda. Toji mergaitė kankindavosi verčiama sėdėti pamaldose ir niekada po jų nepasilikdavo. Jei Liusė – ne pastoriaus dukra, o podukra, vadinasi, jos pavardė yra ne Linkoln. O Zojai turbūt nė į galvą nešovė, kad mergaitė gali turėti ką nors bendra su Klaivu Linkolnu.

Gal ši mergaitė atėjo pas Zoją ieškodama pagalbos? Nes buvo sunerimusi, jog galbūt yra lesbietė? Gal ji mėgino pasakyti apie tai motinai ir patėviui? O šis iškart apkaltino Zoją, neva ši nori suvilioti jo podukrą. Nes kitoks paaiškinimas galėtų pakenkti jam pačiam.

Arba gal pastorius Klaivas privertė podukrą apkaltinti Zoją? Jis žino, kad mums teisme reikia rimto ginklo, žino ir tai, kad ta pergalė būtų svarbus kasdien jo skelbiamų tiesų patvirtinimas. Ar tik jis nepavertė Zojos atpirkimo ožiu, kad laimėčiau aš? Kad laimėtų jis pats?

Ilgai sėdėjau susiėmęs galvą rankomis, stengdamasis suvokti, kodėl taip atsitiko. Galų gale supratau: iš tikrųjų tos priežastys visai nėra svarbios.

Reikšminga tik tai, kad toks kaltinimas apskritai buvo mestas.

Teisėjas O’Nilas pažvelgia į Zoją. Toji sėdi įbedusi akis į stalą.

– Ponia Bakster, ar atsisakote savo noru ir laisva valia? – pasiteirauja.

Zoja nieko neatsako.

Už jos sėdinti Vanesa kilsteli ranką ir paliečia Zojai petį. Tai įprastas gestas, bet aš išsyk prisimenu dieną, kai abi jas pirmąkart pamačiau prekybos centro aikštelėje. Petį paliečiame iš įpročio, kai norime nuraminti mylimą žmogų.

– Ponia Bakster, ar tikrai to norite? – perklausia teisėjas.

Zoja lėtai pakelia galvą.

– Aš noriu visai ne to, – atsako ji. – Bet privalau taip pasielgti.

Maždaug po valandos, praleistos pavėsinėje, pamačiau šmėklą.

Ji judėjo tarsi atmintis – artinosi per žolę, slinkdama tarp medžių.

– Maksai, – ištarė Lidė, ir aš atsibudau.

– Nemiegok čia, – pasakė ji. – Mirtinai sušalsi.

Lidė atsisėdo šalia manęs. Ji vilkėjo ilgais naktiniais, todėl atrodė truputį panaši į debesį.

– Ką ten veikėte? – paklausiau. – Gal įsijautę iš knygų rinkot kūdikiui vardą?

– Ne, – atsakė Lidė ir pažvelgė į dangų. – Aš mąsčiau.

– Apie ką dar mąstyti? – burbtelėjau. – Juk naujienos geros.

Lidė šyptelėjo.

– „Geros naujienos“ reiškia „evangelija“. Džiugi žinia, perduodama Jėzaus.

– Nepyk, – pasakiau, – bet nesu nusiteikęs klausytis paskaitų apie Bibliją.

Tačiau Lidė manęs tarsi neišgirdo.

– Žinai, koks svarbiausias Dievo įsakymas? Mylėk savo artimą kaip save patį.

– Puiku, – atsakau irzliai. – Žinosiu.

– Jėzus niekam nedarė išimčių, Maksai. Jis nesako: mylėkite devyniasdešimt aštuonis procentus artimų žmonių, bet nekęskite tų, kurie per garsiai leidžia muziką, išvažinėjo jūsų veją, balsavo už Ralfą Neiderį68 ar išsitatuiravę kūną nuo galvos iki kojų. Būna dienų, kai aš iš tiesų norėčiau nekęsti vaikino, kurio šuo nuėdė mano lelijų žiedus, bet Jėzus neleidžia man rinktis. – Ji padavė man ranką ir aš padėjau jai atsistoti. – Jeigu keliamos kokios nors sąlygos, tai jau nebe meilė. Štai apie ką aš mąsčiau.

Žvilgtelėjau į susilietusias mūsų rankas.

– Nežinau, ką daryti, Lide, – prisipažinau.

– Puikiai žinai, – atsakė ji. – Pasielk teisingai.

Ironiška, bet turime pasirašyti sutartį, kad informaciją, kurią gavo Klaivas, paslaptyje laikys ir ieškovas, ir Klaivo bažnyčia, ji nebus aptarinėjama su jokia kita šalimi. Pastorius pasirašo po susitarimu, Veido Prestono surašytu ant liniuoto popieriaus lapo. Teisėjas peržiūri raštą ir paskelbia mane vieninteliu trijų užšaldytų embrionų globėju.

Galerija ištuštėjo – visi jau stovi kieme ir laukia manęs, pasirodysiančio ant laiptų, kad galėtų nusišypsoti man ir padėkoti Dievui už džiugią teismo proceso baigtį.

– Na, – šypsodamasis tarsteli Veidas. – Regis, mano misija baigta.

– Vadinasi, embrionai dabar yra mano? Šimtu procentų? Teisėtai? – klausiu jo.

– Tikrai taip, – linkteli Veidas. – Dabar gali daryti su jais, ką tik nori.

Zoja vis dar sėdi prie gynybos stalo. Ją žiedu apsupusios motina, advokatė ir Vanesa. Andžela paduoda jai dar vieną popierinę nosinaitę.

– Ar žinote, kiek Makso advokatų prireiktų sienai apklijuoti? – sako ji, norėdama bent truputį pralinksminti Zoją. – Priklauso nuo to, kaip stipriai juos sviesite.

Būtų buvę šaunu padaryti tai kaip nors kitaip, bet nieko doro nesugalvojau. Be to, tuoj būtų įsikišęs Veidas. Tiesa ta, kad šitokios baigties aš nesitikėjau. Nutiko taip, kad teismo procesas staiga virto politika, religija ir teise. Nežinia kuriuo metu teisme buvo užmiršti žmonės. Zoja, aš ir vaikai, kurių norėjome susilaukti.

Žengiu prie buvusios žmonos. Ją supančios moterys prasiskiria, todėl sustoju tiesiai priešais ją.

– Zoja, – prabylu. – Atsiprašau, kad…

Ji pažvelgia į mane.

– Dėkui.

– Leisk man pasakyti. Atsiprašau, kad tau teko šitiek iškentėti.

Vanesa žingteli prie Zojos.

– Jiems bus viskas gerai, – linkteli Zoja, bet jos žodžiai nuskamba kaip klausimas. – Ar pasirūpinsi? – Ir ji pravirksta. Virpa visu kūnu, veltui mėgindama susitvardyti.

Mielai apkabinčiau ją, bet dabar tai kito žmogaus privilegija.

– Kuo puikiausiai, – linkteliu ir įteikiu jai dokumentą, kurį ką tik gavau iš Veido Prestono. – Todėl ir atiduodu juos tau.

68 Garsus JAV politikas, kandidatavęs į prezidentus.

1 TAKELIS

DAINA LYDI NAMO

2 TAKELIS

NAMAS VILTIES GATVĖJE

3 TAKELIS

PABĖGĖLĖ

4 TAKELIS

PASKUTINĖ

5 TAKELIS

TEKĖK UŽ MANĘS

6 TAKELIS

TIKĖJIMAS

7 TAKELIS

UNDINĖ

8 TAKELIS

ĮPRASTAS GYVENIMAS

9 TAKELIS

KUR TU ESI

√

10 TAKELIS

SAMĖS DAINA

SAMANTA

Net būdama vos šešerių Samė tikrai žino:

Kad gavęs žemės riešutų sviesto jos šuo Olis lyg ir ima su ja kalbėtis.

Kad naktį minkšti jos žaislai atgyja – kaip kitaip jie judėtų aplink lovą, kai ji miega.

Kad mamytės Zojos glėbyje ji jaučiasi saugiausia.

Kad kai ją ant pečių nešiojo mamytė Nesė, Samė iš tikrųjų palietė saulę, tikrai tikrai, nes ant nykščio iškilo pūslė.

Kad ji labai nemėgsta skiepų, benzino kvapo ir dešrelių.

Kad tam, kas išrado blizgučius, labai patinka netvarka.

Kad ji gali parašyti savo vardą. Ir nesutrumpintą.

Kad Anė Ju yra pati geriausia jos draugė.

Kad ne gandrai atneša vaikus. Bet, jei atvirai, ji taip pat netiki Anės Ju žodžiais, kaip ten būna iš tikrųjų.

Kad sumuštiniai su rūkyta Bolonės dešra skanesni be plutelės.

Kad geriausia metuose diena yra ta, kai žiemą pasninga pirmą kartą.

Kad jos tėtis suglaudė du skirtingus rožių krūmus, ir šią vasarą, kai rožės sužydės, jos skirsis nuo visų pasaulio rožių, o tėtis pavadins jas Samės vardu.

Kad kai tėtis ves Lidę, per jų vestuves Samė barstys gėlės. (Lidė tai pažadėjo, kai praėjusį savaitgalį abi statėsi namus po virtuvės stalu. Nors, kaip sakė Lidė, tėtis jai dar nepasipiršo. Ir ko jis, po galais, laukia?)

Kad nėra gerai kišti zefyrinius saldainius į mikrobangų krosnelę.

Kad kai Samės mamos atėjo į žiemos koncertą ir Džekas Lemaras iš Samės pasišaipė, o ji atšovė jam, kad yra kvailys, nes mano, jog M&M yra muzikos grupė W’s, abi mamos iš to labai juokėsi.

Kad mama Nesė yra dantukų fėja. Samė pašnipinėjo ir matė tai savo akimis.

Kad vieną dieną ji bus astronautė. Arba dailiojo čiuožimo žvaigždė. Arba ir viena, ir kita.

Kad vonioje po vandeniu ji gali nekvėpuoti visą amžinybę, o šiandien per pertrauką paklaus Anės Ju, ar galima būti pusiau undine.

Kad kai ji iškrito iš medžio, susilaužė ranką ir atsibudo ligoninėje, jos mamos ir tėtis stovėjo prie lovos ir taip džiaugėsi, kad net užmiršo išbarti ją lipus į medį.

Kad dauguma vaikų turi tik vieną mamą ir vieną tėtį, bet ji – ne dauguma.

Kad ji – pati laimingiausia mergaitė pasaulyje.

PADĖKA

Išmintingumas gali pritraukti žmones, žinių turinčius daugiau už tave. Todėl norėčiau padėkoti tiems, kurie prisidėjo rašant šį romaną: puikiems medicinos ir teisės žinovams Judy Stern, dr. Karen George, dr. Paul Manganiello, dr. Michelle Lauria; kapralei Claire Demarais, teisėjai Jennifer Sargent, advokatėms Susan Apel, Lise Iwon, Janet Gilligan ir Maureen McBrien. Už nuostabias akimirkas dėkoju muzikos terapeutėms, pasidalijusioms patyrimu ir leidusioms sekioti iš paskos: Suzanne Hanser, Annette Whitehead Pleau, Karen Wacks, Kathleen Howland, Julie Buras Zigo, Emily Pellegrino, Samantha Hale, Bronwyn Bird, Brenda Ross ir Emily Hoffman. Taip pat esu dėkinga Sarah Croitoru, Rebecca Linder, Lisa Bodager, Jon Picoult, Sindy Buzzwell, Melissa Fryrear ir Jim Burroway iš „Box Turtle Bulletin’s“.

Visada dėkoju savo mamai Jane Picoult, kuri viena pirmųjų perskaito mano romanus, bet šį kartą norėčiau padėkoti ir savo močiutei Bess Friend. Ir mums linkiu būti tokių plačių pažiūrų, kai įžengsime į dešimtą dešimtmetį.

Dėkoju „Atria Books“ leidyklos darbuotojams: Carolyn Reidy, Judith Curr, Mellony Torres, Jessica Purcell, Sarah Branham, Kate Cetrulo, Chris Lloreda, Jeanne Lee, Gary Urda, Lisa Keim, Rachel Zugschwert, Michael Selleck ir daugeliui kitų, be kurių pagalbos mano karjera nebūtų pasiekusi tokių aukštumų. Taip pat ir David Brown – iš tiesų džiaugiuosi, kad sugrįžai į komandą.

Laura Gross, prisimeni, pasakojai man apie traukinyje mirusį vyrą? Pameni, tada pasakiau: kada nors panaudosiu tą istoriją. Taip ir padariau. Žinojau, kad esi puiki agentė, bet nesitikėjau, jog tapsi man brangia drauge.

Emily Bestler, esi viena iš nedaugelio redaktorių, kurie moka taip sumaniai diskutuoti su autoriais, pavyzdžiui, aiškinantis, kodėl stojamieji egzaminai į universitetą yra kankinimo priemonė, arba kaip reikėtų pakeisti romano pabaigą. Kitaip sakant, man labai pasisekė. Mudvi jau tiek laiko kartu, kad, norint atskirti vieną nuo kitos, turbūt prireiktų chirurgo pagalbos.

Mano reklamos agentės Camille McDuffie ir Kathleen Carter yra geriausios organizatorės ir palaikymo komandos narės – tokių trokšta kiekvienas autorius. Per pastaruosius trylika metų jūs padėjote man iš „Kas toji Jodi?“ tapti autore, garbinama aistruolių, ir jie dabar atpažįsta mane parduotuvėje, prašo autografų ant pirkinių sąrašėlių.

Ši knyga – išskirtinė, nes susijusi su muzika. Nusprendusi rašyti apie gėjų teises norėjau, kad mano skaitytojai išgirstų pagrindinės knygos herojės balsą, troškau perkelti veiksmą iš politinio kovos lauko į asmeninę erdvę, taigi Zoja savo jausmus perteikia dainomis (dainas rasite šiuo adresu: http://www.simonandschuster.com/SingYouHome). Todėl turiu padėkoti Bob Merrill iš „Sweet Spot Digital“, mandolina ir būgnais grojantiems Ed Dauphinais ir Tim Gilmore, taip pat Toby Mountain iš „Northeastern Digital“. Tačiau labiausiai dėkoju Ellen Wilber, sukūrusiai muziką ir įgarsinusiai Zoją. Ellen – viena šauniausių mano draugių. Mudvi kartu sukūrėme daugiau kaip šimtą dainų vaikų miuziklams, ir jie dabar atliekami per labdaringus koncertus. Muzikiniai Ellen gabumai gerokai pranoksta manuosius, be to, ji labai geros širdies. Ellen sukūrė dainoms muziką, o aš parašiau žodžius. Klausydamiesi įrašų išgirsite nuostabų jos balsą. Man sunku rasti žodžių, kuriais galėčiau išreikšti jai padėką, – ir už tikėjimą, kad šis sumanymas pavyks, ir, svarbiausia, už mūsų draugystę.

Galiausiai kaip visada dėkoju Tim, Kyle, Jake ir Sammy. Jūs esate mano gyvenimo garso takelis.

Skiriu Ellen Wilber – Tavo muzika labai praturtino mano gyvenimą; tavo draugystė nepaprastai svarbi ir man, ir visai mano šeimai. Nežinau, kuri iš mūsų esame Luiza, o kuri – Telma, bet tai ir nesvarbu, kol žengiame kartu.

Kyle van Leer, nuo pat tos akimirkos, kai gimei per uraganą, žinojau: toks būsi vienintelis. Didžiuojuosi tavimi – ir dėl to, kuo tapai, ir kad esi toks, koks esi.

Manau, neprieštarausite, kad abu esate paminėti dedikacijos puslapyje.

Content

Пиколт Джоди Линн Kelias namo