Пиколт Джоди Линн

Kuprotojo banginio dainos

iš anglų kalbos vertė

Danguolė Žalytė

Turinys

Prologas

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

Padėka

Skiriu Timui — už viską, ką tu man davei

PROLOGAS Rebeka

1990-ųjų lapkritis

Atrodo, kad miniatiūrinis lėktuvėlis viršutiniame dešiniame nuotraukos kampe skrenda man tiesiai į kaktą. Mažutis, melsvai pilkas, ilgas miglotas ovalas, per vidurį perskrostas sparnų. Tiesą sakant, kryžiaus formos. Kai Masačūsetse gavome nuotrauką, motina tai pastebėjo pirmiausia.

— Matai, Rebeka, — tarė ji, — tai ženklas.

Pusantrų metų likau gyva po lėktuvo katastrofos. Nuo to laiko motina tvirtina, kad aš gimusi dideliems dalykams. Negaliu sakyti, kad jai pritariu. Aš net nieko neprisimenu. Ji susivaidijo su mano tėvu; galiausiai motina apsiverkė prie atliekų smulkintuvo, o tėvas nukabino nuo sienų visus paveikslų originalus ir dėl viso pikto paslėpė impalos bagažinėje. Todėl motina išsivežė mane pas senelius, į linksmus geltonus namus netoli Bostono. Tėvas skambino be paliovos. Jis pagrasino užsiundyti FTB, jei ji manęs negrąžins. Tada ji išsiuntė mane namo, bet man pasakė, kad kartu važiuoti negali. Tiesą sakant, net pasakė: „Atleisk, mažute, bet aš negaliu pakęsti to žmogaus.“ Paskui aprengė mane megztais citrinos geltonio drabužėliais, užmovė baltas pirštinytes, oro uoste atidavė mane stiuardesei, atsisveikindama pabučiavo ir paliepė: „Nepamesk pirštinių. Sumokėjau už jas krūvą pinigų.“

Katastrofos beveik neprisimenu. Aplink mane byrėjo lėktuvas, perlūžo tiesiai prieš aštuntą eilę. Prisimenu tiktai, kad stipriai laikiau pirštines dvejodama, ar galima kvėpuoti, o kiti keleiviai nejudėjo.

Katastrofos beveik neprisimenu. Bet kai paaugau ir jau pajėgiau suprasti, motina pasakė, kad esu viena iš penkių likusių gyvų.

Papasakojo, kad mano nuotrauka atsidūrė „Time“ viršelyje — aš verkiu apdegusiais geltonais drabužėliais, ištiesusi rankas. Mano nuotrauką „Brownie“ fotoaparatu padarė ūkininko samdinys, fotografija buvo išspausdinta ir sujaudino milijonų amerikiečių širdis. Motina papasakojo man apie liepsnas, kurios siekė dangų ir apsvilino debesis. Ji papasakojo, koks nereikšmingas buvo vaidas su mano tėvu.

Šią nuotrauką padarė sunkvežimio vairuotojas tą dieną, kai išvykome iš Kalifornijos. Kampe tas lėktuvas. Motinos plaukai surišti į arklio uodegą. Ji nerūpestingai apkabinusi mane per pečius, bet pirštai neįprastai giliai įsikirtę į kaklą, lyg ji stengtųsi sutrukdyti man pabėgti. Ji šypsosi. Vilki tėvo marškiniais. Aš nesišypsau. Aš net nežiūriu į fotoaparatą.

Vairuotojas buvo vardu Fleksas. Su raudona barzda, bet be ūsų. Jis pasakė, kad mes — gražiausias vaizdas, jo matytas nuo Nebraskos. Fleksas fotografavo savo aparatu — mes išlėkėme kaip pridegtos ir savojo nepasiėmėme. „Nufotografuosiu jus, — pasakė jis, — o jūs duokite savo adresą, atsiųsiu.“ Motina nusprendė — velniai nematę, duos savo brolio nuomojamo būsto adresą. Jei paaiškės, kad Fleksas beprotis, ir jei jis supleškins namą iki pamatų, tiesą sakant, niekas nenukentės.

Fleksas atsiuntė nuotrauką dėdės Džolio adresu. Kartą jau panaudotas vyniojamojo popieriaus vokas su dvidešimt penkiais vieno cento vertės ženklais, mūsų adresas užrašytas virš užbraukto. Mamai jis priklijavo lipnų lapelį su užrašu, kurio ji man perskaityti neleido.

Pasakoju mūsų kelionės istoriją, nes vienintelė galiu suvesti galus su galais. Susiję esame visi — mama, tėtis, dėdė Džolis, Samas, net Hedlis, — bet įvykiai kiekvienam atrodo kitaip. Man jie rutuliojasi atbulai. Kaip atsukamas filmas. Nežinau kodėl. Pavyzdžiui, žinau, kad mamai taip neatrodo.

Gavę iš Flekso nuotrauką, visi apstojome virtuvės stalą ir žiūrėjome — aš, mama, Džolis ir Samas. Džolis pasakė, kad mano nuotrauka labai graži, ir paklausė, kur fotografavomės. Samas pakraipė galvą ir žengė žingsnį atgal.

— Nieko nėra, — tarė jis. — Nei medžių, nei tarpeklių, nieko.

— Esame mes, — atkirto motina.

— Ne dėl to fotografavotės, — atsakė Samas. Jo balsas pakibo virtuvės pakraščiuose it skystas sidabras. — Čia dar ne viskas. Tik ne visi matom. — Ir išdrožė iš kambario.

Aš ir mama nustebusios susižvalgėme. Tai turėjo būti mūsų paslaptis. Abi instinktyviai dirstelėjome į greitkelį dešinėn nuo mūsų figūrų. Toje vietoje Kalifornija tampa Arizona, ir vairuotojai permainą pajunta iš kelio dangos, visiems kitiems nepastebimos.

1 DŽEINĖ

Naktį prieš vestuves pabudau klykdama. Į kambarį įpuolė tėvai ir mane apkabino; jie tapšnojo man per galvą, švelniai glostė plaukus, o aš vis tiek klykiau. Net užsičiaupusi — aukštu šaižiu naktinio gyvūno balsu.

Tėvai nežinojo, ko griebtis. Mes gyvenome konservatyviame Bostono priemiestyje, ir kaimynai vienas po kito budo. Žiūrėjau, kaip namuose užsidega žiburiai — mėlyni, geltoni, mirgantys kaip per Kalėdas, — ir nesuvokiau, kas man darosi.

Reiškinys nebuvo įprastas. Teturėjau devyniolika metų, ką tik geriausiais pažymiais baigiau Velzlio koledžą, o 1976 metais tai dar šį tą reiškė. Tekėjau už svajonių princo tipiškoje baltoje lentomis apkaltoje Naujosios Anglijos bažnyčioje, o tėvų galiniame kieme turėjo būti iškelta puota — prabangi, su padavėjais baltomis pirštinėmis ir didžiųjų eršketų ikrais. Kai grįšiu po medaus mėnesio, manęs lauks darbas. Nenumačiau jokių apčiuopiamų bėdų.

Iki šios dienos nesuprantu, kas man buvo. Klyksmas nutilo taip pat paslaptingai, kaip prasidėjo, ir kitą rytą aš ištekėjau už Oliverio Džonso, garsiojo Oliverio Džonso, ir mes gyvenome ilgai ir laimingai. Beveik.

Aš vienintelė logopedė šiame miestelyje, taigi be paliovos važinėju po įvairias San Diego priemiesčių mokyklas. Dabar, kai Rebeka ūgtelėjo ir gali savimi pasirūpinti, pusė bėdos, o kadangi Oliveris taip dažnai būna išvykęs, namų ruošos mažiau. Darbas man patinka, žinoma, ne taip, kaip Oliveriui patinka jo darbas. Oliveris būtų patenkintas, gyvendamas burių drobės palapinėje Argentinos pakrantėje, jei matytų šiltame vandenyje savo banginius ir girdėtų jų skleidžiamus garsus.

Mano darbas yra padėti vaikams — tiems, kurie atėjo į mokyklą nebyliai, švepli ar su įplyšusiu gomuriu, — rasti balsą. Iš pradžių į mano mažutį laikiną kabinetą jie įžengia po vieną, brūkši sportiniais bateliais į grindis, droviai dirsčioja į grėsmingą garso įrašymo aparatūrą ir tyli kaip žemė. Kartais aš irgi tyliu, kol mokinys pralaužia pirmuosius ledus klausdamas, ką jam daryti. Kai kurie kalbėdami užsidengia burną; viena mergytė net pravirko: jiems baisu girdėti savo balsą, nes visi sako, kad jų kalbos padargų išduodamas garsas bjaurus. Aš turiu parodyti, kad yra žmogus, pasiruošęs išklausyti, ką jie turi pasakyti ir kaip pasako.

Pasakoju šiems vaikams, kad, būdama septynerių metų, kiekvieną kartą švilptelėdavau, tardama garsą „s“. Kiti mokiniai mane erzindavo, todėl draugų turėjau nedaug ir mažai kalbėdavau. Vieną dieną mokytoja pasakė, kad mes statome spektaklį ir visi turės vaidinti. Aš taip bijojau garsiai skaityti tekstą prieš visą klasę, kad apsimečiau susirgusi. Kai mama išeidavo iš kambario, pridėdavau termometrą prie elektros lemputės, kad atrodytų, jog karščiuoju. Man buvo leista likti namie tris dienas, kol paskambino mokytoja ir mama suprato, ką darau. Kai vėl nuėjau į mokyklą, mokytoja pasivedėjo mane į šalį. Visi vaidmenys išdalyti, pasakė ji, bet man paliktas ypatingas vaidmuo už kulisų. Aš rūpinsiuos garso efektais — kaip kine. Tris savaites po pamokų kasdien lavinausi su mokytoja. Ilgainiui paaiškėjo, kad galiu dėl šveplavimo būti gaisrinė, paukštis, pelė, bitė ir daug kitų veikėjų. Spektaklio vakarą gavau juodą mantiją ir mikrofoną. Kiti mokiniai teturėjo po vieną vaidmenį, o aš tapau kelių gyvūnų ir mašinų balsu. Tėtis manimi didžiavosi ir, kiek prisimenu, vienintelį kartą man tai pasakė.

Tokią istoriją pasakoju Pajūrio tyrimų kokteilių vakarėliuose, kuriuose dalyvauju su Oliveriu. Mes bendraujame su žmonėmis, teikiančiais finansinę paramą. Prisistatome kaip daktaras Džonsas ir daktarė Džons, nors aš dar neparašiau disertacijos. Mes išsmunkame lauk, kai visi ruošiasi sėsti valgyti pagrindinio patiekalo, bėgame prie automobilio ir šaipomės iš blizgučiais nusagstytų svečių suknelių ir smokingų. Mašinoje prisiglaudžiu prie vairuojančio Oliverio ir klausausi jo pasakojimų, jau girdėtų milijoną kartų, — apie laikus, kai banginių galėjai pamatyti visuose vandenynuose.

Ir vis dėlto Oliveris kažką turi. Suprantate, ką noriu pasakyti — tai pirmas vyras, kurį išvydus man užima kvapą, kartais net dabar. Jis vienintelis, su kuriuo galiu ramiai dalytis namais, gyvenimu, vaiku. Jis gali vien šypsena grąžinti mane penkiolika metų atgal. Nepaisant nesutarimų, Oliveris ir aš turime Oliverį ir mane.

Mokykloje, kurioje dirbu antradieniais, mano kabinetui skirtas valytojos sandėliukas. Po vidurdienio į duris pasibeldžia sekretorė ir praneša, kad man skambina daktaras Džonsas. Labai nustembu. Šią savaitę Oliveris namie, tvarko tyrinėjimų duomenis, bet jis paprastai neturi nei laiko, nei noro man skambinti. Jis niekada neklausia, į kokią mokyklą einu. „Pasakykite jam, kad aš užsiėmusi“, — sakau ir paspaudžiu magnetofono mygtuką. Kambarį pripildo balsai: AAAAA EEEEEIIIII. Per daug gerai pažįstu Oliverį ir neketinu žaisti jo žaidimų. OOOOO UUUUU. Aū. Aū.

Oliveris yra Įžymybė. Kai susipažinome, dar nebuvo, bet šiandien jis vienas garsiausių banginių ir jų elgesio tyrinėtojų. Padarė atradimų, sukrėtusių mokslo pasaulį. Jis taip puikiai žinomas, kad žmonės fotografuoja mūsų pašto dėžutę, matyt, norėdami pasigirti: „Buvau ten, kur gyvena daktaras Džonsas.“ Svarbiausias Oliverio tyrinėjimų objektas — banginių dainos. Pasirodo, kad banginių būriai dainuoja tas pačias dainas (Oliveris jas įrašė), perduodamas iš kartos į kartą. Nelabai išmanau apie jo darbą, bet kalta ne tik aš. Oliveris nebepasakoja, kas jam sukasi galvoje, o aš kartais užmirštu paklausti.

Be abejo, Oliverio karjera svarbesnė. Jis perkėlė mus į Kaliforniją, įsidarbinęs San Diego pajūrio tyrimų centre, bet paaiškėjo, kad tikroji jo aistra — Rytų pakrantės kuprotieji banginiai. Vos atsidūrusi San Diege, panorau išvykti, bet Oliveriui nieko nepasakiau. Pasižadėjau — ir laimėje, ir varge. Oliveriui teko skristi atgal į Bostoną, o aš likau su kūdikiu mieste, kuriame amžinai vasara, o sniegu niekada net nekvepia.

Aš neatsiliepsiu.

Aš nebesitaikstysiu, garbės žodis.

Nieko baisaus, kad aš negroju pirmuoju smuiku; bet nenoriu, kad taip atsitiktų Rebekai. Jai keturiolika, ji geba pažvelgti į savo gyvenimą iš platesnės perspektyvos — aš to neišmokau net trisdešimt penkerių, — ir nemanau, kad jai patinka, ką mato. Parvykęs namo — tai būna retai, — Oliveris daugiau laiko praleidžia kabinete negu su mumis. Tai, kas nesusiję su jūra, jo nedomina. Jo elgesys su manimi — vienas dalykas: mes turime bendrą praeitį, aš pati kalta, kad jį pamilau. Bet Rebeka neketina aklai juo pasitikėti tik dėl to, kad jis — jos tėvas. Rebeka viliasi.

Girdėjau apie paaugles, kurios pabėga iš namų, pastoja ar meta mokyklą, girdėjau, kad tokios bėdos susijusios su nesutarimais namuose. Todėl pateikiau Oliveriui ultimatumą. Rebekos penkioliktas gimtadienis kitą savaitę sutampa su Oliverio numatoma kelione į kuprotųjų banginių veisimosi vietą Pietų Amerikos pakrantėje. Oliveris ketina vykti. Aš liepiau jam likti čia.

Norėjau pasakyti: „Ji — tavo duktė. Mes taip susvetimėjome, kad susitikę nebepažįstame vienas kito, bet nugyvenome kartu ilgą laiką, ir ką tu dabar ketini daryti?“

Viena priežasčių, kodėl laikau liežuvį prikandusi, — Rebekos lėktuvo katastrofa. Duktė pateko į avariją per mano vaidą su Oliveriu, ir aš iš paskutiniųjų stengiuosi, kad daugiau taip neatsitiktų. Neprisimenu, dėl ko susibarėme, bet aš išdėjau jam viską į akis, ir jis man trenkė. Čiupau vaiką (Rebekai buvo pusketvirtų metų) ir išskridau pas tėvus. Pasakiau mamai, kad skirsiuos su Oliveriu, jis beprotis ir dar mane muša. Paskambino Oliveris ir pasakė, kad jam nesvarbu, ką aš darau, bet vaiko pasiimti neturiu teisės. Pagrasino teismu. Nuvežiau Rebeką į oro uostą ir pasakiau: „Atleisk, mažute, bet aš negaliu pakęsti to žmogaus.“ Papirkau stiuardesę šimtu dolerių, kad priimtų dukrą į lėktuvą, o jis sudužo Di Moine. Atsipeikėjau ūkininko kukurūzų lauke, žiūrėjau į rūkstančias sudužusio lėktuvo nuolaužas. Atrodė, kad jis vis dar juda. Tarp duženų gūdžiais balsais stūgavo vėjas. O man už nugaros tėvo glėbyje buvo susirangiusi Rebeka, apsvilusi, bet sveika, viena iš penkių likusių gyvų keleivių. Ji geltonplaukė ir strazdanota kaip Oliveris. Ji graži kaip jis. Oliveris ir aš pažvelgėme į vienas kitą, ir tada supratau, kodėl likimas privertė mane pamilti Oliverį Džonsą: jis ir aš sukūrėme vaiką, sužavėjusį net nepalenkiamą žemę.

2 Oliveris

Havajų ir Vest Indijos kupročiai man atrodo ne tokie nelaimingi, kaip banginiai Naujosios Anglijos pakrantėse. Jų dainos žaismingos, trūksmingos, gyvos. Veikiau smuikai negu obojai. Kai žiūri, kaip jie pasineria ir iškyla, aiškiai matyti savitas džiaugsmingas grakštumas. Jų aptakūs kūnai raitosi jūros piltuve, siekia dangaus; ištiesę pelekus, jie kyla iš vandenyno gelmių it antrą kartą ateinantis Kristus. Bet Stelvageno Kranto kuprotųjų banginių dainos skverbiasi iki pat kaulų, užtvindo sielą. Pamilau šiuos milžinus, pirmą kartą išgirdęs jų šauksmus — klaikius, plačiai girdimus, neramius it širdies plakimas, kai bijai būti vienas. Kartais, klausydamasis Šiaurės Atlanto kuprotųjų banginių įrašų, nepajuntu, kaip imu kūkčioti.

Su Rodžeriu Peinu pradėjau dirbti Bermudų salose 1969 metais, kai jis ir jo bendradarbis Skotas Makvėjus priėjo išvadą, kad kupročių — megaptera novaeangliae — skleidžiami garsai iš tikrųjų yra dainos. Tiesa, dainos apibrėžimai labai įvairūs, bet dauguma sutaria, kad tai „dainininko sujungtų į derinį garsų seka“. Banginių dainų sandara tokia: vienas ar keli garsai sudaro frazę, frazė kartojama ir tampa tema, o kelios temos sudaro dainą. Daina vidutiniškai trunka nuo septynių iki trisdešimties minučių, dainininkas kartoja ją ta pačia tvarka. Pagrindinės garsų rūšys septynios, kiekviena su variacijomis: dejonė, klyksmas, čirškimas, pupsėjimas, aiksėjimas, terškimas ir parpimas, įvairių populiacijų banginių dainos skirtingos. Metams bėgant, dainos pamažu keičiasi pagal įprastus kaitos dėsnius; visi banginiai išmoksta pokyčius. Banginiai nedainuoja mechaniškai, jie kuria, įtraukdami naujus derinius į senas dainas, — anksčiau šis gebėjimas buvo priskiriamas tik žmogui.

Žinoma, tai tik teorijos.

Aš ne visada tyrinėjau banginius. Pradėjau zoologo karjerą nuo vabalų, paskui pakilau iki šikšnosparnių, pelėdų, galiausiai — banginių. Pirmą kartą išgirdau banginį prieš daugelį metų, išplaukęs iš laivo irkline valtimi ir atsidūręs tiesiai virš kupročiaus. Klausiausi jo dainos, drebinančios valties apačią.

Mano įnašas — atradimas, kad dainuoja tik patinai. Tokia hipotezė jau buvo iškelta, bet neįrodyta, nes reikėjo kaip nors nustatyti banginio lytį jūroje. Apžiūrėti banginių apatinę pusę buvo įmanoma, bet pavojinga. Remdamasis genetika, įrodžiau, kad lytį galima nustatyti iš ląstelių. Galop sukūriau biopsijos strėlę, iššaunamą iš modifikuoto harpūno. Strėlei pataikius į banginį, lynas išplėšdavo ketvirčio colio storumo odos gabalėlį. Strėlė buvo ištepta antibiotikais, kad neužkrėstų banginio. Po daugybės nesėkmingų bandymų galiausiai sukaupiau pakankamai pavyzdžių. Iki šios dienos vieninteliai užregistruoti banginių dainininkai yra patinai, patelių neaptikta.

Per dvidešimt metų mes daug sužinojome apie įvairias kuprotųjų banginių dainas, bet apie jų tikslą beveik nieko. Kadangi dainos perduodamos iš vienos patinų kartos į kitą ir dainuojamos tik veisimosi vietose, manoma, kad jomis priviliojamos patelės. Ko gero, būtina mokėti čionykštės populiacijos dainą, kad galėtum poruotis, o variacijos ir puošmenos, matyt, papildomos paskatos. Tai paaiškintų banginių dainų sudėtingumą, poreikį žinoti madingiausią dainą — patelės renkasi porą pagal atliekamą dainą. Anot kitos teorijos, dainos skirtos ne patelėms, o kitiems patinams, tai lyg savotiškos akustinės patinų špagos kaunantis dėl patelės. Daug patinų iš tikrųjų varžovų paženklinti randais.

Koks bebūtų gražiųjų garsų tikslas, dėl jų sukurta daug hipotezių ir surinkta daug informacijos apie kuprotųjų banginių elgesį. Tam tikros populiacijos banginis dainuoja tam tikrą dainą. Vadinasi, žinant kiekvienos populiacijos dainą, galima atsekti dainuojančio banginio kilmę, nesvarbu, kur daina įrašyta. Banginių dainos — dar vienas būdas jiems surasti, greta ženklinimo ir plaukmenų fotografijų. Banginių patinus galima grupuoti pagal dainuojamas dainas: pateles priskiriame grupėms pagal dainas, kurių jos klausosi.

Naujausias man iškilęs klausimas: ar teikti daugiau dėmesio atskiriems dainininkams? Ar asmeninė istorija — kas yra tas banginis, kur jis buvo pastebėtas, su kuo pastebėtas — paaiškintų, kodėl jis taip dainuoja?

Atlikau nuodugnius tyrimus. Buvau aprašytas „Newsweek“, „Christian Science Monitor“ ir „New York Times“. Tarp darbų vedžiau ir susilaukiau vaiko. Tačiau man nuolat atrodydavo, kad skiriu nepakankamai laiko tiek šeimai, tiek darbui. Kaip kalėjime, sakau aš. Kaip kalėjime. Matot, banginiai niekada nemiega. Jie kvėpuoja valingai ir turi nuolat iškilti į paviršių įkvėpti oro. Plūduriuoja vandenyno gelmėse, negalėdami pailsėti.

Bandydavau suderinti darbą ir šeimą. Pasiimdavau Rebeką ir Džeinę į keliones, klausydavausi Naujosios Anglijos kuprotųjų banginių įrašų namie, melodijos skambėdavo virtuvėje ir vonios kambaryje. Kol vieną dieną pamačiau, kaip Džeinė virtuvėje pjausto garsiakalbį. Pasakė, kad nebegali jų klausytis.

Kartą, kai Rebekai buvo penkeri, mes visi išplaukėme į Bermudų salas stebėti Rytų pakrantės kuprotųjų banginių veisimosi vietų. Buvo šilta, ir Rebeka rodė į jūrų kiaules, pro kurias plaukėme pakeliui į rifus. Džeinė vilkėjo mano lietpalčiu — prisimenu, nes danguje nesimatė nė debesėlio, bet jai nuo drėgno vėjo pašiurpdavo oda. Ji stovėjo prie mano išnuomotos valties „Voyager“ turėklo saulės nutviekstais plaukais, rausva galvos oda. Buvo smarkiai įsikibusi į turėklą; ant vandens niekada nesijausdavo tvirtai. Kai įplaukdavome į doką, eidavo mažais žingsneliais, kol įsitikindavo, kad po kojomis žemė.

Banginiai žaidžia. Kai nuplaukėme į numatytą vietą ir įmetėme į vandenį hidrofoną, už kelių šimtų jardų plūduriavo būrelis banginių. Nors įrašinėjome banginį, dainuojantį po vandeniu, negalėjome nekreipti dėmesio į kitus. Jie plekšnojo plaukmenimis į vandenį, ilgesingai vartėsi, glostydami vienas kitą nugaros pelekais. Jie kaip kulka iššokdavo iš vandens. Jie slysčiojo bangomis, baltas marmuras su juodmedžiu.

Kai liūdnos banginio dainos garsai pasklido valtyje, paaiškėjo, kad mes žiūrime meistriškai šokamą baletą, tik nežinojome pasakojamos istorijos. Valtį blaškė iš kairės į dešinę, pamačiau, kaip Rebeka čiupo Džeinei už kojos, kad nepargriūtų. Pagalvojau: „Ar šios dvi mano moterys dar kada buvo tokios gražios?“

Rebekai tebuvo penkeri, bet ji prisimena daug dalykų iš mūsų kelionės į Bermudų salas. Ne banginius. Ji gali papasakoti apie rausvą smėlį, apie Velnio Daubą, kur po kojomis plaukioja rykliai, apie vienos sodybos tvenkinį su panašia į Bermudų sala. Ji neprisimena motinos geltonu lietpalčiu, lėtai išdykaujančių kupročių ar net besikartojančių banginio šauksmų po vandeniu, nors tada paklausė: „Tėti, kodėl mes negalime jam padėti?“ Neprisimenu, ar Džeinė ką nors atsakė. Paprastai ji nekalba apie banginius.

3 Džeinė

Mano duktė šeimoje santūriausia. Tokiomis aplinkybėmis, kai aš pametu galvą, Rebeka užsisklendžia savyje. Vienas pavyzdys: pirmas jos susidūrimas su mirtimi (pastipo mylima jūrų kiaulytė Saldainiukas). Ji išvalė narvą, užkasė mažą sustingusį gyvūnėlį kieme, o aš raudojau šalia. Ji neverkė aštuonias su puse dienos, o paskui pamačiau, kad plauna indus virtuvėje, kūkčiodama taip, lyg būtų atėjusi pasaulio pabaiga. Ką tik buvo išmetusi ant grindų pusdubenį, ir aplink kojas it saulės spinduliai buvo pasklidusios šukės.

— Nematai, koks buvo gražus? — paklausė manęs.

Kai grįžtu po darbo, Rebeka jau svetainėje. Šią vasarą ji dirba gelbėtoja, pamaina baigiasi antrą, todėl visada būna namie, kai pareinu. Valgo morkų lazdeles ir žiūri „Laimės ratą“. Atsako anksčiau už dalyvius. Pamojuoja man. „Pasakojimas apie du miestus“, — sako ji, ir televizijoje suskamba varpeliai.

Rebeka basa įtipena į virtuvę. Vilki raudoną maudymosi kostiumėlį su užrašu ant krūtinės GELBĖTOJAS, užsidėjusi seną beisbolininko kepurę. Atrodo daug vyresnė negu keturiolikos su puse, kartais žmonės mano, kad mes seserys. Turbūt pažįstate ne vieną trisdešimt penkerių metų moterį, ką tik pagimdžiusią pirmą vaiką.

— Tėtis namie, — perspėja Rebeka.

— Žinau, šį rytą jis bandė man skambinti. — Mūsų žvilgsniai susitinka.

Rebeka gūžteli pečiais. Akis, tokios pat formos kaip Oliverio, ji įbeda kažkur už mano peties, bet, regis, sunkiai sutelkia dėmesį.

— Ką gi, darysime tą patį kaip visada. Pažiūrėsime filmą, kuris jam vis tiek nepatiktų, paskui sušveisime puskilogramį ledų. — Ji tingiai atidaro šaldytuvo dureles. — Valgyti nieko neturim.

Tiesa. Mes net pieną baigėme.

— Gal norėtum ko nors kito? Juk tavo gimtadienis.

— Didelio čia daikto. — Staiga ji atsisuka į duris, kur stovi Oliveris.

Jis mindžikuoja, prašalaitis savo namuose. Pavėluotai apkabina mane ir pabučiuoja į skruostą.

— Turiu blogų naujienų, — Sako šypsodamasis.

Oliveris visada daro man tokį pat poveikį, kai jį pamatau: ramina. Jis labai gražus — daug laiko praleidžia lauke, bet jo oda nei sausa, nei diržinga, kavos su ledu spalvos, švelni kaip aksomas. Akys gyvos kaip neišdžiūvę dažai, plaštakos didelės ir stiprios. Matydama jį, užpildžiusį tarpdurį, nejaučiu nei aistros, nei jaudulio. Neprisimenu, ar kada jaučiau. Jis tiesiog patogus it mėgstama batų pora.

Nusišypsau jam, dėkinga už ramybę prieš audrą.

— Nereikia sakyti, tėti. Žinojau, kad nebūsi per mano gimtadienį.

Oliveris nusišypso man, lyg sakytų: „Matai? Nėra ko triukšmauti.“

— Atleisk, dukryte, — sako jis, atsisukęs į Rebeką. — Juk žinai, kaip yra — visiems bus geriau, jei išvyksiu.

— Kam visiems? — nustembu, kad pasakiau garsiai.

Oliveris atsigręžia į mane. Jo akys blausios ir abejingos, taip žiūrima į nepažįstamą žmogų metro.

Aš nusimetu aukštakulnius ir paimu juos dešine ranka.

— Nesvarbu. Sutarta.

Eidama į svetainę, Rebeka paliečia mano ranką.

— Viskas gerai, — sušnibžda ji, pabrėždama žodžius.

— Aš išpirksiu kaltę, — sako Oliveris. — Palauk, kol pamatysi dovaną.

Atrodo, kad Rebeka jo negirdi. Ji pagarsina televizorių ir palieka mane vieną su vyru.

— Ką tu jai padovanosi? — klausiu.

— Nežinau. Ką nors sugalvosiu.

Suneriu pirštus — įsitaisiau šį įprotį, bendraudama su Oliveriu, — ir imu lipti į viršų. Pirmoje laiptų aikštelėje atsisuku ir matau, kad Oliveris seka įkandin. Ketinu paklausti, kada jis išvažiuos, bet netikėtai lepteliu: „Eik po velnių“, ir lepteliu nuoširdžiai.

Senojo Oliverio beveik nebeliko. Pirmą kartą pamačiau jį Menkių kyšulyje, su tėvais laukdama kelto į Martos Vynuogyną. Jam buvo dvidešimt, dirbo Vuds Houlo okeanografijos institute. Tiesūs šviesūs plaukai simetriškai krito ant kairės akies; jis trenkė žuvimi.

Kaip kiekviena normali penkiolikmetė, pamačiusi jį laukiau, kad atkreiptų į mane dėmesį, bet nieko neatsitiko. It kvaila karvė stovėjau netoli doko, kuriame jis dirbo, vildamasi, kad vaikinas mane pastebės. Nežinojau, jog turėsiu jam kai ką duoti, kad susidomėtų.

Viskas tuo galėjo ir baigtis, bet mes, po dviejų dienų grįžę keltu, vėl jį ten pat pamatėme. Aš susiprotėjau. Išmečiau per bortą rankinę, suprasdama, kad srovė ją nuneš prie jo. Po dviejų dienų jis paskambino man į namus ir pasakė radęs rankinę, ar norėčiau ją atgauti. Kai pradėjome susitikinėti, pasakiau motinai ir tėvui, kad tai likimas.

Tada jis domėjosi pakrantės potvynių klanais, ir aš klausiausi jo pasakojimų apie moliuskus, jūrų ežius ir ištisas ekosistemas, kurias sunaikina vandenyno bangos užgaida. Tada Oliverio veidas nušvisdavo, pasakojant apie pajūrio atradimus. Dabar jis susijaudina tik užsidaręs kabinete, vienas analizuodamas duomenis. Kai ateina laikas ką nors paskelbti pasauliui, jis iš Oliverio virsta daktaru Džonsu. Tada būdavau pirmas žmogus, kuriam jis papasakodavo apie nuostabius netikėtus atradimus. Dabar nesu net penktas.

Antroje laiptų aikštelėje atsisuku į Oliverį.

— Ko ieškosi?

— Kur?

— Pietų Amerikoje. — Bandau pasikasyti niežtinčią nugarą, bet nepasiekiu, pakaso Oliveris.

— Žiemos veisimosi vietos. Banginių, — atsako jis. — Kuprotųjų. — Lyg būčiau visiška kluika. Perbedu jį akimis. — Papasakočiau, Džeine, bet tai sudėtinga.

Šiknius pedantas.

— Priminsiu, jog esu pedagogė, ir vienas mano sužinotų dalykų — kad visi viską gali suprasti. Tereikia mokėti pateikti informaciją.

Pajuntu, kad klausausi savo žodžių, lyg kalbėčiau mokiniams, atkreipdama dėmesį į balso moduliacijų kaitą. Lyg, palikusi kūną, žiūrėčiau keistą vienaveiksmį spektaklį, vaidinamą egocentriško profesoriaus ir jo trenktos žmonos. Mane šiek tiek stebina Džeinės personažas. Džeinė turėtų nusileisti. Džeinė juk klauso Oliverio. Pamanau, kad gal balsas ne mano. Kad gal čia ne aš.

Kaip gerai pažįstu šiuos namus. Žinau, kiek laiptelių iki viršaus, žinau, kur nusidėvėjo kilimas, žinau, kurioje turėklo vietoje Rebeka išpjaustė mūsų inicialus. Ji tai padarė dešimties metų, kad po mūsų šeimos šis tas liktų.

Oliverio žingsniai tolsta kabineto link. Koridoriumi nueinu į mūsų kambarį ir virstu ant lovos. Bandau sugalvoti, kaip atšvęsti Rebekos gimtadienį. Gal cirke, bet tai per daug vaikiška. Pietūs „Le Cirque“, apsipirkimas „Sakse“ jau buvo. Kelionė į San Franciską, į Portlandą Oregone ar Portlandą Meine — nežinočiau, kur eiti. Dievaži, nežinau, kas patinka mano tikrai dukteriai. Juk ko aš norėjau, būdama penkiolikos? Oliverio.

Nusirengiu ir einu pakabinti kostiumėlio. Atidariusi spintą matau, kad nebėra mano batų dėžių. Vietoj jų dėžės, pažymėtos datomis: Oliverio moksliniai tyrimai. Jis jau prikrovė pilną savo spintą, drabužius sulankstė ir laiko vonios kambaryje, skalbinių spintelėje. Šią akimirką man net nesvarbu, kur mano batai. Svarbu, kad Oliveris pasikėsino į mano erdvę.

Nežinojau, kad turiu tiek energijos, kol pradėjau mėtyti sunkias dėžes ant miegamojo grindų. Jų per dvidešimt, jose žemėlapiai, diagramos, kai kuriose — perrašytos juostos. Kai keliu vieną dėžę, jos dugnas plyšta ir turinys kaip žąsų pūkai nuplevena man ant kojų.

Dundesys pasiekia Oliverio ausis. Jis įeina į miegamąjį, kai aš už durų statau dėžių sieną. Ji siekia jam klubus, bet jis ją perlipa.

— Atleisk, bet jos čia neliks, — sakau jam.

— Kas yra? Tavo batai vonios kambaryje po kriaukle.

— Klausyk, svarbu ne batai, o erdvė. Nenoriu tavęs savo spintoje. Nenoriu tavo banginių juostų, — paspiriu artimiausią dėžę, — tavo banginių aprašymų, nenoriu tavo dėžių savo spintoje, ir taškas.

— Nesuprantu, — tyliai sako Oliveris, ir man jau aišku, kad jį užgavau. Jis paliečia dėžę arčiausiai mano dešinės pėdos, ramiomis akimis apžvelgia turinį, tuos suglamžytus popierius, tikrindamas, ar nenukentėjo, su tokiu gležnu švelnumu, kurio nesu įpratusi matyti.

Tai trunka kelias minutes: aš čiumpu dėžę ir išmetu į koridorių, Oliveris ją pakelia ir įstumia atgal į miegamąjį. Akies kampučiu matau Rebeką, šešėlį už dėžių sienos koridoriuje.

— Džeine, — atsikrenkštęs ištaria Oliveris, — gana.

Nė nepajuntu, kaip pratrūkstu. Griebiu šūsnį popierių iš suplyšusios dėžės ir sviedžiu į Oliverį, jis krūpteli, lyg jie būtų sunkūs.

— Kad aš jų daugiau nematyčiau. Man tai įgriso, Oliveri, tu man irgi įgrisai, negi nesupranti?

— Sėsk, — sako Oliveris.

Nesėdu. Jis stveria mane už pečių ir bando pasodinti, aš išsprūstu, išspirdama tris ar keturias dėžes į koridorių. Vėl atrodo, lyg žiūrėčiau spektaklį iš viršaus, iš balkono. Lyg stebėčiau peštynes, užuot jose dalyvavusi, nebejaučiu atsakomybės; nebereikia svarstyti, iš kur tas kūno ar sielos karingumas, kodėl net užsimerkusi staugiu. Matau, kaip išsiveržiu iš Oliverio glėbio, stulbinamas žygdarbis, nes jis mane laikė iš visų jėgų. Griebiu dėžę ir iš paskutiniųjų užkeliu ant turėklo. Etiketėje parašyta, kad joje — banginio ūsų pavyzdžiai. Darau taip, nes suprantu, kad Oliveris padūks.

— Nedrįsk, — sako jis, braudamasis per dėžes koridoriuje. — Kalbu rimtai.

Pakratau dėžę, kuri, regis, dar pasunkėjo. Šią akimirką neprisimenu, dėl ko susiginčijome. Dėžės apačia plyšta, turinys pabyra per du aukštus.

Oliveris ir aš įsikimbame į turėklą, žiūrėdami, kaip medžiaga sklando ore — popierius it plunksnos ir sunkesni plastiko maišeliai su pavyzdžiais, šie, atsitrenkę į keramines plyteles apačioje, pašoka. Iš tos vietos, kur stovime, nematyti, ar daug sulūžo.

— Atsiprašau, — šnibždu, bijodama pažvelgti į Oliverį. — Nesitikėjau, kad taip atsitiks. — Oliveris neatsako. — Aš viską sutvarkysiu. Sudėsiu. Laikyk mano spintoje ar kur nori. — Pamėginu rinkti artimiausius aplankus it imčiau derlių. Nežiūriu į Oliverį, nematau, kaip jis artinasi prie manęs.

— Kale! — Jis griebia mane už riešų.

Jo žvilgsnis perveria it peilis, lyg išniekindamas, sako man, kokia esu menka. Jau mačiau tokias akis, bandau prisiminti kada, bet tai nelengva, kai jauti, kad merdi. Jau mačiau tokias akis. Kale, pasakė jis.

Tai manyje, tūno daug metų.

Kai man sulinksta keliai, o ant riešų lieka raudoni rumbai, pradedu atgauti sielą, kurios neturėjau nuo vaikystės. Jėga, galinti išjudinti miestą, pagydyti širdį ir prikelti mirusiuosius, veržiasi, auga, kyla ir (kale) telkiasi. Palaikoma vien buvusių svajonių apie ateitį, ištrūkstu iš Oliverio gniaužtų ir iš visų jėgų trenkiu jam per veidą.

Oliveris paleidžia kitą mano riešą ir žengia žingsnį atgal. Išgirstu riksmą ir vėliau suprantu, kad rėkiu aš pati.

Jis trina ranka raudoną skruostą, atlošęs galvą, kad neprarastų išdidumo. Vėl į mane pažvelgia šypsodamasis, bet lūpos glebios it atrakcionų klouno.

— Matyt, tai neišvengiama, — sako jis. — Koks tėvas, tokia ir duktė.

Tik kai jis ištaria žodžius, kurių nevalia sakyti, pajuntu, kaip mano pirštai susiduria su jo oda, palikdami žymę. Tik tada pajuntu skausmą, it kraujas plūstantį nuo krumplių į riešą ir vidurius.

Neįsivaizdavau, kad gali būti blogiau negu tada, kai Oliveris man sudavė; tada, kai palikau jį, pasiėmusi kūdikį; kalbu apie įvykį, priartinusį Rebekos lėktuvo sudužimą. Maniau, kad Dievas yra ir jis neleidžia žmogui du kartus patirti tokio žiaurumo. Bet šį kartą buvau nepasiruošusi: padariau, ko nesitikėjau galinti padaryti; tapau savo košmaru.

Pastūmiu Oliverį ir bėgu laiptais žemyn. Bijau atsisukti ar ištarti bent žodį. Nebesitvardau.

Iš nešvarių skalbinių krūvos čiumpu senus Oliverio marškinius ir šortus. Susirandu automobilio raktelius. Nuplėšiu nuo laikiklio kortelę su Džolio adresu ir išeinu pro šonines duris. Nesidairau atgal, užtrenkiu duris ir įsiropščiu į vėsų savo seno universalo prieglobstį viena liemenėle ir kelnaitėmis.

Nuo Oliverio pabėgti lengva, mąstau aš. Bet kaip pabėgti nuo savęs?

Perbraukiu pirštais per sėdynės odą, rausdamasi nagais įdubimuose ir įplėšimuose, atsiradusiuose per šitiek metų. Užpakalinio vaizdo veidrodėlyje išvystu savo veidą ir sunkiai jį atpažįstu. Po valandėlės suvokiu, kad kažkas antrina mano kvėpavimui.

Ant kelių mažą lagaminėlį pasidėjusi mano duktė. Ji verkia.

— Viską paėmiau, — sako Rebeka ir paliečia man ranką; ranką, kuri šėrė jos tėvui, kuri šėrė mano vyrui, kuri prikėlė mirusius ir palaidotus laikus.

4 Džeinė

Dešimties metų jau buvau pakankamai didelė medžioti su tėvu. Kasmet prasidėjus žąsų medžioklės sezonui, kai pagelsdavo lapai, tėvas tapdavo kitu žmogumi. Iš užrakintos spintos jis paimdavo šautuvą ir viską, net vamzdžių vidų, išvalydavo. Nueidavo į rotušę leidimo medžioti, ženkliukas būdavo su tokiu gražiu paukščiu, kad aš susigraudindavau. Kalbėdavo apie keptą žąsį vakarienei; o ankstų šeštadienio rytą grįždavo su pūkuotu pilku paukščiu ir rodydavo man su Džoliu vietą, kur jį nušovė.

Ketvirtą ryto į mano kambarį įėjo mama ir pasakė, kad turiu keltis, jei noriu pamatyti žąsų medžioklę. Buvo tamsu nors į akį durk, kai abu su tėčiu išėjome iš namų. Fordu nuvažiavome į jo draugo lauką, kuriame vasarą augo kukurūzai, o žąsys juos nepaprastai mėgsta, paaiškino tėtis. Laukas, kuriame vos prieš kelias savaites puikavosi už mane aukštesni kukurūzų stiebai, buvo plikas; tarp kukurūzų stambų pūpsojo dulkių gumulai, likę nuo vasaros.

Tėvas atidarė bagažinę ir išėmė odinį dėklą, kuriame buvo šautuvas ir jaukas — juokingos dirbtinės žąsys; aš ir Džolis, bėgdami kliūtinių lenktynių, jomis žymėdavome kliūtis. Jis išbarstė jauką lauke, paskui iš nudžiūvusių stiebų padarė vieną pašiūrę man ir kitą sau.

— Tu sėsk ten, — pasakė. — Nekvėpuok; net negalvok atsistoti.

Atsitūpiau kaip jis ir žiūrėjau, kaip saulė dažo dangų, lėtai virstantį šeštadieniu. Skaičiavau pirštus, kvėpavau tyliai ir negiliai, kaip buvo liepta. Kartkartėmis dirstelėdavau į tėvą, kuris lingavo ant kulnų ir išsiblaškęs glostė šautuvo vamzdį.

Po valandos man įskaudo kojas. Norėjau atsikelti ir pabėgioti, atsikratyti kvaitulio akyse, apimančio neišsimiegojus. Bet supratau, kad negalima. Tupėjau kaip sušalusi, net kai užsimaniau savo reikalo.

Kai žąsys pagaliau atskrido (pasak mano tėvo, niekada nereikėdavo taip ilgai laukti), man atrodė, kad šlapimo pūslė nuo tupėjimo tuoj plyš. Kantriai laukiau, kol žąsys lesė kukurūzų lauke, paskui surikau: „Tėti! Noriu sisiuko!“

Žąsys kurtinamai pakilo į orą, šimtas sparnų plakė kaip viena širdis. Kaip gyva nebuvau mačiusi tokio vaizdo, pilkų sparnų debesies, užtemdančio saulę; pamaniau, kad tėvas dėl to ir pasiėmė mane į medžioklę.

Bet tėvas, sutrikdytas mano riksmo, pražiopsojo progą nusitaikyti. Jis du kartus iššovė, abu pro šalį. Atsisuko į mane, netardamas nė žodžio, ir aš supratau prisišaukusi bėdą.

Tėvas leido man eiti šlapintis į mišką lauko pakraštyje, ir, apstulbusi, kad jis man nedavė ko nors vietoj tualetinio popieriaus, užsimoviau kelnaites ir susisegiau kombinezoną, jausdamasi nešvari. Tyliai įsitaisiau savo kukurūzų stiebų pašiūrėje. Buvo daug geriau, kol tėvas po nosimi sumurmėjo: „Galėčiau tave užmušti.“

Mes laukėme dar dvi valandas, klausydami griausmingų šūvių už daugelio mylių, bet daugiau žąsų nebepamatėme. „Tu viską sugadinai, — nepaprastai ramiai pasakė tėvas. — Tu nenutuoki, ką reiškia medžioklė.“ Mes jau ruošėmės traukti namo, kai virš galvos praskrido varnų pulkas. Tėvas pakėlė šautuvą ir iššovė. Vienas juodas paukštis žnektelėjo ant žemės. Jis šokinėjo ratu: tėvas sužalojo jam sparną.

— Kodėl tu taip padarei, tėti? — sušnibždėjau, žiūrėdama į varną. Maniau, kad medžioklės tikslas — valgyti laimikį. Varnos nevalgomos. Tėvas paėmė paukštį ir nusinešė atokiau. Pašiurpusi žiūrėjau, kaip jis nusuko varnai galvą ir numetė ant žemės. Grįžo šypsodamasis.

— Jei pasakysi mamai, gausi į kailį, aišku? Broliui irgi nesakyk. Tai žinosiu tik aš ir mano didžioji dukrytė, gerai? — Ir jis atsargiai įdėjo teberūkstantį šautuvą į odinį dėklą.

5 Džeinė

— Gerai, — sakau Rebekai. — Aš žinau, ką darome. — Pakreipusi šoninio vaizdo veidrodėlį, išvažiuoju iš mūsų rajono į greitkelį, vedantį į paplūdimį Chojoje. Rebeka, nujausdama, kad važiuosime ilgai, atsidaro langą ir iškiša kojas į lauką, šimtą kartų sakiau jai, kad taip daryti pavojinga, antra vertus, net nežinau, ar jai nepavojinga būti su manimi, todėl apsimetu nieko nepastebėjusi. Rebeka išjungia radiją, ir mes klausomės senojo automobilio gausmo ir brakšėjimo simfonijos, o per priekinę sėdynę ūždamas švilpia sūrus oras.

Kai privažiuojame viešą paplūdimį, raudona saulė jau skverbiasi į debesies apačią, ištempdama jį kaip hamaką. Sustabdau automobilį prie šaligatvio palei paplūdimį, įstrižai vėlyvos popietės tinklinio žaidėjams. Septyni vaikinai — nė vienam neduočiau daugiau kaip dvidešimties — lankstosi ir blaškosi vandenyno fone. Rebeka šypsodamasi žiūri į juos.

— Aš grįšiu, — sakau ir atmetu Rebekos pasiūlymą eiti kartu. Einu paplūdimiu į priešingą pusę nuo žaidėjų, jausdama, kaip į teniso batelius pro varsčių skylutes byra smėlis. Jis girgžda tarpupirščiuose ir sudaro antrą padą po mano pėda. Atsistoju, atsitiesiu, prisidengiu akis ir imu spėlioti, iš kurios vietos būtų matyti Havajai. Ar bent jau kiek reikia nutolti nuo Kalifornijos pakrantės, kol išvysi žemę.

Kartą Oliveris sakė, kad tam tikrose vietose į pietus nuo San Diego banginius galima pamatyti nuo kranto be žiūronų. Kai paklausiau, kur jie plaukia, jis nusijuokė. O kur tu vyktum? Paklausė, bet aš bijojau pasakyti. Ilgainiui sužinojau. Paaiškėjo, kad iš Aliaskos į Havajus ir iš Naujosios Škotijos į Bermudų salas tęsiasi lygiagretūs dviejų kuprotųjų banginių rūšių keliai. Sužinojau, kad Vakarų pakrantės banginių ir Rytų pakrantės banginių keliai nesusikerta.

Kur tu vyktum?

Man trisdešimt penkeri, o Masačūsetsą vis dar laikau namais. Visada laikiau namais. Sakau bendradarbiams, kad esu iš Masačūsetso, nors gyvenu Kalifornijoje penkiolika metų. Per valstybės žinias klausausi orų prognozės Šiaurės rytams. Pavydžiu broliui, kuris apkeliavo visą pasaulį, bet Dievo apvaizda leido jam vėl įsikurti gimtinėje.

Antra vertus, Džoliui visada viskas sekdavosi.

Man virš galvos kliegdamas pakimba kiras. Plasnodamas sparnais atrodo didžiulis, nenatūralus. Paskui jis neria į vandenį, sugraibęs maitą iškyla ir nuskrenda. Kaip keista, mąstau, kad jis lyg niekur nieko gali judėti ore, vandenyje ir ant žemės.

Vieną vasarą, kai buvome vaikai, tėvai išsinuomojo namą Slyvų saloje, šiaurinėje Masačūsetso pakrantėje. Iš lauko atrodė, kad troba nėščia, nuo mažo bokštelio ant stogo ji pūtėsi iki svogūno pavidalo apačios. Namas buvo raudonas, apsilaupiusiais dažais, pilnas įrėmintų plakatų su rainais kačiukais ir jūreiviškų niekučių. Šaldytuvas buvo amžiaus pradžios liekana su vėdintuvu ir varikliu. Džolis ir aš viduje beveik nebūdavome, nes man buvo vienuolika, o jam septyneri. Išlėkdavome į lauką prieš pusryčius, o grįždavome tik tada, kai naktis užnamėje (mums taip atrodė) susiliedavo su vandenynu.

Vasaros pabaigoje pasklido gandai apie uraganą. Mes, kaip ir visi kiti paplūdimio vaikai, užsispyrėme paplaukioti dešimties pėdų aukščio bangomis. Džolis ir aš stovėjome ant kranto ir žiūrėjome į vandens stulpus, kylančius iš jūros kaip paveiksle. Bangos erzino: eikite čia, eikite čia, mes jums nieko blogo nepadarysim. Sukaupę drąsą, abu su Džoliu nėrėme į vandenį už bangų ir pilvu nuslydome jomis, o ant kranto žnektelėjome taip, kad net maudymosi kostiumėlių kišenės buvo pilnos smėlio. Kartą Džolis, matyt, nepataikė užšokti ant bangos. Jis plūduriavo vandenyne už kelių šimtų jardų ir iš paskutiniųjų bandė išplaukti, bet buvo per mažas ir neturėjo pakankamai jėgų. Jis kaipmat pavargo, o mano kojas supančiojo grįžtamoji banga, ir aš žiūrėjau, kaip milžiniška vandens užtvara mus atskiria.

Tai įvyko taip greitai, kad niekas nepastebėjo, nei kiti vaikai, nei tėvai, bet kai Džolis pravirko, nėriau po vandeniu ir varlyte plaukiau tol, kol atsidūriau gerokai už jo. Išnirau į paviršių, apkabinau jį ir iš visų jėgų nuplaukiau į kitą bangą. Į akmenuotą paplūdimį Džolis buvo išsviestas kniūbsčias ir prisirijo smėlio. Mūsų atėjo tėtis ir paklausė, ką, po velnių, darome tokiu oru. Paskui mes apdžiūvome ir žiūrėjome į uraganą pro lipnia juostele įstrižai apklijuotus kotedžo langus. Kitą dieną, giedrą ir saulėtą, ir visas kitas dienas aš nebridau į vandenį. Bent jau ne toliau kaip iki krūtinės, tam ryžtuosi tik dabar. Tėvai nusprendė, kad mane išgąsdino uraganas, bet jie klydo. Nenorėjau nuolankiai pasisiūlyti gaivalui, kuris vos nepasiėmė vienintelio šeimos nario, kurį mylėjau.

Aš atsargiai einu prie vandens, stengdamasi nesušlapti, bet sportbačiai sudrėksta, kai įmerkiu riešus į vandenį. Jis šaltokas liepai ir maloniai vėsina perštinčią odą. Jei nuplaukčiau toli, kad vanduo apsemtų galvą, ar mano nekenčianti savastis nurimtų? Mano smogianti savastis?

Neprisimenu, kada man taip nutiko pirmą kartą, bet Džolis prisimena.

Iš susimąstymo mane pabudina Rebekos balsas:

— Mama, papasakok, kas atsitiko.

Norėčiau pasakyti jai viską nuo pat pradžių, bet kai kuriuos dalykus geriau nutylėti. Todėl pasakoju jai apie batų dėžes ir Oliverio užrašus, apie suplyšusią dėžę, apie išbyrėjusius banginio ūsų pavyzdžius, suniokotą kartoteką. Pasakau, kad trenkiau jos tėvui, bet nutyliu, ką man pasakė Oliveris.

Rebekos veidas ištįsta, ir aš matau, kad ji svarsto, tikėti manimi ar ne. Paskui nusišypso.

— Tik tiek? Tikėjausi tikrų baisybių. — Ji nedrąsiai paima nuo smėlio sudžiūvusį dumblį ir apsivynioja pirštus. — Jis to nusipelnė.

— Rebeka, tai mano bėda, ne tavo...

— Bet juk nusipelnė, — spiriasi ji.

Nuoširdžiai su ja nesutikti negaliu.

— Vis tiek.

Rebeka atsisėda ant smėlio ir indiškai sukryžiuoja kojas.

— Ketini grįžti?

Atsidustu. Kaip penkiolikmetei paaiškinti santuoką?

— Negalima visko mesti ir pabėgti, Rebeka. Tavo tėvas ir aš pasižadėję. Be to, aš turiu darbą.

— Pasiimsi mane, tiesa?

Aš purtau galvą.

— Rebeka.

— Juk tai akivaizdu, mama. Tau reikia erdvės, — čia Rebeka plačiu mostu apveda apylinkę, — tau reikia vietos pagalvoti. Dėl manęs nesijaudink. Visų tėvai taip daro. Persigalvoja. Dabar išsiskyrimų amžius.

— Tai absurdiška. O tavęs nepasiimčiau net sumaniusi išvykti. Tu esi ir jo duktė. Atsakyk, — tariu, įdėmiai žiūrėdama į ją, — ką tau padarė tėvas, kad išvyktum?

Rebeka paima akmenuką, tobulą slysti vandens paviršiumi, ir sviestas jis atšoka šešis, ne, septynis kartus.

— O ką jis padarė, kad pasilikčiau? — Ji žvilgteli į mane ir pašoka. — Važiuojam, kol ne vėlu jį pergudrauti. Jis mokslininkas, gyvena iš to, ką suseka, todėl turime jį pralenkti, kiek įmanoma. Galim važiuoti bet kur — bet kur! — Rebeka rodo į automobilių stovėjimo aikštelę. — Pinigų turime nedaug, teks taupyti, aš galiu paskambinti Nalti į plaukyklą ir pasakyti, kad sergu, tarkim, mononukleoze, o tu gali paskambinti inspektoriui ir pasakyti, kad nuo manęs užsikrėtei. O aš pasiruošusi viskam, kad tik važiuotume. Skristi prisibijau... — Rebekos balsas nutrūksta, ji sukikena ir ima keliais šliaužti prie manęs. — Skamba neblogai, a, mama?

— Noriu, kad išklausytum mane, ir išklausytum įdėmiai. Ar supranti, kas įvyko šiandien po pietų? Aš... trenkiau... tavo... tėvui. Nesuprantu, kas man atsitiko, kodėl taip padariau. Aš netekau galvos. Taip vėl gali nutikti...

— Nenutiks.

Aš nužingsniuoju paplūdimiu.

— Nežinau, kas nutiko, Rebeka, bet aš įsiutau, o tokie dalykai kartojasi; sakoma, kad tai ciklinis procesas, ir jis paveldimas, aišku? O jei aš per klaidą trenkčiau tau? — Iškosėju žodžius iš burnos it akmenukus. — O jei trenkčiau savo mažutei?

Rebeka stveria mane į glėbį ir įsikniaubia man į krūtinę. Jaučiu, kad ji irgi verkia. Kažkas prie tinklinio tinklo surinka: „Taip, čia tai bent žaidimas!“ — ir aš stipriau ją apkabinu.

— Niekada negalėčiau tavęs bijoti, — sako Rebeka taip tyliai, kad man iš pradžių pasirodo, jog ošia jūra. — Su tavimi jaučiuosi saugi.

Suimu rankomis jos veidą ir mąstau: šį kartą aš galiu kai ką pakeisti. Rebeka suspaudžia mane glėbyje, jos plaštakos sugniaužtos, ir man nereikia klausti, ką ji taip stipriai laiko: dukters rankose mūsų ateitis.

— Neįsivaizduoju, kur važiuoti, — prisipažįstu Rebekai. — Bet tavo dėdė žinos. — Galvojant apie Džolį, lengva užmiršti Oliverį. Brolis — vienintelis žmogus, kuriam nedvejodama patikėčiau gyvybę. Mes mąstome vienodai, mes galime užbaigti vienas kito sakinius. Be to, jis supras, nes buvo čia, kai viskas prasidėjo.

Staiga aš išsiveržiu iš Rebekos glėbio ir nulekiu paplūdimiu; spardydama smėlį į užpakalį, kaip kadaise su Džoliu. Gali pabėgti, bet negali pasislėpti, mąstau. Taip, taip, bet galiu pabandyti. Plaučiuose pritrūksta oro, šoną sutraukia mėšlungis, įsimeta dieglys, nuostabus fizinis skausmas, kurio vietą galiu nustatyti, kuris primena, kad, šiaip ar taip, tebesu gyva.

6 Rebeka

1990-ųjų rugpjūčio 2-oji

Kelios minutės prieš man išeinant iš obelyno, Samas, nė karto gyvenime neišvykęs iš Masačūsetso, pasakoja apie kinų laidojimo papročius. Mes sėdime tamsiame Didžiojo namo rūsyje ant surūdijusių dvidešimto amžiaus pradžios bidonų. Prisitaikėme prie sunkaus oro, baltųjų pelių ir drėgno obuolių kvapo, įmūrytų į šio pastato pamatus. Samo nugara spaudžiasi prie mano nugaros, kad man būtų lengviau sėdėti; aš vis dar nelabai sveika. Kai įkvepia, jaučiu jo širdies plakimą. Nuo tada, kai atvykome į Stou, pirmą kartą esu taip arti jo. Pradedu suprasti motiną.

Rūsio sienose matyti storos sijos, čia laikomos užmirštos pintos kėdės ir įskilę konservavimo stiklainiai. Įžiūriu gyvūnų spąstų griebtuvus.

— Kinijoje žmogaus negalima palaidoti, kol jam paskutinės pagarbos neatidavė atitinkamas žmonių skaičius, — sako Samas. Aš juo neabejoju ir neklausiu, iš kur jis žino. Samo žodžius priimi už gryną pinigą. — Net turistai gali ateiti į šarvojimo salę nusilenkti velionio žmonai, jie irgi priskaičiuojami. Nesvarbu, pažinojai numirėlį ar ne.

Aslos viduryje tūno mažas šviesos kvadratėlis. Jis krinta pro vienintelį rūsio, užrakinto pakabinama spyna visą laiką, kol čia esame, langelį.

— Tuo tarpu prie šarvojimo salės ant šaligatvio sėdi giminaičiai ir lanksto iš popieriaus pilis, automobilius ir prabangius drabužius. Lanksto papuošalus ir monetas.

— Origamis, — sakau aš.

— Turbūt. Jie lanksto krūvas daiktų, kurių numirėlis neturėjo, kai buvo gyvas, paskui, deginant lavoną, į ugnį sumetamas ir visas šis popierinis turtas. Manoma, kad žmogus turės visus šiuos daiktus kitame gyvenime.

Lauke kažkas užveda traktorių. Stebiuosi, kad obelyne dirbami įprasti darbai, nepaisant to, kas įvyko.

— Kodėl man tai pasakoji? — klausiu.

— Nes negaliu pasakoti tavo motinai.

Svarstau, ar jis tikisi, kad jai papasakosiu aš. Svarstau, ar prisiminsiu, kokiais žodžiais jis man pasakojo. Jai tikslumas būtų labai svarbus.

Samas staiga atsistoja, ir aš, netekusi pusiausvyros, žnekteliu nuo pieno bidono. Jis žiūri į mane ant grindų, bet nebando pakelti. Paduoda man flanelinius marškinius — Hedlio, — kuriuos valandėlę leidau jam palaikyti.

— Aš jį irgi mylėjau. Jis buvo mano geriausias draugas, — sako Samas. — O Viešpatie. Atleisk.

Sulig tais žodžiais aš pravirkstu.

Rūsio lango kvadrate pasirodo dėdės Džolio veidas. Jis taip smarkiai barbena į stiklą, kad pamanau — išmuš langą. Nusišluostau snarglį į gražius mėlynus Hedlio marškinius.

Dėdė Džolis buvo lauke su mano tėvais. Turbūt jis įkalbėjo motiną grįžti į Kaliforniją. Daugiau niekas nedaro jai tokios įtakos, nebent Samas, o jis nelieptų jai išvažiuoti.

Samas paima mane ant rankų. Aš išsekusi. Atremiu galvą į jo peties linkį ir bandau susivokti. Lauke per šviesu. Prisidengiu akis, iš dalies nuo saulės, iš dalies todėl, kad visi obelyno darbininkai atėjo iš laukų pažiūrėti spektaklio, pamatyti manęs.

Šypsosi tik mano tėvas. Jis paliečia man plaukus ir atidaro žvilgaus prabangaus linkolno dureles. Apdairiai nesiartina prie Samo; šiaip ar taip, nėra kvailys. Dirsteliu į tėvą.

— Sveika, mažute, — tyliai pasisveikina jis. Nieko nejaučiu.

Samas paguldo mane ant užpakalinės sėdynės, apklotos senomis gūniomis; atpažįstu, kad jos iš daržinės, ir prisimenu Hedlį. Jis nė kiek nebuvo panašus į Samą — Hedlis turėjo banguotus šviesius plaukus ir šviesiai rudas it šlapi Karolinos smėlynai akis. Jo lūpa ties viduriu buvo truputį per giliai įlinkusi.

— Dabar jos tavo, — sako Samas ir paliečia ranka man kaktą. — Nekarščiuoji, — ištaria, tiesą sakant, abejingai. Paskui pabučiuoja mane į kaktą, kaip matydavo darant mano motiną, aš žinau. Apsimeta, kad žiūri, ar turiu karščio.

Jis uždaro automobilio duris, ir visi lauko garsai išnyksta. Girdžiu tik savo gergždžianti kvėpavimą. Pakreipiu galvą, kad matyčiau, kas darosi už lango.

Panašu į gražią pantomimą. Samas ir mano tėvas stovi priešingose scenos pusėse. Fone auga gluosniai ir stovi žalias „John Deere“ traktorius. Motina suėmusi dėdę Džolį už rankų. Ji verkia. Dėdė Džolis pirštu kilsteli jai smakrą, o ji apkabina jam kaklą. Motina stengiasi šypsotis, iš paskutiniųjų stengiasi. Paskui dėdė Džolis kažką parodo, nematau ką, ir pliaukšteli mano tėvui per nugarą. Išstumia jį iš mano regėjimo lauko. Tėvas atsuka galvą. Jis bando pamatyti motiną, kuri pasiliko.

Samas ir mano motina stovi per kelis colius vienas nuo kito. Jie nesiliečia. Man susidaro įspūdis, kad, jei susiliestų, žybtelėtų mėlyna kibirkštis. Samas kažką pasako, ir motina pasižiūri į limuziną. Net iš taip toli jos akyse matau save.

Nusisuku, kad jie liktų vieni. Paskui prie lango prieina dėdė Džolis ir pabarbena, kad atidaryčiau. Ilgomis rankomis čiumpa mane nuo užpakalinės sėdynės ir už marškinių apykaklės prisitraukia.

— Rūpinkis ja, — sako jis.

Po šių žodžių man pasidaro aišku, kokia esu sutrikusi.

— Nežinau, ką daryti, — prisipažįstu jam. Tikrai nežinau. Nenutuokiu, kaip išsaugoti šeimą, ypač panašią į senovinę vazą, sudaužytą, bet vėl suklijuotą dėl nepaprasto grožio, ir niekas neužsimena, kad įtrūkimai krinta į akis.

— Žinau daugiau, negu tau atrodo, — nesutinka dėdė Džolis. — Antraip kam Hedliui pamilti vaiką? — Jis šypsosi, žinau, kad erzina. Vis dėlto jis pripažįsta, kad Hedlis pamilo, kad aš pamilau. Dėl šio paprasto dalyko aš vėl susmunku ant sėdynės. Dabar esu tikra, kad pagaliau miegosiu kiaurą naktį.

Trakštelėdamos it laužiama metalinė naujos dėžės su teniso kamuoliukais plomba atsidaro priekinės durelės. Mano tėvas ir motina drauge nušliuožia ant sėdynių. Tėvo pusėje dėdė Džolis duoda nurodymus.

— Visą laiką važiuok 117 keliu ir pasieksi greitkelį, — sako jis.

Bet kurį greitkelį, mąstau aš. Visi jie nuves į tą pačią vietą, juk taip?

Samas stovi už atdaro mano motinos lango. Jo akys išbluko iki vaiskaus mėlynumo ir atrodo kaip skylės galvoje, pro kurias matyti dangus. Klaiku žiūrėti, bet jame atsispindi mano motina.

Tėvas užveda linkolną ir pasitaiso atramą galvai.

— Važiuosime ilgai, — perspėja jis. Kalba atsainiai kaip paprastai. Stengiasi, bet jau per vėlu. Jis lėtai važiuoja į priekį, ties ratais sūkuriuoja dulkės. Mano motina ir Samas vis dar stebeilija į vienas kitą. — Manau, viskas bus gerai, — sako jis ir užkiša ranką už sėdynės patapšnoti man per koją.

Kol tėvas važiuoja keliuku, motina atsisukusi žiūri Samui į akis.

— Judvi iš tikrųjų sukorėte ilgą kelią, — sako tėvas. — Visiškai buvau galvą pametęs. — Jis toliau rėžia monologą, bet aš nebesiklausau. Motina užsimerkusi sėdi šonu.

Prisimenu tą metą, kai žiūrėjau, kaip Hedlis skiepija akute. Jis išpjovė žydinčios obels pumpurą ir įskiepijo į seno nebevedančio vaisių medžio šaką. Aštriu peiliu senojo medžio žievėje padarė T formos įpjovą. Pasakė, kad labai svarbu įpjauti tik medžio žievę, nepažeidžiant medienos. Paskui kaip drožėjas atlupo žievę. Jaunesnio medžio šakelę turėjo plastikiniame maišelyje. Jis išpjovė vidurinį pumpurą su nedideliu skydeliu. Nustebau, kad viduje yra lapas — niekada nesusimąstydavau, kur būna neišsprogę lapai. Hedlis nupjovė lapą, padavė man, paskui pakišo skydelį po atlupta senojo medžio žieve. Tvirtai apvyniojo žalsva plėvele it išnarintą kulkšnį.

Paklausiau, kada pradės augti, ir jis atsakė, jog po kokių dviejų savaičių paaiškės, ar akutė prigijo. Jei taip, lapkočio galiukas bus žalias. Jei ne, ir pumpuras, ir lapas nudžius. Net jei akutė prigis, pumpuras išsprogs tik kitą pavasarį. Jis man pasakė, kad skiepijimas — puikus dalykas, nes seną medį, negyvą medį galima atjauninti. Ant šakos augs tokios veislės obuoliai, kokios veislės ūglis įskiepijamas. Todėl teoriškai vienas medis gali vesti keturių ar penkių veislių obuolius, visus skirtingus negu tie, kuriuos vesdavo kadaise.

Aš nutraukiu gūnią nuo grindų prie užpakalinės sėdynės. Gilumoje kažkas — Samas? — pridėjo bušelius obuolių: „Cortland“, „Jonathan“, „Bellflower“, „Macoun“, „Bottle Greening“. Apstulbstu, kad galiu atskirti juos iš išvaizdos. Nujaučiu, kad jų dar yra bagažinėje, sidro irgi. Visa tai vežamės į Kaliforniją.

Paimu „Cortland“ ir garsiai atsikandu didelį kąsnį. Pertraukiu tėvą, kuris vis dar kalba.

— O, — sako jis, — šiek tiek vežiesi, tiesa? — Jis lygino Masačūsetso orą su Los Andželo. Dabar šneka toliau, bet nei motina, nei aš nesiklausome. Ji godžiai ryja akimis mane su obuoliu.

Ištiesiu kitą pusę jai. Nusišypso. Atsikanda dar didesnį kąsnį negu aš. Iš burnos varva sultys, bet ji nebando jų nusišluostyti. Suvalgo obuolį iki šerdies. Paskui atidaro langą ir išmeta graužtą ant kelio. Iškiša galvą pro langą. Plaukai užkrenta ant veido, paslėpdami vienus bruožus, išryškindami kitus.

Staiga kitoje kelio pusėje į šalį metasi motociklas. Jis pralekia taip arti, kad tėvas sunerimsta, o aš nebegaliu susikaupti. Doplerio reiškinys, mąstau, klausydamasi vis tylesnio dingstančio motociklo variklio žviegimo. Bet iš tikrųjų jis nedingsta. Jis tik laikinai išnyksta iš mano regėjimo lauko.

Motina sugauna mano žvilgsnį: būk stipri dėl manęs. Būk stipri dėl manęs. Ši nebyli giesmė pripildo limuziną. Tai, kad tėvas nieko negirdi, irgi šį tą reiškia. Motinos mintys sklinda bangomis, neša mane prie jos it potvynis: aš myliu tave. Aš myliu tave.

7 Samas

Tu nepatikėsi, bet, kai buvau mažas, tėvas daržinės pastogėje laikė seną nebeveikiantį radiją, ir aš manydavau, kad pataisę išgirstume senų radijo programų tekstus: „Eimosą ir Endį“, „Pepsodent“ reklamą, Ruzvelto vakarines kalbas. Vaizduodavausi, kad balsai traškės kaip trūkinėjantis telefono ryšys, prarydami skiemenis. Kasdien zyzdavau tėvui apsukti žalią laidą aplink geltoną arba pabaksnoti didžiulį duobėtą garsiakalbį, bet jis liepdavo man dirbti savo darbus, ir skalsu kalbos.

Kai aš gimiau, tėvui buvo beveik penkiasdešimt, o šis radijas, ko gero, buvo iš jo jaunystės laikų, ir jis neleisdavo man prie jo prikišti nagų. Atrodė taip, kaip jį įsivaizduoji: didelis, lygaus žvilgaus raižyto raudonmedžio su vario inkrustacijomis, garsiakalbis didesnis už mano veidą, nuo kryčio įtrūkusi skalė. Tėvas, suraukęs antakius, kantrus, paskui mane eidavo į pastogę šienui prie atbrailos, kur stovėjo radijas, įspūdingas kaip dabartinis automatinis patefonas. Maldaudavau jo pasikrapštyti, sutaisyti kaip traktorių ir rankinį siurblį (jis buvo visų galų meistras), maldaudavau, nes norėjau išgirsti tėvo istoriją.

Tėvas man ne kartą sakė, kad neturi kantrybės čiupinėtis su elektros prietaisais, kaip jis juos vadino. Jis man liepė tinkamiau panaudoti laiką. Bet šis radijas turėjo paslaptį. Nežinau, kodėl jis stovėjo pastogėje šienui.

Sulaukęs keturiolikos, pasiėmiau iš bibliotekos knygą apie elektroniką ir pradėjau žaisti su visais susirangiusiais juodais ir raudonais laidais, kuriuos radau namie. Mane apžavėjo raizginiai. Išardžiau savo žadintuvą ir vėl sudėjau. Net išmontavau konvejerį, kuriuo rūšiuodavome obuolius turgui. Pradėjau domėtis ir kitų daiktų viduriais. Tai dariau, neatkreipdamas tėvo dėmesio. Pagaliau vieną sekmadienį nuėmiau radijo užpakalinę plokštę ir, bijodamas imtis ko nors daugiau, palikau prie pat radijo kitai dienai.

Bet tą naktį pradėjo pūti obuoliai. Tai ir keisčiausia. Mes turėjome šimtą akrų, ir ši liga, tikra Dievo rykštė, pamažu, maždaug po dvidešimt akrų per naktį, plito iš rytų į vakarus, pažeisdama mūsų geriausias obelis. Visą kitą dieną purškėme ir genėjome, išbandėme viską. Antrą naktį nuo medžių ėmė kristi „Macoun“ obuoliai. Tėvas vėl pradėjo rūkyti, nors buvo metęs. Jis pažiūrėjo, kiek sąskaitoje likę pinigų. Vidury nakties aš nusėlinau į pastogę šienui. Gulėjau ant sudžiūvusios žolės ir motiejukų krūvos, vaizduodamasis svingo bigbendo garsus ir saldžiųjų „The Andrews sisters“ balsus, pripildančius skliautus ir nusėdančius ant beicuotų sijų. Paskui prisukau užpakalinę plokštę prie radijo.

Nesitikėk stebuklų, tais metais praradome pusę derliaus. Nuostoliai niekaip nesusiję su prakeiktu radiju; kaltas parazitas, kurio mokslinį vardą pamiršau. Ką aš išmaniau, būdamas keturiolikos? Mažos baltos lervos kaip kolorado vabalų, tik pavojingesnės. Kai tėvai po šešerių metų persikėlė į Floridą, atidaviau radiją į taisyklą. Man buvo dvidešimt, vis dar tikėjausi išgirsti Herbą Alpertą, o gavau Madoną. Nusijuokiau, išgirdęs iškraipytą kaip seno gramofono jos balsą.

Tai niekaip nesusiję su obuoliais, ar jau sakiau?

8 Oliveris

(Iš straipsnio, kurį Oliveris sėdo rašyti Teriologijos žurnalui:)

Tikiuosi, jos niekada nesugrįš.

Detali Šiaurės Atlanto vandenyno rytinės dalies (Peinas ir kt., 1983) ir Šiaurės Atlanto vakarinės dalies atogrąžų juostos ir vidutinių platumų kuprotųjų banginių dainų analizė parodė, kad dainos sparčiai ir vis labiau keičiasi, paklusdamos nerašytiems permainų dėsniams.

Anksčiau manyta, kad kuprotieji banginiai dainuoja tik žiemos mėnesiais, užėmę vidutinių platumų žiemojimo vietas, be to, migruodami iš šių vietų ir į jas (Tompsonas ir kt., 1979, ir kt.). Atrodo, kad mūsų stebėjimai nuo birželio iki rugpjūčio arktinės juostos Stelvageno Kranto maitinimosi zonoje patvirtina šiuos pranešimus. Maždaug 14 valandų įrašuose vidury sezono girdėjome tik atskirus garsus ir jokių dainų.

Ji turi grįžti, antraip nebūtų pasiėmusi Rebekos. Bet Oliveris Džonsas neatsiprašinės. Ji klysta. Ji kalta. Mano veide dar likusi jos antausio žymė.

Dar neseniai vieninteles baigtines kuprotųjų banginių dainas arktinės juostos maitinimosi vietoje buvo įrašęs Maksvinis ir kt. (1983). Vėlyvą rugpjūtį ir ankstyvą rugsėjį pietryčių Aliaskos vandenyse buvo padaryti du įrašai. Jie, penkių vasarų, 155 dienų klausymosi rezultatas, pasirodė besantys kuprotųjų banginių iš Šiaurės Atlanto rytinės dalies žiemojimo vietos dainų sutrumpintos versijos, kuriose girdėti tie patys garsų deriniai ta pačia tvarka, kaip Havajų dainose iš atitinkamų žiemos sezonų.

Nežinau, kas jų pastaruoju metu apsėdo. Elgiasi ne taip kaip visada. Pastaruoju metu atsiduria ten, kur aš jos visiškai nesitikiu, reikalaudama, laukdama dalykų, kurių negaliu duoti. Turėtų žinoti, ką mokslininkui reiškia paieška, pėdsakas, jaudulys. O dabar. Ji man sudavė — smarkiai.

Keisčiausias buvo jos veidas, kai man sudavė. Jai skaudėjo labiau negu man. Mačiau iš akių, kad ji išniekinta, kad jos įvaizdis sunaikintas.

Čia mes pranešame apie pirmuosius baigtinių kuprotųjų banginių dainų įrašus arktinės juostos maitinimosi vietoje Šiaurės Atlante ir pateikiame įrodymus, iš kurių išplaukia, kad: a) rodos, banginiai pradeda dainuoti prieš migraciją ir b) arktinės juostos maitinimosi vietose yra įprasta dainuoti rudenį. Stebėjome ir darėme įrašus netoli Stelvageno Kranto (Masačūsetso valstija), ilgo seklumų regiono į šiaurę nuo Menkių kyšulio pietinėje Meino įlankos pusėje. Šiame regione kasmet sezoniškai apsigyvena grįžtančių kuprotųjų banginių populiacija (Majas, 1982,3), kuri čia maitinasi (Heinas ir kt., 1981).

Praėjusį kartą buvo ruduo. Ji išvažiavo vėlyvą rugsėjį, pasiėmusi vaiką. Kai po avarijos pamačiau ją ligoninėje, atrodė palūžusi, ne perkeltine prasme, panaši į grūdintą stiklą, kuris suskilo. Kas būtų patikėjęs, kad taip vėl atsitiks. Bet jos vyras tesėjo pažadą. Oliveris Džonsas jai netrenkė. Ji prasimanė priežastį išvykti. Kokią — atsuk prisiminimus kaip garsajuostę, prisimink protrūkį: peršėjimas, mano juokas. Paskui žodžiai, praeities, nuo kurios ji nori pabėgti, patvirtinimas: koks tėvas, tokia ir duktė, koks tėvas, tokia ir duktė.

Mes aprašėme dainų struktūrą, naudodamiesi nusistovėjusiais terminais: trumpai tariant, kuprotųjų banginių dainas sudaro sekvencija pavienių temų, pasikartojančių iš anksto žinoma tvarka; kiekviena temų sekvencija laikoma daina; visos dainos, atliekamos vieno banginio be perstojo ilgiau kaip minutę, sudaro sesiją (Džonsas, 1970).

Žinau jos praeitį, beveik niekada apie ją nekalbame, bet nuo tiesos niekur nedingsi. Koks tėvas, tokia ir duktė — pats nustebau, skamba pagiežingai. Kiekvienas veiksmas kelia tolygų priešingą atoveiksmį. Ji trenkia man, aš trenkiu jai. Ar įmanoma fiziškai išstumti žmogų žodžiais?

Preliminari trijų 1988 metų rudens dienų įrašų analizė rodo, kad visuose trijuose skamba baigtinės kuprotųjų banginių dainos. Palyginus su kovo mėnesio, žiemos sezono pabaigos, dainomis, matyti, kad lapkričio mėnesio dainos labai panašios į ankstesnio žiemos sezono pabaigos dainą, vadinasi, patvirtina hipotezę (Džonsas, 1983), kad dainos pirmiausia kinta dainuojamos, o ne tylią vasarą.

Įsivaizduokite: Oliveris Džonsas sėdi ant savo prabangių namų San Diege laiptų, bandydamas parašyti straipsnį specializuotam žurnalui, o pravažiuojančių automobilių priešakinės šviesos trukdo jam susikaupti. Oliveris Džonsas, paliktas šeimos dėl jam nesuvokiamų priežasčių. Oliveris Džonsas, besiginantis nuo išprotėjusios žmonos kalbos galia. Vieninteliu nepilnu sakiniu. Oliveris Džonsas. Mokslininkas. Tyrinėtojas. Išdavikas. Koks buvo jos gyvenimas. Ar Džeinė galėtų priversti mane išvažiuoti žodžiais?

Kadangi turime nemažai duomenų apie Meino įlankos srityje sezoniškai gyvenančius individus ir kuprotųjų banginių dainų rinkinį iš Šiaurės Atlanto vakarinės dalies žiemojimo vietų nuo 1952 metų, šie tyrimai turėtų nušviesti arktinės juostos maitinimosi zonos dainų funkciją ir jų ryšį su žiemojimo vietų dainomis. Tikimės tolesniais tyrimais nustatyti, ar dažnai maitinimosi vietose dainuojama, kas yra dainininkai ir kokiomis aplinkybėmis jie dainuoja.

Šį kartų ji turi grįžti. Privalo, kad galėčiau jai pasakyti, jog suprantu, kodėl išvyko. Kad galbūt kaltas aš. O jei ji negrįš, važiuosiu ieškoti. Mano mokslininko vardas remiasi gebėjimu aptikti pėdsakus.

9 Džeinė

Užuot pešęsi, vaikystėje aš ir Džolis pakaitomis gelbėjome vienas kitą. Aš melavau dėl jo, kai jis pirmą kartą pabėgo iš namų ir išniro Aliaskoje kaip naftos gręžimo platformos darbininkas. Aš sumokėjau užstatą, kai jis už eismo policininko užpuolimą pateko į Santa Fė kalėjimą. Kai moksliniai tyrimai koledže įtikino Džolį, kad Šventasis Gralis užkastas Meksikoje, nuvežiau jį į Gvadalacharą. Aš atkalbėjau jį nuo bandymo perplaukti Lamanšą; aš atsakinėjau į visus jo skambučius, į jo laiškus. Kol Džolis ieškojo šio pasaulio kampelio, kuriame jaustųsi patogiai, aš viena nepamečiau jo pėdsakų.

O mainais jis buvo mano didžiausias garbintojas. Tikėjo manimi taip karštai, kad kartais aš irgi pradėdavau savimi tikėti.

Rebeka parduotuvėje, perka valgyti. Liepiau jai būti taupiai, nes pinigų turime nedaug, o Oliverio kredito kortelėmis ilgai nesinaudosime, jis jas netrukus paskelbs negaliojančiomis. Operatorė sujungia mane su abonentu iš Stou, Masačūsetsas, jis už pokalbį ir apmokės. Ragelį pakelia kažkoks vyriškis, vardu Hedlis, jo balsas saldus kaip sirupas.

— Džeinė, — sako jis. — Džolis tave minėjo.

— A, — atsiliepiu, nežinodama, ką sakyti. — Puiku.

Jis išeina ieškoti Džolio, šis laukuose. Atitraukiu ragelį nuo ausies ir skaičiuoju mikrofono skylutes.

— Džeine! — sveikinimas, garsus „alio“. Prisispaudžiu ragelį.

— Labas, Džoli, — sakau, ir stoja mirtina tyla. Aš puolu į paniką ir paspaudžiu mygtukus — vienas, devyni, šeši — būgštaudama, ar ryšys nenutrūko.

— Pasakok, kas atsitiko, — taria brolis, ir jei tai būtų pasakęs ne Džolis, būčiau paklaususi, iš kur žino.

— Oliveris, — pradedu, paskui papurtau galvą. — Ne, aš. Aš palikau Oliverį. Pasiėmiau Rebeką ir išvažiavau, o dabar esu parduotuvėje Chojoje ir neišmanau nei ką daryti, nei kur dėtis.

Džolis už trijų tūkstančių mylių atsidūsta.

— Kodėl išvažiavai?

Bandau sugalvoti sąmojį, paaiškinti kaip nors šmaikščiai. Kulminacija juokinga, pamanau ir nusišypsau, nors ir nelinksma.

— Džoli, aš jam trenkiau. Aš trenkiau Oliveriui.

— Tu trenkei Oliveriui...

— Taip! — šnibždu, tildydama jį, lyg mudu girdėtų visa tarp mūsų plytinti šalis.

— Turbūt nusipelnė, — juokiasi Džolis.

— Ne tai svarbu. — Matau, kad Rebeka priėjo prie prekystalio, nešina pyragaičiais su kremu.

— Tai nuo ko bėgi?

Man pradeda drebėti rankos, todėl įspraudžiu ragelį į kaklo linkį. Neatsakau nieko, tikėdamasi, kad jis supras.

— Reikia su tavim susitikti, — rimtai sako Džolis. — Turiu tave pamatyti, kad tau padėčiau. Gali atvažiuoti į Masačūsetsą?

— Nemanau. — Aš nejuokauju. Džolis apkeliavęs visą pasaulį, išlandžiojęs urvus, perplaukęs vandenynus, jam nėra ribų, o aš niekada nevažiavau toliau negu Rytų ar Vakarų pakrantės priemiesčiai. Gyvenau dviejose vietose, atskirtose nuo visumos. Neišmanau, kur yra Vajomingas, Ajova, ar pervažiuoti šaliai reikia kelių savaičių, ar kelių dienų. Tokiuose dalykuose visiškai nesiorientuoju.

— Paklausyk. Važiuok 8-uoju greitkeliu į rytus, į Hilą Bendą Arizonoje. Rebeka padės, ji sumani mergaitė. Rytą nueik į miestelio paštą ir pasiteirauk laiško savo vardu. Aš parašysiu ir nusakysiu, kur važiuoti toliau, daugiau kaip vieno etapo neaprašinėsiu, be to, Džeine?

— Ko?

— Tik norėjau įsitikinti, kad klausaisi. Viskas gerai, — sako jis, o balsas kaip glamonė. — Aš čia, ir aš tau atsiųsiu laišką į kitą šalies galą.

Rebeka prieina prie telefono būdelės ir pasiūlo man pyragaitį.

— Nežinau, Džoli. Nepasitikiu Jungtinių Valstijų paštu.

— Ar aš tave kada nors nuvyliau?

Ne, ir, kadangi niekada nenuvylė, pravirkstu.

— Pakalbėk su manimi, — prašau.

Ir brolis pradeda kalbėti, be galo, žaviai siedamas mintis.

— Rebekai čia patiks. Šimtas akrų sodų. Samas neprieštaraus, kad atvykstate — jam priklauso ši vieta, — baisiai jaunas valdyti ūkiui, bet jo tėvai išsikėlė į Floridą. Aš daug iš Samo išmokau. — Pamoju Rebekai prieiti arčiau ir ragelį laikau taip, kad ji girdėtų. — Mes auginame „Prairie Spy“, „Cortland“, „Imperial“, „Lobo“, „Mclntosh“, „Regent“, „Delicious“, „Empire“, „Northern Spy“, „Prima“, „Priscilla“, „Yellow Delicious“, „Winesap“. Naktį atsigulęs girdžiu avių bliovimą. Rytą, išsilenkęs pro langą, užuodžiu sidrą ir gaivią žolę.

Rebeka užsimerkia ir atsišlieja į kramtomąja guma apklijuotą telefono būdelę.

— Skamba nuostabiai, — sakau ir nustembu, nes balsas nebevirpa. — Nekantrauju tave kuo greičiau pamatyti.

— Neskubėk. Neketinu sudaryti maršruto trumpiausiais keliais. Pasiųsiu tave į vietas, kurias, mano nuomone, turėtum aplankyti.

— O jei...

— Oliveris tavęs neras. Patikėk manimi.

Klausausi Džolio kvėpavimo kitame laido gale. Atmosfera Chojoje pasikeičia. Druska ore virsta molekuline; vėjas ima pūsti į kitą pusę. Du berniukai ant užpakalinės džipo sėdynės ima uosti nakties dangų it pėdsekiai.

— Žinau, kad bijai, — sako Džolis. Jis supranta. O kai jis tai pripažįsta, aš jaučiu, kad suglebusi susmunku ant rūpestingų brolio rankų.

— Tai, kai nuvažiuosime į Hilą Bendą, dėdė Džolis mus pasitiks? — klausia Rebeka. Ji bando išsiaiškinti smulkmenas, tokia jau yra. Kas penkiasdešimt mylių, per radiją girdėdama tik atmosferinius trukdžius, ji manęs vėl paklausia ko nors esmingo.

— Ne, jis atsiųs mums laišką. Turbūt pakeliui į Masačūsetsą teks grožėtis šalies žymenybėmis.

Rebeka nusispiria sportbačius ir prispaudžia kojų pirštus prie priekinio lango. Aplink mažylius susidaro garo aureolės.

— Tai nesąmonė. Tėtis mus netrukus ras.

— Nemanai, kad tėtis ieškos trumpiausio kelio tarp dviejų taškų? Jis pasuks ne į Hilą Bendą, o į Vegasą. — Mintyse save pagiriu — Vegasą leptelėjau iš akies, bet iš Rebekos minos suprantu, kad jis iš tikrųjų arčiau.

— O jei laiško nebus? Jei važiuosim ištisą amžinybę? — Ji susitraukia ant sėdynės taip, kad kaklas susiklosto į kelis smakrus. — O jei po daugelio savaičių mus ras, merdinčias nuo dizenterijos, utėlių ar širdies kirmėlės ant užpakalinės ševroleto sėdynės?

— Žmonių Dirofilaria immitis neparazituoja. Nemanau.

Pastebiu, kad Rebeka žiūri į mano riešus ant didžiulio vairo. Jie išsipūtė ir virto oranžinėmis bei violetinėmis mėlynėmis, panašiomis į dideles apyrankes, kurių negalima nusimauti.

— Nieko, — tyliai sakau. — Turėtum pamatyti, kaip atrodo jo skruostas.

Ji persisveria per sėdynę ir ištiesia kaklą, kad matytų tokį vaizdą, kokį matau aš.

— Tikiuosi, nereikės. — Beveik penkiolikos Rebeka graži. Ji turi tiesius kaip šiaudai geltonus plaukus iki pečių, vasarą odos spalva kaip lazdyno riešutų. O jos akys — keisčiausias mėlynų Oliverio ir pilkų mano derinys: ryškiai žalios kaip spalva kompiuterio ekrane, vaiskios, trikdančios. Ji važiuoja dėl nuotykių. Ji nesvarsto, ką reiškia palikti tėvą, trumpam ar visam laikui. Ji mato tik dramą — protrūkį, trankomas duris, vieną kartą gyvenime pasitaikančią progą pagyventi paauglių romano personažės gyvenimą. Negaliu sakyti, kad ją kaltinu, negaliu sau dovanoti, kad pasiėmiau. Bet palikti ją būtų buvę dar blogiau.

Aš ją myliu beprotiškai. Ji pasikliauja manimi nuo pirmos dienos, ir, keista, aš jos iki šiol neapvyliau.

— Mama, — pasipiktina Rebeka. — Pranešimas: Žemė — mamai.

— Atleisk, — nusišypsau aš.

— Galim sustoti? — Ji žvilgteli į laikrodėlį, auksinį „Concord“ odiniu dirželiu, prieš kelerius metus Oliverio dovanotą Kalėdoms. — Tik pusė dešimt, vidurnaktį nuvažiuosime, o aš baisiai noriu sisiuko.

Nežinau, kaip Rebeka sužinojo, kada nuvažiuosime, bet ji ilgai skaičiavo su liniuote ir kelio žemėlapiu, įstrigusiu tarp užpakalinės sėdynės. Geografija, mama, paaiškina ji. Visi turime jos mokytis per visuomenės mokslą.

Mes pasukame į kelkraštį ir užrakiname automobilį. Abi su Rebeka išviete pasirenkame mišką — neketinu jos išleisti pakelėje vidury nakties. Mes laikomės už rankų ir stengiamės neužminti ant žagrenio.

— Smagi iškyla, — šlapindamasi kalba Rebeka. Aš ją laikau už rankų, kad nepargriūtų. — Juk dabar šilčiau negu paprastai?

— Užmiršau, kad tu kalifornietė. Nenutuokiu, šilčiau ar ne. Paprastai Rytų pakrantėje naktį būna trylika laipsnių.

— Ką panaudoti? — klausia Rebeka, ir aš paikai žiūriu į ją. — Vietoj tualetinio popieriaus?

— Nežinau. — Ji ištiesia ranką į lapus ant žemės, bet aš čiumpu ją už riešo. — Ne! Nežinai, kokie čia lapai, gal žagrenio ar dar Dievas žino ko, to betrūko, kad negalėtum prisėsti, važiuodama per visą šalį.

— Tai ką daryti?

Aš jos vienos nepaliksiu.

— Dainuok, — sakau jai.

— Ką?

— Dainuok. Tu dainuosi, o aš nubėgsiu į automobilį popierinių nosinių, o jei nebegirdėsiu tavo dainavimo, suprasiu, kad tave ištiko bėda.

— Tai kvaila, — sako Rebeka. — Čia Arizona, ne Los Andželas. Čia nieko nėra.

— Tuo labiau. — Rebeka nepatikliai spokso į mane, paskui pradeda repuoti. — Ne, — sakau aš, — dainuok dainą, kurią moku ir aš, kad žinočiau eilės tvarką ir nesusipainiočiau.

— Netikiu. Koks tavo repertuaras, mama? — Ji staiga netenka pusiausvyros ir keiktelėjusi suklumpa.

Valandėlę mąstau, bet muzikos srityje turime nedaug bendra.

— Pabandyk „The Beach Boys“, — pasiūlau, nutarusi, kad po penkiolikos metų Kalifornijoje kažkas turėjo įstrigti.

— O, Rytų pakrantės panos fainos, — traukia Rebeka, — jų skudurai — jėga...

— Puiku, — pritariu, — o šiaurietės?

— Kaip jos laižytis moka...

Dainuoju su ja, eidama atbula, kol galiu, o nutolusi imu šaukti, kad dainuotų garsiau. Užmiršusi žodžius, ji dainuoja lia-lia-lia. Pamačiusi automobilį, leidžiuosi bėgti, randu popierinę nosinę, į kurią šluostydavausi lūpdažius, ir atnešu Rebekai.

— Kad visos panos būt kalifornietės, — sako ji, kai pribėgu. — Matai? Niekas nepriėjo.

— Atsarga gėdos nedaro.

Mes atsigulame ant ševroleto variklio gaubto, nugaras atremiame į priekinį stiklą. Bandau išgirsti Kolorado upę, kurios vingius pravažiavome prieš kelias mylias. Rebeka sako, kad mėgins skaičiuoti žvaigždes.

Mes dalijamės paskutiniu pyragėliu kaip suktine, paskutiniai kąsneliai vis mažesni, kad nė viena nebūtų apkaltinta jį suvalgiusi. Ginčijamės, ar matome sraigtasparnio šviesas, ar krintančią žvaigždę (šviesas), ar šiuo metų laiku matyti Kasiopėja (matyti). Kai pro šalį nevažiuoja automobiliai, beveik tylu, išskyrus vibruojančio greitkelio gausmą.

— įdomu, kaip čia dieną, — svarstau garsiai.

— Turbūt labai panašiai kaip dabar. Dulkėta, raudona. Karščiau. — Rebeka ištraukia iš mano rankos pyragaitį. — Nori? — Įsimeta į burną ir liežuviu priploja prie priekinių dantų. — Žinau, šlykštu. Manai, čia būna labai karšta, kaip Los Andžele, kur kelias subanguoja, kai ant jo atsistoji?

Mes drauge žiūrime į dangų, lyg ko laukdamos.

— Žinai, — sako Rebeka, — mano nuomone, puikiai tvardaisi.

Atsiremiu ant alkūnės.

— Tavo nuomone?

— Taip. Tikrai. Juk galėjai sugniužti. Galėjai be paliovos raudoti arba nevažiuoti greitkeliais.

— Negaliu, — sąžiningai prisipažįstu. — Privalau rūpintis tavimi.

— Rūpintis manimi? Aš moku savimi pasirūpinti.

— To aš ir bijau, — juokiuosi aš ir kalbu pusiau rimtai. Nesunku suvokti, kad po dvejų trejų metų mano duktė bus gražuolė. Šiais metais mokykloje skaitė „Romeo ir Džuljetą“ ir dalykiškai pareiškė man, kad Romeo — lepšis. Jam reikėjo pabėgti su Džuljeta, sutramdyti išdidumą ir įsidarbinti kokiame nors viduramžių „McDonald’s“. O poezija? — paklausiau. O tragedija? Rebeka atkirto, kad visa tai labai gražu ir gerai, bet gyvenime taip nebūna.

— Liaukis, — sako Rebeka, — vėl nutaisei apsiraudojusios karvės miną.

Daug dienų mielai taip gulėčiau su dukteria, žiūrėdama, kaip ji auga man prieš akis, bet negaliu sau leisti tokios prabangos, nes bėgu nuo savo bėdų.

— Eime, — sakau ir nustumiu ją nuo mašinos. — Iškiši galvą pro langą, kai važiuosime, ir baigsi skaičiuoti.

Kai privažiuojame Hilą Bendo skydus, dirvožemis, naktį išraizgytas kaktusų šešėlių, raudonuoja kaip plytos. Kelio kraštai lygūs, turėtume matyti miestelį, tačiau aplink tėra dulkės. Rebeka atsisuka ant sėdynės dar kartą patikrinti, ar teisingai perskaitėme žalią iškabą.

— Tai kur tas miestas?

Nuvažiuojame kelias mylias, niekur neišvydę jokių civilizuotos gyvenvietės pėdsakų. Galų gale sustoju kelkraštyje ir išjungiu variklį.

— Galėtume visada miegoti mašinoje, — sakau Rebekai. — Pakankamai šilta.

— Kur jau ten! Čia pilna kojotų.

— Ir tai sako mergina, kuri ketino eiti savo reikalo į mišką, pilną pamišėlių?

— Gal galėčiau padėti?

Mes krūptelime; pusketvirtos valandos girdėjome tik savo balsų pavyzdžius. Šalia Rebekos lango stovi moteris su aptriušusia žila kasa, besidriekiančia ant nugaros.

— Automobilis sugedo?

— Atsiprašau. Jei tai jūsų žemė, galime patraukti mašiną.

— Nesivarginkit, — sako moteris, — niekas nepatraukia. — Ji paaiškina, kad mes atvažiavome į Hilą Bendo indėnų rezervaciją, mažesniąją, ir parodo miglotus šviesiai violetinius objektus tolumoje: tai namai. — Už šešių mylių į rytus yra didesnioji rezervacija, bet turistai įstringa čia. — Jos vardas Hilda, ir ji pakviečia mus į svečius.

Ji gyvena dviaukščiame mūriniame name, trenkiančiame studentų bendrabučiu — paaiškina, kad statybas finansavo valstybė. Ji paliko degti visas šviesas, bet tik kai mes įeiname į vidų, pamatau, kad nešasi popierinį maišelį. Tikiuosi, kad ištrauks džino, viskio — girdėjau visokių istorijų, — bet ji išima pakuotę pieno ir pasiūlo pataisyti Rebekai pieno gėrimo su šokoladiniu sirupu.

Ant sienų kabo austi visų pietvakarių vaivorykštės spalvų dembliai ir jaučių bei tarpeklių piešiniai anglimi.

— Ką apie ją manai? — klausiu Rebekos, kai Hilda išeina į virtuvę, kuri pavaduoja ir vonios kambarį.

— Atvirai? — klausia Rebeka, ir aš linkteliu. — Negaliu patikėti, kad čia tu. Gal proto netekai? Vidurnaktį kažkokia moteris, kurią matai pirmą kartą gyvenime, prieina prie automobilio ir pakviečia užsukti, be to, ji indėnė, o tu pasiimi daiktus ir nulapsi iš paskos. Kas liepė niekada neimti ledinukų iš nepažįstamų žmonių?

— Pieno gėrimo, — sakau aš. — Ledinukų ji mums nesiūlė.

— Jėzau.

Ateina Hilda su pintu padėklu, ant jo trys putoti puodeliai ir prinokusios slyvos. Ji paima vieną ir sako, kad jas šiose vietose augina jos įbrolis. Padėkoju, gurkšnodama savo gėrimą.

— Papasakokit, kaip atsidūrėte Šuns kelio atšakoje vidurnaktį.

— Ar mes Šuns kelyje? — atsigręžiu į Rebeką. — Maniau, čia 8-tasis kelias.

— Mes išsukome iš 8-ojo kelio, — sako Rebeka ir atsigręžia į Hildą. — Istorija ilga.

— Laiko turiu per akis. Negaliu užmigti. Todėl ir trainiojausi Šuns kelyje vidurnaktį. Pienas vienintelis gydo rėmenį.

Užjaučiamai linkteliu.

— Mes atvažiavome iš Kalifornijos. Galima sakyti, pabėgome iš namų. — Bandau nusijuokti, nuleisti juokais savo žodžius, bet pastebiu, kad moteris, kurios beveik nepažįstu, stebeilija į mėlynes ant mano riešų.

— Aišku, — sako ji.

Rebeka klausia, ar negalėtų kur nors prigulti, ir Hilda atsiprašiusi eina kloti sulankstomos sofos į kitą kambarį. Iš vienos spintos išima pagalves, iš virtuvinio sandėliuko — paklodes ir užvalkalus, išmargintus komiksų personažais.

— Pamiegok, mama, — sako Rebeka, sėsdamasi šalia ant fotelio. — Man dėl tavęs neramu.

Hilda palydi ją į miegamąjį, ir aš iš savo kampo matau, kaip Rebeka šmurkšteli po antklode, dūsaudama taip, lyg būtų aplėkusi visus madingus naktinbarius. Hilda stovi tarpduryje, kol mano duktė užmiega, paskui atsitraukia, ir aš išvystu Rebekos profilį, papuoštą sidabriniais mėnesienos raižiniais.

10 Džolis

Miela Džeine,

Ar prisimeni, kai man buvo ketveri, o Tau aštuoneri, ir mama su tėčiu nusivedė mus į cirką? Tėtis nupirko mums mažus žibintuvėlius raudonais galais, kuriuos galėjome sukinėti pasirodžius klounams, ir žemės riešutų, daug daug! — aiženas mes susikimšome į kišenes. Pamatėme, kaip moteris įkišo galvų tigrui į nasrus, o vyras nėrė į mažų kibiriukų iš kažkur aukštai, aš maniau, kad iš dangaus. Pamatėme rudaodžius neūžaugas, ore virstančius kūlio vienas per kitų, išmetamus aukštyn įprastos supimosi lentos kaip mūsų kieme, ir mama pasakė: „judu nedrįskit taip daryti namie.“ Mama laikė tėtį už rankos, kol akrobatai atliko sunkiausių numerį, suposi ant sidabriškos trapecijos ir valandėlę susijungė ore it besiporuojantys sakalai, paskui griebė kitų trapecijų ir išsiskyrė. Aš pražiopsojau šį numerį, nes įdėmiai žiūrėjau į mamos rankų; į jos pirštus, įspraustus tarp tėčio pirštų, lyg jie neturėtų teisės ten būti; sužadėtuvių žiedas su deimantais spindėjo visomis mano kada nors matytomis spalvomis.

Paskui buvo pertrauka, ar taip ji vadinama cirke? Ten, kur mes sėdėjome, įdėmiai apžiūrinėdamas vaikų veidus, ėmė trainiotis vyras žaliu švarku. Staiga prie manęs sustojo moteris, ėmė šaukti: „TOMAI! TOMAI!“ ir rodyti pirštu. Ji pasilenkė ir pasakė mamai, kad tokį žavingų mažų berniukų mato pirmų kartų. O mama atsakė dėl to ir pavadinusi mane Džoliu, nes prancūziškai joli reiškia „dailus“ — lyg įsivaizduotų esanti prancūzė. Paskui atėjo vyras žaliu švarku ir atsitūpė. „Berniuk, ar norėtum pajodinėti ant dramblio?“ — paklausė jis. Mama atsiliepė, kad Tu mano sesuo ir kad mes vienas be kito niekur neiname, jie greitomis mane apžiūrėjo ir atsakė: „Na gerai, jei taip, bet berniukas sėdės priekyje. “Jie nusivedė mus už kulisų (dar vienas abejotinas žodis — ar cirke yra kulisai?) ir mes traiškėme žemės riešutų aiženas batų nosimis, kol moteris blizgučiais nusagstytu kūnu vienų po kito mus pakėlė ir liepė apžergti dramblį.

Šiba (toks buvo dramblio vardas) judėjo dalimis, ketvirčiais. Susikūprinęs pastumdavo į priekį dešinę priekinę dalį, paskui dešinę užpakalinę. Kairė priekinė, kairė užpakalinė. Oda priminė minkštų kartonų, o plaukai, kyšantys pro balnų, kuteno man kojas. Paskui mes įjojome į arenų, aš sėdėjau pirmas. Sužybsėjo blykstės, ir pranešėjas, žmogus, kuris, mano nuomone, buvo Dievas, griausmingu balsu pasakė visiems mūsų vardus ir amžių. Pamačiau ant žiūrovų šokinėjant spalvotus atšvaitus. Bandžiau surasti mamų ir tėtį. Tu stipriai laikei mane, apkabinusi per šonkaulius. „Nenoriu, kad nukristum“, — pasakei.

Jei skaitai šiuos žodžius, vadinasi, atvažiavai į Hilą Bendų; neabejoju, kad sočiai pavalgei ir šiąnakt žmoniškai išsimiegojai. Išėjusi iš pašto, dešinėje pamatysi vaistinę. Savininko vardas Džo. Paklausk jo, kaip patekti į 17-tųjį kelių. Važiuosi Didžiojo Kanjono pusėn. Turėtum jį pamatyti. Pasakyk Džo, kad Tave atsiunčiau aš, ir jis Tau paaiškins.

Važiuosi aštuonias valandas. Ta pati istorija: susirask kur pernakvoti, o rytų nueik į paštų, esantį arčiausiai šiauriausios Kanjono vietos. Tavęs lauks laiškas su nurodymais, kur važiuoti toliau.

Apie cirkų: mus ant dramblio fotografavo, bet Tu nesužinojai. Viena nuotrauka, kurioje Tavo veido beveik nematyti, kitais metais tapo „Ringling Bros.“ afiša. Ji buvo atsiųsta paštu, kai buvai mokykloje; mane anksti paleido iš darželio. Mama parodė jų man ir norėjo pakabinti ant mano kambario sienos. Mano gražusis berniukas, pasakė ji. Aš neleidau. Mane siutino, kad matyti tik Tavo rankos ant mano liemens, o Tavo veidų slepia šešėlis. Galų gale jinai išmetė afišų ar bent pasakė, kad išmetė. Ji pasisodino mane ir paaiškino, kad Dievas apdovanojo mane grožiu ir turėsiu prie jo priprasti. Aš jai tiesiai pasakiau, kad nieko nesuprantu. Cirkininkai pirmų pasodino mane ant dramblio dėl mano išvaizdos, kalbėjau jai, bet negi jie nemato, kad iš tikrųjų graži yra Džeinė?

Bučiuoju Tave ir Rebekų.

Džolis

11 Rebeka

1990-ųjų liepos 29-oji

Spalvota moliusko geldelė atsidaro ir užsidaro per kelis colius nuo mano veido blykstės šviesos stimpančių galvijų baubimas kas atsitiko klausiu tavęs kas atsitiko? Kartais mane užplūsta štai tokiais kartais kai pasaulis pajuosta ir pabąla kartais užplūsta ir neketina trauktis nesitraukia nesvarbu kiek kartų suspiegiau ar sukalbėjau maldą.

Mačiau žmones perplėštus pusiau sudraskytus kaip skudurinių lėlių kūnus drybsančius tarp eilių kurių nebebuvo dangus perskilo o pasaulis kurį visada įsivaizduodavau minkštą it vata ir mėlyną buvo piktas ir suterštas skausmo.

Žinok aš mačiau pasaulio pabaigą mačiau kaip dangus ir žemė pasikeitė vietomis sužinojau iš kur ateina velniai buvau mažutė pusketvirtų gyvybės našta nulenkė man galvą neabejojau kad ji sprogs.

Galų gale į šalį it sklandytuvas naktyje nuplaukė devinta eilė o aš per jos aptrupėjusį kraštą žiūrėjau į fejerverkus deimantai stiklai sprogimai ir nesusitvardžiusi pravirkau.

Yra garsas kurį skleidžia žudomi nebyliai sužinojau po daugelio metų išgirdau per vakaro žinias jų balso stygos negali vibruoti todėl girdėti tik virpantis oras stumiantis tylos sieną tai siaubo balsas tuštumoje.

Daug dienų atrodė, kad man ant krūtinės tupi leopardas. Kvėpuoju sudvisusiu oru, kurį jis iškvepia. Jis drasko man smakrą ir laižo kaklą. Kai muistosi, mano šonkauliai kruta.

— Ji peikėjasi, — pirmą kartą po ilgo laiko girdžiu žodžius.

Atsimerkiu ir matau tokia tvarka: motina, tėvas, mažas palėpės kambarėlis Didžiajame name. Kietai užmerkiu akis. Kažkas negerai: tikėjausi namo San Diege. Visiškai pamiršau Masačūsetsą.

Bandau sėstis, bet leopardas suriaumoja ir ima mane draskyti.

— Kas jai? — klausia tėvas. — Padėk jai, Džeine. Kas yra? — Motina spaudžia man prie kaktos šlapius rankšluosčius, o pabaisos nepastebi.

— Negi nematai, — sakau, bet girdėti tik šnibždesys. Aš skęstu skystyje. Atsikosiu gleivėmis, ir skrepliai nesibaigia. Tėvas spraudžia man į delną popierines nosines. Motina verkia. Nė vienas nesupranta, kad pasveiksiu, jei leopardas nušoks.

— Važiuosime namo, — sako tėvas. — Keliausime iš čia.

Jo drabužiai, jo veidas nedera prie šio ūkio. Ieškau atsakymo motinos veide.

— Valandėlę palik mane su ja, Oliveri.

— Reikia išsiaiškinti drauge, — sako tėvas.

Motina uždeda ranką jam ant peties. Turbūt ji vėsi kaip orchidėja ar pastogės šienui kampelis.

— Prašau.

Pastogė šienui.

— Pasakykit man, — prabylu. Bandau atsisėsti. — Hedlis nebegyvas.

Motina ir tėvas pasižiūri vienas į kitą, tėvas tylėdamas išeina iš kambario.

— Taip, — sako motina. Jai iš akių ima riedėti ašaros. — Atleisk, Rebeka. — Ji ištiesia ranką virš antklodės, sudurstytos iš širdžių. Įsikniaubia man į pilvą, į leopardo krūtinės kailį. — Atleisk. — Žvėris atsistoja, pasirąžo ir išnyksta.

Nustebusi suvokiu, kad neverkiu.

— Papasakok viską, ką žinai.

Motina atsitiesia, sukrėsta mano narsos. Ji sako, kad Hedlis krisdamas nusisuko sprandą. Daktarai teigia, kad mirė iškart. Jau praėjo trys dienos, bet anksčiau lavono iškelti iš tarpeklio nepavyko.

— Ką aš veikiau tris dienas? — kuždu. Varžausi, kad nežinau atsakymo.

— Tu sergi plaučių uždegimu. Beveik visą laiką miegojai. Kai tėvas atvažiavo, tu buvai dingusi, išbėgai paskui Hedlį. Jis užsispyrė važiuoti su Samu tavęs ieškoti... — Ji nusuka akis. — Nenorėjo, kad Samas liktų čia su manimi.

Vadinasi, jis žino, pagalvoju. Kaip įdomu.

— Ką reiškia tėvo žodžiai „važiuosime namo“?

Motina paliečia man kaktą.

— Į Kaliforniją. O tu ką manei?

Kažko nesuprantu.

— Ką mes čia veikėm?

— Nebūtina sužinoti šiandien. Tau reikia pailsėti.

Nusitraukiu antklodę ir užsičiaupiu. Visos kojos vienų mėlynių ir įdrėskimų, aptvarstytos geltonai dėmėta marle. Pliką krūtinę kerta sukepusio kraujo dryžiai.

— Kai Hedlis nukrito, bandei lipti žemyn paskui jį, — sako motina. — Samas tave sulaikė, tada pradėjai draskytis. Nesiliovei net storai apmuturiuota, net prigirdyta raminamųjų. — Ji vėl pravirksta. — Kartojai, kad nori išplėšti sau širdį.

— Nesuprantu, kam varginausi, — kuždu. — Tu tai jau padarei.

Ji nueina į patį kambario galą.

— Ką tau atsakyti, Rebeka? Ką nori iš manęs išgirsti?

Nežinau. Ji negali pakeisti to, kas padaryta. Pradedu suvokti, kaip viskas keičiasi augant. Vaikystėje, kai sirgdavau, ji man dainuodavo. Ji atnešdavo man raudonos želė ir susirangiusi miegodavo šalia, klausydamasi mano kvėpavimo pakitimų. Ji apsimesdavo, kad esu karalaitė, pikto burtininko uždaryta bokšte, o ji mano tarnaitė. Mes drauge žiūrėdavom į duris, laukdamos princo ant balto žirgo.

— Kodėl nori, kad tau atleisčiau? — sakau. — Kokia tau iš to nauda? — Nusisuku į Samo avis, visas septynias, skuodžiančias takeliu, kurį pačios išmynę per vidurinį lauką.

— Kodėl noriu, kad man atleistum? Nes niekada neatleidau savo tėvui ir žinau neatlaidumo padarinius. Vaikystėje tėvas mane mušdavo. Jis mušdavo mane, jis mušdavo mano motiną, o aš stengdavausi sutrukdyti jam mušti Džolį. Jis sudaužė man širdį ir galų gale mane palaužė. Manydavau, kad esu niekam tikusi — antraip kam tikram tėvui mane skaudinti? Paskui viską užmiršau. Ištekėjau už Oliverio, o po trejų metų jis man trenkė. Tada palikau jį pirmą kartą.

— Lėktuvo katastrofa, — sakau, ir ji linkteli.

— Grįžau pas jį dėl tavęs. Supratau, jog svarbiau už viską — pasirūpinti, kad užaugtum jausdamasi saugi. O paskui trenkiau tavo tėvui ir viską prisiminiau. — Ji užsidengia veidą rankomis. — Viskas grįžo ir tapo dalimi manęs. Kad ir kur nubėgčiau, kad ir kiek valstijų ar valstybių pervažiuočiau, jo savyje neišnaikinsiu. Niekada jam neatleidau. Jis laimėjo. Jis manyje, Rebeka.

Ji paima senovinį marmuro ąsotį, labai daug metų priklausantį Samo šeimai. Nesuvokdama, ką daro, paleidžia jį iš rankų, ir jis sudūžta į grindis.

— Atvažiavau čia ir kurį laiką buvau labai laiminga, vėl pamiršau. Pamiršau tavo tėvą, pamiršau tave. Buvau beprotiškai įsimylėjusi, — ji užsisvajojusi šypsosi, — ir netikėjau, jog kas nors kitas gali taip jausti. Tarp jų ir — ypač — mano duktė. Jei tu galėjai įsimylėti žmogų, kuriam dvidešimt penkeri, ir tai puiku, vadinasi, man įsimylėti žmogų, kuriam dvidešimt penkeri, nėra puiku. Supranti?

Mačiau motiną su Samu sodo šešėlyje, jų sielos neperskiriamos. Šios savaitės skyrėsi nuo kitų, nes niekada nemačiau tokios motinos. Niekada man nebuvo su ja taip gera. Nesuprantu, ką čia veikia mano tėvas ar kodėl jis nori ją susigrąžinti. Moters, kurios jam reikia, čia nėra. Tos moters nebėra.

— Bet aš mačiau tave su juo, — sakau.

— Jei tai būtų puiku, Rebeka, — nesutinka motina, — būtų atsitikę prieš daug metų.

Nebereikia klausti, kodėl ji važiuoja namo. Jau žinau atsakymą. Motina mano, kad vėl apvylė, ne tik mano tėvą, bet ir mane. Ji neturės Samo; tokia bausmė. Tikrovėje aplinkybės ne visada susiklosto palankiausiai. Tikrovėje „amžinai“ gali reikšti savaitgalį.

Motina žiūri į mane. Kai mūsų akys susitinka, iš tylos atplaukia kiti žodžiai. Ko negali turėti tu, negaliu turėti ir aš. Mano gyvenimas sukūrė tavąjį, todėl mano gyvenimas priklauso nuo tavojo. Kaip keista, pamanau aš. Sužinojau apie meilės prieštaringumą anksčiau už motiną. Aš ją šito išmokiau.

Ji nusišypso man ir nuima marlės tvarstį man nuo krūtinės.

— Kartais negaliu patikėti, kad tau tik penkiolika, — šnibžda ji, braukdama pirštais per spenelius ir krūtis. Kai motina mane paliečia, žaizdos ima gyti. Mes tylėdamos žiūrime, kaip užsitraukia įtrūkimai, kaip nyksta mėlynės. Ir vis dėlto randai liks.

Kai jis vidury nakties įžengia į kambarį, aš jo laukiu. Jis vienintelis nebuvo atėjęs manęs aplankyti, kai atgavau sąmonę. Pirmiausia prasiveria durys, paskui pamatau prožektorių, o kai dėdė Džolis prieina prie lovos, suprantu, kas bus.

— Jei dabar išvažiuosim, turėsime daug laiko, — sako jis, — ir niekas nesupras, kur mes.

Jis neša mane ant rankų prie seno mėlyno pikapo, kuris kelias savaites buvo be variklio, įjungęs neutralią pavarą, jis nustumia mašiną taku nuo kalvos ir tada užveda variklį. Parūpino man apsiaustą su gobtuvu — oranžinį su violetiškai raudonais bumbulais pagal aštuntojo dešimtmečio madą. Tarp mūsų ant sutrūkinėjusios odinės sėdynės stovi termosas su juoda kava ir avižinė bandelė su razinomis.

— Nemanau, kad jau atsipeikėjai. — Aš papurtau galvą, ir jis įjungia priekinio stiklo valytuvus. Papurškia plovimo skysčio, šis šliūkšteli ant automobilio ir nuvarva ant platformos, tikšdamas lyg iš vandens pistoleto. — Norėjau gerai, išėjo kaip paprastai, — sako Džolis.

Jis gražus vyras, bet tas grožis nekrinta į akis. Plaukai raitosi aplink ausis net ką tik apsikirpus. Veide pirmiausia pastebi atstumą tarp akių — tokį mažą, kad jis panašus į mongolidą arba intelektualą, nelygu požiūris. Paskui atkreipia dėmesį jo lūpos, putlios kaip merginos ir rausvos kaip gvaizdūnės. Jei pasiimtumėte mėgstamiausią Melo Gibsono plakatą, sulankstytumėte, įkištumėte į džinsų kišenę, o paskui įmestumėte džinsus į skalbyklę ir džiovintuvą, galutinis atvaizdas būtų mielesnis, ne toks pritrenkiantis, miglotais kontūrais. Dėdė Džolis.

Kai mes kertame Naujojo Hampšyro sieną, pateka saulė.

— Beveik nieko neprisimenu, — sakau jam. — Didžiumą kelionės pratūnojau sunkvežimio užpakaly.

— Pamėginsiu atspėti, — sako jis. — Užšaldyta?

Jis priverčia mane šyptelėti. Kai tėvas ir Samas mane rado, turėjau 40 laipsnių karščio.

Dėdė Džolis kalba nedaug. Jis supranta, kad man reikia ne šnekų. Kartais paprašo, kad įpilčiau kavos, aš įpilu ir prikišu jam prie lūpų puodelį, lyg ligonis būtų Džolis.

Mes pravažiuojame rudą kelio ženklą, žymintį Baltųjų kalnų regioną.

— Čia gražu, — sakau, — tiesa?

— Manai, gražu? — klausia dėdė. Užklumpa mane netikėtai.

Aš apžvelgiu viršukalnes ir daubas. Pietų Kalifornijoje paviršius lygus, jokių netikėtumų.

— Na taip.

— Vadinasi, tikrai gražu, — atsiliepia jis.

Mes važiuojame keliais, kurių niekada nemačiau. Abejoju, ar tai apskritai keliai. Jie vingiuoja per mišką, panašesni į žiemą paliktas slidininkų šliūžes, o ne į automobilių kelią, bet jais greičiau. Sunkvežimis šokinėja, laistydamas kavą ir ritinėdamas neliestą bandelę po sėdyne. Galų gale atsiduriame Hedlio motinos užpakaliniame kieme, kurio negaliu nepažinti. Sunkvežimį it taikos pasiūlymą pastatome mažame sklypelyje tarp namo ir Apgaulės kalno.

— Džiaugiuosi, kad galėjot atvažiuoti, — sako ponia Sleg ir atidaro tinklines duris. — Girdėjau, kas jums nutiko.

Ji apkabina mane ir padeda nueiti į maloniai šiltą virtuvę. Man labai gėda. Jos sūnus nebegyvas, o ji nerimauja dėl mano įdrėskimų.

— Apgailestauju, — klupdama ištariu žodžius, kuriuos išmokė pasakyti Džolis. — Apgailestauju dėl jūsų netekties.

Hedlio motinos akys išsiplečia, lyg tokie žodžiai ją būtų pribloškę.

— Mieloji, juk tai ir tavo netektis. — Ji atsėda šalia ant kėdės su panašia į kopėtėles atkalte. Uždeda ant mano rankos savo išpurtusius pirštus. Vilki mėlyną ilgą chalatą, prisijuosusi ryškių spalvų prijuostę su avietės aplikacija. — Žinau, ko judviem reikia. Kur mano protas? Atvažiavote iš Masačūsetso, o aš sėdžiu kaip višta ant kiaušinių. — Ji atidaro duoninę ir išima šviežių apskritų bei suktų bandelių ir pyragėlių su sezamais.

— Ačiū, ponia Sleg, bet aš dar nelabai alkana.

— Vadink mane motuše Sleg, — paragina ji. — Nieko nuostabaus, tu smulkutė. Turbūt viena vėjyje nepastovėtum, juo labiau neįstengtum oriai kentėti tokio skausmo.

Dėdė Džolis prieina prie lango ir įsmeigia akis į kalną.

— Kur laidosite?

— Netoli nuo čia. Kapinėse, kuriose ilsisi mano vyras, amžiną jam atilsį. Mes turim sklypelį. — Ji kalba taip atsainiai, kad aš pradedu ieškoti požymių, jog ji tikrai mylėjo sūnų. Gal ji gedi slapta, raunasi plaukus, kai visi išeina?

Į virtuvę įeina berniukas. Jis išima iš šaldytuvo pieną, tik paskui atsisuka į mus, ir man ima mausti paširdžius: toks jis panašus į Hedlį.

— Tu Rebeka?

Aš linkteliu, netekusi žado.

— Tu...

— Kalas, — prisistato jis. — Aš jaunesnis. Buvau. — Nusisuka į motiną. — Eisim? — Jis vilki flanelinius marškinius ir mūvi džinsus.

Kalas, du Hedlio mokyklos draugai ir dėdė Džolis kapinėse paprašomi nešti karstą. Dvasininkas gražiai, oriai sako pamokslą. Maždaug per vidurį ant karsto nutupia liepsnelė ir pradeda lesioti vainiko gėles. Ponia Sleg dešimt sekundžių ramiai tai stebi, paskui suklykia pamokslininkui nutilti, griūva ant žemės ir šliaužia prie karsto paimti gėlių. Jos riksmas nubaido paukštį. Kažkas nuveda Hedlio motiną į šalį.

Per laidotuves aš neverkiu. Kad ir kur pasisukčiau, matau kalną, vėl pasiimsiantį Hedlį, kai jis virs žeme. Čia pasiliksiu su kirminais, tavo patarnautojais, prisimenu, bet niekaip negalėčiau pasakyti, kas citatos autorius. Matyt, mokykloje išmokau, nors ir sunku tuo patikėti. Kaip seniai tai buvo, ir aš buvau kitas žmogus.

Keturi vyrai žengia į priekį ir odiniais diržais pamažu leidžia karstą į duobę. Nusisuku. Iki šios akimirkos apsimetinėjau, kad Hedlio ten nėra, kad laidotuvės simboliškos ir jis manęs laukia Didžiajame name. Bet išvystu, kaip įsitempia dėdės Džolio nugaros raumenys ir Kalo pirštų sausgyslės. Įsitikinu, kad prastoje garstyčių spalvos dėžėje iš tikrųjų kažkas guli.

Užsikemšu ausis, kad negirdėčiau, kaip jis dunksteli į dugną. Apsiaustas nuslenka nuo krūtinės, rodydamas, kas man nutiko. Niekas nepastebi, tik ponia Sleg. Ji stovi atokiau ir dar graudžiau pravirksta.

Išeidamas iš kapinių, Kalas padovanoja man marškinius, kuriuos Hedlis vilkėjo prieš mirtį. Marškinius, į kuriuos susisupau, kai atėjo tėvas ir Samas. Mėlyni flaneliniai su juodais langeliais. Jis sulanksto juos trikampiais kaip vėliavą. Paskui užkiša kampus ir paduoda man. Nepadėkoju. Neatsisveikinu su sielvartaujančia Hedlio motina. Ne. Leidžiu dėdei palydėti mane iki sunkvežimio. Beveik mirtinoje tyloje jis veža mane atgal, kur visi laukia pasaulio pabaigos.

12 Oliveris

Išvažiuoju į institutą, lyg nieko nebūtų atsitikę. Užsuku ten ne kasdien ir neturiu jokių priežasčių pasirodyti būtent šiandien, išskyrus pagarbų mano buvimo pripažinimą, girdimą, kai einu koridoriais — „Daktaras Džonsas, daktaras Džonsas“, — kažkodėl teikiantį gyvybingumo.

Praėjusią naktį negalėjau užmigti, todėl pasiėmiau paskutinės kelionės į Maui vaizdajuostes ir miegamajame ne kartą peržiūrėjau. Juostose kuprotieji banginiai didingai kyla iš vandens, išsiriečia ore ir vėl pūkšteli į vandenyną, atverdami duobes, kurių nėra. Galima juos pamatyti po vandeniu, nuspėti, kada jie prasiverš pro įsitempusį paviršių, žvilgiais pelekais ir virpančiais uodegos plaukmenimis, ir tą palaimintą akimirką prieš stebuklo pabaigą, Jėzau, jie tampa grožio įsikūnijimu.

Kol patekėjo saulė, peržiūrėjau vaizdajuostę keletą kartų, o po saulėtekio kažin kodėl ėmiau spėlioti, prieš kiek mėnesių Džeinė ir aš mylėjomės, ir nusivylęs prisipažįstu, kad tiksliai neprisiminiau.

Iš mano kabineto institute matyti San Diego valčių prieplauka. Trys stiklinės sienos, jei galite įsivaizduoti, ir vienerios ąžuolinėmis plokštėmis apmuštos durys. Medis buvo šviesus, bet aš nusprendžiau jį beicuoti, kad geriau matytųsi medienos sandara, ir Džeinė, tuo metu vieno projekto kandidatė, užsispyrė tai padaryti. Ji visą savaitę vaikščiojo į mano kabinetą, tepdama įvairių beicų lopinėlius ant skirtingų durų vietų: jie vadinosi „Kolonijinis Kohasetas“, „Raudonmedžio žvilgesys“ ir „Natūralusis“, man skambantis ironiškai. Galiausiai ji išrinko atspalvį, vadinamą „Auksiškasis ąžuolas“, veikiau rudą negu auksinį. Tą dieną, kai ji atvyko su valytuvu, vienkartiniu teptuku ir galonu beico, nors būtų pakakę kvortos, sėdėjau už stalo. Ji dirbo metodiškai, taip metodiškai, kad aš ja didžiavausi, spalvino iš apačios į viršų, kad beicas nenuvarvėtų, laukdavo, kol kiekvienas sluoksnis išdžius. Tiesą sakant, ji atrodė žavingai. Paskui, baigusi spalvinti medieną, atsitraukė nuo durų prie mano stalo.

— Kaip manai... — prabilo ir užsidengė burną. Prišoko prie durų ir pradėjo grandyti džiūstantį beicą valytuvu. Aš pribėgau ir apkabinau ją, stengdamasis nuraminti. — Ar nematai? — spyrėsi ji, it paklaikusi mosuodama rankomis, rodydama į rieves.

— Gražiai atrodo. — Iš tikrųjų medienos struktūra išryškėjo.

— Tu nematai, — suriko ji. — Ten. Aišku kaip ant delno. Velnio snukis.

Nuo tos dienos Džeinė nebuvo užėjusi į mano kabinetą, nes aš atsisakiau nuskusti beicą. Man durys patinka. Užsidarau jas ir, kraipydamas galvą į visas puses, stengiuosi įžiūrėti velnią.

Akivaizdu, kad ji išvyko pas brolį, kad važiuoja automobiliu arba traukiniu — ji negali versti Rebekos skristi lėktuvu. Veikiausiai ne traukiniu: aš lengvai susekčiau ją pagal bilietus. Galėčiau numatyti jos veiksmus, nuskristi į Bostoną ir laukti, kol ji atvažiuos. Antra vertus, jos niūrusis brolis jau būtų ten ir rastų būdą perspėti Džeinę. Jų telepatinis bendravimas ir stulbina, ir erzina.

Antras variantas: po kurio laiko pranešti policijai ir pareikalauti, kad būtų paskelbta paieška. Šiaip ar taip, mano veiksmai nebuvo neteisėti, aš neverčiau Džeinės išvažiuoti ir galiu ją apkaltinti vaiko pagrobimu. Žinoma, tada mano rankos bus surištos.

Trečias variantas: galiu važiuoti jos pats. Tai panašu į drugio vedžiojimą už pavadėlio, bet manau, kad pagaučiau ją, jei perprasčiau maršrutą.

Niekada nedariau išvadų, nesurinkęs duomenų hipotezei pagrįsti. Sunkūs moksliniai klausimai niekada neišmušdavo manęs iš vėžių. Turbūt reikia imti ir išvažiuoti, o duomenis kaupti pakeliui. Galbūt pavyks ją pasivyti, tada ir nuspręsiu, ką sakyti.

— Širle, — skambučiu iškviečiu sekretorę, aukštą moterį raudonai dažytais plaukais, kuri, mano nuomone, mane įsimylėjusi.

Ji atlapoja ąžuolines duris.

— Taip, daktare Džonsai?

— Turiu bėdų, kuriomis, ko gero, teks pasirūpinti tau. — Ji kietai sučiaupia lūpas, pasiruošusi imtis atsakomybės. — Kelionė į Venesuelą... Reikia ją atšaukti.

— Kelionę?

Aš linkteliu.

— Padaryk viską, ką gali. Meluok, apgaudinėk. Man reikia mažiausiai mėnesio asmeniniams reikalams. Pasakyk tai, jei kas paklaus. Asmeniniams. — Aš pasilenkiu per stalą ir suimu jos riešus (jos riešus). — Dedu viltis į tave, — tyliai sakau. — Mūsų paslaptis. — Institutui teks padengti šitos kelionės išlaidas, ir aš būgštauju, kad vargšė Širlė ant karštų pėdų neteks darbo. Reikės prisiminti ją ir po visko ką nors nusiųsti.

Ji, narsus kareivėlis, linkteli.

— Daktare Džonsai, jūs skambinsite dėl pranešimų?

— Dukart per dieną, — meluoju aš. Verčiau greitai sutvarkyti šį reikalą ir vėl atsidėti tyrimams negu dirbti atmestinai, dešimt minučių čia, dešimt minučių ten. Neskambinsiu, kol nerasiu Džeinės.

Kai sekretorė išeina, išjungiu šviesas virš galvos ir nuleidžiu žaliuzes. Uždedu Stelvageno Kranto garsajuostes, vingrų įsimintiną popuri iš vandenyno dugno. Aštuntojo dešimtmečio pabaigoje kosminis aparatas „Voyager“ buvo paleistas į orbitą su sveikinimais penkiasdešimt penkiomis kalbomis, Bacho, Mocarto, roko grupės muzika ir šiomis kuprotųjų banginių dainomis.

Jungtinių Valstijų žemėlapis, kurį išsitraukiu iš stalčiaus, išblukęs, bet tinkamas. Atrodo svetimas: aš pripratęs prie navigacinių žemėlapių vingių ir sūkurių. Pasiėmęs liniuotę ir raudoną žymeklį, nubrėžiu trijų colių spindulį, paskui paverčiu jį apskritimu. Vakar vakare jos toliau nuvažiuoti negalėjo. Finiksas, Vegasas, Sakramentas arba Gvailasas Meksikoje. Mano parametrai.

Galiu susekti banginius, kurių beveik nepažįstu, vadinasi, galiu susekti ir žmoną.

Tiesa, tada reikia mąstyti kaip Džeinė: padrikai, prieštaringai, neįtikėtinai. Turime priemonių banginiams susekti: pagal sroves, maitinimosi vietas ir pastebėjimus. Žinome, kur jų kelionė prasideda ir kur baigiasi. Stumiamės į priekį, jungdami vis didėjančius plotus, kuriuos pavyksta išsiaiškinti. Tai nelabai skiriasi nuo paieškų sonaru — jį naudoja banginiai: garso bangos atsispindi nuo povandeninių objektų ir nubrėžia maršrutą be kliūčių.

Jei Džeinė ir Rebeka pasuko į Masačūsetsą, per Meksiką ar Sakramentą jos nevažiuos. Žaliu žymekliu užbraukiu du miestus. Lieka apskritimo dalis tarp Finikso ir Vegaso. O iš tikrųjų jos gali būti bet kur.

Priglaudęs skruostą prie vėsaus rašomojo stalo marmuro, atsiduodu banginių dainų melodijai. Nėra žodžių, nėra priedainių. Jos primena Afrikos genčių dainas: struktūra, nors taisyklinga, mūsų kultūrai svetima. Ne harmoninė, ne simfoninė. Temos, kurių pasikartojimo nesitiki, vėl pasigirstantys deriniai, kuriuos jau dukart girdėjai. Kartais banginiai dainuoja drauge, o kartais dramatiškai šaukia pro vandenyno tamsą, aimanuodami pavieniui.

Pajuntu, kad niūniuoju su jais. Mąstyti kaip Džeinė. Mąstyti kaip Džeinė.

Pasiremiu alkūnėmis. Banginiai neturi balso stygų. Mes nežinome, kaip jie skleidžia šiuos garsus. Ne išstumdami orą, nes dainuojančių banginių nesupa oro burbulai. Ir vis dėlto girdėti spragsėjimas, švilpimas, violončelės aimanos.

Man prieš akis Džeinės durys. Be jokio perspėjimo, nugrimzdęs jūros garsuose, aš aiškiai pamatau jos velnią.

13 Samas

Pasakojime apie pasaulio sukūrimą, sakau jiems, obuolys atsirado pirmiau nei Adomas ir Ieva. Mažiausiai trejais metais anksčiau, nes tiek laiko turi prabėgti, kad jaunas medelis pradėtų vesti vaisius, seksas — darbas greitesnis.

Tai pirmas mano kasmetinės kalbos senojoje Leksingtono profesinėje techninėje mokykloje sakinys. Mokykloje aš labai populiarus. Vadovauju vieninteliam pelningam obelynui Masačūsetse, turiu penkiasdešimt darbininkų, šimtą derlingų akrų, gerai sutariu su pirkėjais iš „Sudbury Farms“ ir „Purity Foodstores“, o savaitgaliais į mano sodus skintis nusipirktų obuolių priplūsta žmonių net iš Niujorko. Iš dalies už savo padėt) turiu būti dėkingas tėvui, kuris po galvos operacijos nusprendė nebedirbti, bet apie tai nutyliu.

Atrodo, kad moksleiviai kasmet jaunėja, nors turbūt galėtumėt įrodyti, kad tai aš senstu. Šį kartą jų mažiau negu paprastai — kalta ekonomika; visus traukia plieno ar mikroschemų gamyba, ūkininkauti neapsimoka. Žiūriu, kaip jie užpildo auditoriją, devyniasdešimt devyni procentai vyrų, ir aš tai suprantu. Aš už lygias moterų teises, bet dirbti sode reikia ištvermės ir jėgos, kokią turi nedaugelis moterų. Gal mano motina, bet ji buvo išimtis.

Neketinu kalbėti apie sodo tvarkymą, pelną, šašligę ar vadovėlinius vadybos pavyzdžius. Papasakosiu, ko jie nesitiki išgirsti, pabandysiu įtraukti juos į savo gyvenimą. Istorijas, kurias vaikystėje pasakojo tėvas, sėdėdamas su manimi priebutyje, kai svaigdavome nuo sidro kvapo; jos mane ir sudomino pomologija. Viso labo baigiau bendrojo lavinimo mokyklą ir galbūt nesu toks apsukrus kaip madingas vadybininkas; prisipažįstu, kad nesuprantu daugybės dalykų, ir negaišinsiu jų. Papasakosiu, ką išmanau.

Tiesą sakant, Biblijoje minimas obuolys vargu ar buvo obuolys. Palestinoje obuoliai neauga, bet pirmieji Biblijos vertimai pasirodė kažkokioje šiaurės šalyje, o obuoliai atsirado Anglijoje, taigi viskas aišku. Girdėjau, kad Uolinių kalnų viršūnėse randama suakmenėjusių kriauklių iš tų laikų, kai vanduo Žemėje buvo pakilęs taip aukštai. Suakmenėjusių obuolių irgi yra. Archeologai rado apdegusių obuolių likučių priešistorinių Šveicarijos gyvenviečių purve. Tik įsivaizduokit.

Obuoliai plito į vakarus, ir plito greitai. Jie auga iš sėklų. Numesk obuolio graužtuką ant žemės, ir po poros metų išaugs medelis. Kai buvau mažas, obelys augo tėvų draugų ūkiuose beveik visur, kur nieko nebuvo pasodinta. Medžiai kovodavo su karvėmis, kurios nugrauždavo lapus, o po kelerių metų iškildavo aukščiau karvių kaklų ir mesdavo vaisius. Karvės spiesdavosi po obelimis ir ėsdavo saldžius obuolius, netyčia platindamos sėklas. Mūsų ganykloje augo obelis, kurios obuoliai buvo raudoni kaip ugnis, o pyragas su jais ne prastesnis negu su „Macoun“ veislės vaisiais. Niekada nesužinojau, kokia tai veislė, neprekiavau tais obuoliais... jei būčiau prekiavęs, tikriausiai dabar būčiau daug turtingesnis.

Obuoliai minimi skandinavų ir graikų mituose, pasakose. Tėvas pasekė man visas. Apie užnuodytą Snieguolės obuolį ir Ievos nuopuolį. Skandinavų deivė Iduna turėjo dėžę obuolių, kurie teikė dievams amžiną jaunystę. Dar devynioliktame amžiuje Anglijoje vaisingumo šventės buvo skiriamos obelims, kad derlius būtų gausus. O čia, Naujojoje Anglijoje, mažos mergytės, lupdamos obuolius, mesdavo per petį ilgas lupenas ir žiūrėdavo, kokią raidę — būsimo mylimojo inicialą — šios sudarys nukritusios.

Šioje vietoje paprašau Hedlio — jis baigė mokyklą su manimi ir nuo to laiko dirba sode — išdalyti obuolius, kurių atsinešiau. Patys paragavę žmogaus rankų darbo ir kantrybės vaisių, šie jaunuoliai supranta daugiau, negu galėčiau jiems kada nors papasakoti. Aš pasiūlau paklausti, kas neaišku, ir tada kalbėti nesunku. Skaityti paskaitas man nelengva. Bet klausimai — kitas reikalas. Visada žinojau, kad klausytis moku geriau negu kalbėti.

— Ar samdote darbininkus? — klausia jaunimas. — Ar pasitaiko nuostolių? — Vienas darbštus vaikinukas klausia, kokie skiepūglio pranašumai, palyginti su akute, sužinojau šiuos pavadinimus maždaug prieš porą metų. Bet man labiausiai patikusį klausimą užduoda vaikis iš galo, iš paskutinės eilės, iki tol netaręs nė žodžio. Nušoku nuo pakylos, tarp suolų einu prie jo, pasilenkiu, ir jis paraudonuoja.

— Ko nori paklausti? — tyliai sakau. — Žinau, kad kažko nori.

Klausimas atsispindi jo akyse.

— Kurie jūsų mėgstamiausi? — klausia jis, ir aš suprantu, ką turi omeny.

— „Spitzenburg“, — atsakau, — bet jie beveik išnyko. Turbūt reikėtų sakyti „Jonathan“. — Niekada neklausdavau šito, kai kalbą sakydavo mano tėvas, kai aš dar buvau studentas.

Paskui siunčiu Hedlį su sunkvežimiu namo. Aš ir Džolin, šios mokyklos matematikos mokytoja ir mano pirmoji meilė, einame pasižmonėti į miestą. Mėgstame vieną kinų restoraną; Stou kinų patiekalų nepersivalgysi. Užsakau jai mai tai kokteilį, patiekiamą porcelianiniame kokose su dviem rausvais skėčiais, o sau — „Suffering Bastard“. Įkaušusi Džolin užmiršta, kad kažkodėl manęs nekenčia, ir mes kaip praėjusiais metais veikiausiai atsidursime ant užpakalinės „Ford Escort“ sėdynės, apkrautos vadovėliais ir skaitytuvais, glamžysime vienas kitą ir bandysime grąžinti praeitį.

Aš nemyliu Džolin. Ko gero, niekada nemylėjau, turbūt dėl to jai ir atrodo, kad manęs nekenčia.

— Tai ką dabar veiki, Samai? — sako ji, palinkusi virš keptų Pekino anties sparnelių. Ji metais už mane jaunesnė, bet, kiek prisimenu, visada atrodė trisdešimties.

— Geniu medžius. Ruošiuosi rudens ordoms. — Rugsėjo pabaigoje mes į sodus įleidžiame žmones. Kartais per vieną sekmadienį uždirbu per tūkstantį dolerių, prekiaudamas bušeliais obuolių, šviežiu sidru ir Vermonto čederio sūriu mažmeninėmis kainomis.

Džolin užaugo Konkorde, vienoje iš trijų ar keturių neturtingų šeimų, gyvenančių priekabose, o į profesinę techninę mokyklą įstojo mokytis stiliste. Garsėja puikiai daromu manikiūru.

— Jau turi savo veislę?

Aš daug metų dirbu šiltnamyje, skiepydamas ir akiuodamas, mat tikiuosi išvesti ką nors neįtikėtina, obuolių veislę, kuri sukrės pasaulį. Savotiška genų inžinerija. Bandau atgaivinti „Spitzenburg“ ar išvesti panašią veislę, kurią būtų lengviau prižiūrėti, kuri būtų geriau prisitaikiusi prie mūsų klimato ir ne taip greit išnyktų. Negaliu pasakyti, ar Džolin iš tiesų domisi, ar šaiposi. Niekada nemokėjau spręsti apie žmones.

Džolin kyšteli pirštą į slyvų padažą ir tyčia švariai nučiulpia. Atkiša man rankas.

— Ką nors pastebi?

Esu išmokytas pirmiausia žiūrėti į jos nagus: jie šį kartą išpiešti mažutėmis „Sezamo gatvės“ personažų karikatūromis: Didysis Paukštis, Ernis, Mamutukas, Oskaras Niurzga.

— Gražu. Kur išmokai?

— Iš vaikų lipdukų, — suirzusi atsidūsta ji. — Aš puikiai kopijuoju. Bet ne tai norėjau parodyti. Pažiūrėk dar kartą. — Ji pakrutina pirštus, ir aš imu ieškoti raukšlių, pažeistos odelės aplink nagus.

— Žiedas, — galų gale sako ji. — Dėl Dievo meilės.

Viešpatie, ji susižadėjusi.

— Ką gi, šaunu, Džolin. Džiaugiuosi. — Nežinau, ar tikrai džiaugiuosi, bet žinau, ką pridera sakyti. — Kas jis?

— Tu nepažįsti. Jūrų pėstininkas. Nė kiek nepanašus į tave. Tuokiamės rugsėjo mėnesį, žinoma, tu būsi pakviestas į vestuves.

— O, — tarsteliu, nusprendęs neiti. Atsispiriu pagundai paklausti, ar ji ne nėščia. — Kuo jis vardu?

Kol Džolin pasakoja man Edvino Kablso, kilusio iš Čevi Čeiso, Merilando valstijos, biografiją, aš baigiu valgyti tai, kas padėta ant stalo, išgeriu savo ir Džolin kokteilius, užsakau dar du kokteilius ir juos išgeriu. Kol ji pasakoja, kaip jie susipažino Liepos 4-osios maskarade (jis buvo jūrų vėplys, ji — Skarlet O’Hara), aš bandau pastatyti skėčius tirštame slyvų padaže.

Kai praėjusiais metais atvykau į mokyklą sakyti kalbos, mes nuvažiavome į tą vietą, kur abu praradome nekaltybę, — į lauką kažkokiame draustinyje, vasaros pabaigoje nuo gauromečių nusidažančiame violetine spalva. Sėdėjome ant jos mažo automobiliuko variklio gaubto ir gėrėme šokoladinį limonadą iš pusfabrikačių parduotuvės, paskui aš atsiguliau ant žolės ir žiūrėjau, kaip temsta. Džolin sėdėjo man tarp kojų, atsirėmusi į mano sulenktus kelius kaip į krėslą, atsilošusi, kad jausčiau jos liemenėlės kabliukus pro jos ir savo marškinius. Ji vėl kartojo, kaip apgailestauja išsiskyrusi su manimi, ir teko priminti, kad ją palikau aš — vieną gražią dieną suvokiau, jog nebesijaučiu kaip anksčiau. Kaip kepsninės anglys, pasakiau, vieną akimirką jos oranžinės, apsisuki — o jos jau virtusios pilkomis plėnimis. Tai sakydamas, apgniaužiau jos krūtis; ji manęs nesulaikė. Paskui apsivertė, pradėjo mane bučiuoti ir trinti mano gerųjų chaki kelnių kiškas, o kai man pasistojo, tarė: „Oi, Samai, maniau, kad nebesijauti kaip anksčiau.“

Džolin tebepliauškia apie Edviną.

— Tu vienintelė mano meilužė, kuri išteka, — pertraukiu ją.

Džolin žiūri į mane nuoširdžiai nustebusi.

— Turėjai ir daugiau?

Nors pagrindinio patiekalo dar nesuvalgėme, duodu ženklą atnešti sąskaitą. Apmokėsiu kaip sužadėtuvių dovaną; paprastai mokame kiekvienas savo dalį. Rodos, ji nepastebi, kad dar neatnešti lo mein lakštiniai ir jautiena su žirnių ankštimis, antra vertus, ji beveik nieko nevalgė.

— Nereikia manęs vežti namo, — sakau ir jaučiu, kad paraudau. — Galiu paprašyti Džolio ar Hedlio čia užvažiuoti.

Pastebiu, kad padavėjas kuprotas, o kadangi jaučiuosi bjauriai, išimu iš piniginės dviem doleriais daugiau. Su čekiu jis atnešė ananasų skilčių ir laimės pyragėlių. Džolin žiūri į mane, ir aš suprantu — laukia, kol išsirinksiu pyragaitį.

— Tu pirma, — sakau.

Ji kaip vaikas neria į ananasų sulčių balą ir nagu it kaltu perskelia pyragėlį.

— „Jūsų gražioji šypsena neša laimę“, — perskaito, patenkinta rezultatu. — O tavo kas?

Perlaužiu pyragėlį.

— „Jums seksis viskas, ko imsitės“, — perskaitau, meluodamas pro dantis. Iš tikrųjų parašyta kažkokia nesąmonė apie tolimus svečius.

Einame iš restorano, ir Džolin įsikimba man į parankę.

— Edvinui pasisekė, — sakau aš.

— Aš jį vadinu Edžiu. Tikrai taip manai? — po kurio laiko paklausia.

Ji užsispiria nuvežti mane į Stou, sako, kad galbūt paskutinį kartą mato mane netekėjusi, ir aš negaliu ginčytis. Maždaug pusiaukelėje, Meinarde, ji įvažiuoja į automobilių stovėjimo aikštelę prie bažnyčios, senos baltos lentomis apmuštos Naujosios Anglijos bažnyčios su kolonomis, bokštu ir viskuo, kas turi būti. Džolin atlošia sėdynę ir pakelia automobilio stogą.

Pajuntu, kad metas dingti. Nerimaudamas atidarau smulkių daiktų skyrelį ir imu naršyti. Meino žemėlapis, lūpų dažai, dvi liniuotės, padangų slėgio matuoklis ir trys prezervatyvai.

— Kodėl sustojai?

— Jėzau, Samai, vairuoju aš. Negi negaliu pailsėti?

— Gal man pavairuoti? Išlipk ir persėsk, vairuosiu aš. Ir taip vairuosi visą kelią atgal.

Džolin ranka šliaužia pavarų svirtimi kaip krabas ir sustoja ant mano šlaunies.

— O, aš neskubu. — Ji pasirąžo — apgalvotai, kad pakiltų šonkauliai, o krūtys po palaidine susiplotų.

— Klausyk, aš šitaip negaliu.

— Ko negali? — atkerta Džolin. — Nežinau, ką mes darome. — Ji atpalaiduoja man kaklaraištį ir atsagsto marškinius. Nuplėšia kaklaraištį, apsivynioja ant rankų it virvę ir užmeta man ant kaklo. Paskui prisitraukia mane ir pabučiuoja.

Viešpatie, kaip ji bučiuojasi.

— Tu susižadėjusi, — sakau. Mano lūpoms krutant, kruta ir jos lūpos, prisispaudusios prie manųjų, kaip aidas.

— Bet neištekėjusi. — Neįtikėtinai vikriai ji permeta koją per pavarų svirtį, apsisuka ir išsikėtusi atsisėda man ant kelių.

Netenku savitvardos, mąstau, stengdamasis jos neliesti. Sugniaužiu plastikinius saugos diržo fiksatorius, bet ji paima mano plaštakas ir priglaudžia prie krūtinės.

— Kas tave sulaiko, Samai? Juk aš tokia pati.

Kas mane sulaiko? Jos žodžiai lieka, aprasoja langą. Gal dora? Kvailumas? Man zvimbia ausyse, tuo garsiau, kuo atkakliau ji glaustosi. Įkiša ranką man į trumpikes, pajuntu nagus.

Zvimbimas ir kas tave sulaiko? Man spengia ausyse, pagaliau suvokiu, kad aš niekuo dėtas dėl to, kas vyksta, nes mano rankos drasko ją, jos spenelių skonis, ji vejasi mane, vejasi ir nepaleidžia. Prisimeni, kai buvom dviese, mažiuk, šiame lauke, penkiolikos metų, su gyvenimu kaip lobių skrynia prieš akis; o meilė tebuvo žodis, kuždamas tavo merginai į ausį. Prisimeni, kaip lengva būdavo pasakyti „amžinai“?

Po visko jos plaukai palaidi, o mūsų drabužiai išdrabstyti aplinkui ant priekinės sėdynės. Ji paduoda man savo apatinius nusišluostyti ir prisimerkusi nusišypso, ropšdamasi į vairuotojo vietą.

— Buvo malonu susitikti, Samai, — sako, nors iki mano namų dar septynios mylios. Džolin apsivelka palaidinę, bet liemenėlę palieka ant užpakalinės sėdynės su mokymo priemonėmis ir užsispiria vairuoti iki pusės nuoga. Ji sako, kad matysiu tik aš, o paskui paprašo mano apatinių marškinių, besimėtančių ant grindų, — atsisės ant jų, kad neapvarvintų raudono sėdynių velveto.

Nepabučiuoju jos atsisveikindamas, kai ji privažiuoja prie namo. Tiesą sakant, neištariu nė žodžio, tiesiog išlipu iš mašinos.

— Galiu pasilikti marškinius? — klausia ji, bet aš neatsakau. Ir smagių vestuvių linkėti neketinu, nenustebčiau, jei mane nutrenktų žaibas iš dangaus. Dėl Dievo meilės, buvome automobilių stovėjimo aikštelėje prie bažnyčios.

Kai įžengiu į Didįjį namą, Hedlis ir Džolis tebesėdi prie virtuvinio stalo ir lošia čirvus. Nė vienas nepakelia akių, kai įeinu ir numetu kaklaraištį ant grindų. Marškinius irgi nusivelku ir sviedžiu taip, kad jie nuslysta linoleumu.

— Na, — nusišypso Hedlis, — ką pešei?

— Užsikimšk, šikniau, — atkertu ir nueinu į viršų. Duše sumuilinu gabalėlį muilo ir sunaudoju visą karštą vandenį, bet prireiks kelių dienų, kol pasijusiu švarus.

14 Džeinė

Jis driekiasi prieš mus kaip ugnies duobė, uolienų sluoksniai liepsnoja raudona, auksine ir oranžine spalva. Toks didelis, kad, žiūrėdamas iš kairės į dešinę, imi spėlioti, ar žemė kur nors vėl susijungs. Mačiau jį iš lėktuvo, bet iš toli, tada jis atrodė kaip nykščio atspaudas ant lango. Vis tikiuosi, kad kas nors nuims šią ištapytą dekoraciją: viskas, tautiečiai, dabar galit eiti namo, — bet taip neatsitinka.

Prie šios „VAIZDINGOS VIETOVĖS“ palei greitkelį, besiribojantį su Didžiuoju Kanjonu, stovi daug kitų automobilių. Žmonės fotografuoja popietės šviesoje, motinos traukia nuo apsauginių turėklų mažiukus. Rebeka sėdi ant užtvaros. Rankomis remiasi abipus klubų.

— Milžiniškas, — sako ji, pajutusi, kad stoviu už nugaros. — Norėčiau į jį nusileisti.

Imame ieškoti asilų — galima nusifotografuoti raitam, paskui, grįžus namo, pasidėti nuotrauką ant svetainės stalo. Tačiau šiandien paskutinė ekskursija ką tik išvyko — aš ne per daug nusimenu, nes ne per daug trokštu joti asilu. Ir vis dėlto pritariu Rebekai. Sunku aprėpti tokią didybę. Traukia jį išardyti it dėlionės kibukus, gal tada suvoktum visumą.

Susimąstau apie upę, kuri išraižė šį meno kūrinį, apie saulę, kuri jį nudažė. Spėlioju, kiek milijonų metų truko šis procesas ir kas vieną rytą pabudęs pasakė: „O, tarpeklis.“

— Mama, — sako Rebeka, neįžvelgdama jokio grožio, — aš išalkau. — Prie jos kojų klega pulkelis mažučių japoniukų vienodomis mėlynomis mokyklinėmis uniformomis. Jie nešini mažučiais fotoaparatais, pusė fotografuoja Kanjoną, kita pusė — mano dukterį.

Ištiesiu ranką virš vaikų ir nutraukiu Rebeką nuo užtvaros; ji man kelia nerimą.

— Gerai. Susirasim užkandinę. — Einu prie mašinos, bet apsigalvoju ir grįžtu prie užtvaros pasižiūrėti paskutinį kartą. Milžiniškas. Beveidis. Galėčiau nulėkti į šią bedugnę, ir niekas manęs niekada nerastų.

Rebeka laukia manęs automobilyje, sukryžiavusi rankas ant krūtinės.

— Pusryčių mes valgėm tik Hildos džiovintos jautienos.

— Užtat nemokamai, — primenu. Rebeka varto akis. Išalkusi ji suirzta. — Matei pakeliui kokių iškabų?

— Nieko nemačiau. Tik mylių mylias smėlio.

Atsidustu ir paleidžiu variklį.

— Verčiau priprask. Girdėjau, kad važiuoti per Vidurio Vakarus šlykštu.

— Gal tiesiog važiuojam? — atkerta Rebeka. — Prašau.

Po kelių mylių pravažiuojame mėlyną metalo skydą su užrašu PAS DŽEIKĄ ir rodykle. Rebeka. Gūžteli pečiais, tai reiškia: „Taip, užsukim.“

— Galvą guldau, „Pas Džeiką“ — užkandinės pavadinimas, — sakau.

Įdomiausia, kad Didžiojo Kanjono apylinkės yra bjaurios. Dulkėtos lygumos, lyg visas grožis būtų atitekęs didžiausiai šios srities žymenybei. Važiuodamas greitkeliu, gali mylių mylias nepamatyti nei dykumų augalijos, nei spalvų.

— „Pas Džeiką“! — suspiegia Rebeka, ir aš staigiai nuspaudžiu stabdžius. Dulkėse apsisukame 180° ir atsiduriame prie pašiūrės, kurią pravažiavau. Kitų automobilių nematyti, tiesą sakant, nėra nė užkandinės. Yra aerodromas ir tolumoje lėtai pukšintis mažas lėktuvėlis.

Prie automobilio prieina akiniuotas vyriškis labai trumpais geltonais plaukais.

— Sveikos. Norit paskraidyti?

— Ne, — skubiai atsako Rebeka.

Jis ištiesia jai ranką per mano krūtinę.

— Aš vardu Džeikas Federsas. Garbės žodis.

— Važiuojam, — sako Rebeka. — Čia ne užkandinė.

— Aš skrendu virš Kanjono, — kalba Džeikas, lyg mes klausytumės. — Pigiau nerasit. Ir tokio vaizdo niekur nepamatysit. — Jis mirkteli Rebekai. — Penkiasdešimt dolerių už vieną žmogų.

— Kiek laiko? — klausiu.

— Mama, — zirzia Rebeka. — Prašau.

— Kiek reikia, — atsako man Džeikas. Išlipu iš automobilio ir atsistoju. Girdžiu, kaip Rebeka nusikeikia ir atsilošia ant sėdynės. Atrodo, lyg lėktuvas tolumoje riedėtų į priekį.

— Jūs nematėte Kanjono, jei nematėte jo iš vidaus. Netikėsite juo, kol neapskrisite.

Aš galvoju tą patį.

— Mes neturim pinigų, — verkšlena Rebeka.

Aš įkišu galvą pro langą.

— Gali neskristi.

— Į tą lėktuvą aš nelipsiu.

— Suprantu. Bet neprieštarausi, jei lipsiu aš? — Pasilenkiu arčiau pasitarti. — Asilais nejojom, o katra nors, mano nuomone, turi jį apžiūrėti. Sukorėm tokį kelią ir negali sakyti, kad matei...

— ...jei nematei iš vidaus, — baigia sakinį Džeikas ir kilsteli įsivaizduojamą skrybėlę.

Rebeka atsidūsta ir užsimerkia.

— Paklausk, ar jis turi ko nors užkąsti.

Po valandėlės duktė jau mojuoja man nuo variklio gaubto: Džeikas skraidina mane „Cessna“. Netikiu, kad ši keistenybė surūdijusiais sraigtais ir rantytais propeleriais pakils. Valdymo pultas, — kurį visada įsivaizduodavau su žybsinčiomis švieselėmis ir radarais, — ne sudėtingesnis už universalo prietaisų skydą. Net droselis, kurį Džeikas naudoja pakilimui, primena oro gaivinimo rankenėles.

Kai atsiplėšiame nuo žemės, trenkiuosi galva į metalinį lėktuvo karkasą. Stebiuosi skrydžio prastumu, lėktuvas pukši, lyg ore būtų duobių. Kitą kartą išgersiu dramamino, mąstau. Džeikas kažką man sako, bet variklis nustelbia jo žodžius.

Iš šio plastiko burbulo matau panoramą — medžius, greitkelį, Rebeką, mažėjančius, dingstančius. Žiūriu, kaip mus vejasi žemė, ir staiga nebelieka nieko.

Nukritom nuo uolos, pamanau, apimta siaubo, bet neatrodo, kad artėtume prie žemės. Pasukame į dešinę, ir aš išvystu gražiojo tarpeklio ribas, kaip nebuvau mačiusi, — gūbrius ir uolienas taip arti, jog jos įgyja tikroviškumo. Pralekiame pro ežerus Kanjono slėnyje, smaragdus, kurie didėja leidžiantis. Skrendame pro viršūnes ir senąsias vagas; švilpiame pro raižytas uolas. Kartą po mumis išnyra žalias kaimelis, virpanti iškyša, nusėta raudonais namų stogais ir mažučiais aptvertais ūkeliais. Užsimanau į šį kaimą; noriu žinoti, koks gyvenimas gamtos sukurtų sienų šešėlyje.

Mes apsisukame per greitai, saulė užlieja visa jėga, aš net akis turiu prisidengti. Giliai įkvepiu, stengdamasi įsidėmėti šią stulbinamą atvirą erdvę, kurioje nėra tvirto pagrindo, kurioje kadaise tyvuliavo vanduo. Kai skrendame atgal virš įprastos žemės, matau Rebeką, sėdinčią ant universalo variklio gaubto. Kai Džeikas nusileidžia, spėlioju, kokie miestai ir skulptūros glūdi milijonus mylių po vandeniu.

15 Džolis

Miela Džeine,

Kuopiau spintą, laukdamas Tavęs atvykstant, ir žinai, ką radau? Bangą mašiną, kuri, beje, vis dar veikia. Prisimeni? Įjungi į tinklą, ir kambarį pripildo vandenyno šniokštimas, bangų mūša į sienas. Ją man nupirko mama, kai nebegalėjau užmigti. Tuo metu tai buvo naujovė — mašina, mėgdžiojanti gamtą, slopinanti griūvančių iš pamatų namų braškėjimą.

Kai man buvo devyneri, o Tau trylika, barniai pasidarė garsesni — tokie garsūs, kad barškėdavo palėpė ir nusileisdavo mėnulis. Kale tu, klykdavo tėtis, šliundra, — pastarąjį žodį turėjai man paaiškinti, reikšmę sužinojai iš negerų mergaičių mokykloje. Pirmadienį ir ketvirtadienį tėtis namo pareidavo girtas, o iš burnos jam trenkdavo silosu. Jis atlapodavo duris ir įžengdavo tokiais sunkiais žingsniais, kad drebėdavo lubos (mūsų miegamojo grindys). O kai tau devyneri ir tu esi kambaryje su pagal trafaretą nupieštais burlaiviais ant sienų, kurios pradeda drebėti iš baimės, pasipiktinimo arba ir to, ir to, — labiausiai bijai būti vienas. Palaukdavau, kol pavojus nebegrėsdavo, — kol mamos verksmas užgoždavo mano žingsnius, — ir bėgdavau į Tavo kambarį, minkštą, rausvą ir pilną Tavęs.

Tu laukdavai manęs, nemiegodavai. Atklodavai antklodę ir leisdavai man įsiropšti, prireikus apkabindavai. Kartais mes įjungdavome šviesą ir lošdavome kortomis. Kartais kurdavome istorijas apie vaiduoklius arba dainuodavome televizijos reklamų daineles, o kartais negalėdavome nesiklausyti. Išgirdę mamą sėlinant laiptais į viršų ir uždarant miegamojo duris, o po valandėlės trenksmingai — tėtį, užsikimšdavome ausis. Išsmukdavome iš Tavo miegamojo ir pirštų galais lipdavome į apačią ieškoti pėdsakų — sudaužytos vazos, kruvinos nosinės, — kurie galėtų neilgam atkreipti mūsų dėmesį. Dažniausiai nieko nerasdavome: tiesiog svetainė, kurioje mes galime vaizduotis esą vidutiniai laimingi amerikiečiai vaikučiai.

Vieną rytą po kelių mėnesių, radusi mane Tavo kambaryje, — mes pramigome, — mama tėčiui nieko nepasakė. Ji beveik nunešė mane snūduriuojantį į mano kambarį ir pasakė, kad naktį daugiau niekada pas Tave nebeičiau. Bet kai viskas vėl pasikartojo ir aš ėmiau rėkti, kad negirdėčiau, tėtis užlėkė į viršų ir atlapojo mano duris. Nespėjau suvokti, kas man gresia, bet Tu prasispraudei pro jo ranką ir pribėgai prie manęs. „Išeik, tėti, — pasakei Tu. — Tu nesupranti, ką darai. “

Kitą dieną mama nupirko man bangų mašiną. Iš dalies ji padėjo, riksmų beveik nebegirdėdavau. Bet nebegalėdavau įsikniaubti į Tavo juosmenį (šampūnas ir talkas), klausytis Tavo balso, dainuojančio kengūros lopšines. Liko tik mūsų kambarius jungiančios sienos paguoda, aš draskydavau ją, o Tu žinodavai, kaip atsiliepti. Tik tiek ir turėjau, ir dar vandens, kurio nebuvo, garsus, stelbiančius duslius tėčio smūgius mamai, Tau, paskui iš naujo. Važiuok 89-uoju keliu į Solt Leik Sitį. Ten vanduo, kurio nepamatysi. Bučiuoju Rebeką. Kaip visada,

Džolis

16 Rebeka

1990-ųjų liepos 25-oji

Pamačiusi savo atspindį sunkvežimio lange suprantu, kodėl niekas nesustojo manęs pavėžėti. Išbuvau lietuje tris valandas, o iki greitkelio dar toli. Plaukai prilipę prie galvos, veido bruožai primena minkštai virtą kiaušinį. Rankos ir kojos išmargintos purvo raštais: atrodau ne kaip turistė, o kaip Vietnamo karo veteranė.

— Ačiū Dievui, — sumurmu po nosimi ir išpučiu garų debesėlį pro dantis. Masačūsetsas — ne Kalifornija. Čia liepos mėnesį gali būti vos dešimt laipsnių šilumos, nors saulė ką tik nusileido.

Nebevengiu sunkvežimių vairuotojų nuo tada, kai pervažiavau visą šalį. Dažniausiai jie tik atrodo baisiai, kaip vadinamieji mokyklos kietuoliai, kurie pirmi nepuola. Vyriškis šio sunkvežimio kabinoje nusiskutęs plikai, o nuo viršugalvio iki kaklo jam ištatuiruota gyvatė. Aš jam nusišypsau.

— Bandau patekti į Naująjį Hampšyrą.

Vairuotojas bukai spokso į mane, lyg būčiau paminėjusi valstiją, apie kurią jis nėra girdėjęs. Kažką garsiai pasako, ne man, ir staiga išvystu keleivio vietoje išnyrant kitą žmogų. Nežinau, vaikinas ar mergina, bet matyti, kad ką tik pabudo. Ji — ne, jis — persibraukia ranka per plaukus ir šniurkštelėjęs įtraukia snarglį. Man vėl ima virpėti pečiai; matau, kad man vietos nėra.

— Klausyk, — sako vairuotojas, — tu kartais nebėgi iš namų?

— Ne, nebėgu.

— Gal ji trenkta, — jis prisimerkęs žiūri į mane. — Negalime slėpti nepilnamečių.

— Nepilnamečių? Man aštuoniolika. Tiesiog dabar tiek neatrodo. Einu kelias valandas.

Vaikinas keleivio vietoje, vilkintis „White Snake“ marškinėliais nukirptomis rankovėmis, atsisuka į mane ir išsišiepia. Dviejų priekinių dantų trūksta.

— Sakai, aštuoniolika? — Pirmą kartą suprantu, kaip jautiesi, nurenginėjama akimis. Susikryžiuoju rankas ant krūtinės. — Tegu sėda į priekabą, Bulve. Gali važiuoti su kita mėsa. — Abu pradeda isteriškai kvatoti.

— Į priekabą?

Vaikinas su „White Snake“ marškinėliais parodo nykščiu.

— Atidaryk dureles, tik žiūrėk, kad uždarytum iš vidaus. Ir, — jis išsilenkia pro langą, užuodžiu jo kvėpavime prarūgusį šokoladą, — sustosime trumpam pailsėti, pupa. Labai greitai. — Jie sumuša delnais, ir vaikinas uždaro langą.

Sunkvežimis baltas, niekaip nepažymėtas, todėl nežinau, kas priekaboje. Kybodama ant plieninio rėmo, atšaunu skląstį, paskui šoku žemyn, patraukdama rankeną. Suprantu, kad jie skuba, todėl įlipu ir uždarau duris virvelėmis, kurias kažkas pritaisė prie išmušto veltiniu vidaus.

Langų nėra. Tamsu nors į akį durk, šalta. Grabinėju aplink it akla ir apčiuopiu vištas polietileno pakuotėje, mėsos su kaulu gabalus žlėgtainiams. Sunkvežimis darda toliau. Pro žalios mėsos sieną girdžiu, kaip vaikinas su „White Snake“ marškinėliais pritaria „Guns’n Roses“ dainoms iš garsajuostės.

Aš mirsiu, pamanau ir išsigąstu labiau negu naktį eidama keliu. Aš sušalsiu, kai jie po poros valandų atidarys duris, būsiu pamėlynavusi ir susirietusi kaip embrionas. Mąstyk, sakau sau. Kaip, dėl Dievo meilės, gyvena eskimai?

Paskui prisimenu. Seniai, penktoje klasėje, mokėmės apie juos — inuitus — ir aš paklausiau ponios Kleri, kaip jie nesušąla troboje, pastatytoje iš ledo. Jie kūrena laužą, atsakė ji. Bet — nori tikėk, nori ne, — ledo namas vis dėlto yra namas. Keistas, bet namas. Jis sulaiko kūno šilumą.

Čia nedaug vietos, bet man užtenka. Atsitupiu, nesiryždama stovėti važiuojančiame sunkvežimyje. Pamažu atitraukiu mėsą nuo priekabos sienos ir vėl sukraunu atgal palikdama nišą savo kūnui. Kai akys pripranta prie tamsos, pasidaro lengviau. Paaiškėja, kad sienos nenuvirs, jei vištas perdėsiu filė sluoksniais.

— Ką tu ten darai, pupa? — išgirstu. — Ruošiesi pasimatymui su manimi?

Paskui šiurkštus vairuotojo balsas:

— Užsikimšk, Erlai, arba įmesiu tave į priekabą atvėsti.

Susiriečiu nišoje, kurią pasidariau, ir stipriai save apkabinu. Pagalvoju, kad netrukus bus žmogus, kuris tai darys vietoj manęs. Nežinau, ar šilčiau, bet manau, kad taip, todėl iš tikrųjų pasidaro nebešalta.

Žinau, kad ji kalta. Žinau, kad ji liepė Samui atsikratyti Hedlio, antraip kodėl Hedlis išėjo? Jis ten buvo laimingas. Samas buvo juo patenkintas, viskas puiku. Kalta mano motina; ji įsikalė į galvą, kad gali tvarkyti svetimus gyvenimus, ir ji nuoširdžiai tiki, kad yra teisi.

Jai galima lakstyti su Samu, kikenant kaip idiotei, a? Bet kai įsimylėjau aš — tikrai įsimylėjau, dievaži, — atėjo pasaulio pabaiga. Hedlis ir aš tikra pora. Žinau, ką sakau. Mokykloje savaitę kitą turėjau kadrų, šis jausmas nepanašus. Hedlis papasakojo man, kaip jo akyse dirbdamas mirė tėvas; kaip jis vos nenuskendo užšalusiame tvenkinyje. Jis papasakojo, kaip pavogė pakelį pyragaičių su kremu iš parduotuvės ir negalėjo miegoti, kol jo negrąžino. Kartais pasakodamas apsiverkdavo. Sakydavo, kad kitos tokios kaip aš nėra.

Mes susituoksime — regis, Misisipės valstijoje, o gal kur kitur, ištekėti galima nuo penkiolikos metų? — ir gyvensime ūkyje savarankiškai. Auginsime braškes, pupeles, vyšninius pomidorus, turbūt ir obuolius, o rabarbarų ne. Turėsime penkis vaikus, visi bus panašūs į Hedlį, neprieštarauju, jei turėsiu vieną mergytę sau. Visada norėjau panašaus į save žmogaus.

Savaitgaliais pasikviesiu tėvą — tai pasius motina. O kai ji ir Samas atvažiuos į svečius, mes jų neįsileisime. Laikysime dobermanus, kurie atpažins jos kvapą. O kai ji stovės prie automobilio, šaukdama mus ir maldaudama atleidimo, įjungsime stereogarsiakalbius ir nuslopinsime jos balsą Treisi Čapmen, Bafalou Springfildu ir kitomis baladėmis, kurios patinka Hedliui.

Jis užsuko pas mane prieš išeidamas. Įsmuko į mano kambarį ir užspaudė ranka man burną, kol neprabilau. Pasakė, kad privalo išeiti, paskui nusiavė batus ir šmurkštelėjo po antklode. Pakišo rankas po mano naktiniais. Pasakiau, kad jos šaltos, bet jis tik nusijuokė ir spaudė jas man prie pilvo, kol sušilo. „Nesuprantu, — šnibždėjo jis. — Samas ir aš kartu beveik penkiolika metų. Jis man kaip tikras brolis. Čia mano narnai.“ Pamaniau, kad jis verkia, o jo ašarų matyti nenorėjau, todėl neatsisukau. „Grįšiu tavęs pasiimti, Rebeka, — pažadėjo jis, — kalbu rimtai. Niekada nebuvau sutikęs tokios kaip tu.“ Taip ir pasakė.

Bet aš neketinau sėdėti rankas sudėjusi ir laukti, žiūrėdama, kaip motina su Samu virtuvėje pjausto obuoliams šerdis arba po pietų masažuoja jam pėdas. Neketinau žiūrėti ir apsimesti, kad nieko neįvyko. Akivaizdu, kad aš jai nerūpiu, antraip nebūtų išvariusi Hedlio.

Kartą pasakiau Hedliui: „Žinai, tu man beveik tinki į tėvus.“ Na, dešimt metų — didelis skirtumas. O jis atsakė, kad aš nesu paprasta penkiolikmetė. Stou penkiolikmetės skaito žurnaliuką „Tiger Beat“ ir važiuoja į Bostoną, kai ten į prabangius prekybos centrus atvyksta muilo operų žvaigždės. Pasakiau, kad Stou atsilieka maždaug trejais metais — San Diege taip elgiasi dvylikametės. O Hedlis atsiliepė: „Na, gal jos ir yra dvylikametės.“

Aš tikiu meile. Manau, kad ji ištinka tave, ir žemė išslysta iš po kojų. Kaip kūdikis, ji reikalauja nuolatinio dėmesio kiekvieną akimirką. Kai prisiartinu prie Hedlio, man ima trūkti oro. Keliai virpa. Jei smarkiai pasitrinu akis, kampučiuose išvystu jo atvaizdą. Mes buvome kartu visą savaitę.

Mes dar to nepadarėme. Trūko labai nedaug — ypač tą kartą šiene ant gūnių. Bet jis mane atstumia, kaip tai suprasti? Maniau, kad bernams reikia tik sekso — ir tai dar viena priežastis, kodėl pamečiau galvą. Jis pasakė: „Negi nenori pabūti vaikas dar kelias dienas?“

Motina papasakojo man apie seksą, kai buvau ketverių. Ji pradėjo taip: „Kai vyras ir moteris labai myli vienas kitą...“ — paskui nutilo ir pasitaisė: „Kai vyras ir moteris susituokę ir labai myli vienas kitą...“ Manau, ji nežino, kad klaidą pastebėjau. Norėjo man įpiršti nuomonę, kad seksas pridera tik po vestuvių, kokia nesąmonė. Pirma, dauguma merginų baigia vidurinę mokyklą praradusios nekaltybę, nors beveik niekas nepastoja — mes nekvailos. Antra, santuoka nėra svarbiausias dalykas gyvenime. Mano nuomone, „ištekėjusi“ nebūtinai reiškia „įsimylėjusi“.

Turbūt vištų iglu mano užmigta. Pabudusi nesuprantu, ar akyse mirga, ar durims prasivėrus skverbiasi šviesa. Nežinau, kas ten, jis greit pasitraukia, o kai suvokiu, kad nebevažiuojame, keliomis sekundėmis per vėlu.

Ledo sieną didvyrio jėga griauna tas vaikinas. Tamsoje jo dantys melsvi kaip žaibas. Matau jo šonkaulius.

— Labai tyliai sėdėjai, — sako, pamatęs mane.

Išsigąstu daug mažiau, negu reikėtų. Svarstau, gal apsimesti negyva, bet nemanau, kad tai jį sulaikytų.

— Pažaiskim. Aš pirmas. — Jis nusimeta marškinius, sušvyti oda.

— Kur mes? — Tikiuosi, kad prie „McDonald’s“ restorano ir, jei suriksiu, galbūt kas nors išgirs.

— Jei būsi gerutė, išleisiu apsidairyti. — Jis apgalvoja savo žodžius, nusijuokia ir žengia žingsnį į priekį. — Gerutė, gerutė. — Baksteli man į petį. — Tavo eilė, pupa. Marškinius. Vilkis marškinius.

Sukaupiu visas seiles ir spjaunu jam ant krūtinės.

— Tu paršas, — sakau.

Jo akys dar nepripratusios prie tamsos, taigi turiu pranašumą. Kol jis svarsto, ką padariau, aš prasiveržiu pro jį ir puolu prie durų skląsčio. Jis griebia mane už plaukų, paskui už gerklės ir prispaudžia prie šaltos sienos. Laisvąja ranka griebia mane už rankos ir prispaudžia sau prie šakumo. Pro džinsus pajuntu, kaip trūkčioja.

Kilsteliu kelį ir žiebiu jam taip stipriai, kad pati nustembu. Jis nuvirsta ant vištų ir žlėgtainių, laikydamasis už slėpsnų.

— Nuopisa! — surinka jis. Atšaunu skląstį ir dumiu į greito maisto restoranėlį.

Pasislepiu moterų tualete, nutarusi, kad tai saugiausia vieta. Kabinoje užkišu duris ir atsitupiu ant unitazo. Skaičiuoju iki penkių šimtų, stengdamasi nepaisyti žmonių, kurie trauko už rankenos, norėdami sužinoti, ar viduje kas nors yra. Prisiekiu nebevažiuoti su vyrais. Per didelė rizika.

Kai tualete nieko nebelieka, išlendu iš kabinos ir einu prie kriauklės. Nusimazgoju purvą nuo rankų ir kojų su muilu, nusiprausiu veidą, paskui pakišu galvą po džiovintuvu ir sausinu plaukus. Galvos odoje įstrigę ledukų. Kai iškišu galvą pro tualeto duris, į vidų įeina pagyvenusi moteris žaliu vilnoniu kostiumėliu, prie jo priderinta fetrine skrybėle ir perlų karoliais.

Jie jau išvažiavę. Apžvelgiu restorano sienas, norėdama sužinoti, kokiame miestelyje atsidūriau, bet tokios vietos visur atrodo vienodai. Geriausia mėnesio darbuotoja: Vera Kruses. 85 proc. mūsų patiekalų iš liesos jautienos, keptos ne riebaluose, o ant grotelių. Iš tualeto išeina toji dailiai apsirengusi moteris.

— Atsiprašau, — ryžtuosi, — ar negalėtumėt man padėti?

Ji dirsteli į mano drabužius, svarstydama, kalbėti su manimi ar ne. Išsitraukia piniginę.

— Oi, ne, ne pinigų, — sakau aš. — Matot, bandau nusigauti į Naująjį Hampšyrą. Ten gyvena mano mama, ji sunkiai serga, mane vežė draugas, bet mes susipykome, ir jis čia mane paliko. — Nusisuku ir apsimetu, kad kūkčioju.

— Kur lankai mokyklą, vaikeli? — klausia moteris.

Aš suglumstu. Žinau tik Kalifornijos privačias mokyklas.

— Bostone, — nusišypsau. Kad ji nebesigilintų, susverdėju ir atsišlieju į sieną. Ji ištiesia šiltą kaulėtą ranką man prilaikyti. — Atsiprašau. Nekaip jaučiuosi.

— įsivaizduoju. Nuvešiu tave iki Lakonijos, o ten tikriausiai rasime autobusą.

Tiesą sakant, aš iš tikrųjų nekaip jaučiuosi. Alpulio beveik nesuvaidinau. Akys siaubingai karščiuoja, burnoje kraujo skonis. Kai moteris, pasakiusi, kad jos pavardė Fips, pasiūlo man atsiremti į jos ranką, mielai atsiremiu. Mašinoje išsitiesiu ant užpakalinės sėdynės, užsikloju Dioro švarku ir užmiegu.

Kai pabundu, Fips žiūri į mane užpakalinio vaizdo veidrodėlyje.

— Labas, vaikeli. Jau po dešimt. — Ji šypsosi; panaši į karetaitę. — Tau geriau?

— Stebuklingai geriau, — atsakau. Šią frazę kartą išgirdau sename filme ir visada norėjau kur nors įterpti.

— Atrodo, tu karščiuoji, — atsainiai taria ji. — Veidas raudonas kaip burokas. — Atsisėdu tiesiai ir pažvelgiu į veidrodį: ji teisi. — Pagalvojau ir nutariau, kad tu mokaisi Vindzore. Teisingai?

Nenutuokiu, kaip atrodo Vindzoro moksleivės. Nusišypsau.

— Žinoma.

— Mane mokė panelė Porter. Be abejo, prieš daugelį metų. — Ji sustabdo automobilį prie prekybos centro su kiosku. — Čia Lakonija, — paaiškina. — Tu beveik visą kelią miegojai. Kur tavo mama?

Valandėlę stebeiliju į ją, kol prisimenu, ką pasakiau.

— Karole, Baltuosiuose kalnuose.

Fips linkteli ir liepia man likti mašinoje. Grįžta su autobuso bilietu ir šiugždančiu dešimties dolerių banknotu.

— Imk, vaikeli, gal pakeliui ko prireiks.

Kai lipu iš mašinos, ji paglosto mane it abejingą katę ir pataria, kaip elgtis kelionėje. Jos veidas raukšlėtas kaip džiovinta slyva. Palinki sveikatos mamai, paskui sėda į tojotą ir pamojavusi nuvažiuoja. Žiūrėdama į tolstančią mašiną, jaučiuosi bjauriai. Nesmagu, kad melavau. Nesmagu, kad tokia senutė dešimtą valandą vakaro vieniša važiuoja tais pačiais keliais kaip ir smurtingi iškrypę sunkvežimių vairuotojai.

Telefonų knygoje parašyta, kad Hedlis gyvena Smėlio Pilies gatvės 14 numeryje. Tai ilgas paprastas tamsiai žalias vienaukštis namas, atrodantis taip, lyg prie milžiniško kalno papėdės jį būtų nubloškęs tornadas. Kalnas stūkso Hedlio užpakaliniame kieme, ir, jei stovi per arti, susidaro įspūdis, kad viena namo siena iš uolos. Durų skambučio nėra, tik varlės pavidalo belstukas. Žinau, kad duris atidarys Hedlis, juk sukoriau šitokį kelią.

Pirmiausia pamatau jo akis — švelnias ir rudas kaip žemė, audros spalvos. Pamačiusios mane, jos išsiplečia.

— Ką tu čia veiki? — nusišypso Hedlis, atlapoja tinklines duris ir išeina į priebutį. Mano mylimasis. Jis apkabina mane ir pakelia ant rankų, kad būtume vienodo ūgio.

— Nustebai?

— Po galais, aišku. — Hedlis paliečia man veidą pirštų galais. — Negaliu patikėti, kad tu čia. — Jis ištiesia kaklą, žvalgydamasis tarp priebučio stulpelių. — Kas su tavimi?

— Atvažiavau viena. Pabėgau.

— Oi, ne, Rebeka. — Jis apžergia surūdijusią geležinę taburetę. — Negali čia likti. Negi nesupranti, kad pirmiausia jie ieškos čia?

Supratusi, kad jis teisus, kad veltui tiek vargau, vėl susverdėju.

— Pakeliui manęs vos neišprievartavo, — pravirkstu. — Atrodo, sergu, o likti pas Samą be tavęs nenoriu. — Man pradeda varvėti nosis, nusišluostau ją į rankovę. — Nenori, kad likčiau čia?

— Ša. — Jis prispaudžia mane stipriau, dabar stoviu jam tarp kojų. Apglėbia mane kulkšnimis. — Žinoma, noriu. — Jis pabučiuoja mane į lūpas, akis ir kaktą. — Tu karščiuoji. Kas atsitiko?

Aš papasakoju Hedliui viską. Kartą jis trenkia kumščiu į durų staktą, kitą — nusijuokia.

— Vis tiek reikia tave iš čia išvesti, — sako jis. — Samas atvyks ieškoti. — Hedlis liepia man palaukti ir dingsta troboje. Pro lango kraštą matau televizorių, rodantį „Prieblandos zoną“, rausvas pūkuotas šlepetes, atremtas į sofą, ir oranžinio dygsniuoto chalato stačiakampj.

— Kas čia? — išgirstu klausimą.

Hedlis grįžta su dviem antklodėmis, duonos kepaliuku, plastiko puodeliu ir trimis skardinėmis virtinukų. Sukiša viską į kuprinę.

— Pasakiau mamai, kad pas mane atėjo draugas ir vedasi į barą. Ji nesijaudins ir nieko nežinos, jei kas nors ko nors paklaus.

Hedlis paima mane už rankos ir vedasi į užnamę, prie kalno.

— Čia, — sako jis. Įspraudžia mano pėdą į plyšį ir parodo, ką daryti.

Lipti į Apgaulės kalną nelabai sunku. Jis išsilygina, trumpam virsta plokštuma, paskui vėl dešimt pėdų kyla — ir taip iki viršūnės. Iš lėktuvo turbūt panašus į Egipto piramidę. Hedlis neša kuprinę ir eina iš paskos, kad sugriebtų mane, jei paslysčiau. Labai didžiuojuosi, kad nepaslydau. Taip einame apie valandą, vietoj žibintuvėlio mums šviečia mėnulis.

Hedlis nuveda mane į proskyną pušų guote. Parodo man šio ploto ribas, o kai prieiname prie šiaurinio pakraščio, apkabina mane per liemenį. Ten skardis, gal šimto pėdų, o apačioje urvas su murmančia upe.

Kol Hedlis stato man lapinę, sėdžiu ant uolos krašto ir tabaluoju kojomis. Nebijau aukščio, jis mane žavi. Mėtau šakeles ir akmenukus, vis didesnius, stengdamasi išgirsti, po kiek laiko jie nukrinta ant akmenų.

— Vakarienė, — praneša Hedlis, ir aš grįžtu į proskyną. Jis patiesė vieną antklodę ant eglių spyglių, padarydamas netikėtai minkštą čiužinį. Viduryje dega žvakė (nemačiau jos tarp pasiimtų daiktų, matyt, buvo kišenėje) ir stovi skardinė virtinukų. — Užmiršau indus, — sako jis. Pirštais išima iš skardinės virtinį ir supeni man. Virtinis šaltas ir su metalo prieskoniu, nepaprastai skanus. — Dabar pažadėk, kad vidury nakties nesikelsi sisiuko ir nenulėksi žemyn. — Hedlis trina mano pašiurpusias rankas. Kalenu dantimis.

— Niekur neisiu be tavęs, — sakau. — Tikrai tikrai.

— Ša. — Hedlis žiūri į mane taip, lyg žinotų, kad bus paklaustas, kokios formos mano lūpos, kokios spalvos mano akys. — Jie tavęs nepažįsta taip, kaip aš, — sako jis. — Jie nesupranta. — Jis atsigula ant pilvo ir priglaudžia skruostą man prie šlaunies. — Štai ką sumaniau. Pernakvosime čia, o rytą aš gausiu sunkvežimį, ir važiuosime į Stou. Jei pasikalbėsi su mama — jei ji supras, kad grįžome savo noru, — manau, viskas bus gerai.

— Aš negrįšiu, — pareiškiu. — Man bjaurus jos poelgis.

— Liaukis, Rebeka, visi daro klaidų. Negi tu ją kaltini? Jei tavo duktė susidėtų su dešimčia metų vyresniu vaikinu, negi nepradėtum nerimauti?

Ant jo plaukų šokinėja mėnesiena.

— Kieno tu pusėje? — klausiu, bet jis bučiuoja man kelį, tą vietą, kuri bijo kutenimo, todėl negaliu ant jo nuoširdžiai pykti.

Atsigulu šalia, jis mane apkabina, ir pirmą kartą po daugelio valandų man šilta. Jis nusivelka striukę ir nerangiai apsiaučia ja mano pečius. Susiduriame kaktomis ir juokiamės. Kai jis mane bučiuoja, galvoju apie obuolių presą ir vasaros pabaigos nuojautą.

Atsagstau flanelinius Hedlio marškinius ir priglaudžiu juos sau prie odos. Jo krūtinė apžėlusi keistos raudonos spalvos plaukais. Jie verpetuoti, todėl krūtinė panaši į tėvo jūrlapius. Glostau juos prieš plauką, plaukai pasišiaušia. Jis man dainuoja.

Netrukus mes vėl randame tai, ką palikome, — vienas kito nuogumą. Hedlio plaštakos gali uždengti man visą nugarą.

— Prašau, — sakau. — Nebenoriu būti vaikas.

Hedlis šypsosi. Nubraukia plaukus man nuo kaktos.

— Tu ne vaikas. — Jis bučiuoja man kaklą, paskui krūtis, pilvą, klubus ir ten, žemiau.

— Ką darai, — kuždu aš, bet iš tikrųjų kalbu su savimi. Jaučiu, kaip kažkas prasideda, iš kažkur kyla energija, maitinama kraujo, plūstančio nuo pat pirštų galiukų, kaip ji netikėtai atsiveria. Atloštu Hedlio galvą už plaukų, draskau jam kaklą. Bijau, kad niekada nebepamatysiu jo veido. Bet paskui jis slysteli mano kūnu aukštyn, ir mes judame kaip burės, kaip vėjas; jis aistringai bučiuoja mane į lūpas, ir didžiai nustembu suvokusi, kad mano skonis kaip vandenyno.

Mes miegojome, todėl negirdėjome jų ateinant. Bet jie, apšviesti ryto prožektoriaus, stovi prie mūsų: parko prižiūrėtojas, Samas, mano tėvas.

— Jėzau, Hedli, — sako Samas, ir Hedlis pašoka. Jis mūvi trumpikėmis. Aš apsivelku jo marškinius ir apsivynioju kojas antklode. Matau kaip per miglą; atrodo, kad mano akys dega.

— Hedli, — sakau nesavu balsu, — čia mano tėvas.

Nežinodamas, ką daryti, Hedlis ištiesia ranką. Tėvas jos nepaspaudžia. Suglumstu, pamačiusi tėvą šiose apylinkėse. Jis mūvi kostiumo kelnes, vilki polo marškinius ir avi rudus mokasinus. Apstulbstu, kad jam pavyko čia užkopti tokiais padais.

Man taip skauda galvą, kad vėl atsigulu. Parko prižiūrėtojas, vienintelis žmogus, atkreipęs dėmesį į mane, atsiklaupia ir klausia, ar aš sveika.

— Tiesą sakant, — atsakau, — nelabai žinau. — Jo padedama, bandau atsisėsti, bet ausis ir akis perveria skausmas. Hedlis atsiklaupia šalia ir liepia prižiūrėtojui išnešti mane iš žmonių rato, kur daugiau oro.

— Velniai griebtų, traukis nuo jos, — sako tėvas. — Neliesk jos.

Samas, stovintis šalia jo, sako Hedliui, kad taip būtų geriausia.

— Ką tu išmanai? — šaukia Samui Hedlis.

Man labai sunku suprasti, kas vyksta. Žodžius išgirstu ne iš karto, o po kelių sekundžių. Ant jų veidų virpa saulė, blukindama lyg per ilgai ryškintas nuotraukas. Iš paskutiniųjų stengiuosi pažvelgti Samui į akis, nes jų spalva ryškiausia iš aplinkinių daiktų. Mano tėvas greta Samo atrodo mažas ir dvimatis it popierinė lėlė.

— Rebeka, — atsklinda iš tunelio tėvo balsas. — Tu sveika? Jis tavęs nenuskriaudė?

— Jis jos nenuskriaustų. — Samas pasilenkia prie manęs iškreiptu it fotoaparato objektyvo veidu. — Gali atsistoti?

Purtau galvą. Hedlis suima mano pečius, nepaisydamas tėvo žodžių, kuriuos aš vis tiek jau užmiršau. Jo galva taip arti manosios, kad galiu skaityti jo mintis. Jis galvoja: aš myliu tave. Neužmiršk to.

— Leiskite kalbėti man, — šnibždu, bet, regis, niekas negirdi.

— Paklausykit, ji atvažiavo pas mane. Autostopu. Šiandien ruošėmės grįžti pas jus ir viską aptarti. — Jo žodžiai pernelyg garsūs.

— Hedli, — lėtai sako Samas, — manau, Rebekai geriau grįžti namo su mumis. O tu kurį laiką lik čia.

Leiskite kalbėti man, pakartoju, bet niekas nepaiso. Man topteli, kad aš galbūt nekalbu.

Hedlis atsistoja ir išeina iš proskynos. Kai atsisuka, gyslos kaktoje išpampusios ir pamėlynavusios. Jis įsmeigia akis į Samą.

— Tu mane pažįsti. Tu pažinojai mane visą gyvenimą. Negaliu patikėti, — jis dirsteli į mano tėvą, — negaliu patikėti, kad tu — tu — manimi suabejosi. Tu mano draugas, Samai. Tu man kaip brolis. Aš jos čia nekviečiau — aš ne toks. Bet neketinu atsukti nugaros ir leisti tau ją atimti. Jėzau, Samai, — jis žengia žingsnį atgal, — aš ją myliu.

Iš paskutinių jėgų puolu prie Hedlio, pusiau stačiom, pusiau šliaužte. Jis stveria mane į glėbį ir prispaudžia mano galvą prie krūtinės. Šnibžda man į plaukus žodžius, kurių nesuprantu.

— Paleisk ją, pašlemėke, — murma mano tėvas. Samas paliečia jam ranką, bet šis ją nusipurto. — Paleisk mano dukterį! — rėkia jis į dangų.

— Atiduok ją mums, Hedli, — tyliai sako Samas.

— Pone, — įsiterpia prižiūrėtojas, tai pirmas žodis, kurį išgirstu be medžių ošimo.

— Ne, — šnibždu Hedliui.

Jis atsiklaupia ir suima mano galvą rankomis.

— Dabar neverk. Verkdama esi panaši į svogūną, nosis ištįsta... — Pakeliu akis. — Na va, pagaliau. Pasakiau, kad atvažiuosiu tavęs, juk pasakiau, o tėvas atvažiavo tavęs pamatyti iš taip toli. Grįžk namo. — Jo balsas nutrūksta, jis gurkteli. Perbraukiu pirštu per jo Adomo obuolį. — Tau reikia gydytojo. Grįžk pas Samą, pasveik, ir aš tavęs atvažiuosiu. Dėl visko susitarsime, kaip sakiau. Važiuok su jais.

— Duok ją mums, — vėl sako Samas.

Man aišku kaip ant delno: jeigu nusileisiu nuo kalno be Hedlio, niekada jo nebepamatysiu.

— Negaliu, — sakau Hedliui, ir tai tiesa. Be jo, nebeturiu nieko, kas mane mylės. Apsiveju rankomis jo liemenį ir prisiglaudžiu dar stipriau.

— Privalai važiuoti su jais, — meiliai sako jis. — Nenori, kad būčiau laimingas? Nesupranti?

— Ne, — sakau, nepaleisdama Hedlio.

— Eik, Rebeka, — sako Hedlis garsiau. Atplėšia mano rankas nuo liemens ir suspaudžia.

— Neisiu. — Ašaros rieda mano veidu, nosis varva, bet man vis tiek. Neisiu, sakau sau. Neisiu.

Hedlis pažvelgia į dangų ir stipriai stumteli mane, suėmęs už riešų. Stumteli taip, kad aš žnekteliu už kelių pėdų ant akmenų, purvyne. Stumteli taip, kad netenka pusiausvyros, o nebesilaiko manęs.

Bandau jį sugriebti, bet esu per toli. Stveriu orą, o jis nulekia nuo skardžio.

Jis krinta baisiai lėtai, darydamas salto it nepatyręs akrobatas, o aš girdžiu upės ūžesį kaip praėjusią naktį, kol mano delnuose dar nesuplakė jo širdis. Sunkiai kaip kvėpavimas jo nugara atsitrenkia į uolą ir pūkšteli į vandenį apačioje.

Po to išsiveržia visa, kas susikaupė manyje. Be žodžių. Taip skamba peilio raižoma siela. Ir tik dabar, kai pasklinda šis garsas, visi nutaria išklausyti.

17 Oliveris

Tokiame Arizonos valstijos užkampyje kaip Kerfris man baigiasi benzinas, ir esu priverstas, alpdamas nuo kaitros, pėsčiomis sukarti pusę mylios, kol randu degalinę. Tai ne šeimyninis versliukas, kaip tikiuosi, veikiau neblogas plieno ir chromo „Texaco“ su vienu darbuotoju.

— Labas, — pasisveikina jis, kai prieinu. Į mane beveik nežiūri, todėl turiu galimybę jį nužvelgti pirmas. Ilgi rudi plaukai, siaubingai spuoguotas; iš pažiūros septyniolikos metų. — Jūs ne vietinis.

— O, — tarsteliu kandžiau, negu ketinau. — Iš kur žinot?

Vaikinas nusijuokia pro nosį ir gūžteli pečiais. Atrodo, iš tikrųjų svarsto, kaip atsakyti į mano retorinį klausimą.

— Pažįstu visus šio miestelio gyventojus.

— Jūs sumanus, — nusišypsau.

— Sumanus, — pakartoja jis, vertindamas žodį. Lyg prisiminęs savo darbą, nušoka nuo dešimties galonų statinės, ant kurios ilsėjosi, ir klausia, ar man reikia pagalbos.

— Neetiliuoto, — sakau. — Automobilis ant kelio.

Jis sutelkia dėmesį į mano benzino kanistrą, dovanotą banko, kuriame Džeinė ir aš atsidarėme sąskaitą. Jis vadinamas Centriniu jūrų banku, logotipas — aptakus animacinis banginis, taigi jį išsirinkome dėl akivaizdžių emocinių priežasčių.

— Ei, — sako vaikinas, — aš vieną mačiau.

— Benzino kanistrą? Nesistebiu.

— Ne, kanistrą su banginiu. Paveiksliuką. Tik vakar vieną pripildžiau. Moteris prisipylė baką, paskui sužinojo, kad čia galima mokėti kredito kortelėmis, ir paprašė pripilti dar ir kanistrą.

Prisimenu, kad Džeinė turi tokį kanistrą. Antrais pinigų laikymo Centriniame banke metais išsirinkome dar vieną benzino kanistrą. Skrudintuvą jau turėjome.

— Kaip atrodė ta moteris? — Jaučiu, kaip rausta kaklas, kaip šiaušiasi plaukai ant sprando. — Su ja kas nors buvo?

— Jėzau, nežinau. Per dieną pro čia pravažiuoja šimtai žmonių. — Jis žvilgteli į mane su gailesčiu, suglumęs suvokiu. — Tačiau jos ne vietinės. Tai žinau tikrai.

Griebiu jį už marškinių apykaklės ir prispaudžiu prie dyzelinio kuro cisternos.

— Klausyk, — sakau, aiškiai tardamas žodžius, — aš ieškau žmonos, ir tai gali būti ji. Dabar pagalvok ir pasistenk prisiminti, į ką ji panaši. Pasistenk prisiminti, ar su ja buvo mergaitė. Ar kalbėjai su ja, kur ji važiuoja.

— Gerai, gerai, — sako berniokas, mane nustumdamas. Kreivai žvilgteli ir lėtai apeina savitarnos pakylą. — Rodos, tamsiaplaukė, — sako, žiūrėdamas man į veidą, ar teisingai atsakė. Paskui pliaukšteli sau per šlaunis. — Mergaitė buvo nereali. Fantastiška. Blondinė, maža standi subinytė. Paprašė pasakų namelio rakto, — nusijuokia, — o aš atsakiau, kad duočiau raktą ir nuo savo bunkerio, jei ji lauktų manęs po darbo.

Tokios geros naujienos negirdėjau jau daug valandų. Nieko tikro, nes apibūdinimas miglotas, bet tokiomis aplinkybėmis praverčia kiekviena smulkmena.

— Kur jos važiavo? — klausiu, atsižvelgiant į aplinkybes, ramiai.

— 17-uoju keliu, — atsako jis. — Jos klausė, kaip grįžti į 17-ąjį kelią. Turbūt važiavo prie Kanjono.

Žinoma, kad prie Didžiojo Kanjono. Džeinė su Rebeka, o Rebeka norėtų pamatyti kuo daugiau, visus turistų spąstus pakeliui. Apie tokį variantą nepagalvojau.

— Ačiū, — sakau berniokui. — Pradžiuginai kaip reikiant.

Vaikinas šypsosi. Jam reikia dantų kabių.

— Doleris dvidešimt penki centai, — sako jis. — Tiek to, nemokamai.

Išbėgu iš degalinės nepadėkojęs. Eidamas atgal, nebepastebiu nei kad karšta, nei kad toli. Didysis Kanjonas. Supilu benziną ir pasuku uždegimo raktelį, vaizduodamasis Džeinės, Rebekos ir didingų raudonų sienų, išgraužtų Kolorado upės, derinį.

18 Samas

Mano nuomone, viską palikus gamtos valiai, nieko gero nebus. Laukines obelis upelių pakrantėse apipuola amarai. Nesakau, kad negalima išauginti tobulo obuolio be chemikalų, bet patikėkite — tai nelengva.

Sode laikau avis, kad nereikėtų tiek daug purkšti. Kažkodėl pesticidais niekada per daug nesižavėjau. Metiltriazotionas, endosulfanas, dieldrinas, dinosebas — skamba bjauriai, tiesa? Vis dėlto negaliu priešintis sistemai — auginu parduoti, todėl mano vaisiai turi atrodyti ne prasčiau už kitų ūkininkų, antraip prekybos centrai nepirks. Tačiau naudoju chemikalus, kurie, kiek žinau, ne tokie nuodingi: mankocebą vietoj tiofoso nuo šašligės ir netikrosios miltligės; metiltriazotionu purškiu tik kartą, rizikuodamas, kad augalai susirgs deguliais. Niekada nenaudoju 2,4-D — nepakenčiu dalykų, kurių pavadinimai nežodiniai, — tam reikalui laikau avis. Jos it vejapjovės nugraužia žolę aplink medžius, todėl galiu nenaudoti chemikalų. Sukandęs dantis, prieš derliaus nuėmimą apipurškiu medžius, atitvertus prekybos centrams, 2-chloroetilfosfono rūgštimi ir 1-naftiletano rūgštimi, nes, atvirai kalbant, jei mano obuoliai nebus tokie raudoni ir prinokę kaip visų kitų, bankrutuosiu.

Džolis daržinėje maišo endosulfaną: laikas purkšti nuo amarų; niekas nenori obuolio su kirmėle. Jis pirmas žmogus, kurį matau šiandien, po vakaro su Džolin, ir džiaugiuosi, kad čia jis, o ne Hedlis. Džolis — geras vaikinas; jis supranta, kada reikia duoti kitiems ramybę.

— Labas rytas, Samai, — sako jis, nepakeldamas akių.

— Žinai, kad purkšti reikia tik sodo dalį šiaurės vakaruose? — Džolis žino ir be pamokymų, tai apsigimęs ūkininkas. Jis vyresnis už mane — tiksliai nežinau, keleriais metais, — bet su juo sutarti man nesunku. Hedlis kartais atsikerta, Džolis niekada. Jokios ūkininkavimo patirties, įgimtas talentas, ar jau sakiau?

Jis atėjo vieną sekmadienį prieš porą sezonų su pirkėjais-skynėjais, kai visur buvo pilna mažų vaikų. Kaip uodai jie prasiskverbia ten, kur jiems ne vieta, o kai pliaukšteli, kad pasitrauktų, erzinamai slampinėja prieš akis. Atvažiuoja daug žmonių iš Bostono, nes mes turime gerą vardą, o kadangi Džolis atrodė kaip standartinis privačios mokyklos moksleivis, maniau, kad atvyko prisiskinti bušelio ar dviejų parsivežti namo. Bet jis atėjo į mažmenininkų parduotuvę, kurią atidarome rudenį. Stovėjo prie neveikiančių konvejerių, kuriais atskiriame geriausius obuolius nuo vidutinių, ir čiupinėjo krumpliaračius. Stovėjo taip ilgai, jog pamaniau, kad susirgo, paskui — kad bukaprotis, todėl artyn nėjau. Galų gale jis išėjo į sodą, o aš pakerėtas nusekiau įkandin.

Niekada šito niekam nepasakojau, bet tokio nuostabaus dalyko kaip gyvas nebuvau matęs. Dirbu šiame sode visą gyvenimą. Mokiausi vaikščioti, laikydamasis už nulinkusių obelų šakų. Bet niekada nedariau to, ką tą dieną pamačiau darant jį. Džolis praėjo pro minią, pro užtvertą plotą su obelimis prekybos centrams ir sustojo prie medžio. Aš jam nešūktelėjau; aš ėjau iš paskos, slėpdamasis už medžių. Džolis sustojo prie medžio — regis, „Macoun“ — ir apgaubė delnais mažą rausvą žiedelį. Medelis buvo jaunas, skiepytas prieš kokį porą sezonų, todėl dar nevedė vaisių. Bent aš taip maniau. Jis laikė žiedą rankose, patrynė vainiklapį pirštais, palietė švelnų viduriuką, paskui sudėjo plaštakas it melsdamasis. Taip jis stovėjo kelias minutes, o aš taip susijaudinau, kad tylėjau kaip žemė. Paskui jis atitraukė delnus. Tarp jų gulėjo glotnus, apvalus, raudonas obuolys, kaip miela diena. Vaikinas burtininkas, toptelėjo man. Neįtikėtina. Obuolys karojo nuo dar plonos šakelės, palinkusios nuo per didelio svorio. Džolis nuskynė jį ir atsisuko, lyg būtų žinojęs, kad aš čia. Atkišo obuolį man.

Nemanau, kad oficialiai pasiūliau jam darbą, ko gero, net nenutuokiau, kad man reikia darbininko. Bet tą dieną Džolis pasiliko, o paskui persikėlė į vieną laisvų Didžiojo namo kambarių. Jis tapo tokiu pat geru darbininku kaip Hedlis, nors šis augo viename Naujojo Hampšyro ūkyje, kol mirė tėvas, o motina pardavė žemę nekilnojamojo turto supirkėjui. Tereikia Džoliui kartą parodyti, ir jis jau moka. Dabar skiepija geriau už mane. Tačiau ypač jam sekasi genėti. Nupjauna jaunam medeliui šakas nesvarstydamas, nemanydamas, kad jį žudo, o po metų šis išskleidžia gražiausią lapų skėtį.

— Ar avis kas nors suvarė į diendaržį? — klausiu. Prie chemikalų jų neprileisiu. Džolis linkteli ir paduoda man žarną su purkštuku. Labai dideli sodai turi purškimo mašinas, bet aš mėgstu dirbti rankomis. Skindamas vaisius, jaučiuosi pats juos sukūręs.

Mes pasukame prie ankstyvųjų „Macoun“ ir „Milton“, kurie prinoks rugpjūčio pabaigoje ir rugsėjį. Spėlioju, kiek laiko praeis, kol jis paklaus manęs apie vakar vakarą.

— Prašysiu tavęs paslaugos, Samai, — sako Džolis, taikydamas į vidutinio didumo medį. — Man reikia tavo leidimo vienam reikalui.

— Velniai griebtų, Džoli, gali čia daryti, ką nori. Pats žinai.

Džolis pakreipia purkštuką, pesticidas varva jam po kojomis.

Suirztu. Jis stebeilija į mane, galiausiai pastebi ir išjungdamas smarkiai pasuka purkštuką.

— Mano sesuo ir dukterėčia pateko į bėdą, turiu jas trumpam kur nors apgyvendinti. Pakviečiau čia. Nežinau, kuriam laikui.

— A. — Nežinau, ko tikėjausi, ko gero, blogesnių dalykų. — Nieko baisaus. Į kokią bėdą? — Nenoriu kišti nosies ne į savo reikalus, bet turiu žinoti. Jei dalykas neteisėtas, galbūt apsigalvosiu.

— Ji paliko vyrą. Trenkė jam, pasiėmė vaiką ir išvažiavo.

Bandau įsivaizduoti Džolio seserį; prisimenu, kad jis pasakojo apie ją. Tikriausiai panaši į Džolį — liesa, tamsiaplaukė, sąžininga, rami. Įsivaizdavau ją kaip vieną Niutono, kuriame užaugo Džolis, merginų — gražiai apsirengusią, kvepiančią alyvomis, lygiais storais plaukais. Merginos, kurias pažinojau Bostone, buvo turtingos ir pasipūtusios. Jos paspausdavo man ranką susipažindamos, o paskui, kai manydavo, kad nematau, užmesdavo akį, ar nesusipurvino. Ūkininkas, sakydavo jos. Kaip įdomu. Tai reikšdavo: nežinojau, kad Masačūsetse tokių dar likę.

Bet tokios merginos nepalieka vyrų, juo labiau jų nemuša. Jos išsiskiria ramiai ir gauna pusę vasarnamio. Gal ji stora ir panaši į sumo imtynininką, pamanau. Visada teisindavau šią moterį dėl Džolio. Jis dažnai kalbėdavo apie ją, bet trumpai, ir susidarydavo įspūdis, kad ji — Džolio didvyrė.

— Tai kur ji? — klausiu.

— Važiuoja į Solt Leik Sitį, — sako Džolis. — Rašau jai laiškus iš kito šalies galo. Ji nelabai moka orientuotis. — Jis patyli. — Klausyk, jei paskambins jos vyras, sakyk, kad nieko nežinai.

Vyras. Tas banginių vaikytojas, pradedu prisiminti nuotrupas. Mergaitės vardas Rebeka. Nuotrauka Džolio kambaryje: gražus mažas berniukas (jis pats) ir liesa, išblyškusi, stipriai jį apkabinusi mergaitė. Negraži, paklausiau, kas ji, ir nustebau sužinojęs, kad jie giminės.

— Iš San Diego, — sakau, ir Džolis linkteli.

— Ji ten negrįš, — taria Džolis, ir aš imu svarstyti, kodėl jis toks tikras. Jis pakelia iš po obels nukritusią šakelę, nukreipdamas pesticido čiurkšlę į šalį. Įsikiša šakelę į užpakalinę kišenę. — Vyrukas, už kurio ji ištekėjusi, asilas. Niekada nesupratau, kodėl ji negali be jo gyventi. Prakeikti kuprotieji banginiai.

— Banginiai, — pakartoju. — Oho. — Niekada negirdėjau Džolio taip piktai kalbant. Beveik visą laiką, kai jį pažįstu, jis vaikšto kaip šešėlis, ramus, neišsiduodantis, apie ką galvoja. Jis išpurškia chemikalus į dangų, ir ant gretimo medžio viršūnės pasipila dirbtinis lietus.

Džolis užsuka purkštuvą ir atsargiai pastato skardinę ant vejos.

— Kodėl tu purški? Negi nėra gamtinių priemonių?

Atsisėdu ant sauso žolės sklypelio ir išsitiesiu ant nugaros.

— Nepatikėtum, kokia bjaurastis apninka parduoti skirtus obuolius, jei nepurški. Amarai, kirmėlės, šašligė ir kitokia velniava. Jų tiek daug, kad kiekvienu atskirai pasirūpinti neįmanoma. — Prisidengiu akis nuo saulės. — Palik viską gamtos valiai, ir viskas nueis šuniui ant uodegos.

— Aišku, — atsiliepia Džolis. — Papasakok. — Jis atsisėda šalia. — Ji tau patiks. Tu man truputį primeni ją.

Ketinu paklausti: „Kuo?“, bet nesu įsitikinęs, ar noriu žinoti atsakymą. Gal kad šitaip priėmiau jį į darbą, topteli. Suvokiu, kad noriu daugiau sužinoti apie šitą Džeinę, kaip ji atrodo, kokias knygas skaito ir kaip išdrįso trenkti savo vyrui. Matyt, iš tų moterų, kurias mano tėvas vadindavo „boba su kiaušiais“.

— Moterys nebežino, ko nori. Praneša, kad išteka, o paskui verčia į lovą. Galva neišneša.

Džolis juokiasi.

— Džeinė visada žinojo, kad nori Oliverio. Visi kiti tiesiog nesuprato kodėl. — Jis pasiremia ant alkūnės. — Samai, turi pamatyti tą vyruką. Klasikinis mokslininko tipas, įsivaizduoji? Kiaurą dieną sklando migloje, paskui išvysta dukterį, ir kartais jam net pasiseka prisiminti jos vardą. Be paliovos tauškia apie sumautas garsajuostes su banginių dainomis, kurias įrašinėja...

— Džoli, jei tavęs nepažinčiau, manyčiau, kad pavyduliauji.

Jis išrauna netoliese augančią usnį.

— Galbūt, — atsidūsta. — Sesuo — puikus žmogus. Oliveris siekia perkurti ją pagal savo atvaizdą, supranti? Jam niekada nerūpėjo, kad ji iš pat pradžių buvo puikus žmogus. Jei būtų likusi su manimi — žinau, kad taip nebūna, bet teoriškai, — dabar būtų visiškai kitokia. Būtų tokia, kokia buvo. Bent jau nebijotų savo šešėlio. — Jis vėl išsitiesia ant nugaros. — Paaiškinsiu taip, kad tu suprastum. Ji buvo Astrachan, o dabar — laukinis obuolys.

Nusišypsau jam. Laukiniai obuoliai rūgštūs, beveik nevalgomi, tinkami nebent drebučiams. Bet „Astrachan“ veislės obuoliai geriausi, universalūs — saldūs išvirti, saldūs valgomi žali. Aš pasitraukiu nuo Džolio, trokšdamas pakeisti pokalbio temą. Keista šitaip su juo kalbėti. Vienas dalykas šnekučiuotis apie sodą ar mano gyvenimą, bet jis už mane vyresnis, o aš, tai prisiminęs, nemanau turįs teisę jam patarinėti. Tegaliu išklausyti.

— Tai ar papasakosi, kas atsitiko vakar vakare? — klausia Džolis, gelbėdamas mane iš keblios padėties.

— Jau girdėjai. — Atsisėdu ir apkabinu kelius, šluostydamas nuo džinsų žolės dėmes. — Džolin išteka. Praneša tai, paskui mane užpuola.

— Juokauji.

— Negi šaipyčiaus iš tokių dalykų? — Ketinau šiuos žodžius ištarti nerūpestingai, bet Džolis įsmeigia akis man į veidą, lyg vertintų mane prieš nuspręsdamas.

— Neketinu klausti, kas atsitiko, — juokiasi jis.

— Tau ir nereikia žinoti...

— Oi, nereikia?

Aš šypsodamasis papurtau galvą. Išpažintis, žodžiai, ištarti didžiuliame laisvame žemės plote, mano žemės, atrodo nebe taip baisiai. Pasakęs galėsiu pamiršti. Atsisuku į Džolį.

— Tau buvo nutikusi tokia velniava ar aš tik vienas toks?

Jis nusijuokia, atsistoja ir atsišlieja į medį, kurį neseniai skiepijo.

— Mylėjau tik kartą gyvenime, — sako jis, — taigi neturiu patirties.

— Nieko sau pagalbininkas.

Jis atkiša ranką, kad aš lengviau atsistočiau. Čiumpame žarną su purškalais ir traukiame gilyn į prekybos centrams skirtą sodo pusę. Aš einu pirmas, atsistoju kalvos viršūnėje ir žvalgausi į visas keturias puses. Tiesiai priešais vyrai geni jaunus medelius, toliau, prekybiniame plote, matau Hedlį, prižiūrintį purškimą endosulfanu. Dabar liepa, visi lapai ir žiedai išsiskleidę, tiesiasi į dangų it pirštai.

Džolis paduoda man nukritusią šakelę, kurią neseniai pakėlė, tikėtina, kad panaudos ją vasaros pabaigos akiavimui.

— Aukščiau nosį, Samai, — sako man. — Jei tau pasiseks, supažindinsiu su savo vyresne seserimi.

19 Rebeka

1990-ųjų liepos 22-oji

Kol laukiame eilėje ledų, motina prabyla apie Samą.

— Na? — sako man. — Ką manai? Tiesiai.

Neslėpsiu, tikėjausi šio pokalbio. Jie visą dieną nesiginčijo. Tiesą sakant, šį rytą beveik visada mačiau motiną su Samu, vaikščiojančią pietinėje sodo dalyje, drauge gliaudančią pupas prieangyje, kai kepina saulė, ar besišnekučiuojančią. Spėliojau, apie ką jie kalba: Samas nieko neišmano apie kalbos sutrikimus, o mano motina — apie žemės ūkį. Turbūt kalbasi apie dėdę Džolį, vis dėlto bendra tema. Kartą ar du apsimečiau, kad jie kalba apie mane.

— Menkai jį pažįstu, — sakau. — Lyg ir neblogas žmogus.

Motina atsistoja priešais, kad matyčiau tik ją.

— Kaip neblogas?

Ko ji tikisi? Stebeilija taip įdėmiai, kad man pasidaro aišku: jai reikia geresnio atsakymo, teisingo atsakymo, o aš neįsivaizduoju kokio.

— Jei turi omeny: „Ar man su juo pasidulkinti?“ — atsakymas, jei nori, taip.

— Rebeka! — sušunka motina taip garsiai, kad atsisuka moteris prieš mus, Hedlis, Džolis ir pats Samas. Ji nusišypso ir mosteli ranka. — Nežinau, kas čia tave apsėdo, — tyliau priduria. — Kartais man atrodo, kad tu — nebe tas pats vaikas, kurį išsivežiau į Rytus.

Aš ir esu kitokia, noriu pasakyti, aš beprotiškai įsimylėjusi. Bet motinai tokie dalykai nesakomi, ypač jei ji staiga tapo artimiausia drauge kito vaikino, kuriam tiek pat metų, kiek tavo mylimajam. Motina atsisuka į dėdę Džolį.

— Ji nori mažos porcijos šokoladinių. Aš valgysiu kakavinius. Gal galėtum užsakyti, mes trumpam pasišalinsim.

Ištraukiu ranką iš jos gniaužtų.

— Nenoriu šokoladinių, — sakau dėdei, nors kaip tik juos ketinau užsisakyti. — Ji nežino, ko aš noriu. — Dirsteliu į motiną. — Noriu vaisinių.

— Vaisinių? Tu negali pakęsti vaisinių. Pernai sakei, kad jų skonis kaip vaikiško aspirino.

— Vaisinių, — pakartoju. — Noriu vaisinių. — Norėdama išvengti ginčo, su motina nueinu šalin. Tuo metu Hedlis ir Samas domisi visureigiu dviračiu.

— Kas yra? — klausiu sumetusi, kad viskas baigsis, jei pasikalbėsime atvirai. Žinau, kad ji šnekės apie Hedlį ir kad aš su juo leidžiu pernelyg daug laiko. Ką aš žinau, gal ji net nutuokia, ką veikėme daržinėje.

Aš viską apgalvojau per tas kelias naktis, kai negalėdavau užmigti, ilgėdamasi Kalifornijos garsų. Negirdėti pravažiuojančių automobilių nei triračių ant šaligatvio, nei bangų mūšos už kelių mylių. Čirpia cikados (Hedlis jas vadina cyplikėmis), tarp šakų ir žiedų ūžia vėjas, bliauna avys. Prisiekiu, čia galima išgirsti priekinius žibintus. Iš savo kambario kelio nematau; mažiausiai tris kartus turiu bėgti prie lango viršutinio koridoriaus gale apžvelgti automobilių apačioje — suskaičiuoti ir įsitikinti, ar mano tėvas dar neatvažiavo. Galiu įsivaizduoti tik vieną dalyką, baisesnį už pokalbį su motina apie Hedlį: pokalbį su tėvu apie šią kelionę.

Štai ką ketinu pasakyti motinai: žinau, kad, tavo nuomone, esu jauna. Bet buvau ne per jauna važiuoti čia su tavimi. Ne per jauna suprasti, kas vyksta tarp tavęs ir tėčio ir kas mums ilgainiui bus geriau. Todėl nesakyk, kad nežinau, ką darau. Nebuvai vyresnė už mane, kai pradėjai susitikinėti su tėčiu.

— Manai, kad aš išduodu tavo tėvą, — sako motina.

Išverčiu akis. Pokalbis ne apie mane. Ji net nepastebėjo manęs ir Hedlio.

— Žinau, kad tebesu jo žmona. Nesupranti, kad kiekvieną rytą, pamačiusi tave, mąstau, ką palikau Kalifornijoje? Visą gyvenimą, Rebeka, aš palikau visą gyvenimą. Palikau vyrą, kuris bent kai kuriais atžvilgiais nuo manęs priklausomas. Todėl kartais svarstau, ką aš veikiu čia, šitame Dievo užmirštame ūkyje, — ji mosteli ranka, — su šiuo...

Jos balsas prityla, ir aš įsiterpiu:

— Su kuo šiuo?

— Su šiuo tiesiog neįtikėtinu žmogumi, — sako ji.

Tiesiog neįtikėtinu žmogumi?

Motina sustoja.

— Tu siunti ant manęs.

— Ne, nesiuntu.

— Aš matau.

— Nesiuntu. Tikrai.

— Meluoti nebūtina...

— Mama, — pakeliu balsą, — aš nemeluoju. — Ar tikrai? Atsisuku į ją ir įsisprendžiu į klubus. Ir katra dabar elgiasi vaikiškai, mąstau. — Tai kas vyksta tarp tavęs ir Samo?

Motina paraudonuoja kaip burokas. Raudona kaip burokas, mano motina!

— Nieko, — prisipažįsta. — Tiesa, ateina į galvą beprotiškų minčių. Bet šiaip nieko. Visiškai nieko.

Mano tikra motina. Kas būtų pamanęs.

— Maniau, nesutariat.

— Aš irgi taip maniau, — sako ji. — Bet, matyt, ne sutarimas svarbiausia. — Ji spokso į Hedlį ir Samą, jie su dėde Džoliu stovi eilės prie ledų priekyje. Šitas restoranas skiriasi nuo vakarykščio, kai motina ir Samas dar nemėgo vienas kito. Šis restoranėlis pats gamina ledus. Tik septynių rūšių, bet Samas sako, kad pirkėjų netrūksta.

— Reikia grįžti, — neryžtingai pasiūlo motina.

Kai mes ką tik atvykome, Samas nebuvo linkęs bendrauti su mano motina. Po avių kirpimo katastrofos, kuri tikrai nepadarė gero pirmojo įspūdžio, jis pasakė Hedliui, kad mano motina — ragana iš priemiesčio, nieko neišmananti apie tikrą gyvenimą. Hedlis pasakė man, aš pasakiau motinai, o ši purkštelėjo ir atkirto, kad obelynas kažkokiame užkaboryje nėra tikras gyvenimas.

O nuo praėjusio vakaro jie neišskiriami. Pirmą kartą pamačiusi, nepatikėjau savo akimis; maniau, kad motina laiko Samą kaimo stuobriu, bet nori galutinai įsitikinti. Tiesą sakant, beveik nekreipiau dėmesio. Leidau laiką su Hedliu — mes iškart susidraugavom, o po vakarykštės nakties... kas žino, kuo viskas baigsis. Hedlis žavingas. Jis moka dalykų, kurių daugiau nieko nemačiau darant: augina sodinukus, lygina obliumi medį, kol šis virsta lenta, stato amžinai stovėsiančius statinius. Jis tiesiog neįtikėtinas.

Tiesiog neįtikėtinas. Visą šį laiką motina, galbūt nejučiomis, mylėjo.

— Manau, iki ausų įsimylėjai Samą, — balsu išsakau savo mintį.

— Oi, liaukis. Aš ištekėjusi, pamiršai?

Išverčiu akis. „Pamiršai?“ Nekaltinčiau jos, jei pamirštų. Sunkiai įsivaizduoju tėvo veidą, o juk mano priežastys bėgti nuo jo ne tokios svarios. Labai pasistengusi, išvystu jo akis — plačias, mėlynas, neįtikėtinai pavargusias. Jo akis ir raukšles apie lūpas (nors ne pačias lūpas) ir krumplius, sugniaužusius rašiklį. Štai ir viskas, penkiolikos metų prisiminimas.

— Aišku, nepamiršau, — suirzusi kalba motina. — Aš penkiolika metų tavo tėvo žmona. Ar neprivalau mylėti žmogaus, už kurio ištekėjau?

— Tai tu man pasakyk.

Motina sustoja.

— Taip, privalau. — Žodžius ji taria lėtai. Regis, stengiasi save įtikinti. — Samas — tik draugas. — Ji pamojuoja ranka prieš akis, lyg trindama viską, ką pasakė. — Mano draugas, — pakartoja. Paskui pažvelgia į mane taip sutrikusi, kad nutariu, jog nebeprisimena, ką kalbėjo. — Tik norėjau, kad suprastum, kokia padėtis.

— Ką gi, labai ačiū, — sakau, stengdamasi nesijuokti. Neįsivaizduoju, ką ji nori išgirsti. — Mūsų ledai ištirps. — Ji griebia mane už rankos, ketindama temptis prie prekystalio. Aš nusikratau jos, nes į mus žiūri Hedlis. — Gana, mama. Man nebe treji.

Prieinu prie Hedlio ir pasiūlau jam savo ledus. Jis nusišypso ir pasisodina mane ant kelių, laižydamas vageles, padarytas ledų gaminimo aparato. Galiausiai pasikeičiame ledais, nes aš iš tikrųjų nemėgstu vaisinių.

Motina stovi beveik prieš akis. Ji maitina Samą savo ledais, o Samas ją — savo. Samas neapskaičiuoja atstumo ir išterlioja motinai nosį vaniliniais ledais. Ji sukikena ir brūkšteli savo ledais Samui per smakrą. Žiūriu į juos ir šypsausi. Ji elgiasi kaip vaikas, mąstau. Ji elgiasi kaip aš.

Prie Lydekų tvenkinio dėdė Džolis, Hedlis ir aš važiuojame raudonojo pikapo gale. Vaikystėje tenai, už kelių mylių nuo sodo, Samas mokėsi plaukti. Šeštajame dešimtmetyje, rėkia Samas iš kabinos, buvo tik šis tvenkinys. Tas, kuriame plūduriuoja vandens lelijų lapai ir prileista žuvų. Paskui rajono gyventojai susimetė pinigų, iškasė greta didelę duobę, dugną išpylė smėliu ir įrengė plaukyklas. Vasarą susimoki ir gali su visa šeima atvažiavęs plaukioti, kada nori.

Sekmadienis puikus. Saulė įkaitino platformos metalą, ir mes visi trys sėdime ant marškinėlių. Vėjo beveik nėra, bet, kai pradedi apie jį galvoti, pajunti. Oras kvepia sėkme.

— Manau, tau čia patiks, — sako Hedlis, perrėkdamas padangų kriokimą. — Nėra povandeninių srovių.

Gal net motina plaukios. Visada manydavau, kad ji nebrenda į vandenį, bijodama vandenyno srovių. Tiesą sakant, ji labai džiaugiasi iškyla. Pati paruošė pietus ir kalba, kaip smagu bus atvėsti.

Saulė plieskia man į viršugalvį. Užsidengiu delnu, kad būtų bent šioks toks pavėsis.

— Kaip ugnis, — pasakau Hedliui ir priverčiu paliesti.

Dėdė Džolis atsivežė Havajų gitarą ir bando skambinti pirmuosius „Laiptų į dangų“ akordus. Beveik taisyklingai, bet melodija skamba kaip ligotų havajiečių. Nepasakyčiau, kad ji mane ramintų, bet Hedlis užsnūsta, padėjęs galvą man ant kelių. Visą kelią dėdė Džolis skambina nei šiokias, nei tokias dainas: „Su gimimo diena“, „Peliuko Mikio klubą“, „Mėlyną aksomą“, „Šok ir šauk“.

Samas įvažiuoja į kažkokį tankumyną, bet iš jo veda šunkelis, virstantis keliu. Gale įrengta automobilių stovėjimo aikštelė su metaliniais vartais ir surūdijusiais vyriais.

— Kelerius metus bandyta rakinti, — šaukia mums Samas. — Bet jaunimas peršokdavo per tvorą ir iškylaudavo paplūdimyje. Kai vartus nustota rakinti, ir jaunimas nustojo čia rodytis.

Hedlis pabudo ir sako:

— Todėl, kad dingo visas malonumas. Kvailioti smagu tik ten, kur įeiti draudžiama.

Samas iškiša galvą pro langą ir bando pažvelgti į Hedlį.

— Tu čia ateidavai? — juokiasi. — Nesistebiu.

Samas ir motina nuneša prie tvenkinio šaltkrepšį, o aš paimu rankšluosčius, raketes ir geltoną sviedinį. Dėdė Džolis atsineša Havajų gitarą. Prie žalio stulpo Samas užrašo lentoje savo pavardę.

Tvenkinys daug didesnis, negu įsivaizdavau, beveik taisyklingo kvadrato formos, antra vertus, juk jį iškasė žmonės. Greta plaukyklos tikroji kūdra, Lydekų tvenkinys, tokia didelė, kad vieno kranto nematyti. Didžiosios kūdros pakraštyje — dvi burinės valtys, dumblina ratinė ir metalinė irklinė, visos pažymėtos raidėmis LTA, Lydekų tvenkinio asociacija.

Prie manęs iš užpakalio prieina Samas.

— Galima paimti valtį, jei yra laisvų. — Jis atsisuka į mano motiną ir pasakoja, ko nebėra prie plaukyklos, įrengtos prieš dvidešimt metų. — Už tos prieplaukos buvo tramplinas šuoliams į vandenį. O ten? Antroji prieplauka nebuvo sujungta su krantu. Jei norėdavai ant jos užlipti, turėdavai plaukti. O maži vaikai kiekvieną vasarą laikydavo plaukimo egzaminą, tik paskui galėdavo plaukti už plūdurų.

Hedlis ir dėdė Džolis, matyt, visą suplanavę iš anksto, paima iš mano rankų rankšluosčius ir sviedinį, griebia mane, besispardančių ir spiegiančią, ir — vienas, du, trys — sviedžia nuo pirmosios prieplaukos. Iš kažkur ant mūsų ima rėkti storulis gelbėtojas. Mėtyti negalima. Ypač nuo tos prieplaukos.

Hedlis šoka į vandenį paskui mane, stveria už kulkšnies ir panardina. Vanduo drumzlinas, nudažytas kažkokiais melsvais dažais, vietomis šaltesnis. Brendu ieškodama šiltos vietelės, kurioje Hedlis nemėgins manęs nuskandinti dar kartą.

Dėdė Džolis, kalbėjęsis su gelbėtoju, pliumpteli į vandenį kregždute. Išnyra jau šnekėdamas:

— Nuo chemikalų ši vieta panaši į milžinišką unitazą. Mėlio pilama į vandenį, kad šis susidrumstų ir ne taip sparčiai daugintųsi dumbliai.

— Dumbliai, — sakau, — fui. — Neabejoju, kad San Diego paplūdimiuose pilna dumblių, o gal ir bjauresnių dalykų, bet ten ramina mintis, kad viską išplaus potvynis.

Motina užsiėmusi: tiesia rankšluosčius ant siauro paplūdimio ruoželio. Juokinga, nes paplūdimiu tai vargu ar galima pavadinti. Veikiau pora kaušų smėlio, buldozerio dailiai išlyginto. Provincija, pagalvoju. Mes galėtume juos šio bei to išmokyti.

Motina įkuria rankšluosčių koloniją. Prie dryžuotojo patiesia rausvąjį, prie „Vargdienių“ reklaminio — „Ralph Lauren“. Greta keturių rankšluosčių — languotą vilnonę antklodę. Įdomu, kas ant jos gulės. Ji neatsižvelgė į saulę.

— Ei, — šaukia ji Samą, bet šis negirdi.

Tiesą sakant, kaip tik tą akimirką, kai ji prabyla, Samas pūkšteli į vandenį, atlikęs dvigubą salto. Iššoka baisiai aukštai, juk tramplino nėra. Visi mes, jau vandenyje, plojame. Samas užsiropščia ant antrosios prieplaukos ir nusilenkia.

Jo kūnas, priešingai nei Hedlio, kresnas. Krūtinė širdiškai apžėlusi tamsiais plaukais. Keista, bet plaukai ant kojų ne tokie tankūs. Samas plačiapetis, liekno liemens, stiprių rankų (daug kilnoja), raumeningų šlaunų. Prisimenu per vakarienę girdėjusi, kad jam sunku nusipirkti džinsus — regis, kiškos per siauros, o liemuo per platus.

— Greičiau, — priplaukęs ragina Hedlis. — Palenktyniaukim. — Jis energingai nupūškuoja krauliu per tvenkinį ir vos nesusiduria su dėde Džoliu, kuris vangiai plaukia nugara, kažką dainuodamas svetima kalba. Prisimenu, kad dėdei Džoliui plaukimas — bemaž šventas dalykas. Motina tvirtina nežinanti kodėl.

Hedlis ir aš kitą tvenkinio galą pasiekiame kartu.

— Tik todėl, kad tu dešimt metų jaunesnė.

— Liaukis, — juokiuosi aš. — Argi čia priežastis?

— Sakai? — Jis griebia mane už plaukų ir panardina galvą po vandeniu. Aš atsimerkiu ir imu masažuoti jam kojas. Kai Hedlis mane paleidžia, plaukiu jam tarp kojų, kutendama jas pirštais iš vidaus. — Sukčiauji, — bamba jis.

Mes nuplaukiame į seklųjį galą. Ant kranto būrelis vaikų semia į kibiriukus šlapią smėlį. Atsisėdame ant tvenkinio dugno, vanduo skalauja mums riešus.

— Aš visą laiką statydavau smėlio pilis.

— Tu užaugai paplūdimyje. Matyt, esi įgudusi.

— Būdavo baisiai pikta. Vieną akimirką didžiuojiesi dviejų valandų darbu; kitą akimirką jį jau nuplovusi banga.

— Taigi nusprendei nebeiti į paplūdimį. Kūdikėlių boikotas?

Aš priblokšta atsisuku į jį.

— Iš kur tu žinai? Atsisakydavau eiti. Įniršdavau kiekvieną savaitgalį, kai tik tėvai pradėdavo krauti į mašiną plaustą, rankšluosčius ir šaltkrepšį.

Hedlis juokiasi.

— Atspėjau. Matyt, buvai ryžtinga mažylė.

— Buvau? Visi sako, kad tebesu.

— Žinoma, tebesi ryžtinga, — sutinka Hedlis. — Bet nebe mažylė. Turi daugiau proto negu beveik visi mano pažįstami, o elgiesi tikrai ne taip, kaip aš, kai man buvo penkiolika.

— Kai dar gyveno dinozaurai.

— Aha, — išsišiepia Hedlis. — Kai dar gyveno dinozaurai.

Labai norėčiau pamatyti mano metų Hedlį. Apsimetu, kad užkasu akmenėlį.

— O kaip tu elgeisi? — klausiu.

— Baisiai keikdavausi ir pradėjau rūkyti. Samas ir aš žiūrėdavom pro rakto skylutę į mergaičių persirengimo kambarį sporto salėje, — sako Hedlis. — Nebuvau toks savyje susitelkęs kaip tu.

Susitelkęs. Hedlio akyse atsispindi tobula apskrita saulė.

— Manau, esu susikaupusi.

Hedlis ir aš žaidžiame tenisą sekliajame tvenkinio gale ir gaudome jautines varles. Iš smėlėto dugno kojų pirštais krapštome plokščius akmenis ir žiūrime, katro nušoks toliau. Kartais tiesiog gulime ant lygių šlapių pirmosios prieplaukos lentų ir miegame, laikydamiesi už rankų. Retkarčiais sugaunu motinos žvilgsnį. Nežinau, ar ji stebi mus, ar mūsų žvilgsniai susitinka netyčia. Kartą ji užkalbina Samą, kuris išlipo iš tvenkinio pailsėti. Samas dirsteli į mus ir gūžteli pečiais.

Per pietus motina užmiršta paduoti valgio Hedliui ir apsimeta, kad tai atsitiktinumas. Paskui pabrėžtinai įspraudžia jam į rankas alaus, o man neduoda.

— Kai kurie iš mūsų, — pareiškia, įsmeigusi akis į mane, — dar per jauni gerti.

Hedlis vis tiek atiduoda man pusę savo skardinės, kai motina nueina į būdelę. Dėdė Džolis liepia man nekreipti dėmesio į tokį jos elgesį.

Po pietų motina užsimano tvarkytis. Ji sumeta atliekas į šiukšlių maišą, įdeda jį į kitą maišą, surenka nesuvalgytą maistą. Dar kartą sulanksto panaudotas servetėles. Nupurto nuo rankšluosčių trupinius. Samas, kurį laiką jos laukęs, šoka į tvenkinį ir du kartus jį perplaukia, kol ji krapštosi. Matyt, ji pažadėjo maudytis po pietų.

Galų gale Samas prieina prie oazės, kurią ji sukūrė. Ji stovi šalia, svarstydama, ką dar nuveikti. Dėdė Džolis, Hedlis ir aš klūpome sekliajame gale ir laukiame, kas bus. Hedlis apkabino mane per krūtinę ir spaudžia prie išsipūtusių savo maudymosi kostiumo kišenių.

Samas čiumpa mano motiną į glėbį ir nuneša prie sekliojo galo. Ji tebemūvi šortus.

— Ne, — sako motina, iš pradžių juokdamasi. Spardosi, žmonės aplink tvenkinį šypsosi, manydami, kad ji pokštauja. Aš atsišlieju į Hedlį ir spėlioju, kada motina pratrūks. — Samai, — sako ji atkakliau. Jie priėjo prie antrosios prieplaukos krašto, jie beveik vandenyje. — Aš negaliu.

Valandėlę Samas stabteli, surimtėja.

— Moki plaukti?

— Moku, — atsako motina. Didelė klaida.

Samas įbrenda į vandenį, ir motina pradeda rėkti.

— Ne, Samai! Ne!

— Taip jam ir reikia, — sako dėdė Džolis, į nieką nesikreipdamas.

Samas brenda gilyn. Vanduo aptaško motinos šortus ir plečiasi kaip dėmė. Ji liaujasi spardytis supratusi, kad tik dar labiau sušlaps. Kartą man pasirodo, kad motina beveik susitaikė su tuo, kas įvyks. Samas, žmogus, žinantis, ko siekia, brenda toliau.

— Nesielk su manim šitaip, — kužda ji Samui, bet žodžius suprantame visi.

— Nesirūpink, — atsako Samas, ir mano motina tvirčiau jį apkabina. Jis žiūri jai tiesiai į akis, lyg visas žioplių pasaulis jam nebeegzistuotų. — Jei nenori — iš tikrųjų nenori, — parnešiu tave atgal. Tuojau pat. Tik pasakyk.

Atrodo, motina persigandusi. Man darosi jos gaila.

— Aš būsiu su tavimi, — sako Samas. — Žiūrėsiu, kad nieko neatsitiktų.

Ji užsimerkia.

— Eik. Gal man kaip tik to ir reikia.

Samas atsargiai brenda gilyn, kol vanduo pasiekia motinos smakrą. Paskui, liepęs nenuleisti akių nuo jo — tiesiai — sako — man į akis, — pasineria.

Atrodo, tai trunka amžinybę. Žiūri visi, kas tik susirinko pakrantėje. Keli stropūs vaikiščiai su akvalangais priplaukia arčiau ir pasineria pažiūrėti, kas vyksta. Staiga iš vandens kartu iššoka mano motina ir Samas, gaudydami orą.

— Oi! — šaukia mano motina. — Kaip nuostabu!

Ji mirkčioja, kad išvarvėtų vanduo, ir iriasi plačiais mostais, raibuliai siekia net mus. Samas džiūgauja. Jis pamerkia dėdei Džoliui, bet motinos nepalieka, jis jos asmens sargybinis, jis tesi jai duotą pažadą. Nieko neatsitiks, kol jis šalia. Seniai laikas, pagalvoju. Hedliui ir man spektaklis nusibosta, ir mudu imame žvalgytis kanojos didžiajame tvenkinyje. Kai mes nueiname, motina plaukia krauliu.

Vienu metu nemiegame tik aš ir motina. Gulime ant rankšluosčių aukštielninkos ir stengiamės (žiūrėti debesyse atvaizdus. Aš matau lamą ir sąvaržėlę. Ji mato žibalinę lempą ir kengūrą. Abi ieškome chameleono, bet nerandame.

— Galvojau apie Hedlį, — sako motina.

Pajuntu, kaip įsitempia pečiai.

— Mums drauge labai smagu.

— Pastebėjau. Samas sakė, kad Hedliui tu labai patinki.

Pasiremiu ant alkūnės.

— Jis taip sakė?

— Daugmaž. Sakė, kad Hedlis patikimas. — Kaire ranka ji išsiblaškiusi pešioja žolę.

— Taip ir yra. Ūkyje jis rūpinasi viskuo, ko netvarko Samas. Jo dešinioji ranka.

— Jis vyras, — sako motina. — Visa bėda. O tu vaikas.

— Man penkiolika, — primenu. — Aš ne vaikas.

— Tu vaikas.

— Kiek tau buvo metų, kai pradėjai susitikinėti su tėčiu?

Motina apsiverčia ant pilvo ir įsiremia smakru į smėlį. Vos suprantu, ką ji sako. Regis: „Tada buvo kitaip.“

— Niekas nepasikeitė. Negali nepamilti. Negali užgniaužti jausmų kaip žvakės.

— O tu, pasirodo, patyrusi.

Ketinu atkirsti — Kaip ir tu, bet persigalvoju.

— Negali nepamilti, — sako ji, — bet gali laikytis atokiau nuo netinkamų žmonių. Aš tik tiek ir bandau pasakyti. Perspėju, kol nevėlu.

Nusiritu šalin. Negi ji nesupranta, kad jau per vėlu?

Samas pabunda ir atsisėda tarp mūsų. Tektų šnekėtis jam girdint. Motina, turbūt gerai nepagalvojusi, šnairai dėbteli į mane. „Pakalbėsime apie tai vėliau“, — sako ji.

Juodu nusprendžia plaukti žvejoti irkline valtimi, o mane palieka prižiūrėti dėdės Džolio, Hedlio ir šaltkrepšio. Išsiimu nektariną, lėtai valgau. Sultys varva smakru, o kai nudžiūsta, oda lieka lipni.

Motina nesupranta, ką kalba. Nemanau, kad mane domina vyresni vyrai. Manau, kad mane domina Hedlis. Pasilenkiu ir nuvaikau musę jam nuo ausies. Ant lezgelio trys apgamai, kurių anksčiau nepastebėjau. Sužavėta du kartus suskaičiuoju. Su juo nebežinau, kas aš. Nežinau ir nesuku galvos; tikriausiai būnu nuostabi, nes jam su manimi, rodos, labai smagu. O apkabina jis mane taip, kaip aš vaikystėje laikydavau porceliano lėles. Jos buvo nepaprastai gražios, veidai ištapyti, todėl išdrįsdavau nuimti jas nuo lentynos tik labai trumpam.

Miegodamas dėdė Džolis neknarkia, bet sunkiai kvėpuoja ir varo mane iš proto. Pasikartojantis gergždimas. Klausydamasi pagauni ritmą, o jis staiga pakeičia modelį, ir pajunti, kad lauki, kol jis baigs, ką pradėjęs. Kokias tris minutes pasiklausiusi, atsistoju ir pasirąžau. Apeinu tvenkinį, mirkydama kojų pirštus vandenyje ir rašydama smėlyje savo inicialus. H. S. + R. D. Žinau, kad potvynis jų nenuplaus.

Kitame tvenkinio gale siūruoja nendrių ir meldų sąžalynas. Žolės geltonos kaip kviečiai, sulig manimi aukštumo. Užginta vieta, pelkė. Kai gelbėtojas nežiūri, šmurkšteliu už pirmos eilės ir pasislepiu. Paskutinį kartą žvilgteliu į Hedlį ir praskiriu nendres rankomis.

Žemė kaip kempinė apglėbia man kulkšnis. Einu toliau. Noriu žinoti, kur atsidursiu. Kur nors turi būti vanduo.

Kormorano riksmas perspėja, kad priėjau pakraštį. Kranto nematau; reikia rankomis praskirti tankiausias žoles. Atsidūriau Lydekų tvenkinio vietoje, kurios iš plaukyklos nematyti. Įlankėlė gluosnių paunksnėje. Viduryje valtis, mano motina ir Samas.

Motina ką tik sugavo žuvį. Nepažįstu kokią. Jos nugara nusėta tolydžio mažėjančiais dygliais; atrodo, kabliukas įsmigo jai į žiauną. Motina laiko meškerę, o Samas sulygina žuvies dyglius ir atsargiai ištraukia kabliuką. Išgirstu tylų pokštelėjimą. Jis įleidžia žuvį į vandenį, ir juodu žiūri, kaip ji grakščiai nuplaukia. Nežinojau, kad žuvys gali taip greitai judėti. Kai pakeliu akis į motiną ir Samą, jie atrodo labai savimi patenkinti.

Samas atrėmė irklus į motinos suolą. Suėmusi rankomis valties kraštą, ji atsilošia. Samas atsargiai žengia į priekį ir apkabina ją per liemenį. Ji atsisėda, nė kiek nesutrikusi, pasilenkia į priekį ir jį pabučiuoja.

Pajuntu, kaip man daužosi širdis, topteli, kad reikia eiti, bet tada jie išgirstų. Tyčia galvoju apie tėvą, tikėdamasi jį prisiminti. Bet prisimenu tik savo nuostabą per praėjusią Motinos dieną, kai tėvas taisė jai pusryčius lovoje. Pažadino mane paklausti, kaip jai paruošti kiaušinius, o aš dėbtelėjau į jį kaip į beprotį. Juk juodu vedę. Negi jis nežino, kad ji nevalgo kiaušinių?

Samas suima rankomis dešinę mano motinos krūtį ir bučiuoja ją į kaklą. Kažką sako, bet aš negirdžiu. Jis trina nykščiu, ir aš išvystu netikėtai išnyrant jos spenelį. Motina tvirčiau įsikimba į valties kraštą. Atsimerkia ir žiūri į jį. Kai valtis apsisuka vėjyje, pamatau Samą. Jo akys — atrodo, kad jos pagilėjo. Aiškiau nepasakysiu. Jis vėl ją bučiuoja, ir iš šios naujos padėties matyti, kaip jos lūpos atsiliepia, kaip jos liežuvis pasitinka jo.

Jie juda labai lėtai. Nežinau, ar nenori apversti valties, ar tai daroma neskubant. Man tvinksi smilkiniai, nežinau kodėl. Negaliu nuspręsti, pykstu ant jos ar ne. Negaliu nuspręsti, mėginti pasišalinti ar ne. Tikrai žinau tik vieną dalyką; tokios savo motinos niekada nemačiau. Man topteli: gal čia ne motina, pažiūrėk dar kartą.

Apsisuku ir nudumiu per pelkę, kiek kojos neša. Užkliuvusi už prirakinto skydo su užrašu DRAUDŽIAMA ZONA, pargriūvu ir įsipjaunu šlaunį. Nekreipdama dėmesio į gelbėtojo švilpuką, neriu į vėsų bevardį tvenkinį. Plačiai plačiai atsimerkiu. Įsivaizduoju, kaip man į galvą plūsta vanduo. Pasiekusi kitą krantą, slepiuosi po prieplauka, kol nusiraminu. Tada klesteliu ant rankšluosčio šalia Hedlio, lyg man iš tikrųjų būtų nė motais.

20 Džeinė

Dabar septynios ryto, o aš važiuoju gaudžiančiu greitkeliu, aplink nė vieno automobilio, bet staiga užpakalinio vaizdo veidrodėlyje išvystu artėjant didelį rausvą sunkvežimį. Puiku, pamanau, vis šiokia tokia draugija. Sunkvežimis artėja, sustoja greta ir — dievaži — tai dešrainis su ratais. Žinoma, tai mašina, bet ji uždengta papjė mašė dešrele, įvyniota bandelėn. Net garstyčių uždrėbta ant viršaus. Bandelės šone profesionalaus iškabų piešėjo ranka išraityta OSKARAS MEJERIS.

— Neįtikėtina, — sakau aš.

Vairuotojas, kurį išvystu pro mažą kvadratinę išpjovą papjė mašė, kad matytų, kur važiuoja, nusišypso man, parodydamas visus dantis.

— Rebeka, — niukteliu jai, — kelkis. Pasižiūrėk, gerai? Jei nepamatysi, nepatikėsi manimi.

Ji atsisėda ir du kartus sumirksi. Paskui vėl užsimerkia.

— Tu sapnuoji, — sako man.

— Ne, aš važiuoju. — Pasakau garsiai, kad ji vėl atsimerktų. Šį kartą vairuotojas pamojuoja Rebekai.

Miegai Rebekai išlaksto, ji šliaužia ant užpakalinės sėdynės.

— Dešrelė mano vardą turi, — dainuoja ji. — O-S-K-A-R-A-S. — Dainelės ji nebaigia. — Kas čia per daiktas? — Ji ieško iškalbingų šaldytuvo durelių, paneigimo, kokio nors šios mašinos paaiškinimo.

— Gal sulėtinti ir jį praleisti?

— Nieku gyvu! — sušunka Rebeka. — Važiuok greičiau. Pažiūrėsim, ar jis neatsiliks su dešra ant viršaus.

Paspaudžiu akceleratorių. Dešrainis neatsilieka, nors važiuojame septyniasdešimt penkias, aštuoniasdešimt, net devyniasdešimt mylių per valandą.

— Nepaprasta. Jis aerodinaminis.

Rebeka grįžta į keleivio vietą.

— Gal ir mums tokio reikėtų.

Staiga dešrainio vairuotojas sustoja. Įsiuntu, nes dešrainio galas nubrozdino mano universalo stogo bagažinę. Paskui jis pasuka į kelkraštį, aš prašvilpiu pro šalį, bet jis mus kaipmat pasiveja. Atidaro langą ir pamoja Rebekai, kad ji atidarytų savąjį. Jo veidas malonus, todėl leidžiu jai.

— Norit sustoti pusryčių? — perrėkia oro švilpesį. Rodo mums mėlyną kelio ženklą: prie artimiausio išvažiavimo yra užkandinė.

— Nežinau, — sakau Rebekai. — O tu kaip manai?

— Tikiuosi, kad jis leis mums pavažiuoti ta mašina. Gerai! — surinka jam Rebeka ir nusišypso taip, kad jai neįmanoma atsispirti.

Paskui jo sunkvežimį įvažiuojame į užkandinės „Druskos stulpas“ automobilių stovėjimo aikštelę. Du langai užkalti, automobilis tik vienas, turbūt virėjo. Tačiau Sveikatos apsaugos ministerijos perspėjimo nematyti. Gal čia tokios nėra, topteli man.

Rebeka pirma išlipa iš mašinos ir nubėga pačiupinėti medžiagos, iš kurios padaryta sunkvežimio dešrelės banda. Nusivilia: šiurkšti, dygi. Iš kabinos išlipa vairuotojas.

— Labas, — sako jis keistu vaiko balsu. — Bus malonu kartu pusryčiauti. Aš Ernis Barbas.

— Lila Mos, — paduodu ranką. — Mano duktė Peria. — Šiek tiek nustebusi Rebeka tūpteli.

— Gražus sunkvežimis, a? — klausia jis Rebekos.

— Ne tas žodis. — Ji čiupinėja raides ant bandelės. O didesnė už jos galvą.

— Reklaminis. Jokios naudos, bet žmonės atkreipia dėmesį.

— Tai jau tikrai, — pritariu. — Dirbat Oskarui Mejeriui?

— Žinoma. Važinėju po šalį, reklamuoju. Prekiaujant dešrainiais, labai svarbu atpažinimas.

Linkteliu.

— Įsivaizduoju. — Ernis paliečia man petį ir vedasi užkandinės link. — Jūs čia jau valgėt?

— O, daugybę kartų. Skaniau, negu pamanytumėt. — Pro švaistines baro duris Ernis eina pirmas, paskui jį aš, tada Rebeka. Imu spėlioti, kaip jos naktį užrakinamos.

Ernis apsikirpęs ežiuku, geltoni šeriai netvarkinga aureole supa jam veidą. Man atrodo, kad plaukai vietomis tankesni. Oda riebaluota, trys ar keturi pagurkliai.

— Anabele! — pašaukia jis, ir iš vyrų tualeto — oho! — išplumpina mažutė dručkė trumpa padavėjos suknele. — Aš grįžau, pupuliuk.

— O, — atsiliepia ši gergždžiančiu balsu, Rebeka net pašoka. — Kam turime būti dėkingi už tokią garbę? — Paskui, lyg būtų apsigalvojusi, pabučiuoja jį tiesiai į lūpas. — Malonu tave matyti, — sumurma.

— Čia Lulu ir Peria, — pristato Ernis.

— Lila, — pataisau, ir jis pakartoja, voliodamas burnoje kaip akmenuką. — Mes kartu važiavome greitkeliu.

— Nuostabu, — atšauna Anabelė, kuriai vėl sugedo nuotaika. Ji šveičia ant stalo tris valgiaraščius ir išeina, nepaaiškinamai suirzusi.

Išskyrus Anabelę ir nematomą virėją (nebent ji pati nematoma virėja, pamanau), mes vieninteliai užkandinės lankytojai. Dar anksti, bet man kažkodėl atrodo, kad į „Druskos stulpą“ beveik niekas neužsuka. Apstatymas kažkoks nevykęs: jaukios užuolaidos su raukiniais, bet iš šlykščiai žalios medžiagos; tvirti mediniai stalai, nudažyti akį rėžiančia oranžine spalva.

— Smagu bent kartą valgyti su draugija, — sako Ernis, o Rebeka ir aš mandagiai nusišypsome. — Vienas prisibūvu kelyje. — Mes linktelime. Rebeka pirštu bando susprogdinti vandens burbuliukus stiklinėje. — Peria, — sako Ernis, bet Rebeka nesupranta. — Peria! — Rebekos dėmesį atkreipia jo garsus balsas, o ne vardas. — Kiek tau metų, mergele?

— Beveik penkiolika. Kitą savaitę bus penkiolika. — Ji žvilgsniu atsiklausia manęs, ar tai, kaip ir mūsų vardai, yra slapti duomenys, kurių nepažįstamam žmogui negalima sakyti.

— Jėga, — sako Ernis, — reikia atšvęsti. — Jis išsirango iš kėdės ir nueina į vyrų tualetą, kuris, kaip rodo Anabelės veiksmai, sujungtas su virtuve. Po valandėlės pasirodo, nešinas patiekalais. Į Rebekos plaktą kiaušinienę įsmeigta žvakutė, varvanti ant keptų bulvių. Ernis po nosimi dainuoja „Su gimimo diena“.

— Kaip malonu, Peria, — sakau aš. — Ankstyva dovanėlė.

— Tikrų tikriausia, — patvirtina Ernis. — Už pusryčius moku aš.

— Ačiū, pone Barbai. — Rebeka paima šakutę, o Ernis liepia jai sugalvoti norą. Ji taip ir padaro, pūsteli į žvakę ir vos nesukelia gaisro. Ernis užgesina servetėlę pomidorų sultimis.

Valgydamas Ernis pasakoja apie savo darbą: kaip jį gavo (dėdė priklauso korporacijai), ar jis jam patinka (labai), kaip jis buvo apdovanotas (DEŠRAINIS! Premija už reklamą 1986 ir 1987 metais). Galų gale jis klausia, iš kur mes (iš Arizonos) ir kur važiuojame (pas mano seserį Gretą į Solt Leik Sitį). Rebeka po stalu spiria man kaskart, kai sumeluoju, bet nieko geresnio negali pasiūlyti. Oliveris gali būti labai įžvalgus.

Štai ką sušlamščia Ernis: šūsnį blynų su avietėmis, tris kiaušinius su dešrele, papildomą keptų bulvių porciją, keturis skrebučius, bandelę, du blynelius su varške, dvi puseles greipfruto, rūkytą skumbrę. Tik maumodamas omletą su grybais pasako jau prisikimšęs. Virtuvėje Anabelė kažką sudaužo.

Galiausiai Ernis net nesumoka; Anabelė neima pinigų. Ji stovi tarpduryje, kai einame atgal prie Ernio dešrainio.

— Ponios, — sako jis, — buvo malonu susipažinti. — Ir įbruka man savo vizitinę kortelę be adreso, tik su mobiliojo telefono numeriu.

Rebeka ir aš stovime prie užkandinės ir žiūrime, kaip netikras dešrainis dingsta horizonte. Stovime taip arti, kad vos nesiliečiame.

— Tikros nebūna tokios raudonos, — nusprendžia Rebeka ir atsisuka. — Pastebėjai?

21 Džeinė

Rebeka žiūri pro langą į baltą lygumą. Ji užburia.

— Kaip manai, danguje irgi šitaip? — klausia Rebeka.

— Tikiuosi, ne, — atsakau. — Man trūktų spalvų.

Būtų nesunku patikėti, kad Didžiosios Druskos lygumos apsnigtos, jei ne trisdešimt penkių laipsnių karštis ir svilinančio vėjo gūsiai, nutvilkantys veidą it kvėpavimas. Solt Leik Sitis, užgožtas milžiniškos mormonų bažnyčios, ne iš tų vietų, kuriose jaučiuosi smagiai. Tiesą sakant, man atrodo, lyg būčiau pražuvusi kitokioje religijoje, kitokiame klimate, kitokioje architektūroje. Drabužiai limpa prie kūno. Trokštu tik pasiimti Džolio laišką ir išvažiuoti.

Bet paštininkas, liesas vidutinio amžiaus žmogelis nukarusiais ūsais, tvirtina, kad laiško Džeinei Džons nėra. Rebekai Džons irgi ne. Jokiems Džonsams, sako jis.

— Prašom pažiūrėti dar kartą. — Kai išeinu, Rebeka sėdi ant pašto laiptų. Galėčiau prisiekti, kad matau nuo šaligatvio kylančią karščio bangą. — Patekom į bėdą, — sakau, sėsdamasi greta jos. Rebekos marškiniai irgi prilipę prie nugaros, po pažastimis prakaito ratilai. — Džolio laiško nėra.

— Tai paskambinkim jam.

Ji nesupranta Džolio žodžių traukos taip, kaip aš. Man reikia ne jo nurodymų, o jo balso. Man nesvarbu, ką jis pasakys, kad tik kalbėtų.

— Dar yra du pašto filialai. Pamėginsiu ten.

Bet filialuose man laiško irgi nėra. Pagalvoju, gal įtūžti, bet nieko gero iš to nebūtų. Todėl tik vaikščioju pašto laukiamajame, paskui išeinu ant liepsnojančio šaligatvio, kur kaltintojo poza stovi Rebeka.

— Na? — sako ji.

— Turėjo čia būti. — Žvilgteliu į saulę, kuri per pastarąsias minutes, matyt, sprogo. — Džolis taip su manimi nepasielgtų. — Susigraudinu svarstydama, kokie bus padariniai, paskui vėl pakeliu akis į saulę, ji šnypšdama trenkiasi į mane, ir pasaulis aptemsta.

— Atsipeikėjo, — sako kažkas, pasirodo rankos; rankos su šaltu vandeniu, prispaustos man prie kaklo, prie kaktos, prie riešų. Prieš akis iškyla didžiulis veidas.

Oliveri? — bandau ištarti, bet neprisimenu, kur balsas.

— Mama. Mama. — Tai Rebeka, užuodžiu ją. Plačiai atsimerkiu ir išvystu pasilenkusią dukterį, jos plaukų galai glosto man smakrą kaip šilkas. — Tu nualpai.

— Susitrenkėt galvą, ponia Džons, — sako bekūnis balsas, kurį jau girdėjau. — Prasikirtot negiliai, siūti nereikia.

— Kur aš?

— Pašte, — atsako kitas balsas, ir šalia manęs pritupia vyriškis. Jis šypsosi. Jis gražus. — Kaip jaučiatės?

— Gerai. — Pasuku galvą. Dešinėje stovi trys moterys su plaušinėmis.

— Tik nesėskite staigiai, — perspėja viena.

Rebeka suspaudžia man ranką.

— Erikas buvo netoli, kai susmukai. Jis padėjo tave įnešti į vidų, o jo žmonos atvėsino. — Atrodo išsigandusi, ir aš jos nekaltinu.

— Žmonos. A.

Viena moterų duoda Rebekai stiklainį ir liepia nepamesti, nes taip vėl gali atsitikti.

— Karštis čia sausas, — sako man Erikas. — Atvykėliams taip dažnai nutinka.

— Mes ne atvykėliai, mes tik važiavom pro šalį, — atsiliepiu, lyg tai būtų svarbu. — Kas mano galvai?

— Tu ant jos griuvai, — dalykiškai paaiškina Rebeka.

— Gal man reikia į ligoninę?

— Manau, nieko baisaus, — įsiterpia vidurinė žmona. Jos ilgi juodi plaukai nuo viršugalvio supinti į kasą. — Aš seselė, o Erikas gydytojas. Vaikų, bet apie alpulį nusimano.

— Nualpti pasirinkot tinkamą draugiją, — sako Erikas, ir moterys nusijuokia.

Bandau atsistoti ir suprantu, kad keliai neklauso. Erikas skubiai čiumpa mane ir užsimeta mano ranką ant kaklo. Dangus sukasi.

— Pasodinkit ją, — įsako Erikas. — Klausyk, — atsisuka į Rebeką, — mes jus nuvežime prie ežero. Vis tiek ten važiuojam, o tavo mamai bus naudinga atvėsti.

— Gerai, mama? — klausia Rebeka. — Girdėjai? — rėkia ji.

— Aš nekurčia. Puiku. — Rebeka, Erikas ir dvi žmonos pastato mane ant kojų. Trečioji neša mano rankinę.

Eriko mikroautobuso gale sudėti guminiai plaustai ir rankšluosčiai pastumiami, kad aš ir Rebeka turėtume kur atsisėsti. Erikas mane paguldo, uždeda kojas ant pripučiamo rato. Kartkartėmis atsigeriu šalto vandens iš termoso. Nenutuokiu, kur tas ežeras, ir esu per daug pavargusi aiškintis.

Bet kai mes sustojame prie Didžiojo Druskos ežero, esu sužavėta. Matyti per kelias mylias — kaip vandenynas. Erikas nuneša mane prie ežero stačiu sutvirtintu krantu, tiesiog stebėtina, nes jis palyginti smulkus. Čia plaukioja daug žmonių. Atsisėdu ant smėlėto ežero dugno, seklioje vietoje, sušlampa tik mano šortai ir pusė marškinėlių. Atsiprašau, kad toliau neisiu; nemėgstu plaukioti, man nesmagu, kai kojomis nesiekiu dugno.

Svarstau, kaip išsidžiovinti drabužius, kai man topteli, kad nuolat iškylu į paviršių. Tenka įsirausti rankomis į smėlį, kad galėčiau sėdėti. Tai suryja paskutines jėgas. Pro mane plaustu iriasi Erikas ir dvi žmonos.

— Kaip jautiesi? — klausia jis.

— Geriau, — meluoju, bet iš tiesų pradedu vėsti. Nebeatrodo, kad oda nubrozdinta ir trūkinėja. Pakišu galvą po vandeniu, kad ji sušlaptų.

Pro mane taškydamasi prabėga Rebeka.

— Kaip puiku! — Ji pūkšteli į vandenį ir išnyra kaip ūdra. Užmiršau, kaip ji mėgsta maudytis, nes beveik niekada nevežu jos prie vandens.

Rebeka pasitraukia ir sako:

— Žiūrėk, mama, nejudinu rankų. — Iškelia rankas, kojas ir plūduriuoja ant nugaros.

— Druska, — paaiškina Erikas, atsargiai padėdamas man atsistoti. — Plūduriuoti lengviau negu vandenyne. Valstijoje be jūros neblogai.

Rebeka liepia man gultis aukštielninkai.

— Aš tave išplukdysiu. Aš gelbėtoja, prisimeni? — Ji apkabina mane per krūtinę ir energingai plaukia šonu. Jos glėbyje, jos prižiūrima nesipriešinu. Be to, jaučiuosi dar labai silpna.

Po valandėlės, sukaupusi drąsą, atsimerkiu ir matau plaukiant debesėlius, tingius ir skystučius. Klausausi dukters kvėpavimo. Stengiuosi būti besvorė.

— Žiūrėk, mama, — sako Rebeka, šokinėdama priešais. — Tu plauki pati. Pati! — Ji manęs nebelaiko. Šio didžiulio ežero viduryje nematomos jėgos neleidžia man nuskęsti.

22 Rebeka

1990-ųjų liepos 21-oji

— Kas tau darosi? — rėkiu Hedliui. Jis nueina kalva ir dingsta man iš akių. Nieku gyvu nesuprantu, kuo nusikaltau.

Ir taip visą dieną. Kai pabudau, Hedlis jau buvo išėjęs. Šėrė avis. Hedlis sakė, kad avių pašarą sudaro avižos, melasa, kukurūzai ir miežiai. Įkišk nosį Į dėžę, pasiūlė, skaniai kvepia. Aš Įkišau galvą Į vėsaus metalo lovį ir įkvėpiau medaus aromato. Kai pakėliau galvą, Hedlis buvo dingęs. Net neatsisveikino.

Ką tik užtikau jį ant kalvos, geriantį iš kareiviškos gertuvės. Viso labo paliečiau jo ranką, labai švelniai, kad neišgąsdinčiau. Bet Hedlis pašoko per pėdą ir apsipylė marškinius vandeniu.

— Jėzau Kristau, — suriko jis, kratydamas ranką, — negali manęs palikti ramybėje?

Nesuprantu. Jis buvo man toks malonus tas tris dienas, kol mes čia. Pasisiūlė pavedžioti mane po sodą. Parodė man skirtingas obuolių veisles. Leido apvynioti plėvele jam ranką, kai mokiausi skiepyti. Parodė, kaip daromas sidras. Net neprašiau, o jis man viską paaiškino.

Vakar, kai išsivežė mane traktoriumi, papasakojau jam apie tėvą. Papasakojau apie jo darbą. Papasakojau, kaip mano tėvas atrodo kalbėdamas apie savo darbą. Lūpos virpa, skruostai parausta. Kai kalba apie mane, atrodo, lyg kalbėtų apie nieką.

Tada Hedlis pasakė: „Manau, tikrai prisimeni, kada tau su juo buvo smagu.“ Taip maniau ir aš. Bet prisiminiau tiktai dviratį, kurį jis man nupirko. Išėjo su manimi į gatvę parodyti, kaip važiuoti. Pamokė, kaip minti pedalus, moksliškai paaiškino, kas yra pusiausvyra. Porą kartų suriko: „Jau moki! Jau moki!“ — bėgdamas gatve šalia manęs. Paskui atsiliko. Aš toliau myniau pedalus, kol privažiavau kalvą, kuri man buvo per stati. Mąsčiau: „Noriu, kad tėtis pamatytų, kaip puikiai man sekasi.“ Nukritusi nuo dviračio, žiūrėjau, kaip jis rieda nuo kalvos, įlenktas, sugadintas, o kad kraujuoju, nepastebėjau. Tas Kalėdas sutikau susiūtu riešu ir kakta. Tėvas nuėjo namo, nes kažkas turėjo jam skambinti.

Kai tai papasakojau Hedliui, jis nieko neatsakė. Pakeitė temą. Paaiškino, kad obuoliai nesusidaužo, jei juos laikai kaip kiaušinius ir tinkamai supakuoji.

Bandžiau vėl prabilti apie tėvą. Kai pradedu, man neįmanoma užkimšti gerklės. Papasakojau, kaip tėtis trenkė motinai, kaip sudužo lėktuvas. Jis sustabdė traktorių vidury lauko ir ėmė klausytis. Pasakiau, kad nemyliu tėvo.

— Visi myli tėvą.

— Kodėl? — paklausiau. — Kas sako, kad tai privaloma?

Hedlis vėl užvedė traktorių ir visą popietę tylėjo. Nevakarieniavo su mumis. O dabar kažkoks keistas.

Jis mano, kad aš išlepinta mergiščia. Kad man kažkas negerai. Gal man iš tikrųjų kažkas negerai? Gal tėvus privalai mylėti, nesvarbu, kokie jie?

Su motina lengviau; mes mąstome panašiai. Matyt, seku jos pėdomis, nes kai atsisuku, ji visada žino, kur esu. Tiesą sakant, ji manęs nesmerkia kaip draugių mamos; ji myli mane tokią, kokia esu. Kartais atrodo, kad aš jai tokia net patinku. Ko gero, mes kaip draugės. Ji išklauso, ką sakau, bet ne dėl to, kad yra mano motina. Ji mane išklauso tikėdamasi, kad aš ją irgi išklausysiu.

Vaikystėje apsimesdavau, kad tėvas mane vadina maloniniu vardu — stirnele, o prieš miegą, kas antrą vakarą, pakaitomis su motina, apkamšo. Tikėdavau tuo taip tvirtai, kad užsimerkdavau, išgirdusi žingsnius ir pajutusi, kaip kažkas pakiša antklodę po čiužiniu. Paskui dirstelėdavau ir visada išvysdavau mamą.

Augdama stengiausi suvokti, kas jį domina. Naršydavau stalčius jo kabinete, iš visų pusių apžiūrinėdavau jūrlapius. Vogdavau banginių garsajuostes ir klausydavausi ausinuku. Kartą savaitę skaičiau jo parašytą straipsnį, mat ieškojau žodyne visų nesuprantamų žodžių. Grįžęs iš kelionės, jis pamatė, kad rausiausi jo stalčiuose, ir pasišaukė mane į kabinetą. Persimetė per kelį ir prilupo. Man buvo dvylika.

Paskui kurį laiką spėliojau, kuo jį galima būtų sudominti. Stebėjau, kaip jis elgiasi su motina. Tikėjausi išvysti meilę, bet ji buvo keista. Jie gyveno tame pačiame name, bet būdavo dienų, kai neištardavo vienas kitam nė žodžio. Stengiausi sugalvoti, ką daryti, kad jis mane pastebėtų. Segėdavau per ankštus sijonėlius, eidavau į mokyklą išsidažiusi. Paprašiau vyresnės geriausios draugės sesers nupirkti man pakelį cigarečių ir palikau ant vadovėlių, ten, kur jis tikrai pamatytų, bet jis man nieko nesakė. Galų gale mane nubaudė motina: mėnesį niekur neišleido.

Prisimenu tik vieną kartą, kai tėvas buvo padėties šeimininkas. Man buvo penkeri, ir mes — visa šeima — išplaukėme į Bermudus: tėvas dirbti, motina ir aš linksmintis. Mes apžiūrėjome daug turistinių žymenybių, paplūdimyje kepėme dešrainius. Vieną dieną tėvo išnuomotu laivu išplaukėme įrašinėti banginių dainų. Motina laikėsi turėklo, o aš laikiausi motinos. Tėvas lakstė po laivą, įsakinėdamas savo darbuotojams pakeisti kursą ir padidinti greitį iki kažkiek mazgų. Jis tik valandėlę su žiūronais stabtelėjo laivo priekyje, o pamatęs tai, ko ieško, plačiai nusišypsojo. Tokios šypsenos aš niekada nebuvau mačiusi. Persigandau ir įsikniaubiau motinai į šoną.

Kai Hedlio šalia nėra, sode neturiu ko veikti. Dėdė Džolis su Samu išvažiavo į miestą, o kitų darbininkų aš net vardų nežinau. Jie mandagūs, bet negaišta laiko aiškinimams.

Goglinėju be tikslo ir nustebusi aptinku motiną prekinėje sodo dalyje. Motiną, kuri nieko neišmano ir nenori išmanyti apie ūkininkavimą. Diena kažkokia vangi.

— Tiesiog jauti, kaip virš tavęs kybo kaitra, — sako ji, pamačiusi mane. — To pakanka, kad užsimanyčiau atgal į Kaliforniją.

Ji sėdi, atsirėmusi nugara į medį. Žinau, kad jis neseniai nupurkštas. Jos gražus medvilninis sijonas trenks citrinžole. Tačiau nieko nesakau. Jau per vėlu.

— Kur slapsteisi šiame nuostabiame kurorte?

— Čia nelabai yra ko veikti, tiesa? Vaikščiojau su Hedliu, bet šiandien jis nekreipia į mane dėmesio, — bandau kalbėti atsainiai. — Vaizduoja didelį viršininką, kai Samas išvykęs.

— Liaukis, — sako motina ir atlošia galvą, atkišusi vėjui smakrą. — Niekada neminėk jo vardo.

— Samo?

— Tas vyras kvailas. Jokio supratimo apie manieras. Ir šiurkštus... — ji patrina kaklą dešine ranka, — net negaliu tau pasakyti, koks šiurkštus. Šį rytą buvau vonios kambaryje, žinai, kad jis neužsirakina? Spėk iš trijų kartų, kas lyg niekur nieko įžengia pro duris, kai aš duše. Ir jam užtenka įžūlumo stovėti prie veidrodžio ir teptis veidą skutimosi kremu, kol ištariu: „Atsiprašau“. O kai atsiprašau, atsisuka — atsisuka! — ir spokso į mane. Suirzta ir pareiškia nepratęs prie moterų, kurios pusę gyvenimo tūno vonios kambaryje.

Man juokinga.

— Jis tave matė?

— Žinoma, matė.

— Ne, — atsakau. — Ar jis tave matė?.

— Iš kur galiu žinoti? Ir kodėl man tai turėtų rūpėti?

— Dėdė Džolis sako, kad Samas — puikus verslininkas. Sodas duoda triskart didesnį pelną negu jo tėvo laikais.

— Gal jis ir puikus verslininkas, bet niekam tikęs šeimininkas.

— Tiesą sakant, jis mūsų čia nekvietė.

— Ne tai svarbu.

Noriu paklausti, kas tada svarbu, bet nusprendžiu patylėti.

Motina atsistoja ir apsisuka. Medvilninis sijonas trenkia citrinžole. Rodos, ji nieko nepastebi.

— Kaip manai?

Ji įsilaužė į spintą kambaryje, kuriame miega, — spėju, kad drabužiai Samo motinos, nebereikalingi, kurių ji nepasiėmė į Floridą. Moterys nevienodo storumo; daugumą drabužių motina dėvi susijuosusį Samo diržu, kuriame pradūrė dar vieną skylę.

— Mama, — klausiu, — kodėl tu ir Samas nekenčiat vienas kito? Juk tu jo beveik nepažįsti.

— Ne, pažįstu. Matai, Samas ir aš augdami mąstėme stereotipiškai. Niutone šaipydavomės iš profesinės moksleivių, kurie nepateko į koledžą — nepateko net į valstybinę mokyklą. Atrodė, kiekvienas mechanikas ir dailidė, baigęs profesinę techninę, didžiuojasi savo mokykla, o mums tai buvo nesuvokiama: mes žinojome, ko vertas geras išsilavinimas. Neneigiu, kad Samas Hansenas — protingas žmogus. Bet ar tau neatrodo, kad jis galėtų turėti daugiau negu šitai... — Ji apveda ranka šimtą akrų, žalių, vešlių, nusėtų ankstyvai — šiais obuoliais. — Jei jis toks sumanus, kodėl yra patenkintas, kiaurą dieną nenulipdamas nuo traktoriaus?

— Jis to nedaro kiaurą dieną, — nesutinku aš. — Tu net neapžiūrėjai šios vietos. Kaip sunkiai čia dirbama! Viskas numatyta iš anksto. Kiekvienam sezonui. Tu taip negalėtum.

— Be abejo, galėčiau. Tiesiog nenoriu.

— Tau kažkodėl apmaudu. Garbės žodis. — Apsiverčiu kniūbsčia ir įkvepiu dobilų aromato. — Nemanau, kad Samo nekenti dėl to. Man atrodo, nekenti jo, nes jis neįtikėtinai laimingas.

— Juokinga.

— Jis tiksliai žino, ko nori, ir tai gauna. Gal tu ir nenori to paties, bet jis vis tiek tave pranoksta. — Įsmeigiu akis į ją. — Todėl ir siunti.

— Ačiū, daktare Froidai. — Motina atsisėda ant vėsios žolės, priglaudžia kelius prie krūtinės ir apkabina. — Aš čia atvažiavau ne dėl Samo. Aš čia atvažiavau dėl Džolio. Ir mums abiem labai smagu.

— Tai kas dabar?

— Dar truputį pabūsim, — sako ji užsikirsdama. — Pabūsim, kai ką apgalvosim, paskui nuspręsim.

— Kitaip tariant, — drebiu aš, — tu net nenutuoki, kada išvažiuosim.

Motina perbeda mane akimis, kad prisiminčiau, jog ji vis dar gali mane nubausti.

— Kas yra, Rebeka? Tėvo pasiilgai?

— Kodėl taip manai?

— Nežinau. Gali pasakyti, jei pasiilgai. Juk jis tavo tėvas. Nesistebėčiau.

— Nepasiilgau tėčio. — Mano balsas vangus. — Nepasiilgau. — Kalvomis nuslysta drėgmė ir pakimba ant medžių šakų. Ji spaudžia man gerklę ir dusina. Nesiilgiu tėvo, net stengdamasi pasiilgti.

— Ša, — sako motina ir priglaudžia mane prie krūtinės. Sėdime po storomis „Mclntosh“, į kurią įskiepyta „Spartan“, šakomis. Ji apkabino mane ne dėl to, dėl ko norėčiau, bet vis tiek malonu. Tolumoje pamatau atvažiuojant džipą su Samu ir dėde Džoliu. Jie išlipa ir eina į mūsų pusę. Po kurio laiko dėdė Džolis pastebi motiną ir mane. Jis kažką pasako Samui ir parodo ranka. Jie sustoja, ir Samas valandėlę žiūri motinai į akis. Dėdė Džolis vėl ima artintis, bet Samas staiga pasuka į kairę. Jis kartu neina.

Per vakarienę dėdė Džolis pasakoja apie „Purity“ pirkėją, vardu Regalija Klip. Samas ją minėjo, bet dėdė Džolis pamatė tik šiandien. Penkių pėdų ūgio, sveria per du šimtus svarų. Mėgsta liežuvauti ir šiandien pasakojo apie save: ką tik grįžusi iš vestuvių, tuokėsi Gyvojo Žodžio bažnyčioje Rine, Nevadoje. Ką tik iškeptas vyras turi vienintelį velėnų ūkį Naujajame Hampšyre, o ji (ar matyti iš ratilų po akimis?) dabar labai mažai miega.

— Nežinau, Džoli, — juokiasi motina, — man atrodo, kad tokie žmonės tave tiesiog sekioja. Tu jų pažįsti daugiau negu reikia.

Hedlis atėjo vakarienės ir dabar prašo paduoti cukinijos. Tai ilgiausias šiandien jo man ištartas sakinys.

— Aš pažįstu Regaliją Klip. Ji mano klientė, niekaip nesusijusi su Džoliu, — sako Samas.

— Aš nieko nenorėjau pasakyti. — Motina žiūri į mane.

— Gyvojo Žodžio bažnyčia, — ištaria dėdė Džolis, ir motina nusijuokia. Jis atsiremia alkūnėmis į stalą. — Tu labai gražiai juokiesi, Džeine. It varpeliai tilindžiuotų.

— Gyvojo Žodžio Varpelių bažnyčia? — sako Samas, ir visi pratrūksta juoku. Bandau sugauti Hedlio žvilgsnį, bet jis spokso į valgį, lyg nieko panašaus anksčiau nebūtų matęs.

— Reikia ką nors daryti su piktžolėmis vakariniame pakraštyje, — sako Samui Hedlis. — Jos viską baigia užkėsti. Jei nori, galime įleisti avis — dabar jos nukirptos, nėra reikalo laikyti uždarytų. — Samas linkteli, ir Hedlis nusišypso lėkštei. Matau, patenkintas, kad taip nusprendė.

— Gera žinia, — paskelbia Samas, — Regalija Klip atnaujino sutartį dėl „Red Delicious“.

— Šaunu, — pareiškiu aš.

Hedlis pakelia galvą.

— Taip, bet iš kelių augintojų ji dar perka, Samai?

— Puiku, Hedli, aplaužyk man ragus. — Samas šypsosi; iš tiesų jis nepyksta. — Nežinau. Neklausiau jos. Bet ji labai džiaugėsi, vėl pirkdama iš mūsų, o pernai mes įsiūlėme savo obuolius vietoj Kolioso, kai jį užpuolė amarai, štai ir viskas.

Vakarienei patiekta cukinijos su migdolais, keptos vištienos, žirnelių ir bulvių košės. Labai skanu. Samas viską paruošė žaibiškai. Hedlis sako, kad valgyti visada taiso Samas.

— Tai ką jūs šiandien darėt? — klausia dėdė Džolis. Motina jau ruošiasi atsakyti, kai pastebi, kad dėdė Džolis nenuleidžia akių nuo Hedlio ir manęs. Hedlis paraudonuoja kaip virtas vėžys. Motina susineria rankas ant kelių.

Samas numeta šakutę, ši barkšteli į lėkštės kraštą. Galiausiai Hedlis pakelia akis į dėdę.

— Mes nieko nedarėme, aišku? Turėjau daug darbo, kurį reikėjo padirbti. — Jis suvynioja servetėlę į kamuolį ir meta per kambarį. Į šiukšlių kibirą nepataiko, kliudo šunį. — Turiu kai kur nueiti, — murma Hedlis, brūžindamas į grindis, atitraukia kėdę ir išbėga iš virtuvės.

— Kas jam pasidarė? — Samas, kraipydamas galvą, įsikrečia kalną košės.

— Samai, — klausia mano motina, — svarsčiau, kodėl auginat tik obuolius?

Aš spiriu jai po stalu. Ne jos reikalas.

— Obuoliams reikia daug laiko ir pastangų. — Man susidaro įspūdis, kad šito jis jau buvo klaustas.

— Bet gal būtų pelningiau plėsti asortimentą?

— Atsiprašau, — tyliai sako Samas, — bet kas jūs tokia, po perkūnais? Atvažiuojat čia, o po dviejų dienų pradedat nurodinėti, kaip man tvarkytis?

— Aš ne...

— Jei bent ką nors nutuoktumėt apie ūkininkavimą, gal ir paklausyčiau.

— Nesuprantu, kodėl mane įžeidinėjat. — Motina jau ryja ašaras, pažįstu iš kimstančio balso. — Tik bandžiau užmegzti pokalbį.

— Trumpai ir aiškiai — drumstėt vandenį, — apibendrina Samas.

Motinos balsas pasidaro kimus. Prisimenu vieną jos pasakojimą iš tų laikų, kai ji, mokydamasi koledže, dirbo „Boston Globė“ skelbimų skyriuje ir kažkoks vyras įsimylėjo jos balsą. Valtį jis pardavė jau pirmą savaitę, bet nuolat skambindavo, kad išgirstų ją kalbant. Jis visą vasarą dėjo skelbimą, kad galėtų klausytis mano motinos balso.

— Samai. — Dėdė Džolis paliečia motinos ranką. Ji atsistoja ir nubėga į daržinę.

Mes visi trys — Samas, dėdė Džolis ir aš — valandėlę sėdime tylėdami.

— Dar norit vištienos? — pasiūlo Samas.

— Manau, be reikalo įsižeidei, — sako dėdė Džolis. — Galėtum atsiprašyti.

— Jėzau, Džoli, — atsidūsta Samas atsilošdamas. — Ji tavo sesuo. Tu ją čia pakvietei. Klausyk. Jai čia ne vieta. Ji turėtų kaukšėti aukštakulniais marmurinėmis kokio nors Los Andželo salono grindimis.

— Taip nesąžininga, — pasipiktinu aš. — Jūs jos net nepažįstat.

— Aš pažįstu daugybę tokių kaip ji, — sako Samas. — Ar bus gerai, jei nueisiu atsiprašyti? Velnias. Dėl ramybės ir tylos. — Jis atsistoja ir pastumia lėkštę. — Še tau ir smagi šeimyninė vakarienė.

Dėdė Džolis ir aš baigiame cukiniją. Paskui baigiame bulves. Nieko nekalbame. Aš taukšiu koja į linoleumą.

— Einu ten.

— Palik juos ramybėje, Rebeka. Išsiaiškins patys. Privalo.

Gal jis ir teisus, bet kalbame apie mano motiną. Įsivaizduoju, kaip ji it ragana drasko Samą nagais, palikdama kruvinus dryžius ant skruostų ir rankų. Paskui įsivaizduoju, kaip stipresnis Samas ją įveikia. Ar jis ją primuštų? Ar taip elgiasi tik mano tėvas?

Balsus išgirstu daug anksčiau, negu pamatau juos už pašiūrės, kurioje stovi traktorius ir purentuvas. Dėdė Džolis gal ir teisus, nutariu nesikišti. Susikūprinu ir pajuntu, kaip pro marškinius smenga rakštys.

— Sakiau, kad atsiprašau, — kalba Samas. — Ką dar galiu padaryti?

Motinos balsas atsklinda iš toliau.

— Tu teisus. Čia tavo namai, tavo ūkis, ir aš neturėčiau čia būti. Džolis mus tau užkorė. Nereikėjo tavęs prašyti tokių dalykų.

— Aš žinau, ką reiškia „užkarti“.

— Ne tą turėjau omenyje. Viską, ką sakau, supranti ne taip. Lyg kiekvieną mano sakinį mintyse apverstum aukštyn kojom, priešingai mano ketinimams.

Samas atsišlieja į pašiūrės sieną taip sunkiai, kad man pasirodo, jog jis mane pajus.

— Mano tėvas ūkininkavo kaip pakliuvo. Viena veislė čia, kita ten. Didmeninei prekybai skirtos obelys pramaišiui su mažmeninės prekybos medžiais. Man buvo vienuolika, kai pasakiau, kad obelynas taip netvarkomas. Jis atkirto, kad aš nesuprantu, ką kalbu, ir nesvarbu, kiek knygų apie tai perskaitysiu, neprilygsiu jo patirčiai. Tai neįmanoma. Kai jis išvažiavo į Floridą, iškasiau jaunesnius medžius ir persodinau taip, kaip norėjau. Pora nudžiūvo, pats supratau, kaip rizikuoju. Jis nekelia čia kojos nuo tada, kai nebeūkininkauja, o kai paskambina, apsimetu, kad viskas taip, kaip buvo, kai išvažiavo.

— Suprantu, Samai.

— Nieko tu nesupranti. Man nė motais tavo nuomonė, kad čia turėtų augti arbūzai ir kopūstai. Eik, sakyk tai Džoliui, Rebekai ir kam tik nori, po perkūnais. O tą dieną, kai numirsiu, jei įtikinsi visus kitus, persodink sodą pagal savo supratimą. Bet nedrįsk man sakyti į akis, kad aš iki šiol tvarkausi prastai. Šis ūkis — tai geriausia, ką esu nuveikęs. Tai... taip jaustumeis, jei pasakyčiau, kad tavo duktė niekam tikusi.

Motina neatsako.

— Arbūzų nesodinčiau, — pagaliau ištaria ji, ir Samas nusijuokia.

— Pradedam iš naujo. Aš esu Samas Hansenas. O tu?

— Džeinė. Džeinė Džons. Viešpatie, — priduria motina, — kalbu kaip nykiausias žmogus žemėje.

— Oi, vargu bau. — Aiškiai girdžiu, kaip jie sumuša rankas. Tylu kaip naktį.

Pasigirsta keturių kojų žingsniai, artėjantys prie tos vietos, kurioje tupiu aš. Persigandusi nušliaužiu į kitą pašiūrės pusę, atokiau nuo jų balsų. Belieka slėptis daržinėje. Stengiuosi netriukšmauti, bet šienas po sportbačiais šiugžda. Prisispaudžiu pilvu prie grindų ir prisitraukiu pirštų galais.

Atsisėdusi pirmiausia išvystu šikšnosparnį. Tamsus padaras, suskliautęs sparnus, kabo šieno stoginės kampe. Svarstau, ar nesurikti, bet kokia man iš to nauda?

Šikšnosparnis sučerškia ir nuskrenda pro šalį. Pakeliu rankas užsidengti veidui, ir kažkas griebia mane už riešų. Atsisuku. Hedlis.

— Ką tu čia veiki? — klausiu pašiurpusi.

— Aš čia gyvenu, — sako Hedlis. — O tu ką čia veiki?

— Slapčia klausiausi. Girdėjai, ką jie kalbėjo?

Hedlis linkteli. Iš šieno ryšulio išpeša žolės stiebelį ir įsikiša tarp priekinių dantų.

— Tikėjausi nokauto pirmame raunde.

— Tu siaubingas, — pareiškiu juokdamasi. Šioje šviesoje jis atrodo aukštesnis negu paprastai. O lūpos — kaip giliai jos išlenktos. Ištiesiu ranką. Noriu jį paliesti. Susidrovėjusi atsitraukiu. — Viską padarei?

— Ką padariau?

— Ką sakei mano dėdei vakarieniaudamas.

— A, — tarsteli Hedlis. Ima mindžikuoti išdraikytame šiene. — Šitai.

Jis taip ilgai tyli, kad pamanau — kažkas negerai. Apsisuku ir įsistebeiliju į jį.

— Kas man atsitiko?

— Tau nieko, — sako Hedlis. — Tu labai daili maža mergytė.

— Aš ne maža mergytė, — kilsteliu smakrą.

— Žinau, kiek tau metų. Paklausiau Džolio.

Štai ir viskas.

— Nieko nesuprantu. Dar neseniai mums buvo labai smagu, ir staiga nei iš šio, nei iš to pradedi bėgti nuo manęs kaip nuo maro.

— Tiesiog negaliu tau skirti daug laiko. — Jis žingsniuoja po mažą mėnesienos kvadratą ant daržinės grindų. — Man už tai moka, Rebeka. Tai mano darbas, supranti?

— Ne, nesuprantu. Nieko nenutuokiu apie darbą, bet šiek tiek nusimanau, kaip dera elgtis su draugu.

— Nedaryk taip, — sako Hedlis.

Sugniaužiu kumščius prie šonų. Kaip? Aš nieko nepadariau.

Jis žengia žingsnį į priekį, ir man išlekia širdis. Imu trauktis atatupsta.

Prispausta prie šieno ryšulių stirtos imu trokšti. Kvėpuoju šita siaubinga sausa žole, jos pilni plaučiai. Hedlis pasilenkia prie manęs, ir jo akyse pamatau savo veido atspindį.

Pastūmiu jį į krūtinę ir nueinu į daržinės galą.

— Sakai, reikia išnaikinti piktžoles? Apie tai kalbėjai su Samu. Kada nukrenta obuoliai? Rugsėjo mėnesį? — Tratu kaip užsukta apie dalykus, kurių neišmanau. — Ką darysi rytoj? Maniau, būtų neblogai užsukti į Stou centrą. Dar ten nebuvau, o dėdė Džolis sako, kad įrašų parduotuvė man patiktų, neono lempos ir šiaip visko. Ar klausiau, ką darysi rytoj?

— Štai ką, — sako Hedlis, apkabina mane per liemenį ir pabučiuoja.

Maniau, kad pats maloniausias jausmas pasaulyje — lėkti dviračiu nuo kalvos, į kurią taip sunkiai užvažiavau, lėkti greičiau už šviesą, mataruojant rankomis, plaikstantis plaukams. Atkišdavau saują, bandydama sugauti vėją, bet papėdėje delne nieko nebūdavo.

Mąstau apie tai, kai Hedlis prisispaudžia prie manęs, plačiai atsimerkiu, būgštaudama, kad nieko nebus, nes esu tokia tikra. Akimirką jis mane išvysta ir nusišypso, nors mano lūpos vis dar liečia jo.

— į ką tu žiūri? — sušnibžda.

— į tave, — atsakau.

23 Džolis

Tėvas mirė trejais metais anksčiau už motiną. Daktaras pasakė, kad nuo infarkto, bet Džeinė ir aš abejojome. Dar reikia įrodyti, kad mano tėvas turėjo širdį.

Tuo metu Džeinė gyveno San Diege, o aš buvau Meksikoje. Rinkau duomenis apie Kortesą, paskui paaiškėjo — apie Šventąjį Gralį, galiausiai pasidarė nebeaišku, ką aš ten veikiu. Džeinė vienintelė žinojo, kur aš — mažame kaimelyje netoli Tepehuanaso, dėl mažumo net neturinčiame pavadinimo. Gyvenau su nėščia namų šeimininke, vardu Marija, ir jos trimis katėmis. Negyvenamuose kalnuose kasinėjau mažą plotelį. Neradau nieko, bet niekam, išskyrus Džeinę, apie tai nepasakiau.

Žinoma, motina pirmiausia paskambino Džeinei. Manau, būtų pranešusi man, bet nežinojo adreso, o gal nemokėjo paskambinti į užsienį, ji pasakė, kad tėvas nei iš šio, nei iš to krito negyvas. Ligoninėje jos nuolat klausinėjo, ar jis nesiskundė, kad pučia vidurius, ar naktį neaimanavo, bet motina nežinojo. Ji seniai įprato miegoti užsikimšusi ausis, kad negirdėtų tėvo knarkimo, o gulti visada eidavo anksčiau už jį.

— Kaip manai, — nerūpestingai paklausė Džeinė, kai skridome į Bostoną, — šiuos dešimt metų jie dulkindavosi?

— Nežinau, — atsakiau. — Nežinau, ką jie veikė.

Ar sakiau, kad tai įvyko likus savaitei iki Velykų?

Kai atvažiavome, motina sėdėjo pievoje prieš namą. Vilkėjo įprastą violetinį chalatą ir avėjo šlepetes putplasčio padais, nors jau buvo po vidurdienio.

— Mama, — tarė Džeinė, puldama jai į glėbį. Motina apkabino ją kaip visada: per petį žiūrėdama į mane. Spėliodavau, ir tebespėlioju dabar, ar ji žiūrėdavo į Džeinę, apkabinusi mane. Dėl Džeinės visada vyliausi, kad taip.

— Baigta, — tarė Džeinė.

O motina pažiūrėjo į ją, lyg duktė būtų beprotė.

— Ką reiškia „baigta“?

Džeinė dirstelėjo į mane.

— Nieko, mama. — Ji patraukė mane į šoną, kai lipome laiptais į prieangį.

— Kas jai? — paklausė. — O gal man galvoje nebegerai?

Nežinojau. Buvau vienintelis šeimos narys, kurio tėvas nemušė, dažniausiai dėl sesers įsikišimo. Džeinė paaukojo man savo vaikystę, tai ką galėjau atsakyti?

— Ne tau, — atsakiau.

Aš ir Džeinė buvome išsiųsti paruošti užkandžių svečiams po laidotuvių. Tėčio lavonas jau trys dienos buvo laikomas šaldytuve; nė viena bažnyčia nesutiko laidoti dėl Velykų. Bet dabar, kai laidotuvės paskirtos pirmadienį, reikėjo ruoštis. Aš ir Džeinė nuėjome į „Star Market“ kulinarijos parduotuvę: ji buvo arčiausiai, be to, tiesą sakant, nė vienam nerūpėjo maisto kokybė.

— Ei, meilute, — paklausė stambus vyras už prekystalio, — Velykoms atvažiuoja giminaičiai?

Kol motina atliko visus raudojimo, plaukų rovimosi ir senų nuotraukų glostymo ritualus, Džeinė ir aš sėdėjome viršuje, buvusiuose savo kambariuose. Kalbėjomės apie viską, ką prisiminėme ir kas galbūt padėtų mums užmiršti. Liečiau tas Džeinės kūno vietas, kur būdavo mėlynės. Netrukdžiau jai kalbėti apie sunkiausią laiką, bet ji tik užsiminė, kas atsitiko tą naktį, kai buvo priversta išvažiuoti.

Naktį prieš laidotuves miegojome savo senosiose lovose, atidarę duris, jei mamai ko nors prireiktų. Šiek tiek po trijų į mano kambarį įėjo Džeinė. Ji uždarė duris, atsisėdo ant lovos krašto ir padavė man mūsų abiejų nuotrauką, kurią rado įsispraudusią tarp lovos galvūgalio lentos ir sienos.

— Manau, kad man kažkas negerai, — sušnibždėjo ji. — Nieko nejaučiu. Darau viską, ką privalau, bet man vis tiek, kad jis mirė.

Paėmiau ją už rankos. Ji vilkėjo senus motinos naktinius. Pajutau spėliojąs, ką ji naktį vilki savo namuose, gulėdama greta Oliverio. Ji niekada nemiegotų nuoga kaip aš. Jai nepatinka.

— Nieko tau nėra. Atsižvelgiant į aplinkybes.

— Bet motina verkia. Nusiminusi. O su ja jis elgdavosi žiauriau negu su manim. — Paskutinius žodžius ji ištarė skubėdama ir šmurkštelėjo į lovą pas mane. Jos pėdos buvo šaltos ir, keista, per naktį nesušilo.

Per laidotuves dvasininkas kalbėjo, kokia atrama bendruomenei buvo mano tėvas. Pasakė, kad jis buvo mylintis vyras ir tėvas. Aš laikiau Džeinės ranką. Mudu neverkėme ir neapsimetėme, kad verkiame, net iš padorumo.

Karstas buvo atidarytas. Taip norėjo motina. Džeinė išklausė visų užuojautas, o aš laikiau per pečius apkabinęs motiną, kad ji nenugriūtų. Atnešiau jai sulčių, sausainių ir dariau viską, ką senmergės tetos patarė, kad jai būtų lengviau.

Kai visi mūsų giminaičiai ir tariami draugai išvyko į kapines, buvo pavakarys. Laidotuvių organizatorius padavė Džeinei sąskaitą, ir sesuo dingo. Kai paklausiau, kur ji nuėjo, jis parodė į laukiamąjį, kur stovėjo karstas. Žiūrėjau, kaip ji stovi prie jo lavono, vaškinės kaukės, kuri nebekėlė man pažįstamo siaubo, nebeturėjo ankstesnės jėgos. Ji perbraukė pirštu per šilką, kuriuo buvo išklota dėžė. Ji palietė seną mėlyną tėvo kaklaraištį. Paskui pakėlė ranką. Riešas drebėjo, kai ji užsimojo, ir aš spėjau sučiupti už rankos, kol ji nesudavė negyvėliui.

24 Samas

Atidžiai įsižiūrėjus, mano akyse matyti randai. Gimiau žvairas, ir pirmoji operacija man buvo padaryta tokiam mažam, kad nieko neprisimenu. Medicininiu požiūriu tai procedūra įtempti glebiems raumenims, kad akis nebenukryptų į šalį. Turbūt nematomos siūlės. Dabar, po dvidešimt ketverių metų, beveik nieko neliko, išskyrus ploną miglotą liniją abiejose akyse, panašią į geltoną blakstieną. Ji matyti, kai žiūriu akies kampučiu.

Iki antros operacijos nešiojau apskritus storastiklius akinius, todėl buvau panašus į jautinę varlę ar advokatą. Draugų daug neturėjau, o per pertraukas vienas sėdėdavau už sūpuoklių ir valgydavau sumuštinį, motinos įdėtą į priešpiečių dėžutę. Kartais prieidavo kiti vaikai, vadindavo mane akiniuočių arba žvairuodavo, šaipydamiesi iš manęs. Jei iš mokyklos pareidavau verkdamas, motina įkniaubdavo mano veidą į savo prijuostę, kvepiančią šviežiais miltais, ir sakydavo, kad aš gražuolis. Norėdavau ja tikėti, bet negalėdavau. Įpratau žiūrėti sau į batus.

Mokytojai ėmė kalbėti, kad aš drovus, ir susirūpinę skambindavo motinai. Vieną dieną tėvai pasakė, kad būsiu operuojamas. Gulėsiu ligoninėje, akys kurį laiką bus užrištos, bet paskui niekuo nesiskirs nuo kitų vaikų. Jau sakiau, kad pirmos operacijos neprisimenu, bet antrą prisimenu labai aiškiai. Bijojau, kad viską matysiu kitaip. Spėliojau, ar atrodysiu taip, kaip, mano nuomone, atrodau dabar, kai bus nurištas raištis. Ar spalvos, kurias pamatysiu, bus tokios pat.

Kitą dieną po operacijos išgirdau balsą lovos kojūgalyje.

— Samai, vaikeli, kaip jautiesi?

Tėvas palietė man petį ir padavė paketą.

— Pažiūrėsim, ar atspėsi, kas čia.

Aš nuplėšiau popierių ir perbraukiau per minkštas odines futbolo kamuolio klostes. Pats geriausias — aš tiksliai žinojau, kaip jis atrodo.

Paprašiau palaikyti kamuolį, kai man atrišo akis. Daktaras kvepėjo losjonu po skutimosi ir pasakojo, ką daro. Galų gale jis liepė man atsimerkti.

Kai atsimerkiau, viskas buvo miglota, bet juodus ir baltus futbolo kamuolio kvadratėlius įžiūrėjau. Juodas tebebuvo juodas, o baltas — baltas. Sumirksėjau, ir viskas pradėjo aiškėti — tiesą sakant, mačiau aiškiau negu prieš operaciją. Pamatęs motiną, nusišypsojau.

— Čia tu, — tariau, o ji nusijuokė.

— O ko tikėjaisi? — paklausė.

Kartais, žiūrint į veidrodį, man vis dar atrodo, kad esu žvairas. Susitikinėjau su moterimis, kurios man sakė, kad mano akys labai gražios: neįprastos spalvos, primena vasaros rūką. Praleidau jų žodžius pro ausis. Iš tikrųjų nesu gražesnis už daugumą. Daugeliu atžvilgių aš vis dar akiniuotis, valgantis priešpiečius mokykloje už sūpuoklių.

Motina sudegino visas nuotraukas, kuriose aš žvairas. Pasakė, kad nėra reikalo prisiminti tokių dalykų po operacijos. Todėl dabar man liko neteisingas suvokimas — retkarčiais — ir randai. Be to, turiu tą futbolo kamuolį. Laikau jį spintoje, nes manau, kad tai vienas daiktų, kurių negalima išmesti.

25 Džeinė

Oliveris — vienintelis vyras, su kuriuo mylėjausi. Žinau, kad priklausau sekso, narkotikų ir taikos kartai, bet manęs tai niekada nedomino. Susipažinau su Oliveriu, būdama penkiolikos, ir susitikinėjau su juo iki vestuvių. Ilgainiui mūsų glamonės darėsi vis karštesnės, bet lemiamą akimirką liaudavomės. Kalbėdavau apie seksą su draugėmis, apsimesdama, kad esu jį išbandžiusi. Niekas manęs niekada nepataisė, taigi maniau kalbanti teisingai.

Tiesą sakant, Oliveris manęs nevertė. Maniau, kad yra gulėjęs su kitomis moterimis, kaip visi kiti mano pažįstami, bet jis niekada neprašė manęs daryti to, ko nenoriu. Tikras džentelmenas, sakiau draugėms. Mes valandų valandas sėdėdavome Bostono centro prieplaukoje, viso labo laikydamiesi už rankų. Atsisveikindamas jis mane pabučiuodavo, bet atsainiai, lyg susilaikydamas.

Mano geriausia koledžo laikų draugė, vardu Elen, su skausmingomis smulkmenomis nupasakodavo visas pozas, su meilužiu Rodžeriu ištobulintas ankštame „vabale“. Ji anksti ateidavo į auditoriją ir ištiesdavo kojas prieš suolą, skųsdamasi blauzdų raumenų pertempimu. Aš susitikinėjau su Oliveriu penkerius metus, bet mes niekada nepatyrėme tokios nežabotos aistros, kokią nerūpestingai it pėdkelnių dydį aptarinėdavo Elen. Pamaniau, kad man kažkas negerai.

Vieną vakarą, kai su Oliveriu nuėjome į kiną, paklausiau, ar galėtume atsisėsti paskutinėje eilėje. Rodė filmą „Tokie mes buvome“. Kai tik ekrane pasirodė titrai, padaviau Oliveriui spragėsius ir pradėjau braukyti nykščiu palei vidinę jo džinsų siūlę. Tai turėtų jį sujaudinti, mąsčiau. Bet Oliveris čiupo mano ranką ir suspaudė.

Dar kartą pabandžiau per filmą. Giliai įkvėpiau ir pradėjau bučiuoti Oliverį į kaklą, į ausies kraščiuką. Dariau viską, ką prisiminiau iš Elen pasakojimų ir kas, mano nuomone, tiko kino salėje. Atsegiau vidurinę Oliverio marškinių sagą ir įkišau ranką. Tryniau delnu jo lygią gelsvą krūtinę, jo stiprius pečius. Beje, visą laiką stebeilijau į ekraną, lyg žiūrėčiau filmą.

Ak, Oliveris buvo puikus: tankūs šviesūs plaukai, šypsena, kuri mane pražudė. Šviesios akys žiūrėjo taip, lyg jis būtų kažkur kitur. Norėjau, kad pamatytų mane, pareikštų savo teises.

Kai Robertas Redfordas ir Barbara Streizand vaikščiojo po paplūdimį, rinkdami vardą kūdikiui, Oliveris čiupo mane už rankos ir ištraukė ją iš po marškinių. Užsisegė sagą ir skersai žvilgtelėjo į mane. Paskui ištempė iš kino.

Oliveris į mane nežiūrėjo. Palaukė, kol spragėsiu pardavėja nusigręš, paskui šmurkštelėjo laiptais į balkoną, nakčiai uždaromą.

Balkonas buvo tuščias ir užtvertas geltonomis šilkinėmis virvėmis. Oliveris prisispaudė prie manęs iš užpakalio. Nusivilko marškinius, atlasinėje kino sienoje šmėkščiojo jo siluetas.

— Ar supranti, ką man darai? — paklausė Oliveris.

Jis atsagstė mano medvilninę palaidinukę ir atitraukė mano džinsų užtrauktuką. Kai likau vienomis kelnaitėmis ir liemenėle, žengė žingsnį atgal ir įsmeigė į mane akis. Pradėjau nerimauti dėl žiūrovų apačioje: o jei jie atsisuks ir pamatys kitokį šou. Oliveris, lyg skaitydamas mano mintis (manau, tada jis iš tikrųjų tai sugebėjo), pasisodino mane ant kelių.

Mes sėdėjome ant kraštinio galinio krėslo, aš, apžergusi jį, bukai spoksanti į kino mechaniko kabiną, jis, stiklinėmis akimis, atsisukęs į ekraną. Oliveris nusmaukė liemenėlės petnešas man nuo pečių ir suėmė krūtis rankomis it sverdamas. Laikė jas lengvai, lyg nelabai žinodamas, ką su jomis daryti. Paleido liemenėlę ir atsisegė džinsus. Po kelių akrobatinių judesių numovėme jo džinsus iki kulkšnių, o man net nereikėjo atsistoti. Fone kalbėjosi filmo herojai.

— Tu myli mane? — sušnibždėjau jam į kaklą, nežinodama, ar išgirs.

Oliveris pažvelgė į mane, tik į mane, pirmą kartą neabejojau, kad domisi tik manimi.

— Tiesą sakant, — atsiliepė jis, — manau, kad taip.

Pradėjau daryti tai, apie ką man pasakojo Elen, glaustis prie jo ir lėtai, paskui greičiau siūbuoti klubais. Pajutau, kaip mano kelnaičių tarpkojis sudrėko. Pro Oliverio trumpikių praskiepą išlindo rausva išbrinkusi Oliverio varpa. Atsargiai paliečiau ją smiliumi. Sutrūkčiojo.

Kai Oliveris mane palietė, pamaniau, kad nualpsiu. Mane prilaikė krėslo už mūsų atlošas, antraip tikrai būčiau nukritusi. Jis patraukė į šalį mano kelnaičių tarpkojį ir laisvąja ranka ištraukė iš trumpikių savo daiktą. Negalėjau atplėšti akių; žiūrėjau į šią trūkčiojančią, mazguotą strėlę ir visiškai užmiršau, kad tai Oliverio dalis. Nenuleidau akių visą laiką, kol Oliveris patogiau įsitaisė, paskui kilstelėjo man šlaunis ir, perverta siaubingo skausmo, išvydau, kaip jo vyriškumas išnyksta manyje. Elen nesakė, kad skaudės. Tačiau dėl žiūrovų apačioje nesurikau ir nepravirkau. Išplėtusi akis, stebeilijau į atlaso užuolaidą ant galinės sienos. Tik tada Oliveris paklausė:

— Tu kada nors tai darei?

Papurčiau galvą, tikėdamasi, kad jis liausis, bet jau buvo per vėlu. Nesuprasdama, ką darau, judėjau su juo savotiško primityvaus šokio ritmu, barškinomės ir tratinomės tiesiogine prasme, ir aš nepatikliai žiūrėjau, kaip Oliveris užsimerkia. Paskutinę akimirką jis milžino jėga stvėrė mane už klubų ir nustūmė. Prispaudė mane prie krūtinės, bet aš spėjau pamatyti raudoną, vikrų, išsipūtusį, virpantį jo daiktą. Jis baigė karščio fontanu, lipniais klijais, kurie sulipdė mūsų pilvus ir bjauriai kliurktelėjo, kai bandžiau atsilošti.

Tą vakarą man pavyko išeiti iš kino, bet skaudėjo kelias dienas. Nebeklausinėjau Elen apie pasimatymus su Rodžeriu. Oliveris pradėjo man skambinti po du tris kartus per dieną, puikiai žinodamas, kad aš auditorijoje.

Mes nusipirkome prezervatyvų, ir seksas tapo įprastu dalyku, tokiu įprastu, kad nebeskaudėjo, nors nemanau, kad kada nors patyriau tokį orgazmą, apie kokį pasakodavo Elen. Mes tai darėme mano bendrabutyje, Oliverio automobilyje, ant žolės prie Velzlio tvenkinio, sporto salės drabužinėje. Atrodė, kuo netinkamesnė vieta, tuo daugiau malonumo. Susitikdavau su Oliveriu kiekvieną vakarą, ir kiekvienas vakaras baigdavosi seksu. Pradėjau pasakoti Elen apie tai, ką darome.

Vieną vakarą Oliveris nepuolė plėšti nuo manęs drabužių. Paklausiau, gal nesveikuoja, o jis atsakė, kad ne, tiesiog nenori. Tą naktį praverkiau. Neabejojau, kad tai pranašauja mūsų santykių pabaigą. Kitą vakarą apsivilkau suknelę, kuri Oliveriui labiausiai patiko, nors žinojau, kad eisime žaisti boulingo. Automobilyje nesuteikiau Oliveriui progos atsisakyti. Atitraukiau džinsų užtrauktuką, kai važiavome į bendrabutį, ir priverčiau jį pasukti į tamsią šoninę gatvelę. Tačiau, kad ir ką dariau, Oliveris nesusijaudino. Mašinaliai padarė, kas reikia. Galiausiai paklausiau, kas yra.

— Šįvakar nenoriu, Džeine. Negi privalom kasdien dulkintis?

Nesupratau, kodėl ne. Maniau, kad seksas yra meilė. Jei dulkiniesi, vadinasi, myli. Jei Oliveris manęs nori ne visada, kažkas negerai. Pasakiau Elen, kad jis ruošiasi mane palikti, o kai ji paklausė, iš kur žinau, paaiškinau. Ji buvo priblokšta. Pasakė, kad visi bernai visą laiką nori dulkintis. Užsirakinau bendrabučio kambaryje ir raudojau dvi dienas — ruošiausi.

Tačiau Oliveris grįžo, nešinas žiedu su briliantu. Priklaupė kaip filmuose ir pasipiršo. Pasakė, kad nori visada būti su manimi. Pasakė, kad briliantas pusės karato, beveik be trūkumų. Mes susitarėme dėl vestuvių dienos — vasarą, iškart, kai baigsiu mokslą. Paskui mylėjomės ant šiurkštaus bendrabučio kambario kilimėlio, nors tuojau turėjo pasirodyti kambarioke.

Nežinau, kiek mėnesių prabėgo, kol pradėjau suprasti, kad seksas nėra meilė. Po vestuvių Oliverio ir mano grafikas nesutapo. Mes eidavome gulti skirtingu laiku, o jis nemėgo sekso vidury dienos. Kartais dėl savo gyvensenos nebendraudavome porą mėnesių, paskui mylėdavomės ir vėl gyvendavome atskirai. Kartu sekso užsimanydavome retai. Po koledžo viskas pasikeitė; Rebeka buvo pradėta vieną naktį, kai tenorėjau, kad Oliveris paliktų mane ramybėje ir leistų išsimiegoti.

Pasakodama Rebekai apie seksą, pasirūpinau užsiminti, kad jis susijęs su vedybomis. Ne iš veidmainystės. Veikiau norėjau, kad ji jaustų santuokoje ugnį, o ne pelenų šilumą.

26 Rebeka

1990-ųjų liepos 19-oji

Kairėje kelio pusėje įbesta rodyklė į Hanseno sodą — balta, obuoliais apipieštu kraštu. Motina pamato pati, man nereikia rodyti. Įsukame į keliuką, padangos čeža į žvyrą. Taką juosia dvi akmeninės sienos, tokios netobulos, kad iškart aišku — žmogaus rankų darbas. Keliukas duobėtas, duobėse telkšo balos.

Mes pasiekiame kalvos viršūnę, ir visur, kiek akys užmato, driekiasi tvarkingos obelų eilės. Žinau, kad tai obelys, nes dėdė Džolis rašė, šiaip nepažinčiau. Dauguma beveik plikos ir skurdžios. Tolumoje tik ant vieno medžio įžiūrėjau mažučius žalius obuoliukus. Kažkodėl tikėjausi obuolių ant visų medžių, vienu metu.

Motina sustabdo mašiną ant žolės kupsto, pakankamai didelio automobiliui. Už kelių šimtų jardų stovi garažas su senu universalu, panašiu į mūsų senąjį, ir dideliu žaliu traktoriumi. Yra ir kitų mašinų bei prietaisų, kurių paskirties nežinau. Prieš garažą stovi didelė raudona daržinė. Ant stoginės šienui pritaisyta Pensilvanijos olandų heksagrama.

— Nežinau, kur Džolis, — sako motina. — Juk atvažiavome laiku. — Ji žiūri į mane, paskui į neįtikėtiną vaizdą. Nuo daržinės, nuo daugybės akrų obelų plyti aukštos žolės laukas, pasibaigiantis prie ežero. Net nuo kalvos viršūnės matyti, koks skaidrus vanduo, koks smėlėtas dugnas.

Ant kalvos keteros stūkso milžiniškas baltas namas su žalia apdaila, su dvigubu priebučiu, hamaku ir didelėmis kaip gamyklos banguoto stiklo durimis. Neabejoju, kad viduje bus ilgi įviji laiptai. Vien trečiame aukšte keturi langai.

— Einam apžiūrėti, — sakau ir žengteliu namo pusėn.

— Rebeka, negalima lyg niekur nieko įeiti į svetimus namus. Pavaikščiosime aplink, gal rasime Džolį. — Ji paima mane už parankės.

Kalvos šlaitu mes nusileidžiame prie daržinės iš kitos pusės. Artindamosi išgirstame zvimbimą. Atkeliu aptvaro vartelius. Visur pilna spirelių — nereikia būti genijumi, kad atpažintum mėšlą. Po daržinės atbraila stovi vyras su kažkokiu elektriniu įrankiu, nuo jo aukštyn į lizdą driekiasi laidas. Priešais kaip žmogus ant užpakalinių kojų sėdi avis, o jis stovi už jos ir laiko už priekinių kojų. Iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad jie šoka. Vyriškis paima įrankį — tai skustuvas — ir pradeda braukyti per susivėlusią avies vilną. Juokinga, pagalvoju. Ji visiškai nepanaši į debesį. Vilna kaip stora antklodė krinta ant šieno ir į purvą. Kuo pilkesnė darosi avis, tuo aiškiau matyti jos didelis pilvas ir pavargusios akys. Kartais žmogus susigrumia su avimi, mojuodamas skustuvu. Jis stumia koja ir sukinėja gyvulio kūną, kad šis atsuktų vieną ar kitą pusę. Rodos, avis visada atsuka tą šoną, kurio jam reikia. Vyriškiui darbuojantis, ryškėja rankų raumenys.

Galų gale jis išjungia zvimbiantį skustuvą ir padeda aviai atsistoti. Ji žiūri į jį, lyg būtų išduota. Dabar panaši nebe į avį, o į ožką. Ji nubėga akmenuotu takeliu prie obelų. Vyriškis nusišluosto kaktą marškinėlių rankove.

— Atsiprašau, — sako motina, — jūs čia dirbat?

Vyriškis nusišypso.

— Galima ir taip pasakyti.

Motina žengia dar vieną žingsnį. Žiūri po kojomis, kad neužmintų ko nereikia.

— Ar pažįstate tokį Džolį Liptoną? Jis irgi čia dirba.

— Po valandėlės jus pas jį nuvesiu, jei norit. Turiu nukirpti dar vieną.

— Oi, — nusivylusi sako motina. — Gerai. — Ji atsišlieja į aptvarą ir susineria rankas.

— Jei man padėsit, bus greičiau. Reikia atvesti paskutinę avį. — Jis atidaro duris, kurių nebuvau pastebėjusi, matyt, daržinėje yra gardas. Motina pavarto akis, bet nueina paskui vyriškį. Girdžiu, kaip jis tyliai kalbina avis. Paskui jie pasirodo prie durų, visi trys, ir vyriškis mosteli iškyšos, kur anksčiau kirpo, pusėn.

Motinai nuo dešinio, palenkto, peties nusmuko marškiniai, rankos įsitempusios, matyti, kad jai nepatogu.

— Ką man su ja daryti?

Vyriškis liepia vesti avį ten, kur ką tik buvo ankstesnioji. Motina taip ir padaro, o vyriškis paleidžia savo pusę, norėdamas paimti skustuvą. Tada motina irgi paleidžia savo pusę.

— Ką darot? — surinka vyriškis, ir avis pabėga. — Gaudyk, — rėkia jis man, bet kai tik žengiu prie avies, ji sprunka šalin.

Vyriškis šnairomis žiūri į motiną, lyg tokios kvailės kaip gyvas nebūtų matęs.

— Maniau, ji stovės, — teisinasi motina. Paskui ji puola į aptvaro kampą ir bando sučiupti avį už sprando vilnų. Beveik pavyksta, bet ji paslysta ant šlapio šieno ir šlepteli ant mėšlo krūvos.

— Oi, — sako apyverksnė. — Rebeka, eikš čia.

Galų gale avį sugauna ir vienas nukerpa vyriškis. Jis arba apsimeta, kad nematė, kaip pargriuvo motina, arba jam nerūpi. Per kelias minutes jis nuskuta visą avį, ant žemės kaip sniegas krinta minkšta vilna. Motina atsistoja ir bando nusikratyti mėšlą. Nenori jo liesti rankomis, todėl trinasi į aptvarą. Vyriškis pamato ir juokiasi.

Paleidęs avį, jis uždaro gardo duris daržinėje ir išjungia skustuvą. Prieina prie manęs ir motinos.

— Sunki pradžia, — sako, stengdamasis nesijuokti.

Motina įtūžta.

— Nemanau, kad samdiniui dera taip elgtis. Kai pasakysiu Džoliui, jis praneš šeimininkui.

Vyriškis ištiesia ranką, paskui apsigalvoja ir atitraukia.

— Ne per daug susijaudinau, — sako. — Aš Samas Hansenas. Jūs turbūt Džolio sesuo.

Man pasidaro baisiai juokinga. Nusikvatoju, o motina perbeda mane akimis.

— Gal ji galėtų apsišvarinti, prieš eidama ieškoti dėdės Džolio? — sakau ir ištiesiu ranką. — Aš Rebeka, Džolio dukterėčia.

Samas nusiveda mus į namą ant kalvos, kurį vadina Didžiuoju namu. Sako, kad jis pastatytas devynioliktame amžiuje. Apstatytas labai paprastais kaimiškais baldais: daug šviesaus medžio, mėlynų ir raudonų spalvų. Samas nuveda mus į kambarius (įvijais laiptais).

Sako, kad mano kambarys vaikystėje buvo jo. O motina apsistos buvusiame jo tėvų miegamajame.

Motina nusiprausia, persirengia ir nulipa laiptais, nešina nešvariais drabužiais.

— Ką daryti su šitais?

— Išskalbti, — pasiūlo Samas ir išeina pro duris, palikęs šalia manęs stovinčią išsižiojusią motiną.

— Nuostabus šeimininkas, — sako ji man.

Pakeliui pas dėdę Samas paaiškina, kas auga kurioje sodo dalyje. Viršuje, kurį pravažiavome, komercinis plotas, jo obuoliai parduodami prekybos centrams. Apačioje — mažmeninės prekybos sklypas, šie obuoliai prinoksta vėliau ir parduodami vietos krautuvėlėms bei plačiajai visuomenei. Kiekviena dalis dar skirstoma pagal obuolių veisles. Ežeras sodo pakraštyje vadinamas Palaima, taip, jame galima maudytis.

— Hedli, susipažink su Džolio giminaitėmis, — šūkteli jis aukštam vyriškiui, pjaustančiam obels šakas.

Kai vyriškis prieina, pamatau, kad jis nesenas. Šviesūs nelygiai apkirpti plaukai, švelnios rudos akys. Kaip karvių, pamanau. Pirmiausia jis nusišypso man. Paskui paspaudžia ranką motinai ir prisistato.

— Hedlis Slegas. Malonu susipažinti, ponia.

Hedlis atsilieka nuo Samo ir mano motinos, kad galėtų pasikalbėti su manimi, kol einame.

— Tu tikriausiai Rebeka. — Nudžiungu, kad jis žino. Net neklausiu, iš kur. — Ką manai apie Masačūsetsą?

— Gražus, — atsakau. — Daug ramesnis už Kaliforniją.

— Niekada nebuvau Kalifornijoje. Žinoma, kai ką girdėjau, bet niekada nebuvau. — Norėčiau, kad pasakytų, ką girdėjęs, bet jis smulkiau neaiškina. — Tu dar mokaisi?

Niekas jau labai seniai manęs neklausė apie mokyklą.

— Otų?

Hedlis juokiasi.

— Dieve, ne. Seniai baigiau. Nebuvau geriausias mokinys, jei supranti, ką noriu pasakyti. — Jis mosteli ranka, rodydamas į medžius, pro kuriuos einame. — Bet man patinka, ką darau, o Samo dėka turiu gerą darbą. — Jis įsižiūri į mane įdėmiau. — Tu plaukikė?

— Iš kur žinai? — apstulbstu aš.

— Matau per marškinius. — Kokia aš kvailė. Po marškinėliais vilkiu gelbėtojos maudymosi kostiumėlį, nes šiandien labai karšta.

— San Diege dirbau gelbėtoja. Ne vandenyne, plaukykloje. — Pakeliu akis jį į, bet susidroviu ir nusisuku.

— Sunkus darbas, — sako Hedlis, — labai atsakingas. — Jis pašiaušia pirštais savo plaukus. Užuodžiu žemuoges. — Žinai, galėčiau tau viską parodyti ir paaiškinti. Čia įdomu, tikrai.

— Parodyk. — Svarsčiau, ką veiksiu kiaurą dieną ūkyje, kuriame visi užsiėmę. — Galėčiau padėti, jei sugebėčiau.

Hedlis nusišypso.

— Ei, Samai, turim pigios darbo jėgos. Rebeka ketina dirbti nemokamai.

Samas, kartkartėmis tarstelintis motinai žodį kitą, atsisuka į mane.

— Gerai. Kitą kartą kirpsi avis, kai prireiks. — Jis nusišypso. — Nebent tavo mama norėtų.

Tą akimirką motina leidžiasi bėgti per lauką.

— Ten Džolis, — šaukia ji. — Džoli!

Ant kopėčių stovi dėdė Džolis ir vynioja žalia plėvele medžio šaką. Jis mato motiną, bet dirba toliau. Lėtai ir rūpestingai vynioja, o aš žiūriu, kaip Samas šypsosi, jį stebėdamas. Paskui Džolis paliečia šaką ir užsimerkia. Galiausiai nulipa nuo kopėčių, prieina prie laukiančios motinos ir ją apkabina.

— Atrodo, atlaikei kelionę, Rebeka, — sako dėdė Džolis, priėjęs arčiau, ir pabučiuoja mane į kaktą. Nė kiek nepasikeitęs. Jis atsisuka į Samą ir Hedlį. — Manau, susipažinote.

— Deja, — sumurma motina, žiūrėdama į Samą, ir aš neabejoju, kad jis išgirdo.

Džolis žiūri į Samą, paskui į mano motiną, bet nei vienas, nei kitas nieko nesako.

— Ką gi, puiku, kad jūs čia. Dabar atsigriebsime už visą laiką.

— Po pietų gali nedirbti, Džoli, — sako Samas. — Juk niekada nesiimtai su seserimi.

Džolis jam padėkoja ir paima mano motiną už rankos.

— Kaip tu? — klausia, įdėmiai žiūrėdamas į ją, lyg mes visi būtume išnykę. Pasijuntame nesmagiai, o Samas pasuka atgal prie avių diendaržio. Hedlis, žiūrėdamas į nueinantį Samą, klausia, ar noriu likti su Džoliu, ar mokytis genėti. Svarstau, ar nepasilikus — šiaip ar taip, dėdės seniai nemačiau, — bet apsigalvoju ir sakau Hedliui, kad noriu eiti su juo.

Hedlis veda mane per mažmenininkų sodą, rodydamas įvairių veislių obuolius. Kai kurie pavadinimai girdėti: „Golden Delicious“, „Mclntosh“, „Cortland“. Dauguma užsieniniai: „Gravenstein“, „Milton“.

— Skamba kaip užrašai ant pašto dėžučių gatvėje, kurioje gyvena labai turtingi žmonės, — sakau Hedliui, ir jis nusijuokia. Eidamas atrodo labai aukštas, kone siekiantis saulę.

Jis giliai įkvepia, kai prieiname pakraštį, kur sodas baigiasi ežeru.

— Užuodi? — klausia jis. Aplink kvepia mėtomis. — Čia jos auga savaime.

— Tu iš Stou? Tiek visko žinai.

— Užaugau viename Masačūsetso ūkyje, — šypsosi Hedlis. — Hadsone. Bet po tėčio mirties mama pardavė sodybą. Dabar ji gyvena Naujajame Hampšyre. Kalnuose. — Jis atsisuka į mane. — Tu užaugai San Diege?

Dirsteliu į jį.

— O panašu?

Jis išrauna nendrę vandens pakraštyje ir įsikanda.

— Nežinau. Kaip atrodo San Diego gyventojai?

— Paprastai šviesiaplaukiai, prakaulūs ir bukagalviai.

Aš juokauju, bet Hedlis taip atidžiai nužvelgia mane, kad man pasivaidena, jog marškiniuose išdegins skylę. Jis pradeda nuo mano pėdų ir baigia akimis.

— Dvi iš trijų, — sako Hedlis. — Nesakysiu, kurios savybės.

Kurį laiką einame Palaimos ežero pakrante, o švendrai šmaukši mums per kelius. Staiga Hedlis pasilenkia ir nerūpestingai ištraukia man iš šlaunies erkę. Jis pasakoja apie dėdę Džolį ir Samą.

— Vieną gražią dieną čia pasirodė Džolis, ir prisipažįstu, kad truputį pavyduliavau — dirbu su Samu septyneri metai, bet ateina pasipūtęs miestietis ir daro stebuklus. Tikra tiesa. Tavo dėdė — Dieve, skamba juokingai, — moka gydyti. Jis vienas išgelbėjo daugiau žūvančių medžių už visus kitus.

Esu maloniai nustebinta. Noriu pati paliesti medį, sužinoti, ar šis talentas paveldimas. Hedlis šneka toliau, keistai sniaukrodamas — matyt, tai vadinama Bostono tartim, — neaiškiai tardamas „a“ ir praleisdamas „r“.

— Samas perėmė sodą, kai jo tėvą ištiko infarktas. Tėvai dabar gyvena Floridoje, Fort Loderdeile. Tačiau Samas seniai turėjo didelių sumanymų. Tėvas vos spėjo išeiti pro Didžiojo namo lauko duris, o Samas tą pačią dieną traktoriais ėmė rauti ir persodinti medžius. — Hedlis apžvelgia žemę kalvos šlaite. — Dabar atrodo gražiai, viskas susitvarkė, bet aš nebūčiau ryžęsis. Toks jau yra Samas.

— Koks?

— Man atrodo, savotiškas lošėjas. Persodinti įsišaknijusius medžius labai rizikinga, jis tai žinojo — jis geriau už mane išmano žemės ūkį. Bet taip, kaip buvo, jam netiko. Jis turėjo pertvarkyti sodą pagal savo įsivaizdavimą.

Hedlis atsisėda ant akmenų krūvos ežero pakrantėje ir rodo į medį virš galvos.

— Girdi kardinolą?

Girdžiu lyg ir žaisliuko cypavimą: aukštai žemai, aukštai žemai, aukštai žemai. Paskui iš šakų išskrenda skaisčiai raudonas paukštis. Ko tik šis vaikinas nežino, mąstau.

— Labai gražu, kad Samas leido mums čia apsistoti, — sakau, kad pokalbis nenutrūktų.

— Nenoriu įžeisti nei tavęs, nei tavo mamos, bet tik dėl Džolio. Samas nelabai mėgsta svečius, ypač moteris iš Kalifornijos. Tiesą sakant, niurzgėjo visą savaitę. — Hedlis nutyla ir žvilgteli į mane. — Turbūt nereikėjo tau šito sakyti.

— Nieko tokio. Rodos, mano motina jį erzina. Ji nugriuvo ant mėšlo krūvos, o jis nė nemanė jai padėti.

Hedlis juokiasi.

— O kuo galima padėti, jei kas nors įkrinta į šūdų krūvą? — sako jis. — Ar tavo motina užaugo ne šiose apylinkėse?

— Niutone. Jis netoli?

Hedlis švilpteli pro dantis.

— Netoli, bet tai visai kitas pasaulis. Samui ne pagal plauką Bostono priemiesčiai. Jų rankose visa valdžia, jie visada balsuoja prieš paramą vietos ūkininkams, o kaip mes dirbame, nenutuokia. Mokykloje Niutono merginos kikendavo, kai eidavom pro šalį, kabindavo mus, bet neprisileisdavo. Lyg mes būtume nešvarūs, nes dirbame rankomis, o ne rašikliu. Be to, kai kurios panos buvo fantastiškos. Įsiutindavo Samą juodai.

Hedlis atsisuka į mane. Šypsosi, ketindamas kažką pasakyti, bet, kai pažvelgia į mane, šypsena išblėsta. Spokso.

— Tavo akys labai gražios.

— Mutacija, — paaiškinu. — Per biologijos pamoką turėjome pasakyti savo genetinius derinius — na, B, b, supranti. Mėlynakiai sakė b, b, rudakiai sakė B, b arba B, B, o kai mokytoja priėjo prie manęs, tariau: „Mano akys žalios.“ Mokytoja paaiškino, kad žalios akys — mėlynos spalvos mutacija. Kaip kokios radioaktyvios pabaisos.

— Na, tada tai labai graži mutacija, — nusišypso Hedlis, ir aš pamanau, kad iki šiol nesu mačiusi tokios nuoširdžios šypsenos. Lyg jis sakytų: Greičiau eiki su manim, mums priklauso visas pasaulio laikas.

Kurį laiką mes einame ežero pakrante (Hedlis sako, kad jame pilna ešerių, tuo vaikystėje pasirūpinę jis ir Samas), paskui pasukame į šiaurinę sodo dalį. Galų gale, toli nuo namo, pamatau obelis su obuoliukais. Hedlis paaiškina, kad tai „Puritan“ ir „Quinte“, rūgštoki, bet labai tinka virti. Prisiartinę išvystame Samą, dėdę Džolį ir mano motiną.

— Kur buvot? — klausia dėdė Džolis. — Mes ruošiamės pietauti.

Hedlis švelniai stumteli mane tarp menčių, ir aš žengiu Į priekį.

— Mes buvom prie ežero. Rebeka pasakojo, kaip kvailiojate per Kalėdų pobūvius, — sako Hedlis, ir visi juokiasi.

— Samai, — klausia mano motina, — Džolis sako, kad turit šimtą akrų?

Samas linkteli, bet iš minos matyti, kad nelinkęs apie tai kalbėti. Spėlioju, nepatinka tema ar mano motina.

— Ką nors nutuokiat apie obuolius? — klausia jis, o motina purto galvą. — Tada jums nebūtų Įdomu.

— Būtų. Kokias veisles auginate?

Samas nuleidžia jos klausimą negirdomis, todėl Džolis ir Hedlis paeiliui pyškina sode auginamų obuolių pavadinimus.

— O kokie čia? — Motina ištiesia ranką į medį, pro kurį einame, ir nuskina vieną ankstyvųjų obuolių — „Puritan“, pasak Hedlio. Viskas įvyksta labai greitai, ji kilsteli obuolį prieš saulę, apžiūri ir prikiša prie lūpų, ruošdamasi atsikąsti. Staiga Samas, einantis iš paskos, kyšteli ranką jai per petį ir išmuša obuolį. Jis rieda nupjauta žole, kol sustoja po kita obelimi.

— Kas jums, po galais, yra? — sušnypščia motina.

Samo akys patamsėja, pasidaro audringų debesų spalvos.

— Jie šiandien apipurkšti, — galų gale ištaria jis. — Suvalgykit ir numirsit. — Jis ją nustumia ir pirmas nužingsniuoja prie Didžiojo namo. Eidamas pro numestą obuolį, užmina jį batu. Motina susiima už gerklės. Valandėlę žiūrime į sutraiškyto obuolio minkštimą.

27 Oliveris

Niekada nesu buvęs Solt Leik Sityje, ir man neramu. O gal leidausi į šią netikėtą kelionę, nes pasąmonėje troškau jos, o ne suvokti Džeinę? O jei Džeinė ir Rebeka seniai Kolorade ar net jį pervažiavo? Jei nepasivysiu jų Kolorade, pasivysiu Kentukyje. Arba Indianoje, kur nors. Svarbu jas pavyti, kol nenusigavo į Masačūsetsą, kol neprarasta proga pateikti savą įvykio versiją, kol Džolis nepradėjo Džeinei plauti smegenų.

Džolis Liptonas — mano gyvenimo prakeikimas. Mes niekada vienas kito nesupratome. Net įtikęs Džeinės tėvams — dvidešimtmetis, susitikinėjantis su jų paaugle dukrele, — brolio pritarimo nesulaukiau. Nei tada, nei vėliau. Jis beveik atsisakė dalyvauti vestuvėse, kol pamatė, kad dėl jo užsispyrimo kenčia Džeinė. Tada atėjo, bet per apeigas ir pokylį prasėdėjo kampe. Garsiai atsiraugėjo (spėju, kad jis), kai mes buvome paskelbti vyru ir žmona. Jis manęs nepasveikino, vėliau irgi ne. Paleido gandą, kad lašišų drebučiai apkartę. Ir išėjo anksti.

Mano nuomone, jis beprotiškai myli seserį, labiau negu broliams įprasta. Visada buvo valkata, o Džeinė visada jį gindavo. Nemanau, kad nusipelnė tokios ištikimybės: girdėjau apie jų vaikystę, atrodo, būtent jis liko nė pirštu nepriliestas. Ir vis dėlto Džolis kažkuo žavi. Turbūt dėl to mane ir erzina: nesuprantu savo jausmų jam. Jis kursto. Jis prikemša Džeinei galvą keistų minčių apie santuoką, nors nė karto nemačiau jo su moterimi. Jis skambina netinkamu laiku ir pasirodo netikėtai. Jei nespėsiu Džeinės pavyti ir ji nuvažiuos pas Džolį, galbūt nebegrįš. Bus atitinkamai paveikta. Manęs tikrai nebeklausys.

Baltumas apakina staiga. Druskos dykuma. Staiga atsiduriu jos viduryje, vairuoju, taškelis šitokiose platybėse. Žinau, kad jos nėra bespalvės. Balta — tai visos vaivorykštės spalvos, atspindėtos iškart.

Patraukiu automobilį į kelkraštį, kur jau sustojo keletas turistų, fotografuoja. Žemė lygi ir plati. Jei ne baisus karštis, nesunkiai patikėčiau, kad matau sniegą. Man per petį patapšnoja moteris.

— Gal galėtumėt, pone? — Ji pamojuoja man prieš nosį fotoaparatu ir parodo, kur paspausti mygtuką. Paskui nubėga prie turėklų, kur jau sėdi jos bendrakeleivis — pagyvenęs vyras žaliu kombinezonu.

— Vienas, du, trys, — ištariu, žybteli blykstė. Vyras be dantų, pamatau, kai nusišypso.

Visada troškau pamatyti Didįjį Druskos ežerą dėl jo neatitikimo vietovei. Nieko sau: sūrus vanduo valstijoje, iš visų pusių apsuptoje sausumos, vandenynas toli nuo vandenyno. Girdėjau, kad ežeras toks didelis, jog galėtų būti vandenynas (bent mažas). Žvilgteliu į laikrodį — dvidešimt šeštos. Šiandien vis tiek kažin ko nebenuveiksiu. Galiu nuvažiuoti prie ežero, apsižvalgyti ir pernakvoti motelyje. Jei jau tenka vilktis per visą Ameriką, galėčiau prasimanyti pramogų.

Stengiuosi nevažiuoti per miestą, nes nenoriu pakliūti į kamštį: jei mormonai irgi sudaro kamščius. Aplenkiu miestą, važiuoju keliu, kurį iš abiejų pusių riboja balta žemė. Kartais vėjelis ar pravažiuojantis sunkvežimis užneša druskos ant asfalto, ir ji sukasi prieš automobilį kaip aimanuojanti šmėkla. Ežero niekur nė ženklo, o aš nenoriu gaišti laiko klausinėdamas autoservise, todėl važiuoju paskui kitas mašinas. Tikriausiai bent viena, o gal ir kelios, traukia prie Didžiojo Druskos ežero. Ryžtingai važiuoju pro automobilius, žvalgydamasis languose vaikų, gaiviųjų gėrimų su ledais ar žvilgių pripučiamų ratų, išdavikiškų ženklų.

Septintajame automobilyje sėdi kažkas maudymosi kostiumėliu. Mano akimis keleivė jauna ir vilki raudoną per nugarą sukryžiuotą kostiumėlį, panašų į Rebekos gelbėtojos. Universalas kaip Džeinės — ta pati spalva, tas pats įlenktas sparnas. Bandau privažiuoti arčiau, kraujas ima kaisti. Kas vairuotojas? Nežinau, bet prisiartinęs pamatau, kad mergaitės plaukai šviesūs, susukti į kuodelį ant sprando. Rebeka. Padidinu greitį, pėda smarkiai spaudžia automobilio grindis, aplenkiu lėčiau važiuojančią mašiną, paskui įsuku į jų juostą, pasikliaudamas užpakalinio vaizdo veidrodėliu. Pakėlęs akis, tikiuosi išvysti Džeinę, barbenančią pirštais į vairą, su kreivai užsidėtais, atspindinčiais akiniais nuo saulės. Pamatau stambų vyrą juoda barzda, su tatuiruote ant krūtinės GRĮŽK PAS MAMĄ. Mergaitė visai ne Rebeka, o vairuotojas man signalizuoja, pasipiktinęs, kad iššokau priešais.

Tačiau jie važiuoja prie Didžiojo Druskos ežero, ir aš seku įkandin, kol iš mašinos pamatau vandenį. Pavažiuoju dar pusę mylios krantu, kad nereikėtų susidurti su jais akis į akį. Pastatau automobilį ten, kur juos statyti draudžiama, ir einu prie ežero.

Kiek akys užmato, plyti vanduo. Gilus, ramus, marmuro melsvumo, su mažutėmis bangelėmis kaip Didžiųjų Ežerų. Galėtų būti ir vandenynas. Atsisėdu ant kranto, nusimaunu kojines, nusiaunu batus. Atsilošęs ant alkūnių, bandau įsivaizduoti, kaip iš ežero vidurio išnyra banginis, juodas ir baltas kaip filmas. Paskui klausausi vėjo ir įsivaizduoju, kad tai banginiai išnirdami plėšia vandens paviršių, paskui dusliai aimanuoja, pūsdami orą po kvėpavimo angą. Besileidžianti saulė muša taktą. Kokia diena, mąstau. Kokia diena.

Padvejojęs galiausiai pasiraitoju kelnes ir nusivelku marškinius, palieku juos su batais ir kojinėmis ežero pakrantėje. Paskui įbrendu, ir vanduo priplaka apatinius man prie šlaunų. Pasineriu ir sparčiai plaukiu ten, kur įsivaizdavau banginį.

Šio ežero druskos koncentracija stulbina. Skonis kaip vandenyno, jausmas kaip vandenyno, laiko paviršiuje kaip vandenynas. Vietomis turbūt labai gilus. Pakrantėse žaidžia vaikai, bet ten, kur sustoju, vandenyje beveik nieko nėra. Nubraukiu nuo akių plaukus ir apžvelgiu krantą. Žmonės jau ruošiasi namo: laikas vakarieniauti. Aš irgi turėčiau eiti, kur nors išsinuomoti kambarį, kad galėčiau rytoj iš pat ryto važiuoti toliau. Ten, kur turėčiau važiuoti.

Plūduriuoju veidu žemyn, paskui susirietęs šoku į vandenį ir stačia galva neriu į ežero dugną. Mielai pažiūrėčiau, kas ten: hidragyviai, aktinijos, gal net baltapilviai rykliai ir povandeniniai kalvagūbriai. Energingai iriuosi kojomis, kol nuo gelmių slėgio gresia sprogti ausų būgneliai. Tą akimirką matau tik pienišką baltumą. Apsisuku ir pradedu kilti į paviršių, išsiveržiu kaip banginis ir žiopčiodamas įkvepiu.

Neįtikėtinai arti vandens skrenda dvisparnis lėktuvas, paskui apsisuka saulės pusėn. Šitą saulę, suvokiu su palengvėjimu, dabar mato ir Džeinė su Rebeka, kad ir kur jos būtų. Valandėlę lėktuvas kybo ore, jo siluetas panašus į erelio. Ką gi, pagalvoju, bent jau nereikia būgštauti, kad jos išvyks iš šalies. Džeinė nieku gyvu neįsodins Rebekos į lėktuvą.

Po lėktuvo katastrofos mes kurį laiką vežiodavom Rebeką į vietos karinį oro uostą lankyti kursų žmonėms, bijantiems skraidyti. Savotiškas elgesio keitimas: klientai išmokdavo atlikti smulkias užduotis ir pamažu ryždavosi skristi. Pirmas žingsnis — atvykimas į oro uostą tik pasižiūrėti. Kitą savaitę atiduodi bilietą prie registracijos stalo. Paskui sėdi terminale, tada išeini į lauką pažiūrėti į lėktuvą. Vėlesni laimėjimai labai nespartūs: užlipti ant lėktuvo trapo (dvi savaitės), įeiti į lėktuvą (dvi savaitės), valandą sėdėti nejudančiame lėktuve (keturios savaitės). Galų gale lėktuvas pakyla ir penkiolika minučių skrenda virš Kalifornijos įlankos.

Mes nusivežėme Rebeką, nors ji buvo mažutė, nes šiuos kursus rekomendavo ją gydanti psichiatrė. Ji pasakė, kad tokie įvykiai palieka vaikų psichikoje baisiausius randus, nors mes jų galime nepastebėti. Dėl neišsakytos baimės skristi puikiai prisitaikęs vaikas gali vieną gražią dieną pratrūkti. Todėl Rebeka (pati jauniausia) lankė fobijų kursus. Visi ją mylėjo, moterys susipykdavo, kuri ją paims ant rankų, rūpinsis ja ir žiūrės, kad ji viską suprastų. Rebekai toks dėmesys patiko. Išėjusi iš Di Moino ligoninės, ji neužsiminė apie įvykį, niekuo neparodė, kad vos nežuvo avarijoje, todėl mes irgi vengėme šios temos. Pasakėme jai, kad kursai — pramoga, kaip kitų mergyčių baleto ar pianino pamokos. Ją vežiodavo Džeinė: aš paprastai būdavau išvykęs.

Buvau išvykęs ir tada, kai Rebeka trumpam neteko savitvardos — antrąją sėdėjimo lėktuve savaitę. Pirmą savaitę, pro traškesį pasakojo Džeinė, paskambinusi man į Čilę, Rebeka jautėsi puikiai. Ir staiga šį šeštadienį pašėlo, blaškėsi tarp eilių, klykė ir verkė. Psichiatrė liepė toliau vedžioti ją į fobijų kursus ir nekreipti dėmesio į priepuolį. Ji paaiškino, kad tai baimės apraiška, ir aš kaip mokslininkas buvau linkęs sutikti. Bet Džeinė atsisakė, o aš buvau Pietų Amerikoje ir negalėjau daryti jokios įtakos. Tada Rebekai buvo ketveri, ir ji iki šiol nėra įkėlusi kojos į lėktuvą.

Žinoma. Jos važiuos į Ajovą.

Plūduriuoju, žiūrėdamas į saulę. Koks aš kvailys. Reikėjo anksčiau susiprasti. Galvojau tik apie Džeinę ir neatsitokėjau, kad Rebeka — vienas būdų Džeinei suprasti. Džeinė eis ten, kur ves Rebeka. Sulaukusi tokio amžiaus, Rebeka norės pamatyti avarijos vietą: gal prisiminti, gal pamiršti. Nesvarbu, kur dar jos nutars užsukti pakeliui į Masačūsetsą. Ajova — centras; jos tikrai važiuos į Ajovą.

Staiga mane užplūsta palengvėjimas. Susitiksime Ajovoje, Vot Čire; slapčia stebėsiu kukurūzų lauką su lėktuvo nuolaužomis, kol jas pamatysiu, ir tada mes pasišnekėsime. Per žingsnį jas aplenkiau. Šypteliu, paskui plačiai nusišypsau ir nesusitvardęs imu juoktis.

28 Džolis

Brangioji Džeine,

Ar Tau patinka Fištrapas? Tai šauni vietelė pabėgti nuo visko, ypač civilizacijos. Montana labai graži ir vaizdinga. Neskubėk, per ją važiuodama. Svarbu, ne kada čia atvažiuosi, bet kaip čia atvažiuosi.

Aš ilgai galvojau apie Tavo atvykimą, Tave ir save. Ypač gerai prisiminiau naktį prieš Tavo vestuves su Oliveriu, kai mes sėdėjome užpakalinėje verandoje Niutone. Tu vilkėjai geltoną suknelę, kuri, Tavo nuomone, storino Tave per klubus, o plaukus buvai susirišusi į arklio uodegą. Avėjai priderintus geltonus batus — niekada to nepamiršau, nes atrodei visiškai tobula. Išėjai į verandą su kokakolos buteliu rankoje ir pasiūlei man, nežiūrėdama į akis. Bet pastaruoju metu, nuo tada, kai pasakiau, kad neateisiu į Tavo vestuves, mes nedaug kalbėjomės.

Tai niekaip nebuvo susiję su Tavimi, manau, dabar tai supranti. Bet man buvo šešiolika, ir niekas manęs nesiklausė, Tu irgi. Oliveris man kėlė tam tikrus jausmus, kurią paaiškinti negalėjau. Jausmus, kurie pažadindavo mane vidury nakties, suprakaitavusį, draskantį paklodes. Ir sapnus, kurią nepasakojau nei Tau, nei kitiems.

Tu pasakei: „Tu dar vaikas, Džoli. Tu nesupranti, ką reiškia mylėti. Žinai, kada jausmas tikras. Pagalvok, kiek laiko aš susitikinėju su Oliveriu. Jei mes nebūtume skirti vienas kitam, viskas seniai būtą pasibaigę.“

Tai Tu man pasakei, likus keliems mėnesiams iki vestuvių, virdama vakarienę — prisimenu, taisei frikasė, nes aliejus kalbant vis užtikšdavo Tau ant veido. Pasakei, kai ėmiau maldauti grąžinti Oliveriui sužadėtuvių žiedą. Buvau vaikas, galbūt nieko neišmaniau apie meilę, bet drįsčiau spėti, kad Tu išmanei ne daugiau už mane. Skirtumas tik toks, kad Tau atrodė, jog išmanai. Taigi, kai buvo paskirta vestuvių diena, paskelbiau, kad neateisiu iš principo.

Tu visiškai nustojai valgyti. Iš pradžių maniau, kad iš susijaudinimo prieš vestuves, bet kai Tau nebetiko nė vienas nei Tavo, nei mamos drabužis, kai turėjom diržu sujuosti Tau džinsus, kad jie nenusmuktų, supratau, kad ne dėl vestuvių. Oi, Džeine, norėjau Tau pasakyti, kad neteisingai mane supratai, kad atsiimu savo žodžius, bet būgštavau, kad pamanysi, jog pritariu Tavo santuokai, o pritarti neketinau.

O vestuvių išvakarėse Tu atėjai į verandą. Aš žiūrėjau į veją, tikriau tariant, į tai, kas iš jos liko pastačius dryžuotas rausvas palapines. Kiemas buvo pilnas baltų kaspinų ir krepdešino girliandų. Lyg atvažiuotų cirkas, o ne nuotaka, bet aš nesišaipysiu. Tu padavei man kokakolą. „Džoli, — pasakei, — tau teks prie jo priprasti.“

Ir aš atsisukau į Tave, stengdamasis nepažvelgti į akis. „Man nebūtina prie nieko pratintis“, — tariau. Anksčiau visada manimi pasitikėdavai, nesupratau, kodėl nepasitiki dabar. Iki šios dienos negaliu pasakyti, kodėl mane siutina Oliveris. Gal siutina pats derinys: Oliveris ir Tu.

Tu pradėjai vardyti visus svarbius Oliverio privalumus, jo gerumą ir švelnumą. Pasakei, kad geriausias dalykas — jog Oliveris Tave pasiims iš šių namų. Linktelėjau, bet pagalvojau — kokia kaina.

Tada atskrido vanagai. Jie suko ratus virš mūsų, net tais laikais retenybė Masačūsetse. Kyšojo jų nagai — oranžinės ietys, o snapai raižė dangaus mėlynę. Jie tai plakė sparnais orų, tai sklendė it nepažįstamo greitraščio abėcėlė. „Oi, Džoli, — tarei Tu, spausdama man rankų, — kaip manai, ką tai reiškia?“

Maniau, kad tai blogas ženklas, ir nusprendžiau, kad vanagų elgesys nulems mano veiksmus per vestuves. Visada didžiuodavausi, kad moku skaityti ženklus: linksmų ramumo gaidelę mamos balse, Tavo maudynes po dušu vidurnaktį ir tuos į skutus sudraskytus naktinius; Oliverį; vanagus. Abu žiūrėjome, kaip paukščiai skrenda drauge, sukibdami it akrobatai. Mosavo keturi sparnai, užstodami saulę, o kai poravimasis baigėsi, jie atitrūko it plyštanti širdis, vienas nuskrido į rytus, kitas į šiaurę. Atsisukau į Tave ir tariau: „Gerai, ateisiu į tavo vestuves.“

Taigi gali sakyti, kad Tave išdaviau, nes visus šiuos metus žinojau, jog jūsų santuoka netvari. Nesakiau Tau, nes iki dabar neturėjai priežasčių manimi tikėti. Nepasakojau Tau ir sapno, kurį sapnuodavau kasnakt iki pat vestuvių. Sapnavau, kad Tu ir Oliveris mylitės — galiu pridurti, kad broliui labai sunku įsivaizduoti tai darančią seserį. Tu kojomis buvai apsivijusi Oliverio strėnas ir staiga perlūžai per liemenį it matrioška, suskilai į dvi dalis. Viduje buvo dar viena Tu, mažesnė. Oliveris, regis, nepastebėjo. Jis tebebarškino Tave, o Tu vėl skilai perpus, ir pasirodė dar mažesnis žmogelis. Ir taip tęsėsi tol, kol pasidarei tokia mažutė, kad beveik nebegalėjau įžiūrėti Tavo veido. Apimtas siaubo dėl to, kas bus, visada pabusdavau. Bet vestuvių išvakarėse sapnas truko iki pabaigos, ir kai Oliveris galų gale baigė, Tu lūžai per vidurį ir vėl skilai į dvi dalis, ir šį kartų viduje nieko nebuvo; liko tik nuogas Oliveris.

Pabudus naktį prieš vestuves, išgirdau Tave klykiant, ir Tu klykei, kol patekėjo saulė.

Tu atvažiuosi čia greičiau, negu manai — ne vėliau kaip kitą savaitę. Pasveikink Rebeką gimimo dienos proga. Važiuok 15-uoju greitkeliu į šiaurę iki 2-ojo greitkelio, paskui juo į rytus iki Taunerio Šiaurės Dakotoje. Gal užtruksi porų dienų, bet tai tiesiausias kelias. Tauneryje tik vienas paštas.

Dieve, kaip Tavęs pasiilgau.

Bučiuoju,

Džolis

29 Džeinė

Po Jutos Rebeka ir aš suplėšome popiergalį, kuriame Oliveris žymėdavo, kelioms mylioms užtenka galono, ir užrašome kitoje pusėje penkių valstijų pavadinimus: Nevada, Koloradas, Naujoji Meksika, Vajomingas ir Aidahas. Sukišame popieriukus į Rebekos sportbačius, ir suteikiu jai garbę išrinkti kryptį. O Aidahe, kaip ir tikėjausi, mus vėl susiranda Džolio laiškai ir veda per lygumas.

Nusprendžiame parduoti automobilį Poplare, Montanoje. Na, ne parduoti, o pakeisti į pigesnį, kad gautume šiek tiek pinigų. Turiu kredito korteles, bet bijau jomis naudotis; Oliveris tikriausiai jau toli nuvažiavo, kortelės jo vardu, todėl „American Express“ mielai suteiks jam duomenų apie pirkinių datas ir vietas. Paskutinį kartą mokėjau kredito kortele Kalifornijos ir Arizonos pasienyje už benziną. Tiesą sakant, verta paminėti, kad kelių šimtų dolerių mums pakako trečdaliui kelio per Ameriką. Kodėl pinigai mums pasibaigė ne Palm Springse su garsiąja „Aspen“ kepykla, išpūstos ekonomikos miestelyje, apgyventame turtuolių? Kodėl Montanoje?

— Poplaras, — sako Rebeka. Jai pavesta skaityti mažus rudus ženklus palei 2-ąjį kelią. Jos pusėje sulig keliu teka Misūris. Nuobodžiaudamos bandėme jį pralenkti. Ji sėdi sukryžiavusi kojas, plaukai išsidraikę. Šiandien dar nesišukavo — nakvojome automobilyje, nes moteliui neturėjome pinigų, ačiū Dievui, buvo nešalta. Nuleidome užpakalinę sėdynę ir ant surūdijusių vyrių užklojome seną antklodę. Vietoj pagalvės pasidėjome atsarginę padangą. Tiesą sakant, buvo smagu, matėme žvaigždes. — Iš čia nematau to miestelio, — sako Rebeka. — Gal pasukam į kitą kelią.

Mes ieškome miestelio, kuriame gyventojų būtų nemažai, o tikimybė, kad Montanoje taip toli į šiaurę tokių gali būti, nėra didelė.

Seniai liovėmės dairytis automobilių prekiautojų. Matyt, Montanoje daug degalinių verčiasi ir automobilių prekyba.

Pažadėjau Rebekai, kad automobilį rinksis ji. Šiaip ar taip, rytoj jos gimtadienis, o ji nesiskundžia, nors teko nakvoti mašinoje. Mes ilgai tarėmės, kurie automobiliai praktiškiausi, apie kuriuos svajojame (aš apie mersedesą, ji apie “Miata“) ir ar įmanoma Montanoje rasti mašiną, kuri važiuotų.

Įsuku į dulkėtą šunkelį ir jo gale sustoju. Nei ženklo, nei kelio, nieko. Neišmanau, kur važiuoti, ir žiūriu į Rebeką.

— Atrodo, Poplaras nepopuliarus, — sukikena ji.

Į kairę nuo manęs driekiasi miškingas plotas. Į dešinę — stūkso violetinis kalnas. Važiuoti galima tik tiesiai per lauką, nusėtą raudonomis gėlėmis ir geltonomis uogomis.

— Palauk, — perspėju Rebeką, paskui perjungiu pavarą, ir automobilis storomis padangomis nurieda per žolę.

Žolė tokia aukšta, kad pro priekinį stiklą nieko nematau. Bijau kliudyti vaiką ar karvę, atsitrenkti į kombainą. Lyg važiuočiau per automobilių plovyklą, kai drėgni šepečiai valo mašinos paviršių, it laižytų milijonas liežuvių, tiktai dabar esame švelnių sidabrinių šluotų tunelyje. Riedame toliau penkių mylių per valandą greičiu, laikydamos špygą kišenėje.

— Tyrai, — sako Rebeka. — Prie San Diego tokių miestelių nėra.

— Nėra, — pritariu, nebežinodama, gerai tai ar blogai.

— Galėčiau išlipti, — pasiūlo ji. — Žvalgyti kelią. Tarkim, pasakyčiau, kad tuoj pervažiuosi švilpiką.

— Nenoriu, kad išliptum iš mašinos. Tada galėčiau partrenkti tave.

Rebeka atsidūsta ir nuolankiai susmunka į savo vietą. Pradeda pintis plaukus nuo viršugalvio, man tai neįtikėtinas žygdarbis, nes veidrodžio ji neturi. Susipina kasą, bet gumytę pametusi. Pasirausia tarp sėdynių, randa šiukšlių maišelį ir įsipina jo rankeną.

Staiga laukas baigiasi, aš stoviu per kelis colius nuo kokakolos aparato. Paspaudžiu stabdžius taip staiga, kad Rebeka trenkiasi į priekinį stiklą.

— Velnias, — nusikeikia ji, trindama kaktą. — Ką ketini man padaryti? — Paskui ji pažvelgia pro langą. — O kas čia per būdelė?

Pasitraukiu kelias pėdas atgal, kad galėčiau apvažiuoti smulkių prekių automatą. Kai pralaužiu paskutinę smilgų eilę, automobilis netrukdomai užvažiuoja ant degalinės asfalto. Siurblys tik vienas, betoninis pastatas mažas, per menkas aptarnauti. Tačiau įstrižai nuo mūsų išrikiuota mažiausiai dešimt automobilių, ir man topteli, kad jie parduodami. Į siurblį atsišliejęs senis baltais plaukais, supintais į kasą ant nugaros, sprendžia kryžiažodį. Pakelia akis, bet neatrodo nustebęs, kad atvažiavome per lauką.

— Septynių raidžių žodis, reiškiantis „pykdyti“? — klausia jis.

— Erzinti. — Aš išlipu iš mašinos.

Vyras nepasivargina pažiūrėti į mane. Įrašo žodį, kurį jam pasakiau.

— Tinka. Kuo galiu padėti?

Rebeka išlipa iš automobilio ir užtrenkia keleivio pusės dureles. Atsitraukia, nužvelgia universalą ir pradeda juoktis. Mašina vainikuota uogomis ir rudbekijomis, įsipainiojusiomis į stogo bagažinę ir anteną, kai važiavome per lauką. Atrodo, kad automobilis buvęs septintojo dešimtmečio komunoje. Rebeka pradeda plėšti ilgus gumbuotus augalų stiebus.

— Tiesą sakant, ieškome naujo automobilio, — sakau aš. — Šiek tiek prašmatnesnio.

Vyras keistai šniurkšteli, paskui išsitraukia iš kišenės nosinę ir nusišluosto kaktą.

— Prašmatnus, — kalba jis, eidamas aplink automobilį. Vėl šniurkšteli. — Nebus sunku rasti prašmatnesnį.

— Tai labai geras automobilis. Patvarus, patikimas, rida tik trisdešimt tūkstančių mylių. Puikiai išsilaikęs. — Aš jam nusišypsau, bet jis apžiūrinėja padangas.

— Jei jis toks velniškai geras, kodėl norit jo atsikratyti?

Žvilgsniu liepiu Rebekai tylėti.

— Ar galime pasikalbėti akis į akį, pone?..

— Ilgasis Kaklas. Vadinuosi Džozefas Ilgasis Kaklas.

Žaibiškai prisimenu aibę pasiteisinimų ir dingsčių, bet prabilusi suvokiu, kad sakau tiesą.

— Palikau savo vyrą Kalifornijoje, važiuojame per visą Ameriką, mums tikrai reikia automobilio ir reikia pinigų, todėl atvažiavome pas jus.

Vyriškis žiūri į mane juodomis kaip anglis akimis, netikėdamas nė vienu mano žodžiu.

— Sakykit tiesą, ponia.

— Gerai, — sakau. — Gerai. Štai kas: rytoj mano dukters gimimo diena. Ji visą gyvenimą mokėsi šokti Stepą, o Los Andžele įvyks aktorių atranka filmui, ir ji paprašė ją ten nuvežti vietoj dovanos. Ji svajoja būti žvaigžde, bet mes, atvirai kalbant, neturime pinigų prabangiam kostiumui, dideliam automobiliui ar kitiems dalykams, kurie atkreiptų Holivudo veikėjų dėmesį. Taigi pasitarėm ir nusprendėm parduoti mašiną, įsigyti pigesnę, o už gautus pinigus nupirkti jai gražius drabužius ir išnuomoti limuziną nuvažiuoti į atranką. — Išpoškinu neatsikvėpusi ir išvargusi atsiremiu į benzino siurblį. Kai pakeliu akis, vyriškis stovi prie Rebekos. Jo akys švyti.

— Pašok, — sako jis.

Nežinau, kur Rebeka išmoko šokti Stepą, pamokų tikrai nelankė. Bet ji pradeda kaukšėti kulnais į raudoną lauko, kuriuo atvažiavome, žemę, išlygintą padangų.

— Dainuoti irgi moku, — nusišypso ji.

Ilgasis Kaklas sužavėtas, matyti iš minos.

— Tu iš tikrųjų talentinga. Kas žino? Gal tapsi antrąja Širle Tempi. — Jis nusiveda Rebeką prie automobilių eilės degalinės priekyje. — Kuris tau patinka?

Rebeka prikanda apatinę lūpą.

— Oi, nežinau. Mama? Eikš čia. Kaip manai?

Kai atsistoju šalia, ji švelniai niukteli man alkūne.

— Na, mieloji, — sakau, — noriu, kad rinktumeis tu. Tai dalis dovanos.

Rebeka susineria rankas priešais. Rinktis nelabai yra iš ko: keli apdaužyti kadilakai, mėlynas džipas, dulkėtas „Chevy Nova“.

— Gal tas? — sako Rebeka, rodydama į mažą MG, kurio nepastebėjau. Visada vengiau tokių mažų mašinyčių, nes jos nesaugios. Raudoną automobiliuką su aprūdijusiomis padangomis beveik slepia benzino kainų skydas. Vidus daug kur įplėštas.

— Viršus atkeliamas automatiškai, — sako Ilgasis Kaklas, — ir vis dar veikia. — Rebeka įšoka pro duris ir šlepteli ant perplėštos priekinės sėdynės, pėda įstringa tarp putplasčio, skylėje, kur įtrūko vinilas.

— Kiek? — klausiu aš, ir Rebeka su Ilguoju Kaklu pašoka, lyg būtų užmiršę, kad aš čia. — Ir kiek duosite man už universalą?

Ilgasis Kaklas rūgščiai šypteli ir grįžta prie universalo. Ištraukia ramunę iš šoninio vaizdo veidrodėlio.

— Duosiu tris tūkstančius, nors jis tiek nevertas.

— Juokaujat? — įtūžtu. — Jam tik ketveri metai! Jis vertas dukart tiek!

— Tik ne čia, — atkerta vyriškis ir vėl nueina prie MG. — Šį automobilį atiduosiu už tūkstantį.

Rebeka įsmeigia į mane neįtikėtinai liūdnas akis, skirtas Ilgajam Kaklui.

— Per brangu, mama?

— Nieko, vaikeli. Važiuosime kur nors kitur. Pakeliui į Holivudą rasime ir kitų vietų.

— Penki šimtai, — sako Ilgasis Kaklas, — ir tai mano paskutinis žodis.

Į degalinę įvažiuoja moteris citrinų spalvos autofurgonu ir sustoja prie benzino siurblio. Ilgasis Kaklas atsiprašo ir eina pripilti bako. Rebeka pamoja man, kad prieičiau, aš įlipu pro duris, ne taip vikriai kaip ji, ir atsisėdu vairuotojo vietoje.

— Kur išmokai šokti Stepą? — klausiu.

— Mokykloje per fizinio pamokas. Galėjau rinktis tederbolą arba stepą. — Ji atsišlieja man į petį. — Manai, Brodvėjuje išgarsėčiau?

— Tiesą sakant, nežinau, ar išgarsėtum Poplare. Bet šiam žmogeliui apsukai galvą. — Pradedu sukinėti radijo skalę (sulūžusi) ir pavarų svirtį (atbulinė eiga užsikerta). Rebeka atidaro pirštinių skyrelį (tuščias) ir ima grabalioti po sėdyne, ieškodama sverto jai pakelti. Ištraukia rudą dulkėtą voką, įstrigusį tarp spyruoklių apačioje.

— Kas čia? — sako ji ir atplėšia. Ištraukia banknotus — visi po dvidešimt dolerių, akys išsiplečia, ir aš atimu voką.

Skubiai pradedu skaičiuoti, kol Ilgasis Kaklas nebaigė sandėrio.

— Daugiau kaip šeši šimtai, — sakau Rebekai. — Va čia tai nuolaida. — Rebeka, pamačiusi, kad autofurgonas nuvažiuoja, vėl įbruka voką tarp spyruoklių po sėdyne. — Tikrai nori šito? — garsiai klausiu, kai Ilgasis Kaklas prisiartina. Rebeka linkteli. — Na, tai sveikinu gimimo dienos proga.

— Oi, mama! — suspinga Rebeka ir puola man ant kaklo. Paskui išsprūsta man iš glėbio ir karštai paspaudžia ranką Ilgajam Kaklui. — Ačiū jums, labai ačiū!

— Atnešiu dokumentus, — sako Ilgasis Kaklas ir nušlubuoja į betonini bloką, kuriame, matyt, jo kontora.

Rebeka šypsosi, kol jis uždaro duris, paskui atsisuka į mane.

— Dinkim iš šio šiukšlyno. — Ji atlošia galvą ant sėdynės ir suima ranka gerklę. — Ar kas nors dar šoka Stepą?

Ilgasis Kaklas išnyra su rudu voku, tokiu panašiu į lobį po sėdyne, kad man topteli, jog, ko gero, tai jo paslėpti ir užmiršti pinigai. Aš perskaičiuoju banknotus.

— Turėtumėt pinigus laikyti banke, — sakau jam. — Niekada nežinai, ar kas neužpuls.

Jis juokiasi, rodydamas švarples, kur nebėra dantų.

— Ne čia. Turistai į Poplarą neužsuka. Be to, — jis parodo į šautuvą, atremtą į siurblį, — plėšikai nekvaili.

Aš blankiai šypteliu.

— Ką gi, — sakau, spėliodama, ar jis šaus į mus išvažiuojančias prisiminęs, kad automobilyje paliko pinigus, — ačiū už pagalbą.

Rebeka perneša visą mūsų turtą iš universalo. Paima kelioninį krepšį nuo užpakalinės sėdynės, žemėlapius iš pirštinių skyrelio ir sumeta į mažutę naujosios mašinos bagažinę.

— Dairykitės manęs kine! — sušunka ji vyriškiui. Mes privažiuojame prie universalo, tikėdamosi pajusti šiokį tokį sąžinės graužimą kaip visada keičiant seną automobilį — lyg paliktum dalelę savęs. Bet ši mašina man primena Oliverį ir išvykimą, todėl nemanau, kad jos pasiilgsiu.

— Mama, — ragina Rebeka, — pražiopsosime atranką. — Ji iškelia rankas virš galvos, kai iriamės per lauką, šį kartą lengviau, nes jau kartą važiavome. Žolės lenda į vidų, nes viršus nudengtas, ir Rebeka skina gėles. Jos čaižo jai per krūtinę ir veidą, o puokštė įvairių violetinių atspalvių. — Tai bent mašinytė, — spiegia ji, bet žodžius nustelbia vėjas.

Smagu. Automobilis ne toks nerangus kaip universalas — aš vis žiūriu į užpakalinio vaizdo veidrodėlį, tikėdamasi išvysti mašinos galą. Vietos tik man ir Rebekai.

— Kaip manai, kieno čia pinigai?

— Dabar mūsų, — sako Rebeka. — Nieko sau motina. Padarė mane melage ir vagile.

— Tu mielai prisidėjai; neliepiau tau atlikti stepo rečitalio. O vagystė... mes nusipirkome automobilį su viskuo, kas jame. — Rebeka žiūri į mane ir juokiasi. — Gerai, tiesiog šioks toks nesąžiningumas. — Paklydęs stagaras įdreskia man veidą, palikdamas žymę. — Manau, pinigai paveldėtojos, kuri pamilo savo parko prižiūrėtoją.

Rebeka juokiasi.

— Laisvalaikiu gali rašyti scenarijų serialui „Visi mano vaikai“.

— Parko prižiūrėtojas pamato didiką, besiartinantį su moters, kurią jis myli, lavonu, ir turi nuspręsti, bėgti su automobiliu ar liūdėti mylimosios. Žinoma, jis pasilieka...

— Be abejo.

— Ir didikas jį nušauna, paskui nuvažiuoja į apleistą miestelį Montanoje, kur automobilio veikiausiai niekas neras, o pats persikelia į Estiją svetima pavarde. — Aš giliai įkvepiu, didžiuodamasi savo istorija. — Ką pasakysi?

— Pirma, kaip į mašiną pateko pinigai, jei moteris prieš mirtį nespėjo įsėsti. Antra, nė vienas sveiko proto žmogus nesileis nušaunamas tik dėl to, kad jo mergina nebegyva. Jei jis ją mylėjo, išvažiuos ir gyvens taip, kaip jie ketino gyventi. — Rebeka pasimuisto ir netyčia užkliudo užpakalinio vaizdo veidrodėlį. — Tu beviltiška romantikė, mama.

— Tai kieno čia pinigai, tavo nuomone?

Rebeka pradeda po vieną mėtyti į orą gėles iš savo puokštės. Jos skrieja tolyn, lyg turėtų savą, atskirą gyvenimą.

— Manau, kad kadaise tas indėnas paslėpė mašinoje savo santaupas ir pamiršo. Turbūt dabar vejasi mus mėlynu džipu.

— Šlykštu, — sakau. — Bjauri istorija.

— Jei nori gražesnės, sakykim, kad pinigus jis gavo apiplėšęs banką. Tada aišku, kodėl jų ten nelaiko. — Rebeka pakreipia galvą. — Dabar mes turtingos, tai kaip atšvęsime?

— Ko tu norėtum?

— Išsimaudyti po dušu. Nusipirkti naujus apatinius. Ir panašių prabangos dalykų.

— Reikia nusipirkti drabužių, — pritariu. — Tiesa, vietos pasiūla neatitiks tavo stiliaus. — Nieko sau stilius. Aš vilkiu tais pačiais purvinais Oliverio marškiniais jau keturios dienos, o Rebeka miega su maudymosi kostiumėliu, kurį vilki kiaurą parą.

— Vadinasi, eisim apsipirkti pirmame miestelyje, kurį rasim.

— Pirmame miestelyje, kuris panašus į miestelį, — pataisau.

— Pirmame miestelyje, kuriame bus parduotuvė. — Rebeka prispaudžia rankas prie pilvo. — Kada pusryčiavome?

— Prieš dvi valandas, — sakau. — O kas?

Rebeka susiriečia į kamuoliuką, atlošusi galvą ant ranktūrio prie pavarų svirties. Čia nėra vietos gulinėti kaip universale.

— Man skauda pilvą. Galbūt nesu alkana. Galbūt suvalgiau sugedusį kiaušinį.

— Sustoti? — atsisuku. Jos veidas pažaliavęs.

— Ne, važiuok. — Rebeka užsimerkia. — Ne taip jau blogai. Tarpais pagerėja. — Ji sugniaužia kumščius ir prispaudžia prie pilvo.

Po pusvalandžio Rebeka užsnūsta, ir man palengvėja, nes suprantu, kad jai nebeskauda. Tai būdinga motinai: aš jaučiu, ką jaučia ji, man skauda, kai skauda jai. Kartais atrodo, kad Rebekos virkštelė niekada nebuvo nupjauta ir mes tebesame susijusios.

Ji nieko neprarado užmigusi. Pervažiavome Šiaurės Dakotos sieną, ir dideli violetiniai kalnų kauburiai liko už mūsų.

— Dar neatvažiavome? — Rebeka atsisėda, nubraukia plaukus nuo veido, nes kasa išsipynę į plonas sruogeles. Ji pariečia kojas kaip paprastai ir suspiegia.

Aš pasuku automobilį į kelkraštį ir staiga sustabdau.

— Kas atsitiko?

Rebeka įkiša ranką į tarpkojį, paskui iškelia — ji kruvina.

— Oi, Rebeka, — sakau, — nusiramink. Tau mėnesinės.

— Tiktai? — apstulbsta ji. — Daugiau nieko?

Ji šypteli, paskui net nusijuokia. Padedu jai išlipti iš mašinos, ir mes apžiūrime padarytą žalą: ant maudymosi kostiumėlio plečiasi ruda dėmė, MG vinilinė sėdynė sukruvinta. Švariai ją nušluostau bagažinėje rastu skuduru, paskui mudvi su Rebeka patraukiame į lygumas toliau nuo kelio. Nei kaktusų, nei krūmų pasislėpti, antra vertus, pravažiuojančių automobilių irgi nedaug. Pasiimame mano rankinę, laimė, San Diege Rebeka neužmiršo jos pagriebti, ir aš imu joje raustis, ieškodama tampono arba įkloto. Viliuosi rasti įklotą; nenoriu aiškinti, kaip naudoti tamponą. Radusi padedu Rebekai įsidėti jį maudymosi kostiumėlio apačioje.

— Artimiausioje parduotuvėje nupirksime kokį drabužį.

— Šlykštu, — sako Rebeka. — Kaip vystyklas.

— Sveika, jaunoji moterie.

— Klausyk, mama, — Rebeka sušnairuoja į mane. — Nepasakok, kad aš augu, a? Man penkiolika, turbūt man vėliausiai mokykloje prasidėjo mėnesinės, jau tai blogai. Viską žinau apie seksą, todėl paskaita apie atsakomybę irgi nereikalinga, sutarta?

— Kaip nori. Bet jei vėl suskaus, pasakyk. Duosiu midolio.

Rebeka nusišypso.

— Žinai, kaip ilgai šito laukiau? Kad imtų augti krūtys. Negaliu patikėti, kad laukiau šito.

— Kas nors turėjo tau paaiškinti, kai sulaukei dvylikos, kad tai menkas džiaugsmas.

— Jaučiuosi kaip kvailė. Maniau, kad mirštu.

— Pamaniau tą patį, kai susirgau pirmą kartą. Aš net motinai nesakiau. Atsiguliau ant lovos ir sukryžiavau rankas ant krūtinės, manydama, kad mirsiu dar iki saulės laidos. Mane rado Džolis, pasakė senelei, o ji man atskaitė pamokymus, kurių tu nenori girdėti.

Mes prieiname prie mašinos, ir Rebeka sudvejoja — sėsti ar ne.

— Ar būtina čia sėdėti? — klausia ji, nors sėdynė švari.

— Sportinį automobilį išsirinkai tu. — Žiūriu, kaip ji ropščiasi į vidų ir muistosi ant sėdynės, pratindamasi prie įkloto. — Na, kaip? — klausiu, o ji linkteli, nežiūrėdama į mane. — Paieškokim vietos, kur galima apsipirkti.

Rebeka padeda galvą ant rankos, atremtos į atdarą langą. Norėčiau ją perspėti dėl daugelio dalykų, pasakyti, kokią grandininę reakciją sukelia šis įvykis. Pavyzdžiui, platėja klubai, atrandami vyrai, pamilstama ir liaujamasi mylėti.

Rebeka staiga susidrovi ir pradeda raustis pirštinių skyrelyje, kurį jau iškrėtė. Ji ieško ar apsimeta, kad ieško, daikto, kurio ten nėra. Užsimerkia, vėjas atriša jai plaukus, ir šiukšlių maišelio rankenėlė nuskrieja į Montaną.

30 Rebeka

1990-ųjų liepos 18-oji

Vyrai, vilkintys marškinėliais su užrašu ĮGULA, paprašo mūsų stoti į automobilių eilę. Ji it gyvatė driekiasi palei Port Džefersono prieplauką. Kol laukiame, motina kuria žmonių, pro kurių automobilius pravažiuoja, biografijas. Moteris su kūdikiu važiuoja į Old Laimą pas seniai matytą tetą, kurios vardu pavadinta mažylė. Verslininkas iš tikrųjų yra šnipas, tikrinantis JAV pakrantės sargybą. Kartais motina mane stebina.

— Į šitą pusę, — surinka vyriškis. Motina įjungia pavarą. Ji važiuoja šoniniu trapu į atlenkiamus kelto nasrus — kaip į didžiulio balto banginio.

Mums pamoja kitas įgulos narys ir liepia pastatyti automobilį nuošalėje, stataus trapo viduryje. Trapai du, simetriški, ant jų ir po jais stovi mašinos. Neįsivaizduoju, kaip mus visus sutalpins.

Kelionė trunka valandą ir penkiolika minučių. Tą laiką mes pragulime aukštielninkos viršutiniame denyje ant kajutės, kurioje laikomos gelbėjimosi liemenės. Automobilis nudengiamu viršumi ir denis mane šiek tiek nurudino. Net motina atrodo įdegusi.

— Ką gi, — paskelbia ji, — Masačūsetse būsime rytoj iš pat ryto. Pas dėdę Džolį turėtume nuvažiuoti apie vidurdienį.

— Pats laikas. Atrodo, važiuojame visą amžinybę.

— Kažin, ką jis veikia obelyne? — sako motina. — Vaikystėje mes net sodo neturėjom. Mėginom įsiveisti, bet viskas nudžiūdavo. Manėm, kad Naujosios Anglijos dirvožemis netinkamas.

— Kaip jis jį gavo?

— Ką gavo?

— Darbą. Kaip jis gavo darbą be jokios ūkininkavimo patirties?

Motina apsiverčia ant nugaros ir prisidengia akis nuo saulės.

— Man beveik neaiškino. Regis, jis ten užsuko, ir žmogus jį pasamdė. Žmogus, kuriam priklauso ūkis. Jis dar jaunesnis už Džolį. Ūkį perėmė iš tėvo. — Ji atsisėda. — Pažįsti tokius žmones. Turinčius tikslą, norinčius būti ūkininkais, vos bambai atsiplėšus nuo žemės.

— Atidygus. Vos bambai atidygus nuo žemės.

— Nesvarbu, — atsidūsta motina.

— Kaip gali jį smerkti, — sakau. — Tu jo nepažįsti, o apie obuolių auginimą nieko nežinai.

— Oi, Rebeka, — juokiasi motina. — Negi tai taip sunku?

Keltas kelia dideles bangas ir lėtai gręžiasi 180 laipsnių. Įplaukę į doką, iškart galėsime važiuoti. Iš to, ką matau, atrodo, kad Bridžportas — tik vardas.

Mano nuomone, visos kitos automobilių virtinės išvažiuoja anksčiau už mus. Be to, kadangi esame trapo viduryje, nematome, ar eilė slenka į priekį. Nematome nieko, tik „Ford Taurus“ priešais. Jis baisiai dulkėtas, o ant užpakalinio lango kažkas užrašė NUPLAUK MANE. Galų gale vyras su marškinėliais ĮGULA parodo į automobilį ir mosteli mums važiuoti į priekį. Bet „Ford Taurus“, užuot važiavęs pirmyn, važiuoja atbuline eiga ir trenkiasi tiesiai į mūsų buferį. Girdžiu, kaip sugergždžia metalas.

— Jėzau, — tarsteli motina. — Tik įsivaizduok.

— Gal sustosit? — Vyriškis su marškinėliais ĮGULA kažką rėkia, bet aš negirdžiu. Esmė tokia: judinkis, moteriške. Motina nuvažiuoja nuo kelto su nukarusiu buferiu. Pasuka į dešinę, kad niekam nekliudytų. Ten laukia „Taurus“.

Ji išlipa iš automobilio ir apeina mašiną iš priekio, vertindama žalą.

— Važiuoti galima. Tiesiog nelabai gražiai atrodysim. — Ji bando atlenkti buferį plikomis rankomis. — Turbūt nėra ko norėti, kai sumokėjai penkis šimtus dolerių.

Iš „Taurus“, kuris nenukentėjo, išlipa vairuotojas.

— Dieve mano, — sako jis, — aš tikrai sumokėsiu. Galiu grynais, tučtuojau, jei norite. Arba galim pasikeisti vairuotojo pažymėjimais. — Jis grąžo rankas, toks nelaimingas, kad beveik juokinga.

— Ką gi, — sako motina, — turbūt už remontą reikės sumokėti ne mažiau kaip keturis šimtus dolerių. Kaip manai, vaikeli? — šūkteli man.

— Mažiausiai. O juk mašina naujutėlė.

— Naujutėlė? — aikteli žmogelis. Matyt, rūdžių dėmių nepastebėjo. — Labai atsiprašau. Negaliu apsakyti, kaip gailiuosi. Neketinau važiuoti atbulas. Koks aš kvailas. — Jis pasilenkia prie mūsų sulankstyto buferio ir perbraukia jį pirštais. — Neturiu su savimi pinigų, bet jei važiuosite iš paskos, gausiu. Galiu sumokėti grynais iš anksto. Man būtų geriau, kad draudimo kompanija nesužinotų.

— Tiesą sakant, neturime laiko, — sako motina.

— Kad nuo čia visai arti. Aš Ernestas Elkezeris, Barnamo muziejaus Pagrindinėje gatvėje prižiūrėtojas. Jau po darbo, bet leisiu jums apsižvalgyti, kol atrakinsiu seifą. Bent tiek galiu padaryti.

Motina įlipa į mašiną ir pasuka uždegimo raktelį.

— Neįtikėtina. Automobilis nemokamas, o dabar dar gausime keturių šimtų dolerių premiją. — Ji atsuka veidą saulei. — Rebeka, mažute, šiandien dievai mums šypsosi!

P. T. Barnamo muziejus stovi greta šiuolaikiško miesto pastato. Keista eiti prie didžiulių užrakintų durų, kurios atrakinamos tau įleisti į vidų. Lyg daryčiau ką bloga.

— Ar žinote, kad Bridžporte gimė Karvedys Tomas Nykštukas, — sako Elkezeris. — Kai užaugo, jo ūgis tebuvo dvidešimt aštuoni coliai.

Jis įjungia šviesas — vieną, dvi, tris, — ir tamsi salė atgyja.

— Jauskitės kaip namie. Čia daugybė įdomių cirko eksponatų. Būtinai apžiūrėkite ketvirtą aukštą.

Beveik visą ketvirtą aukštą užima miniatiūrinė cirko palapinė. Pjuvenomis išbarstytame centre įrengtos trys raudonos arenos. Virš vienos kabo tinklas trapecijos akrobatams. Į kampus įkišti sunkūs būgnai drambliams atsistoti. Virš galvos driekiasi storas įtemptas lynas.

— Jei būtų didesnis, išbandyčiau, — sako motina, viena koja jau beveik įlipusi į areną. Užsimerkiu ir matau žiūrovus. Raudonus atšvaitus ant žiūronų dirželių, besisukančius vaikams virš galvų.

Palieku motiną ir apeinu netikrą cirką. Vienas stendas skirtas drambliui Džambui, kurio griaučiai (taip parašyta) šiuo metu yra Niujorko gamtos istorijos muziejuje. Va tai būtų įdomu. Pasilenkiu arčiau apžiūrėti didžiulių griaučių nuotraukos, šalia stovi žmogus, kad būtų galima palyginti. Tas žmogus yra Ernestas Elkezeris. Kai skaitau aprašymą, prieina Elkezeris, nešinas sulamdytu rudu voku.

— Džambas buvo mano numylėtinis, — sako jis. — Atplaukė čia daugiau kaip prieš šimtą metų laivu, vadinamu „Asirijos karaliumi“. Barnamas jį vedžiojo Brodvėjuje su dūdų orkestru ir fanfaromis.

Motina prieina, ir Elkezeris išsiblaškęs paduoda jai voką.

— Tais laikais dauguma žmonių nebuvo matę dramblio. Todėl svarbiausia buvo ne jo dydis, o kad jis čia. Po trejų metų jį partrenkė dideliu greičiu važiuojantis prekinis traukinys. Kiti kertantys geležinkelį drambliai irgi buvo partrenkti, bet išgyveno. Tačiau Džambas, deja, pastipo.

— Jį suvažinėjo traukinys? — apstulbstu.

— Tu likai gyva po lėktuvo katastrofos, — primena motina.

— Barnamas supjaustė gyvulį ir išdalijo gabalus įvairiems muziejams. Net širdį pardavė. Kornelio universitetui už keturiasdešimt dolerių. Galit įsivaizduoti?

— Mums laikas eiti, — sako motina.

— A, visi pinigai čia, — atsigosta Elkezeris. — Galit suskaičiuoti, jei norit.

— Esu tikra, kad nebūtina. Ačiū.

— Tai jums ačiū. — Mes paliekame jį ketvirtame aukšte, čiupinėjantį Džambo nuotrauką.

Kai uždarome sunkias muziejaus duris, motina atplėšia voką.

— Mes vėl turtingos, Rebeka, — dainuoja ji. — Turtingos!

Sėdame į mašiną ir išvažiuojame iš automobilių stovėjimo aikštelės. Buferis kaip grėblys dreskia šaligatvį. Pravažiuojame pro mažus berniukus, žaidžiančius rankinį, pro storulę melasos spalvos oda. Pravažiuojame pro sankryžoje sudaromą sandėrį: vyrukas odine kepure išvynioja mažą suglamžytą popieriaus kvadratėlį. Ir vis dėlto aš vaizduojuosi sunkų automašinų kortežo šokį, tūbos baubimą, koketišką lėtapėdžių dramblių eiseną Pagrindine miesto gatve.

31 Džeinė

Švenčiame Rebekos gimtadienį geografiniame Šiaurės Amerikos centre. Prie Taunerio Šiaurės Dakotoje įteikiu jai „Hostess“ keksą su įbesta žvakute ir padainuoju „Su gimimo diena“.

— Ačiū, mama, — parausta Rebeka. — Nereikėjo.

— O, dovaną irgi turiu, — sakau ir ištraukiu iš užpakalinės kišenės voką. Abi jį pažįstam — šiame nešvariame rudame voke buvo pinigai po MG sėdyne. Į vidų įdėjau motelio popieriuje išrašytą pakvitavimą.

Rebeka jį perskaito garsiai.

— Apmokėsiu visus tavo pirkinius (sveiko proto ribose). — Ji nusijuokia ir apsidairo. Sustojome prie geografinio centro ženklo, ir, kiek akys užmato, priekyje nėra nieko, išskyrus aukščiausios klasės autostradą šalia mūsų. — Matyt, teks palaukti, kol grįšime į civilizuotą pasaulį, — sako.

— Ne! Tai ir yra tikslas. Šiandien važiuosime ieškoti tinkamos vietos pirkti drabužiams. Dievaži, jie būtini. — Seni Oliverio marškiniai, kuriais vilkiu, ištepti variklio alyva ir maistu. Rebeka atrodo ne ką geriau, vargšelė net tinkamos liemenėlės nepasiėmė. — Koks jausmas sulaukti penkiolikos? — klausiu.

— Nelabai skiriasi nuo keturiolikos. — Ji įšoka į savo pusę automobilyje: jau išmoko tai daryti nepriekaištingai. Aš vis dar ropoju pro duris ir paprastai pėda užkliudau rankeną.

— Gerai, — sako Rebeka ir patogiai įsitaiso, permesdama pėdas per keleivio dureles. — Kur?

Manau, į Taunerį. Mus į šį miestelį atsiuntė Džolis, nors sužinojau, kad Šiaurės Dakotoje net degalinė su trim mediniais namukais gali būti vadinama miesteliu.

Rebeka man nusako, kur veda šunkelis. Nuvažiuojame apie mylią ir nepamatome jokių gyvybės ženklų, apie prekybą nėra ko nė kalbėti. Galų gale prieš akis iškyla aptriušusi daržinė, gerokai pakrypusi į dešinę. Ant jos heksagrama, dvi banguotosios papūgėlės, nupieštos pagrindinėmis spalvomis.

— „Pas Eloizą“? — klausia Rebeka.

— Tai negali būti parduotuvė. Veikiau lūšna. — Bet šalia stovi keletas automobilių, tokių senų ir nublukusių, kad man atrodo, jog atsidūriau tarp šeštojo dešimtmečio filmo dekoracijų. Nedrąsiai privažiuoju ir išlipu iš mašinos.

Daržinės durys atlapotos ir paremtos ilgomis kartimis su citrinžole kvepiančiomis degančiomis žvakėmis. Viduje kelios eilės statinių, uždengtų dangčiais, su etiketėmis: MILTAI, CUKRUS, RUDASIS CUKRUS, DRUSKA, RYŽIAI. Peržengus slenkstį, į nosį duoda kvapas, panašus į degančios melasos. Vienoje daržinės pusėje aptvare drybso milžiniška kiaulė, matyt, susmukusi nuo savo pačios svorio, o dėl geresnės vietos prie jos spenių grumiasi dešimt deglų paršiukų. Greta kiaulidės ant ožio guli ilga obliuota lenta, o ant jos uždėtas kasos aparatas — sidabriškas, iš tų, kuriuose ženklai iššoka langelyje: 50c., $1, nemokamai.

— Gal galėčiau padėti? — klausia moteris. Ji buvo pasilenkusi prie kiaulės, todėl nei Rebeka, nei aš jos nepastebėjom. Rebeka traukia gilyn į daržinę, žvalgydamasi po tamsius kampus, todėl atsakyti tenka man.

— Tiesą sakant, — tariu, — mums reikia naujų drabužių.

Moteris pliaukšteli delnais. Standžios raudonos garbanėlės ant kaktos, trigubas pagurklis. Vargu ar aukštesnė kaip puspenktos pėdos. Batai einant kliurksi, lyg puskojinės būtų šlapios.

— Atėjote ten, kur reikia, — sako ji. — Turim visko po truputį.

— Matau.

— Mano šūkis — tik po vieną kiekvienos rūšies daiktą. Padeda pirkėjui greičiau apsispręsti.

Pas Eloizą pirkti prisibijau. Tiesa, ji turi visko po vieną, bet nebūtinai daiktus, kurių norėčiau.

— Mama! — sušunka Rebeka, lėkdama prie mūsų. Rankose laiko vakarinę suknelę su blizgučiais. — Kaip manai? Labai gundanti, a?

Su petnešėlėmis ir per daug laikros.

— Palauk, kol tau sukaks septyniolika, — sakau. Ji suaimanuoja ir dingsta už kartūno rietimo.

— Atsiprašau, panele? — šaukiu moterį, kuri gudriai veda mane tolyn.

— Vadinkite mane Eloiza. Visi taip vadina.

Rebeka, nepaleisdama juodos vakarinės suknelės su blizgučiais (kur ją apsivilkti Tauneryje?), atsirinko krūvą drabužių.

— Radai, ko nori, brangute? — šaukia Eloiza. Paskui atsisuka į mane. — Jūs kartu?

— Tikrai taip, — atsakau ir nueinu prie Rebekos krūvos.

Rebeka dirsteli į raudonų šortų kainą.

— Skaičiuok, kiek reikės mokėti, mama. — Ji iškelia šortus. — Ar turite trečio dydžio?

— Viskas, ką turime, pakabinta. Mielai nunešiu šiuos drabužius į persirengimo kambarį. — Ji nukrypuoja už kampo, matyt, vadovaudamasi šeštuoju pojūčiu, nes drabužiai sukrauti jai ant galvos. — Šeštoje kabinoje! — sušunka Rebekai. Pažvelgiu už kampo į persirengimo kambarius. Karvių gardai.

— Mama. — Nueinu prie Rebekos. Šiai spindi akys. — Šie, — ji pakelia dizainerinius džinsus, — kainuoja tik tris dolerius. O šis „La Blanca“ maudymosi kostiumėlis kainuoja pusantro.

Čiupinėju baltas kainų etiketes. Skaičiai užrašyti spalvotu pieštuku.

— Gal nuo šiol važinėsime apsipirkti čia.

Pradedu raustis tarp pakabų. Kai šitokios kainos, nėra ko prarasti. Eloiza — apdairi verslininkė. Ji užsako po vieną visų dydžių prekę. Trumpai drūtai, jei radai dryžuotas „Liz Claibome“ kelnes, tikėtina, kad rasi visų dydžių: 4, 6, 8, 10, 12, 14 ir 16. Jei nešioji 10 dydį, o kas nors kitas anksčiau jį nusipirko, tau nepasisekė. Man taip atsitinka kelis kartus, kai daiktas krinta į akį: nešioju 8 dydį, matyt, Šiaurės Dakotoje jis populiarus. Daugiausia parduota 8 ir 16. Rebeka renkasi geriausius daiktus, nes jos figūra dar vaikiška.

Priešais išdygsta Eloiza su dailiu geltonu džemperiu.

— Pamačiau jos veidą ir prisiminiau šitą. Sakėt, trečias dydis, mieloji?

— Labiausiai jai reikia liemenėlės ir kelnaičių. Ar ir jomis prekiaujate?

Eloiza nuveda mane prie kitos statinių su užrašytais dydžiais eilės. Įkišu ranką į dėžę su užrašu „Ketvirtas“ ir ištraukiu saują rausvų, raudonų, juodų nėriniuotų ir baltų su žaliomis gėlytėmis kelnaičių.

— Nuostabios, — sakau ir paimu visas, išskyrus juodas iš nėrinių. Kai vynioju jas apie riešą, kad nepamesčiau, grįžta Eloiza su dailiai supakuota liemenėle. Nunešu viską Rebekai. — Gali apsimauti kelnaites. Vis tiek pirksime.

— Ma... — prabyla ji, nukardama galvą virš dvivėrių kabinos durų. — Juk žinai.

— Oi. — Imu raustis rankinėje, ieškodama kito įkloto. Šiukšlių kibirų nematyti. Pasilenkiu prie Rebekos. — Pakišk po šienu.

Rebeka demonstruoja madas man ir Eloizai. Mes sėdime ant statinės su kelnaitėmis, sukryžiavusios kojas, o Rebeka pasirodo su geltonu džemperiu.

— Ak, kokia meilutė! — sako Eloiza.

Rebeka iš tikrųjų atrodo gražiai. Susipynė plaukus, kad nelįstų į akis, ir kasa krinta ant apvalios priderintų dryžuotų džersio marškinių apykaklaitės. Džemperio dirželiai sukryžiuoti ant nugaros ir susegti pieštukų formos sagomis. Ji basa. Apsisuka, sijonas pakyla.

— Pamėginsiu atspėti, — sako Eloiza, rodydama į Rebekos kojas. — Septintas dydis? — Ji nušliurina į kitą pusę, atgal į tą daržinės dalį, kur nuo gegnių kabo kanoja.

Galų gale Rebeka nusiperka šešerius šortus, aštuonerius marškinaičius, džinsus, baltus šortus nukirpta apačia, šiltas puskojines, juodus batus, baltus batus, įvairių apatinių, naktinius marškinius su meškiukais, medvilninį treningų puloverį, mėlyną bikinį su žirneliais ir du rumbuotus plaukų segtukus su kaspinais.

— Negaliu patikėti, — sako ji, išėjusi iš kabinos, mat susirado Eloizos tvarkingai sulankstytų drabužių krūvą. — Tai kainuos baisybę pinigų.

Abejoju. Mintyse skaičiavau ir nemanau, kad sumokėsime daugiau kaip penkiasdešimt dolerių.

— Juk tavo gimtadienis. Džiaukis.

— Na, o jūs? — klausia Eloiza, kai Rebeka stveria mane į glėbį.

— Oi, man nereikėtų. — Jaudindamasi sukryžiuoju kojas, paskui nuleidžiu.

— Neleisiu tau tokiai su manim važiuoti, — sako Rebeka. — Ne dabar, kai aš taip išsipusčiusi.

— Ką gi, kelnaičių tikrai reikėtų, — pripažįstu. Sėdžiu ant septinto dydžio dėžės. Nušoku, atidengiu ir išdėlioju kelerias ant rankų. Paskutines ištraukiu leopardo kailio piešinio siaurikes.

— Oi, čia kaip tik tau, mama. Privalai šitas nusipirkti.

— Nemanau. — Jos turi savito žavesio, juosmenės bei šilkinės kojinės iki pusės šlaunų irgi visada mane traukė. Man patinka jų potekstė, bet žinau, kad negalėčiau nešioti, todėl neperku.

Rebeka su Eloiza laksto tarp pakabų, rinkdamos medvilninius sarafanus, chaki šortus, šilkinius marškinaičius. Man sunkiau rasti tinkamus, nes, kaip minėjau, mano dydis paklausus.

— Tikrai nebūtina.

— Verčiau eik ir nusirenk, — sako Rebeka, rodydama į karvės gardą. Įeinu į vidų ir nuspiriu sportbačius. Tarp kojų pirštų veliasi ir duria šienas. Eloiza įkiša galvą į vidų, aš susidroviu. Sukryžiuoju rankas ant krūtinės.

— Labas, — baikščiai sakau.

Eloiza numeta ant grindų dvi dėžes su batais, vieni odiniai pinti sandalai, kiti — juodi aukštakulniai. Abi poros aštunto dydžio. Iš kur ji žino?

Prieš matuodamasi iš įpročio pirkti brangiose Kalifornijos parduotuvėse pasižiūriu, kokia kiekvieno drabužio kaina, nors čia tai beprasmiška; niekas nekainuoja daugiau kaip penkis dolerius. Pirmoji suknelė, kurią apsivelku, siaura per krūtinę. Nusivylusi metu ją ant šieno. Kažkodėl tikėjausi, kad ant manęs drabužis gulės taip pat nepriekaištingai kaip ant Rebekos.

Kitas daiktas — medvilninis džemperis, panašus į tą, kurį matavosi Rebeka. Jis raudonas, išmargintas mėlynomis ir rausvomis gėlėmis. Prie jo priderinti balti lininiai marškinaičiai su sagomis nugaroje ir siuvinėtomis gėlėmis ant apykaklės ir rankovių. Apsiaunu sandalus, kuriuos man padavė Eloiza, ir išeinu iš gardo. Rebeka ploja.

— Tau tikrai patinka? — Veidrodžių nėra, todėl vietoj atspindžio tenka pasikliauti Rebekos nuomone.

Paskutinę pasimatuoju aptemptą juodą laikros suknelę be rankovių. Apsiaunu aukštakulnius. Šiai veidrodžio nereikia. Ji taip veržia, kad iškart suprantu — netinka. Nematydama įsivaizduoju vietas, kur išvirtę klubai ar atsikišęs pilvas. Tai suknelė Rebekos kūnui, o ne mano.

— Nori pasijuokti? — sušunku Rebekai.

Ji nušoka nuo kelnaičių statinės, prieina prie gardo ir laiko duris atidarytas, kad man nereikėtų išeiti.

— Kas tuo patikėtų? Mano motina nerealiai žavi.

— Pasakyk, kad nematai mano klubų ar užpakalio. Pasakyk, kad mano pilvas neatrodo kaip padanga.

Rebeka papurto galvą.

— Nesakyčiau taip, jei nemanyčiau, kad gerai atrodai. — Ji rodo į mano klubus. — Ką daryti, kad nesimatytų kelnaičių? — klausia Eloizos.

Eloiza kilsteli pirštą, pribėga prie apatinių statinės ir ištraukia siaurikes su leopardo kailio piešiniu. Meta jas man, besvores kaip klemalio sėklos.

— Nieku gyvu, — pareiškiu Rebekai. — Neketinu į jas kinkytis.

— Tik pasimatuokit. Nepatiks — nepirksit.

Atsidustu ir pasikeliu siaurą sijoną. Išsiraitau iš kelnaičių, o kai jos nukrinta ant batų, kilsteliu leopardines prieš šviesą.

— Medžiagos skiautelė priekyje, — sako Rebeka.

— Iš kur žinai? — Aš atsistoju ant vienos kojos, paskui ant kitos. Apsimaunu siaurikes ir nustembu, kad jos patogios. Tarp kojų beveik nejaučiu plonos kūną dengiančios medžiagos. Timpteliu žemyn sijoną ir žengiu kelis žingsnius, kad priprasčiau prie audeklo, prigludusio prie užpakalio. Paskui atidarau duris.

— Kokia gražuolė, — sako Eloiza.

Rebeka atsisuka į ją.

— Paimsim.

Visas ansamblis kainuoja ne daugiau kaip keturis dolerius.

— Neimsim. Kur aš nešiosiu tokius drabužius? — Nusiplėšiu nuo kūno plonytę medžiagą ir stoviu vienomis siaurikėmis, be liemenėlės. — Pinigų švaistymas.

— Lyg bankrutuotum dėl keturių dolerių, — atšauna Rebeka.

Kol mes ginčijamės, vėl pasirodo Eloiza su lengvučiu rausvu siauru drabužiu.

— Pamaniau, kad jums patiks. Juk naktinių marškinių nepirkote.

Paimu iš jos rankų negližė. Ji minkštutė ir nuslysta ant grindų, išsidraiko ant šieno it palaužtas žiedas.

Kada nors, kartą ar du per visą gyvenimą, praleistą parduotuvėse, galbūt pajutote, matuodamasi drabužį, dar nepamačiusi savęs veidrodyje, kad taip puikiai niekada neatrodėte? Juodoji suknelė, taip sužavėjusi Rebeką, man nesužadino tokio jausmo. Bet ši atlaso negližė su pintomis petnešėlėmis ir praskiepu šone skirta tik man.

Prieš išeidama iš kabinos pasirodyti Rebekai, perbraukiu rankomis per šonus. Paliečiu krūtis. Išskečiu kojas, mėgaudamasi atlaso slydimu karšta ir suerzinta oda. Štai kaip jaučiasi patraukli moteris.

Tokį drabužį, baltą glaustinukę su nėriniais prie kaklo ir šešiomis audiniu aptrauktomis sagutėmis priekyje, vilkėjau pirmąją naktį po vestuvių. Oliveris ir aš apsistojome Bostone, „Meridien“ viešbutyje. Numeryje Oliveris glaustinukę nesižavėjo. Priešžaismio metu jis ją suplėšė, ir, kai išėjome iš viešbučio, suvokiau palikusi ją ant jaunavedžių numerio grindų.

Dar neatidariusi durų ir nepasirodžiusi Rebekai žinau, kad pirksiu negližė. Jei galėčiau, ją vilkėdama išeičiau iš parduotuvės, važiuočiau Vidurio Vakarų greitkeliais, jausdama, kaip atlasas trinasi į šlaunis kaskart, kai perjungiu pavarą. Nutaisau teatrališką pozą ir išsiriečiu karvės gardo užpakalinės sienos fone.

Rebeka ir Eloiza ploja. Aš nusilenkiu. Uždarau duris ir labai lėtai nusitraukiu negližė per galvą. Koks jau čia pinigų švaistymas. Tiesą sakant, esu gulėjusi su vieninteliu vyru, ir tą patį palikau. Tai kam dabar ją apsivilksiu?

Pradedu mautis medvilnines kelnaites, kurias ketinu pirkti, bet sustoju, nusimaunu ir pasimatuoju siaurikes. Ant jų užsimaunu šortus, užsisegu, užtraukiu užtrauktuką. Kai žengteliu į priekį suvarstyti sportbačių, mane apima uždraustos laisvės pojūtis. Lyg turėčiau paslaptį, kurios niekas nesužinos.

32 Oliveris

Dabar, kai įsitikinau, kad Džeinė ir Rebeka važiuoja į Ajovą, mano padėtis nebekelia man tokio susirūpinimo. Tiesą sakant, šiandien paskambinau į institutą ir dvi valandas užsirašinėjau pranešimus mažame „Holiday Inn“ bloknotėlyje prie lovos.

Dar netapšnosiu sau per nugarą; geram mokslininkui nebūdinga sveikinti save, nepriėjus išvados, nepasiekus galinio taško. Ir vis dėlto manau, kad tai mano puikiausias darbas. Išvažiavau beveik kur akys mato ir štai lipu Džeinei ant kulnų, žinau, kur ji traukia, nors ji pati dar nesuprato. Džeinė — toks jau žmogus, važiuos per Ajovą, paskui, prisiminusi sudužusį dukters lėktuvą, žaibiškai išsuks iš kelio. Žinoma, tai nebesvarbu. Nes kai ji išsuks iš kelio, aš jos lauksiu ir parsivešiu į San Diegą. Ten jos vieta. Jei mano skaičiavimai teisingi, grįšiu namo kaip tik prieš kuprotųjų banginių migraciją į veisimosi vietas Havajuose.

Šį rytą paskambinau Širlei į darbą ir paprašiau kai ką sužinoti. Vargšė mergaitė vos neapsiašarojo, išgirdusi mano balsą, dėl Dievo, juk tepraėjo keturios dienos. Liepiau paprašyti miesto informacijos bibliotekoje mikrokartų apie „Midwest Airlines“ 997 reiso lėktuvo sudužimą 1978 metų rugsėjo mėnesį. Tegu užsirašo kuo daugiau tikslios informacijos apie avarijos vietą. Paskui tegu pasinaudoja šia informacija, paskambina į Ajovos valstijos departamentą ir neva instituto reikalams sužino gretimų ūkių savininkų pavardes. Turbūt po dviejų dienų, kai vėl jai paskambinsiu, bus aišku, kieno žemę reikės sekti.

Antra užduotis, nustačius maršrutą, yra atspėti, kokį vaidmenį teks kurti. Reikės dviejų kalbų: atgailaujančio vyro ir žavingo gelbėtojo. O nustatyti, kurią kategoriją pasirinkti, turėsiu iš pirmo žvilgsnio.

Ar aš visada buvau toks geras psichoanalitikas?

Dar tik vidurdienis, bet man atrodo, kad reikia atšvęsti. Įveikiau krizę. Mažų mažiausiai radau visus dėlionės kibukus, nors dar šiek tiek painiojuosi dėl jų išdėstymo tvarkos. Suprantu, kad antrą valandą privalau važiuoti toliau, jei noriu pasiekti kitą „Holiday Inn“ Linkolne iki vakarienės. Dirstelėjęs į laikrodį (nervingas įprotis, tiesą sakant, man nebūtina žinoti laiko), einu į viešbučio laukiamąjį ieškoti baro.

Visi laukiamieji atrodo vienodai: melsvai sidabriniai, raštuoti kilimai, nereikalingas stiklinis liftas ir delfino ar kerubo pavidalo fontanas. Supanašėjo net įvairių miestų registratūros personalas. Baruose visada vyrauja kaštoninė spalva, apskritos dirbtinės odos kėdės panašios į arbatos puodelius, aukštos viskio taurės dėmėtos.

— Ko norėtumėt? — klausia padavėja. Kaip dabar sakoma, — padavėja ar bufetininkė? Virš kairės krūties ji segi sidabrišką plokštelę su užrašu MERĖ LUIZA.

— Na, Mere Luiza, — sakau kuo maloniausiai, — ko pasiūlytumėt?

— Pirma, aš ne Merė Luiza. Prisijuosiau jos prijuostę, nes maniškę kartu su automobiliu ir namo raktais vakar vakare pavogė mano niekam tikęs močiakrušys meilužis. Antra, — ji patyli, — čia baras. Mūsų firminiai gėrimai — neatmieštas viskis ir viskis su ledu. Tai gersit ar tiesiog gaišinate mane kaip kas antras apgailėtinas šiknius šioje skylėje?

Apsižvalgau, bet esu vienintelis klientas. Nutariu, kad ji graužiasi dėl vakarykštės bėdos.

— Norėčiau džino su toniku, — sakau.

— Džino nėra.

— Viskio „Canadian Club“ su imbieriniu limonadu.

— Klausykit, gerbiamasis, — sako mergina, — mes turim „Jack Daniels“ ir kokakolos iš čiaupo. Rinkitės. Arba ateikite vėliau, kai atvažiuos sunkvežimis su įvairesniais gėrimais.

— Ką gi, aišku. Duokit neatmiešto „Jack Daniels“.

Ji šypteli — tiesą sakant, nebjauri, — ir nueina. Ausyse siūbuoja žolytės žnypliukės. Man tai pasakė Rebeka. Mes vaikščiojome paplūdimyje lentomis nuklotais takais, ir aš pakėliau daiktelį su ilgomis, besidriekiančiomis plunksnomis ir karoliukais. Bandžiau nustatyti, tai indėnų dirbinys ar naujas turistų iš užsienio atsivežtas daiktelis.

— Žolytės žnypliukės, tėti, — nerūpestingai pasakė Rebeka, paėmė jas ir išmetė į šiukšlių dėžę. — Marihuanai rūkyti.

Padavėja grįžta su mano gėrimu ir beveik meta jį ant stalo, net išsilieja skaidrus gintarinis klanelis. Užuot su ja pykęsis, sušluostau servetėle. HOLIDAY INN! — užrašyta ant servetėlės iškiliomis aukso raidėmis. Padavėja atsisėda ant baro taburetės, ranka pasiremia skruostą ir spokso į mane.

Gurkšteliu viskio, bandydamas išmesti ją iš galvos. Paprastai nesižvalgau į moteris, jos mane trikdo. Bet ši kitokia. Ji segi ne tik auskarus su plunksnomis, bet ir raudoną odinį sijonėlį, kuris vos dengia užpakalį, be to, vilki liemenę, nusagstytą sagomis. Baltos kojinės išmargintos dideliais juodais žirneliais, ištemptais šlaunų raumenų. Išsidažiusi per ryškiai, bet meniškai: vienos akies šešėliai violetiniai, kitos žali.

Pabandau įsivaizduoti Džeinę tokiais drabužiais ir garsiai nusijuokiu.

Padavėja nulipa nuo taburetės ir prieina. Raudonu nagu parodo man į gerklę.

— Klausyk, iškrypėli. Susikišk akis atgal į galvą, o bybį į trumpikes.

Ji tai ištaria su tokia neapykanta, su tokiu įsitikinimu, nors manęs nepažįsta, kad privalau atsakyti. Ji jau nusisukusi, kai ištariu:

— Aš ne iškrypėlis.

— Tikrai? Tai kas tu? — Ji neatsigręžia.

— Na, mokslininkas.

Padavėja atsisuka ir vertindama mane nužvelgia.

— Keista. Tu geriau atrodai, negu tie tipeliai poliesterio kelnėmis.

Dirsteliu į savo kelnes. Vilnonės, vasarinės. Padavėja prunkšteli, nusijuokia.

— Aš tik erzinu. — Ji nežinia iš kur — gal iš pėdkelnių — išsitraukia veidrodėlį ir iššiepia dantis. Pamačiusi lūpų dažų dėmelę, energingai nutrina nykščiu.

— Užjaučiu dėl automobilio, — sakau. — Ir dėl vaikino.

Padavėja uždaro veidrodėlį ir paslepia, šį kartą į liemenės plyšį.

Rausvas plastikinis kraštas kyšo tarp krūtų.

— Kiaulė buvo. Ačiū. — Ji žiūri registratūros pusėn, o nusprendusi, kad niekas nekreipia dėmesio, permeta koją per kėdę netoliese ir atsisėda. — Galiu prisidėti?

— Žinoma. — Mane visada domindavo moterys kaip ji, vaizduojamos ant pornografinių vaizdajuosčių ar sekso reikmenų paketų. Mano gyvenime, be Džeinės, buvo kelios moterys, dvi iki, viena po vestuvių, trumpai, mano jūrų ekspedicijos nardytoja. Tačiau nė viena nesielgė ir neatrodė kaip ši. Padavėja ne tik moteris, ji tipažas.

— Seniai čia dirbi? — Atsakymas man nerūpi. Noriu pamatyti, kaip kruta jos lūpos, takios it tirštėjanti guma.

— Dveji metai, — sako ji. — Tik dieną. Naktį dirbu prekybos centre, atidarytame visą parą. Taupau pinigus, noriu kraustytis į Niujorką.

— Buvau ten. Tau patiks.

Padavėja prisimerkia.

— Manai, aš mergelė iš Nebraskos laukų? — sako ji. — Aš gimiau Niujorke. Todėl ir grįšiu.

— Aišku. — Paimu taurę su gėrimu ir pateliūskuoju. Paskui kyšteliu pirštą ir atsargiai perbraukiu per taurės pakraštį. Kai pirštas apdžiūsta, stiklas nuo trinties suaimanuoja. Garsas, atvirai kalbant, man primena banginius.

— Jėga, — sako mergina. — Išmokyk mane.

Parodau; tai nesunku. Kai įgunda, jos veidas nušvinta. Atsineša tris ar keturias taures ir pripila vienur daugiau, kitur mažiau „Jack Daniels“. (Kam sakyti, kad tinka ir vanduo, jei galiu nemokamai išgerti?) Drauge sukuriame šaižią melancholišką simfoniją.

Padavėja nusijuokia ir griebia mane už rankų.

— Liaukis! Gana. Nebepakenčiama. Ausis skauda. — Valandėlę ji laiko mano rankas, apžiūrinėdama pirštus. — Tu vedęs. — Teiginys, ne kaltinimas.

— Taip, — atsakau. — Tačiau jos čia nėra.

Neturiu omenyje jokios slaptos prasmės, tiesiog pasakau, kaip yra. Bet mergina (mano nuomone, nedaug vyresnė už Rebeką ir gerokai jaunesnė už mane) pasilenkia į priekį ir sako: „Mat kaip“. Ji taip arti, kad užuodžiu jos burnos kvapą, saldų kaip mėtinio saldainio. Ji pakyla nuo kėdės ir ropoja stalu į priekį, rankos peržengia padorumo ribą ir griebia man už marškinių apykaklės.

— Ko dar gali mane išmokyti?

Prisipažįstu, kad įsivaizduoju padavėją nuogą, su tatuiruote neminėtinoje vietoje, šiurkščiu kimiu balsu įsakinėjančią sparčiau darbuotis. Matau ją savo patikimame žydrame „Holiday Inn“ numeryje, pusiau gulomis, su odine liemene ir taškuotomis pėdkelnėmis it prastame filme. Būtų neįtikėtinai lengva, nepasakiau jai nei savo pavardės, nei savo profesijos: pasitaikė proga valandėlę pabūti kitu žmogumi.

— Negali palikti baro, — sakau. — Dirbi viena.

Padavėja apsiveja rankomis man kaklą. Trenkia muskusu ir prakaitu.

— Pažiūrėsim.

Man duoti du kambario raktai. Ištraukiu vieną iš kišenės sykiu su penkiais doleriais už gėrimus. Ji nusipelnė nemažų arbatpinigių. Raktas kliudo viskio taurės kraštą ir suskamba. Paskui aš atsistoju, taip, mano nuomone, kyla itin mandagūs Holivudo vyrai, ir neatsigręždamas, netardamas nė žodžio einu prie liftų bloko laukiamajame.

Atsidūręs lifte, kai durys užsidaro, atsilošiu ir imu tankiai alsuoti. Ką aš darau? Ką aš darau? Svarstau, ar tai galima pavadinti svetimavimu, jei deduosi kitu žmogumi?

Įeinu į viešbučio kambarį, ir jo nepaprastas prastumas mane nuramina. Kairėje pusėje lova, už durų — vonios kambarys, ant unitazo — siaura higieninė juostelė, kurią kambarinė palieka kiekvieną rytą. Sulankstomas stovas bagažui, patiekalų į numerį valgiaraštis, banguojančios raštuotos užuolaidos iš kažkokios degios medžiagos. Viskas taip, kaip palikau, ir tai teikia palengvėjimą.

Atsigulu ant lovos, priglaudęs rankas prie šonų, visiškai nuogas. Kondicionierius, gausdamas kaip visuose viešbučiuose oro gaivinimo įrenginiai, šiaušia plaukus ant krūtinės. Įsivaizduoju padavėjos veidą, jos lūpas, tekančias mano kūnu kaip vanduo.

Nors ir susitikinėjome, puspenktų metų Džeinės neliečiau. Turėjau dvi moteris iš šalies, moteris, kurios nieko nereiškė. Žinote posakį: su vienomis moterimis guli, kitas vedi. Buvo visiškai aišku, kuriai kategorijai priskirti Džeinę. Ji kvepėjo citrinų muilu, o apgalvius derino prie rankinių. Kai Džeinė Velzlyje mokėsi paskutiniame kurse, aš dirbau Vuds Houlo institute ir per pasimatymus laikiausi nusistovėjusios tvarkos. Susitikdavau su ja kiekvieną savaitgalį (važinėjimas į darbą ir atgal taip išsekindavo, kad dažniau negalėdavau), ir mes kur nors eidavome. Pagrabaliodavau jai po liemenėle, paskui palydėdavau iki bendrabučio.

Tačiau tais paskutiniais metais kažkas atsitiko. Džeinė nebestūmė šalin mano rankų, tamsoje besiskverbiančių po drabužių sluoksniais. Ji pati pradėjo jas dėti ant tam tikrų vietų, rūpinosi, kad jos judėtų tam tikru ritmu. Dariau viską, ką galėjau, jai sulaikyti. Maniau, kad padariniai man žinomi geriau negu jai.

Pirmą kartą dulkinomės seno kino balkone. Apačioje ji mane sujaudino iki beprotybės, o aplink buvo pilna žmonių. Nusitempiau ją į balkoną, užtvertą virve remontui. Ją nurengęs ir pamatęs užlietą kino projektoriaus šviesos, supratau, kad su ja nebesigrumsiu. Ji tol trynėsi į mane, kol įsitikinau, kad tuoj sprogsiu, tada stvėriau ją už šlaunų ir įsiveržiau. Netekau savitvardos nuo šilto klampumo it užsidaranti anga, ir tada suvokiau, kad Džeinei užgniaužė kvapą. Jai tai buvo pirmoji sekso patirtis.

Dabar suprantu, kad ją mirtinai išgąsdinau, bet tada protingai galvoti neįstengiau. Paragavęs medaus, neketinau grįžti prie duonos ir vandens. Pradėjau kasdien skambinti Džeinei ir važinėti iš Menkių kyšulio du tris kartus per savaitę. Tuo metu tyrinėjau pakrantės klanus ir dieną spoksodavau į juos, į kiautuotus bestuburius ir rudadumblius, ištisas bendrijas, sunaikintas negailestingos bangos. Abejingai vartydavau kardauodegius ir painiodavau jūrų žvaigždžių spindulius. Nieko neužsirašinėdavau. O kai Vuds Houlo tyrimų vadovas išbarė mane dėl požiūrio į darbą, padariau vienintelį įmanomą dalyką: nustojau susitikinėti su Džeine.

Niekada nebūčiau išėjęs į žmones, jei būčiau kiaurą dieną galvojęs apie beprotišką aistrą. Meluodavau Džeinei, kad sergu gripu; kad gavau naują projektą apie medūzas ir turiu studijuoti teoriją. Daugiau laiko skyriau darbui, o Džeinei paskambindavau retkarčiais, ir atstumas mus apsaugojo.

Maždaug tuo laiku pamačiau stebuklą: grinda nelaisvėje atsivedė jauniklį. Mes stebėjome patelės nėštumą, o kai viskas prasidėjo, buvau pastate. Grindą laikėme didžiuliame povandeniniame rezervuare, kad geriau matytume, o kai atsitinka toks stebuklas, visi meta darbus ir lekia žiūrėti. Jauniklis iššovė iš motinos su vidurių ir kraujo srautu. Motina plaukiojo ratu, kol jauniklis apsiprato vandenyje, paskui iškėlė jį į paviršių įkvėpti oro.

— Sunki pradžia, — pasakė kažkoks mokslininkas šalia manęs. — Išvysti pasaulį po vandeniu, nors kvėpuoji deguonimi.

Tą dieną nuvažiavau į miestą ir nupirkau sužadėtuvių žiedą. Anksčiau man neatėjo į galvą, kad geriau už išgarsėjimą būtų išgarsėjimas su Džeine prie šalies. Ir vilkas sotus, ir avis sveika. Ji turi visas savybes, kurios mane trauks iki gyvenimo pabaigos. Turiu Džeinę — vadinasi, turiu viltį, suprantu auką.

Džeinė. Žavioji, keistoji Džeinė.

Ar ji tiki, kad galima viską pradėti iš naujo?

Staiga susigėdęs savo elgesio, sukryžiuoju rankas ant slėpsnų. Kuo greičiau apsirengiu ir uždarau lagaminą. Reikia dingti iš čia, kol neatėjo padavėja. Ką aš sau maniau? Nutempiu lagaminą ilgu koridoriumi į liftą, slėpdamasis už turėklų, kad jos nesutikčiau. Paskui, nuramintas skambančios muzikos, giliai įkvepiu ir nusileidžiu į pirmą aukštą, mąstydamas apie Džeinę, Džeinę, tik Džeinę.

33 Rebeka

1990-ųjų liepos 15-oji

Pasak Indianapolio Džonso, šios radijo stoties didžėjaus (ne giminaičio), temperatūra siekia 48 laipsnius.

— Keturiasdešimt aštuonis, — pakartoja motina. Ji nukelia rankas nuo vairo it nudegusi. Švilpteli pro priekinius dantis. — Nuo tokio oro žmonės miršta.

Mes pataikėme į sausros ir kaitros bangą. Atrodo, kad laikas čia slenka daug lėčiau, nors taip greičiausiai yra dėl karščio. Mes važiuojame į Indianapolį, bet nemanau, kad jį pasieksime. Jei ir toliau taip bus, pirmiau nuo įkaitusio benzino sprogs automobilis.

Karšta taip, kad nebegaliu sėdėti. Nemaniau, kad kada nors gailėsiuos senojo universalo. Viduje buvo daug daugiau pavėsio. MG slėptis nėra kur. Susiriečiau į patį mažiausią kamuoliuką galva į kilimėlį ant grindų. Motina žiūri į mane.

— Embrionas, — sako ji.

Prieš mums įvažiuojant į Indianapolį, temperatūra pakyla iki 49 laipsnių. Automobilio vinilas ima skeldėti, ir aš tai parodau motinai.

— Nebūk juokinga, — sako ji. — Jis iš pat pradžių buvo sutrūkinėjęs.

Jaučiu, kaip kvėpuoja veido poros. Prakaitas srūva vidiniu šlaunų paviršiumi. Net mintis, kad reikia važiuoti į betono ir plieno miestą, šlykšti.

— Kalbu rimtai. Tuoj spiegsiu. — Sukaupiu paskutines jėgas ir imu klykti, šaižiai kaip vaiduoklis. Neįtikinėtina, kad galiu rėkti taip garsiai.

— Gerai. — Motina bando užsikimšti ausis, bet negali, nes turi vairuoti. — Gerai! Ko nori? — Ji žiūri į mane. — Vaisinių ledų? Kondicionieriaus? Baseino?

— Taip, taip, — atsidustu, — baseino. Man reikia baseino.

— Reikėjo iškart sakyti. — Ji alkūne stumteli losjoną nuo saulės, stovintį ant sėdynės tarp mūsų. — Išsitepk. Susirgsi odos vėžiu.

Anot Indianapolio turizmo departamento, mieste plaukyklos nėra, bet palyginti arti įsikūrusi Jaunųjų krikščionių asociacija, kur susimokėjusios tikriausiai galėtume paplaukioti. Motina išsiaiškina kur ir (stabtelėjusi pasiimti dėdės Džolio laiško) privažiuoja prie pastato.

— O jei baseinas viduje? — zirziu aš. Bet išgirstu vaikų spiegimą ir taškymąsi, rankšluosčių čežėjimą į betoną. — O, ačiū Dievui.

— Dėkok Dievui, kai būsi viduje, — sumurma motina.

Žinote, kaip jaučiasi kūnas karščiausią vasaros dieną, kai atsiduri prie šalto mėlyno baseino? Kaip atsipalaiduoji, nors septynias valandas kepei saulėje, — lyg pakaktų įsivaizduoti, kad pasineri į vandenį ir jau atvėsai? Taip jaučiuosi aš, kol laukiu, glausdamasi prie geltonos betoninės JKA sienos. Motina derasi. Moteris aiškina, kad plaukykla skirta tik nariams.

— įstok, — šnibždu. — Būk gera, įstok.

Nežinau, ar moteris mus įleidžia iš gailesčio, ar įsikiša likimas, bet už dešimt dolerių mes atsiduriame rojaus pakraštyje. Cementas degina padus. Sekliojoje dalyje vyksta pamoka. Gelbėtoja vadina vaikus gupiais. Jie turi ritmingai kvėpuoti, bet tik pusė klauso.

— Nepasinersi? — klausiu motinos. Ji stovi greta, visiškai apsirengusi. Net neišsiėmė iš mašinos maudymosi kostiumėlio.

— Juk pažįsti mane, — atsako.

Man nerūpi; man nesvarbu. Neturiu laiko su ja ginčytis. Gelbėtoja rėkia, drausdama man nerti, bet aš vis tiek niurkteliu į gilųjį galą, žaibiškai, dešimt pėdų.

Ilgam sulaikau kvapą. Valandėlę atrodo, kad nuskęsti geriau negu vėl kepti virš vandens. Kai išnyru, oras apsiaučia veidą standžiai kaip rankšluostis. Motina dingusi.

Automobilyje jos nėra. Po skėčiais su storomis moteriškėmis gėlėtais maudymosi kostiumais jos nėra. Nuvarvu į JKA būstinę.

Einu pro tai či treniruotę. Apstulbstu: kas gali sportuoti tokią dieną? Koridoriaus gale pamatau mėlynas duris su užrašu MOTERŲ DRABUŽINĖ. Viduje drėgna ir prigaravę. Į dušus susigrūdęs pulkas moterų. Kai kurios pasirinko dušus su užuolaidomis, bet daugumai labiau patinka atviri, nieko neslepiantys. Trys moterys skutasi kojas, dvi trenkasi galvą.

Paskutinėje kabinoje dešinėje maudosi jauna moteris su ištatuiruota ant kairės krūties rožyte.

— Ką numatei šį šeštadienį? — klausia. Pašoku, bet ji kalba ne su manimi.

Moteris po gretimu dušu paima rankšluostį nusišluostyti akims. Ji milžiniška, ant rankų ir šlaunų liumpsi celiulitiniai odos plotai. Pilvas, nukaręs virš putės, raukšlėtos V formos. Kojų pirštų nagai nulakuoti.

— A, atvažiuoja Tomis su Keite ir mažyliu.

— Tomis jauniausias? — klausia tatuiruotoji.

— Aha. — Antroji vyresnė, negu maniau iš pradžių; plaukai be šampūno kerši, žili ir juodi. Iš tarties atrodo italė. — Tomis — tas, kuris susidėjo su išsiskyrėle. Kartoju jam; daryk, ką nori, tik nevesk jos. Supranti, ką noriu pasakyti?

Kitos trys moterys duše energingai linkčioja. Viena kriaušės formos, išblukintais plaukais. Kita labai sena ir raukšlėta kaip didžiulė razina. Ji klūpo ant dušo grindų it melsdamasi, o čiurkšlė talžo jai nugarą. Paskutinės moters plaukai ilgi ir balti, o pati ji visa apvalutė: pečiai, klubai, pilvas. Speneliai įdubę.

— Kodėl leidi jam atvažiuoti, Pege? — klausia ji. — Kodėl nepasakai, kad atvažiuotų vienas arba visai neatvažiuotų?

Storulė gūžteli pečiais.

— Kaip tai pasakyti savo vaikui?

Moterys viena po kitos išeina iš dušo, kol belieka senė. Man net topteli, kad ji čia gyvena. Gal jai reikia pagalbos. Taip galvoju, kai dušo priešais užuolaida atitraukiama ir pasirodo motina.

— Na, sveika, mažute, — sako ji. Elgiasi taip, lyg tikėjosi mane čia pamatyti.

— Kodėl nepasakei, kad eini į vidų? Aš nerimavau.

Visos moterys mus stebi. Kai atsisukame, apsimeta užsiėmusios savais reikalais.

— Pasakiau, — taria motina. — Bet tu buvai po vandeniu. — Ji nusivynioja rankšluostį; vilki maudymosi kostiumėlį. — Norėjau atvėsti.

Neketinu su ja rietis. Einu pro vingiuotas spintelių eiles. Motina stabteli prie Pegės, kilnojančios apatinius.

— Duokite Tomiui laiko, — sako ji. — Jis apsigalvos.

Lauke motina atsisėda ant sekliojo baseino krašto ir mataruoja kojomis. Labai sukaitusi, atsisėda ant pirmojo baseino laiptelio ir sušlampa užpakalį. Pamačiusi tai, priplaukiu prie jos po vandeniu ir griebiu už kulkšnių. Ji suspiegia.

— Nesėdėk čia, — sakau jai. — Sekliajame gale visi vaikai sisioja.

— Pagalvok, Rebeka. Negi šlapimas nepasiekia giliosios pusės?

Bandau jai priminti, kad baseinas betoninis; kad ji visą laiką galės laikytis už krašto, jei norės sušlapti virš liemens.

— Čia ne taip gilu, kaip Druskos ežere, o ten plaukei.

— Prieš savo valią. Tu mane apgavai.

Ji mane erzina. Brasu nuplaukiu šalin, peršokusi virvelę su burbuliukais, skiriančią sekliąją pusę nuo giliosios. Pilvu nuslystu nuo betoninės nuožulniosios plokštumos ir paliečiu baseino nuotaką. Pritrūkusi oro, atsispiriu nuo dugno, apsiverčiu ant nugaros. Danguje kybo debesys. Įžiūriu visokių daiktų; skalikų ir cirko numerių, omarų, skėčių. Panardinu ausis po vandeniu ir klausausi širdies plakimo.

Plaukiu ant nugaros, kol atsitrenkiu į moterį su maudymosi kepuraite, papuošta plastikinėmis gėlėmis. Paskui plaukiu stačiomis. Motinos ant laiptų nebėra, ant baseino krašto ji irgi nesėdi. Paklaikusi dairausi, nesusigaudydama, kur, po galais, ji dingo šį kartą. Ir tada pamatau ją vandenyje iki krūtinės. Viena ranka ji laikosi baseino atbrailos, kita — virvės su mėlynais ir baltais plūdurais. Priėjusi kitą pusę, pakelia sunkią virvę ir neria po ja. Galvą guldau, kad negirdi vaikų spiegimo ar šliurių pliaukšėjimo per balas. Galvą guldau, kad negalvoja apie karštį. Ji vėl įsitveria baseino atbrailos ir viena koja slysta nuo nuožulniosios plokštumos į gilųjį galą, mėgindama save.

34 Samas

— Taigi tuodu vaikinai drauge atidaro barą, — sako Hedlis ir nutyla išgerti alaus. — Jie ilgiausiai tvarkosi, paskui apsirūpina gėrimais, ir ateina didžioji atidarymo diena. Jie drauge laukia klientų, ir į vidų įžengia šešių pėdų ūgio žiogas.

— Taip ir maniau, — sako Džolis.

Hedlis nusijuokia ir apipurškia alumi mano marškinius.

— Jėzau, Hedli, — sakau, bet irgi juokiuosi.

— Gerai, gerai. Taigi tas žiogas...

— Šešių pėdų ūgio... — drauge sušunkame mudu su Džoliu.

Hedlis nusišypso.

— Atsisėda prie baro ir užsisako degtinės su toniku. Vaikinas, kuris jį aptarnauja, prieina prie draugo ir sako: „Netikiu savo akimis. Mūsų pirmas klientas — žiogas.“ Jie pasijuokia, ir padavėjas nuneša žiogui degtinės su toniku. „Negaliu patikėti, — sako jis. — Jūs pirmas mūsų klientas, ir jūs žiogas.“ — „Na, taip“, — atsiliepia žiogas. „Žinot, yra kokteilis, pavadintas jūsų vardu“, — sako bufetininkas.

Džolis atsisuka į mane.

— Nujaučiu, kad nieko gero neišgirsime.

— Užsičiaupk! — atšauna Hedlis. — Taigi bufetininkas sako: „Žinot...

— ...yra gėrimas, pavadintas jūsų vardu“, — užbaigiu sakinį aš.

— „Keista, — atsiliepia žiogas. — Kaip gyvas negirdėjau apie kokteilį, vadinamą Irvingu.“ — Hedlis baigia anekdotą ir nusikvatoja taip garsiai, kad visi sužiūra į mūsų staliuką.

— Kvailesnio anekdoto nesu girdėjęs, — bamba Džolis.

— Sutinku, — sakau Hedliui. — Kvailokas.

— Kvailas, — pritaria Hedlis, — bet velniškai juokingas.

Žinoma, viskas juokinga, kai kiekvienas išgėręs po dešimt bokalų alaus ir jau po vidurnakčio. Mes surengėme kvailiausio anekdoto varžybas: laimėtojas apmokės sąskaitą. Sėdime čia jau kurį laiką. Kai čia pasirodėme apie devynias, bare beveik nieko nebuvo, o dabar jis sausakimšas. Mes stebime užsukančias moteris — dar nebuvo nė vienos gražuolės, bet temsta, visi darosi dailesni. Turbūt taip bus dar kokią valandą: mes pasakosime kvailus anekdotus, liežuvausime apie moteris joms už nugaros ir nė vienas nieko nesiimsime, todėl išeisime tik trys, o pabusime vieni ir pagiringi.

Mes čia atvažiuojame kas kelios savaitės — visi laukų darbininkai kviečiami pakalbėti apie negeroves tokioje vietoje, kurioje už gėrimus moka šeimininkas, ir visi tai žino. Kai kurie skundžiasi tik dėl to, kad nemokamai gautų alaus. Susirinkimas neoficialiai prasideda devintą, o iki pusės dvylikos dauguma išsinešdina. Nuo devynių iki dešimt mes iš tikrųjų kalbame apie sodo reikalus, aš pasakoju apie įplaukas ir naujas kainas ar apie susitikimus su produkcijos pirkėjais, o lauko darbininkai pasako, kad reikia naujo traktoriaus ar kad būtinas darbo pasidalijimas. Tai vieninteliai man žinomi samdiniai, nesusibūrę į profesinę sąjungą, ir manau, kad dėl šių pokalbių. Atsižvelgiame į nedaugelį skundų, nepakanka pinigų, bet, ko gero, jiems tiesiog malonu žinoti, jog aš visada išklausysiu.

Galiausiai liekam tik aš, Hedlis ir Džolis — mat visi gyvename Didžiajame name, visi čia atvažiuojame kartu ir visi daugiau neturime ko veikti. Dalyvaujame privalomame kvailo anekdoto konkurse. Metame dvidešimt penkių centų monetas į muzikos automatą ir svarstome, Mitlouf dainos seniena ar ne. Džolis tvirtina, kad taip, bet jis penkeriais metais vyresnis. Hedlis susiranda merginą ir kokias tris valandas pliauškia, kaip norėtų su ja pašokti ir padaryti kai ką nepadoraus, bet pusiaukelėje prie jos stalo pabūgsta, ir mes jį erziname. Jei Džolis nusiles, suvaidins mums kelis epizodus iš „Jaunavedžių“ ir paburbuliuos kaip kalakutas. Ar verta stebėtis, kad namo visus vežu aš?

— Tai papasakok apie seserį, — sakau Džoliui, kuris grįžo nuo baro su dar trimis „Rolling Rock“ buteliais.

— Aha, — pritaria Hedlis. — Daili pupytė?

— Dėl Dievo meilės, ji jo sesuo.

Hedlis kilsteli antakius — dabar tam prireikia nemažų pastangų.

— Tai kas, Samai? Ji ne mano sesuo.

— Nežinau, — juokiasi Džolis. — Nelygu, ką vadini dailia pupyte.

Hedlis rodo į merginą raudona odine suknele, pasilenkusią prie baro ir čiulpiančią alyvuogę.

— Štai ką vadinu dailia pupyte, — sako jis, papučia lūpas ir ima čepsėti, lyg bučiuotų.

— Negi niekas nepatvarkys to vaikigalio? — sako Džolis. — Jis tiesiog vaikščiojanti lytinė liauka.

Mes žiūrime, kaip Hedlis atsistoja (beveik) ir pasuka prie merginos su raudona suknele. Jis graibstosi už kėdžių atlošų ir kitų žmonių, kad nepargriūtų. Nuslenka prie baro, iki taburetės šalia jos, paskui atsisuka į mus. Vien lūpomis ištaria: Žiūrėkit. Paskui patapšnoja merginai per petį, o ji pažiūri į jį, vypteli ir sprigteli alyvuogę jam į veidą.

Hedlis parsvirduliuoja prie mūsų staliuko.

— Ji mane myli.

— Tai tavo sesuo netrukus bus čia? — klausiu. Tiesą sakant, nežinau. Džolis kažkada prasitarė, ir tuo kalba baigėsi.

— Spėju, kad po kokių penkių dienų.

— Lauki jos?

Džolis įkiša nykštį į tuščią žalią butelį.

— Lyg nežinotum, Samai. Velniškai ilgai nesimatėm, juk ji gyvena Kalifornijoje.

— Jūs labai artimi?

— Ji mano geriausia draugė. — Džolis žiūri į mane, jo akys tuščios — kai jos tokios, aplinkiniai jaučiasi nesmagiai.

Hedlis sėdi, prispaudęs prie stalo skruostą.

— Bet ar ji daili pupytė? Štai klausimas koksai.

Džolis pakelia Hedlio galvą už plaukų.

— Žinai, kas yra daili pupytė? Aš tau pasakysiu. Mano dukterėčia. Rebeka. Jai penkiolika, ir ji verčianti iš koto. — Jis paleidžia Hedlio galvą, ir ši trinkteli į stalviršį.

— Kvepia kalėjimu, — murma Hedlis.

Aš žiūriu į Hedlį.

— Tau bloga, Hedli? Reikia į tupyklą?

Hedlis bando purtyti galvą, nepakeldamas jos nuo stalo.

— Iš tikrųjų man reikia dar butelio alaus. — Jis mosteli ranka. — Garkonai!

— Garsonai, kvaily. Jis apgailėtinas, — sakau Džoliui kaip kiekvieną savaitę.

— Tai papasakok man apie Džeinę. — Kažkas turi kalbėti.

— Pirma, ji bėga. Spėju, kad jai atvykus netrukus sode pasirodys ir jos vyras.

— Gražu, — kandžiai sakau. — Kas gali būti geriau už skandalą Stou.

— Nieko panašaus. Tas tipas — šiknius.

— Apie ką mes kalbam? — įsiterpia Hedlis.

Patapšnoju jam per petį.

— Miegok, — sakau. — Bet jis, rodos, įžymus šiknius?

— Rodos. — Džolis apverčia tuščią butelį ant šono. — Tačiau dėl to jis ne mažesnis šiknius.

— Jei jis toks šiknius, kodėl važiuoja paskui ją?

— Nes ji daili pupytė, — įsiterpia Hedlis, — prisimeni?

— Nes jis nemoka atsisakyti. Nesupranta, kad jai bus geriau be jo, nes nesugeba galvoti apie nieką, išskyrus save.

Džolis žiūri į Hedlį.

— Baisiai paslaptinga, — taria šis ir nusvirduliuoja į išvietę.

— Man primena muilo operą, — sakau. — Ar ji negalėjo stabtelėti Meksikoje ir išsiskirti?

— Ji nieko nedarys, neatvažiavusi čia ir nepasikalbėjusi su manimi. Ne tik apie Oliverį, bet ir apie mus, mūsų vaikystę ir auklėjimą. Jai manęs reikia, — sako Džolis, ir jo labui viliuosi, kad taip ir yra.

Stengiuosi nesmerkti Džolio sesers. Juk aš jos net nepažįstu, tiesa? Praktiniais sumetimais turėčiau mėgti ją, kaip mėgstu Džolį. Džolis puikiai pasirodė. Jis mėgsta žiūrėti, kaip auga medeliai, aš irgi. Bet, pabandęs įsivaizduoti jo seserį, kaskart išvystu merginas, kurios iš aukšto žiūrėdavo į mane ir į mano siekius.

Džolis dar neilgai buvo dirbęs sode, kai išsiaiškinome, kad susitikinėjau su viena mergina, Emilija, kuri vaikystėje gyveno už dviejų namų nuo jo. Ji turėjo ilgus juodus plaukus iki juosmens ir akis kaip smaragdai, be to, papus kaip „Playboy“ triušytės. Žiūrėjau į ją geležų krautuvėje, ir ji paprašė padėti atskirti veržlę nuo varžto. Dabar spėju, kad tai buvo gudrybė. Žinoma, palydėjau ją namo, ir toje gatvėje, kurioje augo Džolis, man pirmą kartą gyvenime čiulpė — ji.

Emilija pakvietė mane į vakarėlį draugės namuose. Prisimenu, atėjau apsirengęs šventadieniais drabužiais, o ji segėjo aptemptą violetinį sijonėlį. Pirmas dvi valandas vakarėlyje stebeilijau į namo lubas kaip katedroje ir mozaikos langus. Paskui Emilija ištempė mane šokti. Pastūmė į parketo vidurį, greta kitos poros. Ji suko mane ratu, todėl aš nuolat žiūrėjau į aukšto vyruko su nertiniu veidą, o paskui mergina apsipylė ašaromis. „Matai, ką tu man padarei!“ Pamaniau, kad ji kalba su manimi, ir pažvelgiau žemyn, ar nenumyniau kojos. Bet Emilija kalbėjo su tuo vaikinu, pasirodo, jis ją pametė prieš porą savaičių. „Žiūrėk, — rėkė ji, — su kuo esu priversta vaikščioti per tave!“

„Kuo“ ji ištarė taip, lyg būčiau daiktas. Iškart lioviausi su ja šokti, visas turtingasis jaunimas sužiuro į mane taip, lyg turėčiau tris galvas, išlėkiau pro gražias sunkias tų namų duris ir parvažiavau į Stou. Džolis minėjo, kad Emilijos vyresnioji sesuo draugavo su Džeine. Kad jos pažinojo tuos pačius žmones. Galimas daiktas, Džeinė net buvo tame vakarėlyje.

Štai kas man ateina į galvą, kai Džolis pamini seserį: kad ji galbūt mane matė, iškart prieis, vos spėjusi įkelti koją į mano sodą, ir juoksis pilvą susiėmusi. „Ar ne tu?..“ — paklaus ji ir mano paties žemėje privers pasijusti niekam tikusiu kaip vaikystėje.

— Žemė — Samui, — sako Hedlis, grįžęs iš tupyklos. Įkandin seka mergina raudonos odos sijonėliu. — Žiūrėkit, kas nori mums visiems pastatyti alaus. — Jis mirkteli merginai. — Juokauju. Pasakiau, kad jūs norit jai pastatyti alaus.

— Aš, — nusišypsau merginai. — Hm. Aš... aš...

— Jis susižadėjęs, — sako Džolis. — Čia jo bernvakaris.

— A, — atsiliepia mergina. — Savotiška paskutinė vakarienė? — Ji atsiremia į stalą.

— Bet aš nevedu, — pareiškia Hedlis.

— Klausykit, tiesą sakant, aš nevedu. Tiesą sakant, jis pasius, jei su juo nepašoksit. Linkęs smurtauti. Padarykite mums šią nedidelę paslaugą. — Hedlis supranta užuominą, klaupiasi ir nutaiso maldaujančią pozą.

Mergina nusijuokia ir čiumpa Hedlį už rankos.

— Eime, zombi. — Nueidama ji žiūri į mane. — Jūs man skolingas bokalą ir nemanykit, kad pamiršiu.

Džolis ir aš žiūrime, kaip Hedlis šoka su raudonsijone. Skamba Čabio Čekerio „Let’s Twist“, bet Hedlis šoka lėtą valsą, įsikniaubęs merginai į kaklą. Sunku įžiūrėti, ar jis stovi, ar jinai jį laiko.

Po šokio mergina sprunka tualetų pusėn, o Hedlis grįžta pas mus.

— Ji mane myli, — paskelbia. — Pati sakė.

— Reikia jį iš čia ištempti, kol nepradėjo vaiko, — sakau Džoliui.

— Ei, — atsikvoši Džolis, — aš dar nepapasakojau savo kvailo anekdoto.

Hedlis ir aš susižvalgome. Visada galima ištaikyti laiko dar vienam kvailam anekdotui.

— Taigi, — Džolis patrina rankas. — Prie baro stovi trys virvės.

— Virvės?

— Aha, virvės. Ir jos nori išgerti. Taigi pirmoji virvė įeina į barą, užšoka ant taburetės ir sako bufetininkui: „Labas vakaras, pone. Norėčiau išgerti.“ — „Negaliu tavęs aptarnauti, — atsako bufetininkas. — Tu tik virvė!“ Ir išmeta ją iš baro.

— Virvė, — pakartoja Hedlis. — Man patinka.

— Į barą įeina antroji virvė, nusprendusi elgtis kitaip. Ji įsitaiso ant taburetės, trenkia kumščiu į stalą ir surinka bufetininkui: „Duok išgert, velniai rautų!“ Bufetininkas dirsteli į ją, nusijuokia ir sako: „Atsiprašau, bet negaliu tavęs aptarnauti. Tu tik virvė.“ Ją jis irgi išmeta iš baro.

Raudonsijone grįžta ir atsisėda Hedliui ant kelių.

— Trečioji virvė mato, kokia padėtis. Ji žvilgteli į drauges ir sako: „Sugalvojau.“ Čiumpa sau už galvos, atraizgo patį viršų, paskui užsimezga. Įeina į barą ir atsisėda ant taburetės. „Sveikas, — sako bufetininkui, — įpilk išgerti.“ Bufetininkas atsidūsta ir sako: „Klausyk, jau sakiau, kartą ir kitą, kad negaliu tavęs aptarnauti. Tu tik virvė.“ Virvė įsižeidžia. Ji ištiesia pečius. Pasižiūri bufetininkui į akis. Ir sako: „Aš — atspuręs mazgas!“ — Džolis pratrūksta kvatoti. — Aišku? Mazgas!

Pradedu juoktis. Hedlis arba nesupranta, arba jam nejuokinga.

Mergina raudonu sijonu sučiaupia lūpas, stengdamasi nesijuokti.

— Kvailesnio anekdoto nesu girdėjusi.

— O! Girdėjot? — Džolis stveria merginą ir pabučiuoja į lūpas.

Ji juokiasi.

— Jis be galo kvailas, — sako ji. — Tikrai.

— Mano buvo kvailesnis, — nenusileidžia Hedlis, trankydamas kumščiu į stalą.

— Nežinau, — atsakau jam. — Šis iš tiesų paikas.

Bufetininkas paskelbia, kad baras tuojau uždaromas. Hedlis ir Džolis žiūri į mane žėrinčiomis akimis. Kvailų anekdotų varžybose teisėjauju aš. Kategorijos: turinys, svarbiausi žodžiai, pasakojimas. A, dar pasakotojo tikėjimas savo anekdotu. Dėl akių mykiu ir mikčioju, bet šį kartą sutinku su mergina. Neabejotinai laimi Džolis.

35 Džolis

Mieloji Džeine,

Ar prisimeni, kaip sudegė Kosgrouvų namas? Tu mokeisi vidurinėje mokykloje, o aš buvau dar visai mažas. Vidury nakties į mano kambarį įėjo motina su tavimi — ji buvo tave ką tik pažadinusi. „Kosgrouvų namas dega“, — labai ramiai pasakė ji. Kosgrouvai buvo kaimynai, mus skyrė užpakalinis kiemas ir miškas. Tėtis jau buvo apsirengęs ir laukė apačioje. Mes irgi apsirengėm, nors buvo tik trečia valanda ryto. Kai įėjome į virtuvę, suskambėjo telefonas. Skambino ponia Silverstein iš kitos gatvės pusės. Ji pamatė oranžines liepsnas, gaubiančias mūsų namą kaip aureolė, ir pamanė, kad degame mes. „Ne, — prisimenu tėčio žodžius, — ne mes. “

Kai niekas nematė, mes abu išsėlinome į kiemą pažiūrėti, kaip sprogsta mažas miškelis. Ėjome pro vėsius aukštus beržus, per drėgną pušų kilimą. Priėjome prie namo visai arti. Kosgrouvų troba stovėjo fasadu į mišką, ir mes prisiartinę išgirdome, kaip it liūtas riaumoja ugnis. Ji išsiurbė visą orą ir išsviedė į naktį šimtus žiežirbų — naujas žvaigždes. „Kaip gražu!“ — tarei tu, paskui suvokei, kad tai tragedija, ir užsidengei burną.

Mes mėginome apeiti namą, priartėti prie gatvės, kur dirbo gaisrininkai, gesino gaisrą. Mums prieš akis sprogo langai. Keli pažįstami vaikai stovėjo ant plokščių, neveikiančių gaisrinės žarnų. Kai gaisrininkai atsuks kolonėlės čiaupą, vanduo plūstelės jomis kaip arterijomis, po vieną nušluodamas vaikus. Nusprendėme, kad nelabai yra į ką žiūrėti, juolab kad toje namo pusėje gūžėsi Kosgrouvai su chalatais ir verkė.

Tėtis parlėkė namo ieškoti žarnų ir kibirų, nes neabejojo, kad ugnis išplis po visą rajoną, juk namai taip arti vienas kito. Jis purškė vandenį ant mūsų stogo — gal neužsidegs, jei bus šlapias.

Ugnis neišplito. Kosgrouvų namas supleškėjo. Jie nugriovė degėsius ir pradėjo statyti lygiai tokį pat namų. Motina nesuprato, kodėl — juk draudimo kompanija sumokėjo jiems krūvų pinigų.

Tą savaitę Bostone įvyko dar viena katastrofa. Nei iš šio, nei iš to pradėjo lėkti lauk nauji Džono Hankoko dangoraižio langai. Jie krisdavo penkiasdešimt aukštų iki žemės ir suduždavo taip pavojingai, kad policija aptvėrė virve kelis aplinkinius kvartalus. Pasirodė, kad langai nebuvo pritaikyti žemesniam tokio aukščio slėgiui, ir oras dangoraižio viduje stūmė juos į dangų. Galų gale langai su didžiausiais nuostoliais buvo pakeisti, ir staiga sužinojome, kad Kosgrouvai įsidėjo į naujojo namo langų Hankoko dangoraižio stiklų. Namui tinkamas, paaiškino jie. Tik dangoraižiui ne.

Kol 2-asis kelias nenuvedė Tavęs į Minesotą, suk į 29-ąjį pietinį kelių. Važiuok į Fargą, paskui 94-uoju rytiniu greitkeliu. Atsidursi tiesiai Mineapolyje. Pasistenk ten būti šeštadienio rytą, septintą valandų. Nesakysiu, kas vyksta, bet tokių dalykų nesi mačiusi.

Tikiuosi, Rebeka smagiai atšventė gimtadienį — kiek jos amžiaus vaikų sulaukia penkiolikos geografiniame Šiaurės Amerikos centre? Beje, dabar važiuosi į Ajovą. Manau, žinai kur.

Pabučiuok nuo manęs mergaitę.

Džolis

36 Džeinė

Nors Džolis neužsiminė, kur man eiti Mineapolyje, nesunkiai suradau, ką reikia pamatyti. Rebeka ir aš nemiegojome nuo ketvirtos ryto, kad atvažiuotume į miestą septintą, bet paskutinę pusantros valandos įstrigome grūstyje. Policininkai baltomis pirštinėmis rodo žmonėms kur važiuoti ir švilpia. Padidinto galingumo automobiliuose pilna paauglių. Jie sėdi ant savo mašinų stogų stovėjimo vietose ir rūko.

— Gana, — sako Rebeka. — Einu paklausiu, kas čia vyksta.

Ji iššoka pro keleivio dureles, man nespėjus uždrausti, ir pribėga prie jauno policininko, apsikirpusio ežiuku. Jis išsitraukia iš burnos švilpuką, kažką jai pasako, ji nusišypso jam ir bėga atgal į mašiną.

— Sprogdinamas senasis Pilzberio namas.

Nesuprantu, kodėl tai sukėlė sąmyšį tokį ankstyvą šeštadienio rytą. Negi žmones iš tikrųjų taip traukia katastrofos?

Dar po dvidešimties minučių mes prislenkame prie policininko, kuris kalbėjo su Rebeka.

— Atsiprašau, — sakau, išsilenkusi pro priekinį stiklą. — Mes nelabai nutuokiame, kur važiuojame.

— Nedaug kur galite važiuoti, ponia. Visas miestas atitvertas virve dėl sprogdinimo darbų.

Aklai sekame užbarikaduotu taku paskui kitas mašinas. Pravažiuojame centrinį paštą ir automobilių stovėjimo aikštelę prie jo. Kertame upę. Galiausiai atsiduriame ten, kur sustojo ir karštligiškai stato automobilius kiti žmonės. Imu svarstyti, kaip mes iš čia išsigausime, nes mūsų automobilį it vainiklapiai jau apsupo šeši kiti. Storulis prekiauja marškinėliais: Mačiau Mineapolį, kol jo siluetas dar nebuvo pasikeitęs.

— Na, eime. — Išlipu iš mašinos ir nueinu paskui žmones, kurie lekia į rytus kaip į šventą vietą. Keliauja šeimos, tėvai neša ant pečių mažiausius vaikus. Prieiname tarpsnį, kur niekas nebejuda. Žmonės įsitaisę ant laiptų, turėklų, skydų, visur, kur tik įmanoma. Staiga greta mūsų sustoja moteris, paduoda ją lydinčiam vyrui plastikinį puodelį ir įpila kavos iš termoso.

— Negaliu sulaukti, — sako ji.

Aš ir Rebeka atsiduriame šalia stambaus raudono vyro flaneliniais marškiniais nukirptomis rankovėmis. Jis laiko šešių skardinių alaus pakuotę.

— Graži diena griauti, — nusišypso jis.

Rebeka klausia, ar jis žino, kuris pastatas yra Pilzberio namas.

— Dabar šis. — Vyras rodo į didžiulį dangoraižį iš chromo ir stiklo. — Bet anksčiau buvo tas. — Jis rodo pirštu į kresną pilką pastatą, rėžiantį akį greta šiuolaikinių. Nieko nuostabaus, kad jį ketinama nugriauti.

— Ar nebandyta jo parduoti? — klausia Rebeka.

— Tu pirktum? — Vyras pasiūlo jai alaus, o ji atsako, kad yra nepilnametė.

— Oho, — prunkšteli jis. — Galėjai mane apmauti. — Jam trūksta priekinio danties. — Atsidūrėte čia istorinę akimirką. Šis namas čia stovėjo amžinai. Prisimenu, kai jis buvo vienintelis Mineapolio dangoraižis.

— Viskas keičiasi, — sakau, nes jis, rodos, laukia atsakymo.

— Kaip tai bus padaryta? — klausia Rebeka.

Sulig tais žodžiais atsisuka moteris, stovinti Rebekai iš kito šono.

— Dinamitu. Jis padėtas kas antrame aukšte, todėl pastatas trupės nuosekliai.

Pro nematomą garsiakalbį kažkas subaubia:

— Mes negalime griauti pastato, kol ne visi pasitraukė už oranžinės linijos. — Balsas pakartoja šiuos žodžius dar kartą. Įdomu, kur ta oranžinė linija. Jei priekyje žmonių prisigrūdę tiek, kiek čia, žioplių kaltinti negalima. Tikriausiai jie nemato net savo pėdų. — Pasitraukite už oranžinės linijos prieš pradedant sprogdinti! Po antro perspėjimo minia pradeda trauktis it storas megztinis. Pajuntu, kad mane įmygo į minkštą stambiojo vyro pilvą. Jis ant mano peties kaip ant padėklo pasidėjo alų.

— Dešimt... devyni... aštuoni... — baubia garsiakalbis.

— Sumautai liuks, — sako vyras.

— Septyni... šeši... — Kažkur sukaukia gaisrinės sirena.

Paskutinių penkių skaičių nebegirdžiu. Pastatas įgriūva, aukštas po aukšto, iš viršaus į apačią. Tik įdubus antram sluoksniui, išgirstu dinamito staugimą. Šlakbetonio blokas pamažu trupa.

Bumbt! Kai viskas sulyginta su žeme, išgirstame dar vieną sprogimą. Vienu gaištu ištrinama istorija. Tereikia penkių minučių sprogimų, ir nelieka nieko, tik tarpas tarp pastatų siluetų.

Minia pradeda stumdytis ir grūstis, Rebeka ir aš pakliūname į srautą, šalia tvinksniais it kraujas plūsta žmonės.

Pusiaukelėje iki mašinos suvokiu, kodėl viskas atrodo kitaip. Ant nejudamų paviršių nusėdo dulkės. Pilkšvai baltos it dirbtinis televizinis sniegas. Rebeka bando paimti žiupsnį, bet aš išmušu jai iš rankos. Nežinia, kas toje medžiagoje.

Net neatpažįstu MG, kai pagaliau prie jo prieiname: nepakėlėme viršaus, todėl jis atrodo kaip kreida apibarstytas. Dulkės nugula mūsų drabužius, lenda į tarpupirščius, tenka mirksėti, kad nepatektų į akis. Dulkės vis dar byra, sklendžia iš sprogimo vietos it radioaktyviosios nuosėdos. Rebeka ir aš pakeliame automobilio viršų — pirmą kartą, kai nusipirkome.

Žinau, kad dar reikia pasiimti Džolio laišką, bet nenoriu vaikščioti Mineapolio gatvėmis. O jei nugrius kiti pastatai? Pasiūlau Rebekai papusryčiauti.

Valgydama keptas bulves su kumpiu, pranešu Rebekai, kad važiuosime į Ajovą. Ten, kur sudužo jos lėktuvas. Sakau, kad seniai apie tai galvoju. Vis tiek važiuojame pro šalį, galime prieiti prie pat nuolaužų. Girdėjau, kad jos tebeguli kukurūzų lauke. Laukiu prieštaravimų.

Rebeka atsako visai kitaip, negu tikėjausi. Tiesą sakant, nesipriešina. Galbūt Džolis teisus; ji jau pasiruošusi.

— Kodėl tebeguli? — klausia.

37 Rebeka

Dėdė Džolis įkalbėjo mamą prisidėti prie saviauklos grupės terorizuojamoms žmonoms, kai ji grįžo į Kaliforniją po lėktuvo sudužimo. Jis pasakė, kad su kitais žmonėmis, kurių gyvenimas toks pat, jai bus geriau, — ir ji kaip visada juo patikėjo.

Šiuo atveju sumanymas buvo geras. Ji taip ir nepasakė mano tėvui, o kadangi aš buvau visai maža, drauge vesdavosi ir mane. Pasiimdavo iš darželio, ir eidavome į psichoterapeuto konsultaciją. Susirinkdavo septynios moterys. Aš šliaužiodavau ant grindų tarp jų kojų ir žaisdavau. Kartais mane paimdavo ant rankų raudonplaukė moteris ir sakydavo, kad aš graži; manau, ji buvo psichologė.

Man patikdavo konsultacijų pradžia: moterys, beveik visada verkdamos, pasikeldavo drabužius ir rodydavo arbatinukų ir pelikanų formos rumbus ir mėlynes. Kai kurios tyliai niūniuodavo ar glostydavo nelabai skausmingas sumušimo vietas. Jos tikėjosi pagalbos. Tos, kurios, kaip mano motina, nebuvo mušamos, pasakodavo. Vyrai ant jų rėkdavo, jas žemindavo, jų nepaisydavo. Jau vaikystėje pamačiau, kuo skiriasi šiurkštus elgesys veiksmu ir žodžiu. Žiūrėdavau į sumuštų moterų žaizdas ir patinimus. Mano motina visada ką nors pasakodavo. Manydavau, kad mums palyginti pasisekė.

Po kelių savaičių motina nustojo vaikščioti į konsultacijas. Pasakė man, kad viskas gerai ir nėra reikalo tęsti. Su tomis sumuštomis žmonomis motina vėliau nebendravo. Mes keistai susipažinome ir daugiau nesimatėme.

38 Džolis

Miela Džeine,

Gal ir nenorėsi išgirsti, kodėl, mano nuomone, Rebeka liko gyva, bet išklausyk.

Tą dieną, kai sudužo lėktuvas, aš buvau Meksikoje. Regis, verčiau kažkokį inkų dokumentą — tai buvo Gralio kankynės dalis. Žinojau, kad Tu pas mamą; prieš porą dienų su Tavimi kalbėjausi. Ir vis dėlto paskambinau paklausti, kaip Tau sekasi, o Tu pradėjai pasakoti, ką padarė Oliveris. Tu pasakei, kad jis ketina užsiundyti FTB, ir nors, rodos, pasakiau, kad jis nėra toks įtakingas, tą rytą Tu vis dėlto įsodinai Rebeką į lėktuvą. „Tu bukagalvė, — pasakiau. — Nenutuoki, kad ką tik praradai savo švietalą?“

Tu nesupratai, ką norėjau pasakyti, antra vertus, Tau Rebeka reiškė ne tą patį, ką ji reiškė man. Pažinau ją nuo tada, kai pirmą kartą paėmiau ant rankų naujagimę; ji buvo Tu. Visą gyvenimą nesėkmingai stengiausi paaiškinti, koks nuostabus įvairių elementų derinys yra mano sesuo, o paskui Tu be jokių pastangų sukūrei savo kopiją. Ir išsiuntei ją pas Oliverį; vadinasi, antrą kartą padarei tą pačią klaidą.

Susiginčijau su Tavimi, važiuoti man į Kaliforniją ar ne (būčiau kaip tik spėjęs, kol atskris lėktuvas) paimti Rebekos, kol oro uoste jos nepastvėrė Oliveris. Pasakei, kad aš juokingas, kad Oliveris, šiaip ar taip, vaiko tėvas ir tai ne mano reikalas. Neabejojau, kad žinai, kaip sunku man prisiskambinti iš Meksikos, bet vis tiek numetei ragelį.

Štai ką sumąsčiau: kol mes kalbėjomės, virš Ajovos kukurūzų laukų sprogo Rebekos lėktuvas. Mano teorija tokia: šiandien ji gyva tik todėl, kad mes dėl jos susivaidijome. Tik sielos, kurių ramybė nesudrumsta, nueina į dangų.

Mėginau Tau prisiskambinti, kai popiet sužinojau, kad lėktuvas sudužo. Bet jau sakiau, kad į Jungtines Valstijas paskambinti beveik neįmanoma, be to, Tu buvai pakeliui į Ajovą. Iš mamos išgirdau, kad į ligoninę Tu ir Oliveris atvažiavote kartu. Kai vėl su Tavimi kalbėjausi, viskas buvo puiku. „Mes vėl gyvename kaip paprastai, Džoli“, — pasakei man ir nenorėjai kalbėti apie Oliverį, pasakyti, atsiprašė jis ar ne, prisiminti, kad jis Tau sudavė. Tu užsisklendei. Elgeisi taip, lyg tai būtų atsitikę pirmų kartų, kai buvome vaikai.

Nusprendžiau numoti ranka. Todėl, Džeine, kad šį kartų turėjai atsižvelgti į Rebekų. Žinau, kad vaikystėje nieko nesakei apie tėtį dėl manęs, bet dabar kalbame ne apie tėtį ir ne apie mane. Oliveris kitoks; jis net skaudina Tave kitaip. Dar svarbiau, kad Rebeka kitokia. Tylomis vyliausi, kad norėsi jų išgelbėti, nors negalėjai išsigelbėti pati.

Daug metų laukiau, kol suprasi, kad privalai ištrūkti. Žinau, Tavo nuomone, esi kalta, nes pirma jam trenkei, bet tikiu istorijomis, o šių pradėjo Oliveris prieš daugelį metų. Todėl Rebeka ir liko gyva po avarijos: prieš dvylika metų jos buvo pasigailėta, kad dabar ji išgelbėtų Tave.

Grįžęs iš Meksikos, pirmiausia važiavau ne pas Tave ir ne pas mamų, o į Vot Čirą Ajovoje pamatyti Rebekos lėktuvo nuolaužų ir supratau, kodėl ūkininkas nepasirūpino jų išgabenti. Tai nesusiję su būsimosiomis kartomis ar pagarba. Tiesiog ta žemė nebegyva. Niekas ten daugiau neaugs.

Nesitikiu, kad jums abiem bus lengva į tai žiūrėti. Bet tai reikš, kad nuvažiavote daugiau kaip pusę kelio, kad atsidursite obelyne, nespėjusios nė mirktelėti. Važiuok 80-uoju keliu į Ilinojų, į Čikagą, į „Lenox“ viešbutį. Kaip visada, ten lauks laiškas.

Bučiuoju,

Džolis

39 Rebeka

1990-ųjų liepos 13-oji, penktadienis

„Midwest Airlines“ 997 reiso lėktuvas sudužo 1978 metų rugsėjo 21 dieną Vot Čire, Ajovoje — žemdirbių gyvenvietėje už šešiasdešimties mylių į pietryčius nuo Di Moino. Laikraščiuose rašoma, kad juo skrido 103 žmonės, aš skaičiau. Gyvi liko penki, tarp jų ir aš. Apie katastrofą nieko neprisimenu.

Man atrodo, kad visas Vot Čiras žino, kaip nuvažiuoti į Arlo van Klebo ūkį. Ten sudužo lėktuvas, tiesą sakant, garsiąją nuotrauką, kurioje aš bėgu šalin nuo lėktuvo, mojuodama rankomis, padarė Rudis van Klebąs, jo sūnus. Jis mane ir į ligoninę nuvežė. Norėčiau padėkoti, bet paaiškėja, kad jis miręs. Nelaimingas atsitikimas, pakliuvo po kombainu.

Arias van Klebąs labai nustemba, mane pamatęs. Žnaibo man skruostus ir kartoja mamai, kad užaugau gražuolė. Mes sėdime jo svetainėje, ir aš klausausi, kaip motina pasakoja jam mano istoriją. Kol kas jos pasakojime man tik aštuoneri, ir aš vaidinu krūminį dantį mokyklos spektaklyje apie dantų priežiūrą.

— Atsiprašau, — įsiterpiu, — nenoriu pasirodyti nemandagi, bet kam pasakoti tokias kvailystes?

— Gerasis Dievas mėgsta kantriuosius, — sako van Klebąs.

Po septyniasdešimties milijonų metų motina pakyla nuo gėlėtos sofos.

— Jei neprieštarausite.

— Prieštarausiu? — nustemba van Klebąs. — Dėl ko gi? Man malonu, kad atvažiavote.

Kukurūzai — keisti augalai, daug aukštesni ir tankesni, negu maniau. Važiuodamas per Ajovą, kryžkelėse turi šliaužti kaip vėžlys, nes į kitą pusę važiuojančios mašinos nemato tavęs pro stiebus ir lapus. Suprantu, kodėl nesiryžome nuklysti tenai vienos. Veikiausiai kelio atgal nebūtume radusios. Van Klebąs žingsniuoja per kukurūzų lauką, lyg jame būtų praminti takai. Paskui praskirta paskutinę stiebų sieną.

Platus atviras plotas maždaug sulig futbolo aikšte. Žemė juoda kaip anglis. Viduryje riogso surūdijęs karkasas, per vidurį ir siūles įtrūkęs it omaras. Vienas sparnas atsikišęs kaip alkūnė. Vienur kitur mėtosi dalys: sėdynių eilės liekanos, didžiulė variklio mentė, propeleris didumo sulig mano kūnu.

— Galima? — klausiu, rodydama į lėktuvą. Ūkininkas linkteli. Prieinu prie jo, paliečiu rūdis, patrinu tarp pirštų. Tai oranžinės spalvos milteliai. Nors sudužęs, karkasas vis dėlto panašus į lėktuvą. Įšliaužiu pro skylę šone ir nužingsniuoju praėjimo likučiais. Metalą apsivijusios piktžolės.

Vis dar trenkia dūmais.

— Kaip tu? — šaukia motina.

Skaičiuoju skyles, kur buvo langai.

— Aš sėdėjau čia, — sakau, rodydama į skylę dešinėje. — Kaip tik čia. — Atsistoju ten, kur buvo sėdynė. Laukiu, gal ką pajusiu.

Einu tarp eilių toliau. Kaip stiuardesė, topteli, tik keleiviai yra šmėklos. O tie, kurie žuvo? Ar, pasikapsčiusi tarp sulankstyto plieno po kojomis, rasčiau kelioninių krepšių, švarkų, knygų?

Apie avariją neprisimenu nieko. Prisimenu, kad gulėjau ligoninėje, kad seselės sėdėdavo šalia ir skaitydavo man eilėraštukus. Džekas ir Džilė užlipo į kalvą, — pradėdavo jos ir laukdavo, kol užbaigsiu. Atvežta į ligoninę, ilgai miegojau, o kai pabudau, šalia buvo abu tėvai. Tėvas atnešė geltoną meškiuką, ne iš namų, naują. Jis sėdėjo ant vieno lovos krašto, motina — ant kito. Ji sušukavo man plaukus ir pasakė, kad mane labai myli. Pasakė, kad daktarai nori įsitikinti, jog esu sveika, o paskui mes visi važiuosime namo ir viskas bus daug geriau.

Dėl ypatingų aplinkybių tėvams buvo leista nakvoti ligoninėje. Jie miegojo ant mažos lovelės šalia manęs. Naktį kelis kartus pabudau pažiūrėti, ar jie tebėra. Kartą sapnavau košmarą; neprisimenu apie ką. Geltonas meškutis iškrito, nes miegodama paleidau jį iš glėbio. Bet persigandusi pabudau ir pažvelgiau į gretimą lovą. Joje vietos buvo maža, todėl tėvai susirietė į kamuoliuką. Tėvas buvo apkabinęs motiną, o motinos lūpos prispaustos prie tėvo peties. Prisimenu, žiūrėjau į jų rankas, kaip jie susikabinę. Užmigusi paleidau tą kvailą meškiuką, todėl nusprendžiau, kad šitas jų glėbys tikrai nepaprastas. Tėvai laikė vienas kitą. Tai atrodė taip tvirta, kad užsimerkiau ir užmiršau košmarą.

Apie avariją neprisimenu nieko. Iššliaužiau pro skylę metale ir atsisėdau ant sparno krašto. Užsimerkiu ir bandau įsivaizduoti gaisrą. Bandau išgirsti klyksmus, bet nepavyksta. Paskui suūžia vėjas. Jis pučia metalą it milžinišką fleitą. Kukurūzai pradeda kuždėtis, ir tada suprantu, kur dingo visi šie žmonės, visi žuvusieji. Jie niekada iš čia nepasitraukė. Jie liko žemėje ir apsivijo lėktuvo karkasą. Atsistoju ir leidžiuosi bėgti nuo nuolaužų. Užsikemšu ausis, kad negirdėčiau jų balsų, ir antrą kartą aplenkiu Mirtį.

40 Džeinė

„Midwest Airlines“ 997 reiso lėktuvas sudužo 1978 metų rugsėjo 21 dieną Vot Čire, Ajovoje — žemdirbių gyvenvietėje už šešiasdešimties mylių į pietryčius nuo Di Moino. Visa įgula žuvo, bet iš juodosios dėžės įrašų galima spręsti, kad kažkas nutiko abiem varikliams. Lakūnas bandė nusileisti Di Moine.

Tai aš perskaičiau ir papasakojau dukteriai. Straipsniai neparuošė manęs tam, ką pamačiau Arlo van Klebo kukurūzų lauko viduryje.

Daugiau kaip šimte jardų juodos žemės drykso juodi slibino griaučiai. Keliose vietose dvylika metų lietaus ir purvo paslėpė lėktuvo detales. Kaip antai dabar į žemę prasmegusi pusė uodegos. Ten, kur metalas lūžo ar buvo išdraskytas lavonams išnešti, žioji didžiulės skylės ir plyšiai. Raudona ir mėlyna spalva nupiešta „Midwest“ emblema sudarkyta samanų. Kai Rebeka žengia žingsnį prie lėktuvo karkaso, ištiesiu ranką jos sustabdyti, bet susilaikau. Kol ji ropščiasi pro lakūno kabinos langą, mane užkalbina ūkininkas.

— Nepasakytumėte, ko trūksta, tiesa?

Papurtau galvą.

— Ugnies. Nėra ugnies, nėra iš visų pusių trykštančio vandens čiurkšlių. Dabar lėktuvas tiesiog negyvas. Prisiminimai iš nuotraukų kitokie.

Jis, ko gero, teisus. Apie lėktuvą galvoju žiniasklaidos sukurtais vaizdiniais: gaisrininkai, traukiantys iš nuolaužų sužeistus žmones, išdeginta žemė, liepsnos, kylančios iki pat Dievo dangaus.

— Rebeka, — šaukiu, — kaip tu?

Trenkia dūmais. Rebeka iškiša galvą pro skylę karkase. Aš jai pamojuoju. Nežinau, kodėl man atrodo, kad šis siaubingas metalinis padaras ją gyvą praris.

Svarstau, ar ji nusimins. Ar pravirks. Niekada neverkė. Niekada su niekuo nekalbėjo apie katastrofą. Tvirtina, kad nieko neatsimena.

Oliveris ir aš tuokdamiesi susitarėme, kad vaikų susilauksime negreit. Luktelėsime, kol Oliveris bus paaukštintas ar bent kol grįš į Rytų pakrantę. Tikėjomės apsistoti Kalifornijoje, bet nemanėme ten gyventi ilgai. Matyt, tuo metu buvau per jauna, kad susimąstyčiau, noriu kūdikio ar ne. Oliveris nenorėjo.

Bet kai jis buvo paaukštintas ir mes persikėlėme į San Diegą, paaiškėjo, kad į Vuds Houlą derėtų grįžti, bet neapsimoka. San Diego okeanografijos instituto prestižas daug aukštesnis. Gal Oliveris seniai buvo apsisprendęs, gal ne. Bet aš atsidūriau už trijų tūkstančių mylių nuo draugų ir namų. Oliveris taip atsidėjo naujajam darbui, kad į mane nebekreipė dėmesio, o mano kalbos sutrikimų magistro studijoms pinigų nepakako, ir aš pasijutau vieniša. Todėl pradūriau skylutes gaubtuke.

Pastojau kaipmat, ir reikalai pradėjo keistis. Iš pradžių Oliveris buvo sužavėtas. Kelis mėnesius elgėsi kaip įprasta: liepė man daug nevaikščioti, klausėsi mano pilvo. Paskui pasidarė labai užsiėmęs, buvo paaukštintas anksčiau, negu tikėjosi, ir pradėjo keliauti su kitais mokslininkais. Rebekos gimimą jis pražiopsojo, bet man tada jau buvo nesvarbu. Turėjau dukterį ir nuoširdžiai maniau, kad daugiau man nieko nereikia.

Kai sudužo lėktuvas, pirmiausia toptelėjo, kad esu nubausta, nes apgavau Oliverį. Paskui pamaniau, kad esu nubausta, nes palikau Oliverį. Priežastis nesvarbu, tai aiškiai įvyko dėl mano kaltės. Tėvas per televizorių žiūrėjo beisbolo rungtynes, ir transliaciją staiga pertraukė specialus pranešimas iš vietovės Ajovoje. Jis sušuko į virtuvę, kad sudužo kažkoks lėktuvas, ir aš viską supratau, net neišgirdusi reiso numerio. Motinos jaučia tokius dalykus.

Skridau į Ajovą, apžiūrinėdama kitus žmones. Gal kai kurie — to „Midwest“ lėktuvo keleivių giminaičiai? Tarkim, moteris rausvu kombinezonu? Ji vis pravirkdavo. Gal dėl avarijos Vot Čire?

Kai atsidūriau Di Moine, išlikusieji jau buvo nuvežti į ligoninę. Prie laukujų durų sutikau Oliverį; jis irgi stabdė taksi. Mes lėkėme žaliais koridoriais, šaukdami Rebeką vardu. Į lavoninę atpažinti žuvusiųjų nėjau. Vietoj manęs tai padarė Oliveris ir grįžo šypsodamasis. „Jos ten nėra, — tarė jis. — Jos ten nėra!“

Ją radome pediatrijos skyriuje, užregistruotą įprastu neatpažintų moterų vardu — Džeinė Dou. Visą laiką ligoninėje ji buvo vadinama Džeine Dou, man tai pasirodė labai keista. Kai buvome įleisti į dukters kambarį, ji miegojo, gavusi didelę dozę raminamųjų.

— Beveik be jokio įdrėskimo, — pasakė viena seselė. — Pasisekė mergytei.

Kai ėjome prie Rebekos, mažutės ir baltos ant taškuotos ligoninės patalynės, Oliveris paėmė mane už rankos. Nosyje buvo kvėpavimo prietaiso vamzdelis, o ant kaktos — inksto formos mėlynė. Oliveris atvežė jai geltoną meškiuką. Pravirkau suvokusi, kad Edisonas, senasis Rebekos meškiukas, turbūt sudegė per avariją. „Viskas gerai“, — pasakė Oliveris, mane apkabindamas. Jis kvepėjo šampūnu, kuriuo trinkdavo galvą San Diege. Ne iš karto supratau, kad jis irgi visą laiką verkė.

Po dviejų dienų ji buvo išrašyta. Nuvažiavome į katastrofos vietą. Neprisimenu tokio vaizdo kaip dabar; gal kai kurios detalės — kaip antai sėdynės, variklis, — ilgainiui buvo išneštos. Atsiprašau Arlo van Klebo ir einu aplink lėktuvo liekanas.

Į dangų keistu kampu kyšo metaliniai virbai, ir nors daug vyrių sveiki, lėktuvo durų nėra. Sparnų šonuose matyti juodo plieno mazgai, panašūs į riestainius. Visi langai išdužę. Prisimenu girdėjusi, kad jie sprogo dėl slėgio pokyčių, kai lėktuvas krito į žemę. Staiga suvokiu, kad nebematau dukters. Apibėgu lėktuvą, dirsčiodama pro skyles ir plyšius, stengdamasi ją išvysti. Paskui pamatau ateinant. Akys kietai užmerktos, rankos prispaustos prie galvos, lyg saugant ją nuo sprogimo. Ji bėga greitai, keldama dulkes. Turbūt nejaučia, kad rėkia nesavu balsu.

— Rebeka! — sušunku, ir ji atmerkia žalias išgąsdintas akis. Trenkiasi į mane, reikalaudama apsaugos, bet šį kartą aš laukiu jos ir sugaunu.

41 Oliveris

„Midwest Airlines“ 997 reiso lėktuvas sudužo 1978 metų rugsėjo 21 dieną Vot Čire, Ajovoje — žemdirbių gyvenvietėje už šešiasdešimties mylių į pietryčius nuo Di Moino. Supratęs, kad Di Moine nusileisti nepavyks, lakūnas nėrė į ūkininko kukurūzų lauką. Lėktuvas nusileido ant degalų bakų ir sprogo.

Šie pranešimai, faksu atsiųsti sekretorės, paskatino mane vykti į avarijos vietą. Rasti faksą Vot Čire, Ajovoje, nebuvo lengva, bet aš dviem dienomis pirmavau.

Girdėjau apie Arlą van Klebą, bet visada stengiuosi verstis be tarpininkų. Taigi įsikuriu kukurūzų lauke, jam nežinant. Turiu nedidelį sulankstomą krėslą, termosą kavos, nešiojamą priveržiamą ventiliatorių: tokiame aukštyje virš jūros lygio karštis būna didelis. Sėdžiu kukurūzų lauko pakraštyje, slepiamas žalumos, ir žvalgausi pro stiebus. Dvi dienas laukiu Džeinės ir Rebekos su žiūronais rankoje.

Tos keturiasdešimt aštuonios valandos praėjo ne visiškai veltui. Mat iš dalies užstotos nuolaužos atrodo šiek tiek kitaip negu riebaluotose „New York Times“ ir „Washington Post“ pirmųjų puslapių faksogramose. Pirmą kartą išvydau lėktuvo karkasą, pajuodusį nuo ugnies ir laiko, pro kukurūzų, tapusių mano slėptuve, miglą. Garbės žodis, iš pradžių pamaniau, kad tai į krantą išmestas banginis. Milžiniškas, saulė atsispindi nuo šiek tiek įsmegusios į žemę uodegos — ar pastebėjot, kad lėktuvai panašūs į kuprotuosius banginius? Ilgas siluetas, lakūno kabinos gumbas ir banginio žandikaulis, sparnai ir pirštiški pelekai, uodegos profilis ir uodegos plaukmuo? Niekada negalvojau apie banginius aerodinamikos požiūriu, bet prasmė yra. Aptakių linijų paskirtis po vandeniu tokia pat kaip skrendant.

Kelionė išvargino, prisipažįstu, džiaugiuosi, kad viskas baigiasi. Parsivešiu šeimą namo; grįšiu prie darbo.

Pildamasis antrą puodelį kavos (bjaurus įprotis, kurį įsigijau šioje persekiojimo kelionėje, deja), pamatau ūkininką van Klebą, besibraunantį pro kukurūzus. Paskui iš žalumos jūros išnyra Rebeka surištais plaukais. Jai ant kulnų lipa Džeinė.

Ji stovi atlaši, įsisprendusi į klubus, ir kalbasi su ūkininku. Apsimeta besiklausanti, bet ją išduoda akys, lakstančios lėktuvo griaučiais, vertinančios jį, rūpestingai stebinčios Rebekos veiksmus. Tai menas, pamanau. Kaip aš nepastebėjau, kokia Džeinė puiki motina?

Rebeka parodo į lėktuvą ir prieina arčiau. Pro plyšį įlenda į vidų, kaip aš prieš porą dienų. Braukia per viską ranka, matyt, kataloguodama ir apdorodama duomenis. Akys išplėstos, kartais ji prikanda apatinę lūpą. Stovėdama per kelias pėdas nuo manęs, aiškiai ištaria: „Štai kur aš sėdėjau. Šioje vietoje.“

Praskiriu stiebus, kad galėčiau pamatyti Rebekos veidą. Ji labai panaši į mane. Mano plaukai, mano akys. Ir visada mokėdavo slėpti jausmus. Net po avarijos nieko nepasakojo. Nei man, nei Džeinei, nei psichiatrams. Jie vertė ją suvaidinti avariją su lėlėmis ir modeliais, bet Rebeka atsisakė. Tuo metu maniau, kad toks ketverių metų mergytės užsispyrimas įdomus. Dabar abejoju.

Galėčiau apkabinti dukrą ir pasakyti, kad viskas gerai. Ir ji nusišypsos kaip saulė iš nuostabos, kad mane mato. Kaip šypsodavosi vaikystėje, kai grįždavau namo iš Brazilijos ar Maui. Kišenėse slėpdavau žaislus, kriaukleles ir mažus smėlio buteliukus. Pažadėjau jai visada parvežti vietos, kuri atėmė mane iš jos, dalelę.

Ketindamas lįsti iš kukurūzų, akies kampučiu pamatau Džeinę. Ji šaukia Rebeką. Ji pasuka į mano pusę.

Paleidžiu kukurūzus ir atsiduriu šešėlyje. Kvėpuoju trūksmingai. Bijau užkalbinti Džeinę.

Pirma, neįsivaizduoju, ką jai pasakyti. Žinau, kad turėjau sugalvoti įmantrią kalbą, meilius įtikinėjimus, bet visi žodžiai, atėję į galvą per pastarąsias dvi dienas, ėmė ir išnyko. Liko tik mano jausmai, o ką su jais dabar daryti? Noriu prieiti prie Džeinės ir pasakyti, kad mane žavi tai, kaip ji apverčia blynus. Kad tik ji viena rašydavo man meilės žodžius ant aprasojusio veidrodžio paviršiaus. Noriu jai papasakoti, kad kartais, kai ant išskleisto kuprotojo banginio uodegos plaukmens leidžiasi saulė, trokštu matyti ją šalia. Kad, sakydamas kalbą, svajoju išvysti ją pirmoje eilėje. Koks tu kvailas, Oliveri, mąstau. Suriestum į ožio ragą kiekvieną savo srities mokslininką. Išspausdinai daugiau straipsnių už bet kurį savo bendraamžį. Esi puikus specialistas. Bet nežinai, kaip pasakyti Džeinei, kad negali be jos gyventi.

Likus savaitei iki Rebekos avarijos, aš ir Džeinė siaubingai susikivirčijome. Neprisimenu, dėl ko, bet vargu ar reikalas buvo rimtesnis nei paskutinis absurdiškas skandalas dėl Rebekos gimtadienio. Nespėjau atsikvošėti, ir ji mane įsiutino taip, kad jai trenkiau.

Ne kumščiu, tik pliaukštelėjau, jei tai svarbu. Be to, paskui pamaniau, kad mirsiu. Žinojau apie jos vaikystę, jos tėvą. Žinojau, koks neturiu būti.

Džeinė išsivežė Rebeką pas tėvus į Masačūsetsą. Net saldu, kaip troškau, kad ji grįžtų. Bet nenutuokiau, ką jai pasakyti — kaip dabar. Težinojau, kad Džeinė seks paskui Rebeką: tada ji gyveno dėl Rebekos kaip ir dabar. Todėl pagrasinau bylinėtis, jei ji negrąžins vaiko. Tikėjausi, kad parvažiuos ir ji, nors tiesiai to nepasakiau.

Per automobilio radiją išgirdęs apie katastrofą, pradėjau taip drebėti, kad teko išsukti iš greitkelio. Taip neatsitiko, tariau sau. Nepraradau iškart visos šeimos.

Nuvažiavau į oro uostą ir sustabdžiau automobilį prie dviejų valandų skaitiklio. Kad kvailai padariau, man toptelėjo tik nusipirkus bilietą į Ajovą. Prieš reisą nupirkau meškiuką — slapta vildamasis? Dairiausi po lėktuvą svarstydamas, kas dar skrenda į Di Moiną dėl katastrofos. Kai atvykau, sužeistieji jau buvo nuvežti į ligoninę. Mano taksi sustojo iškart po kito taksi, iš kurio išlipo Džeinė. Vos nepuoliau ant kelių, išvydęs blakstienų tušą, tekantį skruostais, ir varvančią nosį. Spoksojau į ją nesuprasdamas, kodėl iš taksi neišlipo Rebeka, o gerklėje įstrigo visi atsiprašymo žodžiai. Apkiautęs paklausiau, kur Rebeka. Nežinojau, kad Džeinė neskrido 997 reiso lėktuvu: sumečiau tik po kelių minučių.

Kartu su kitais paklaikusiais giminaičiais mes buvome paprašyti nueiti į lavoninę apžiūrėti žuvusiųjų, ištrauktų iš sudužusio lėktuvo. Džeinė stovėjo lauke, prilipusi prie gesintuvo ant sienos, o aš įslinkau į patalpas su šaldytuvais. Neprisimenu, kaip žiūrėjau į kruvinas kūdikių ir vaikų drobules. Jei ten būtų buvęs Rebekos lavonas, abejoju, ar būčiau tai prisipažinęs sau arba koroneriams.

Rebeką radome pediatrijos skyriuje, apraizgytą laidais ir vamzdeliais. Pakėliau jos ranką ir pakišau po pažastimi pigų geltoną meškiuką. Prisitraukiau Džeinę, įsikniaubiau jai į plaukus ir patryniau delnais pažįstamas mentes. Tiesą sakant, beveik nieko nereikėjo sakyti, kad Džeinė grįžtų. Nemanau, kad klydau nusprendęs, jog ji suprato.

Džeinė apeina lėktuvą ir atsistoja beveik tiesiai prieš tą vietą, kur slepiuosi aš. Negalima pražiopsoti progos. Aš jai pasakysiu. Pradėsiu, pašaukdamas vardu.

Ji taip arti, kad galėčiau paliesti. Vėjas pučia lėktuvo griaučius, šie šaižiai sugaudžia. Iškišu ranką pro kukurūzų stiebų žaliuzes ir išskečiu pirštus. „Džeine“, — sušnibždu.

Bet tą akimirką iš susukiotų metalo grandinių išnyra Rebeka, prispaudusi rankas prie galvos. Ji klykia ir užsimerkusi bėga šalin nuo lėktuvo karkaso. Džeinė ištiesia rankas. Ji sako negirdžiu ką, ir Rebeka atmerkia akis. Praskleidžiu kukurūzus ir pasirodau, bet nemanau, kad Rebeka pastebi, nors stovi priešais. Ji puola Džeinei ant krūtinės, įsikerta nagais, žiopčioja. Žiūri tiesiai į mane, bet nieko nemato, tai akivaizdu. Džeinė glosto mūsų dukteriai plaukus. „Ša“, — maldo ji, tylutėliai uždainuoja, ir Rebekos kvėpavimas išsilygina. Ji be perstojo gniaužo Džeinės marškinius.

Stoviu vos už trijų pėdų, bet jaučiuosi kaip už trijų šimtų. Aš čia svetimas. Nemoku raminti. Pasitaikius progai, Rebeka prie manęs nebėgtų. Nesu tikras, ar prie manęs bėgtų Džeinė. Paleidžiu kukurūzus, kad jie užstotų mano veidą, ir atsuku joms nugarą. Net jei priversčiau Džeinę išklausyti mane, suprasti, kodėl negaliu be jos gyventi, to nepakanka.

Man topteli, kad jau nesu šios šeimos dalis. Niekada nepasakyčiau, kad esu mokslininkas, nepateikdamas įrodymų. Kaip galiu sakyti, kad esu tėvas ir vyras?

Džeinė kažką šnibžda Rebekai. Žodžiai tyla, ir aš suprantu, kad jos eina į priešingą pusę. Todėl ryžtuosi svarbiausiam — ir sunkiausiam sprendimui savo gyvenime. Nešauksiu jų, kol nežinau, ką pasakyti. Nesirodysiu, neturėdamas ko parodyti. Reikia daug ką apgalvoti, bet dabar elgiuosi instinktyviai. Tai velniškai sunku, bet leidžiu joms nueiti.

42 Džeinė

Kai mes apsistojame vieninteliame Vot Čiro motelyje, netikėtai prisimenu dalykus, apie kuriuos negalvojau daug metų. Nenustebčiau, jei be perstojo galvočiau apie lėktuvo katastrofą, tai suprantama. Bet man prieš akis aiškiai kaip ant delno iškyla tėvas. Jis slankioja motelio numerio pakraščiais, kilnoja stiklines, pataiso kreivai kabantį vonios kambario veidrodį. Tualete nuleidžia vandenį, du kartus. Nedrįstu užmigti; nedrįstu užmigti. Paskui, kaip ir tikėjausi, jis pasuka prie mano lovos, bet pakeičia kryptį ir atsisėda ant kitos lovos, greta Rebekos. Išpučia viskio garų debesį ir nukloja mano subrendusią dukterį.

Kai tai atsitiko pirmą kartą, man buvo devyneri. Motina susivaidijo su tėvu ir išvažiavo pas mano tetą į Konkordą. Aš padariau viską, ką privalėjau: paruošiau vakarienę tėčiui ir Džoliui, išvaliau virtuvę, net prisiminiau, kad žarną reikia įdėti į kriauklę, kai įjungi indaplovę. Visi vengėme kalbėti apie mamą.

Bet jos nebuvo, be to, man atrodė, kad nusipelniau kvepalų dėklo jos kambaryje. Motina kasdien kvepėdavo vis kitaip: kaip apelsinai ir prieskoniai, kaip švieži citrininiai pyragaičiai, vėsus marmuras ar net vėjas. Jai išėjus iš kambario, likdavo prisiminimas, kvapas.

Žinojau, ko ieškau, — mažo, raudono, stiklinio uogos pavidalo buteliuko, vadinamo „Aviete“. Šis žodis buvo įrėžtas stikle. Motina neleido man kvepintis. Mažos mergytės, kurios kvėpinasi, sakydavo ji, virsta didelėmis šliundromis.

Aš labai atsargiai atsukau trapų buteliuką, nes nenorėjau išlieti nė lašo. Apverčiau jį ant piršto, kaip matydavau kas rytą darant motiną, paskui tuo pirštu, drėgnu ir kvepiančiu avietėmis, paliečiau kaklą, riešą ir pakinklius. Apsisukau ratu. Kaip nuostabu, pamaniau. Kvapas lydi mane, kur beeičiau.

Sustojau ir įsikibau į tėvų lovos stulpelį. Tarpduryje stovėjo tėvas.

— Ką tu, po velnių, darei? — paklausė jis, uosdamas orą. Pasilenkė arčiau, griebė mane už marškinių, ir pro uogų aromatą prasimušė viskio smarvė. — Drožk maudytis. Tučtuojau!

Jis privertė mane nuogai nusirengti jo akivaizdoje, nors aš to nedariau jau penkeri metai. Stebėjo mane iš vonios kambario tarpdurio, sukryžiavęs rankas. Aš visą laiką verkiau. Verkiau, kai per karštas dušas nutvilkė odą, verkiau, atsistojusi ant vonios kilimėlio, šluostydamasi rankšluosčiu.

— Eik į savo sumautą kambarį, — paliepė tėvas.

Užsitempiau per galvą flanelinius naktinius ir palindau po antklode. Pasakiau sau, kad ši naktis tokia kaip kitos, ir stengiausi užmigti, užuot laukusi bausmės.

Eidamas gulti, į mano kambarį užsuko Džolis. Jam tebuvo penkeri, bet jis suprato.

— Džeine, ką tu blogo padarei? — Ir aš jam papasakojau, kad kvailai bandžiau vaidinti mamą.

— Tu nieko negali padaryti, — tariau. — Eik iš čia, kol jis neprimušė ir tavęs.

Tą naktį ilgai laukiau, bet tėvas neatėjo manęs lupti. Gal tai ir buvo baisiausia: įsivaizduoti, kokias baisybes jis gali sugalvoti apačioje. Diržas? Šepetys? Išgirdusi jo sunkius žingsnius ant laiptų, nėriau po antklode. Apsikamšiau kulkšnis naktiniais, it būčiau juos sutraukusi virvele. Pradėjau skaičiuoti iki šimto.

Kai ištariau „septyniasdešimt septyni“, tėvas pasuko durų rankeną. Jis atsisėdo ant lovos krašto ir laukė, kol atsiklosiu veidą.

— Šįvakar tavęs nebausiu, — tarė tėvas, — žinai kodėl? Nes tu puiki maža virėjėlė. Dėl to.

— Tikrai? — apstulbusi paklausiau.

— Tikrai. — Jis nusiavė batus ir paklausė, ar noriu, kad pasektų pasaką.

— Taip, — tariau ir pamaniau, kad gal viskas bus ne taip jau blogai. Tėvas pradėjo sekti pasaką apie nedorėlę, kuri laikė dukterį užrakintą spintoje su pelėmis ir šikšnosparniais. Mergaitės tėvas bandė įsibrauti į spintą, bet ta moteris turėjo didžiulius sarginius šunis, ir jam teko užmušti ją, paskui šunis, kad išvaduotų dukrą.

— O paskui? — paklausiau, tikėdamasi tęsinio.

— Nežinau. Pabaigos nesugalvojau.

— Negalima nebaigti pasakos, — pasipiktinau, o jis pasiūlė sugalvoti pabaigą drauge. Bet jis pavargęs, ar galėtų prigulti šalia?

Aš pasislinkau, ir mes ėmėme tartis, kokiais būdais mergaitės tėvas galėtų nužudyti nedorėlę. Aš siūliau nusmailintą kuoliuką į širdį, bet tėvas buvo linkęs užnuodyti arbatą. Mes galvojome, kas dar galėtų slėptis spintoje: vaiduokliai ir tarantulai, žmogėdros piranijos. Gal mergaitei reikėtų mėginti ištrūkti pačiai, pasiūliau, bet tėvas tvirtino, kad nieko nebus.

Sušalęs jis palindo po antklode ir gulėjo taip arti, kad, kai kalbėjo, man pleveno plaukai.

— Kaip manai, kas bus tai mergaitei, Džeine? — paklausė jis ir sulig tais žodžiais uždėjo ranką man ant krūtinės.

Taip negerai, supratau, nes kiekvienas mano kūno raumenėlis įsitempė. Taip negerai, antra vertus, jis mano tėvas. Ir elgiasi taip gražiai. Galėjo šįvakar mane primušti, bet nemušė.

— Nežinau, — sušnibždėjau. — Nežinau, kas bus.

— O kaip tau tokia pabaiga? Tėvas įkala nusmailintą kuoliuką nedorėlei į širdį, o dobermanus nunuodija arbata. Tada būtų panaudoti mūsų abiejų sumanymai. — Nedelsdamas, lyg didžiuotųsi radęs tokią išeitį, jis įkišo ranką man tarp kojų, ir ji sunkiai it svarstis užgulė mano makštį.

— Tėti.

— Tau patinka, Džeine? — sušnibždėjo tėvas. — Tau patinka tokia pabaiga?

Nejudėjau. Apsimečiau, kad esu kita maža mergytė, kad virpantis kūnas ne mano, o išgirdusi gilų ir lygų tėvo kvėpavimą, pasprukau. Išslydau iš lovos taip, kad spyruoklės po čiužiniu negirgžtelėjo, o durų rankeną pasukau tyliai it kuždesį. Ir leidausi bėgti kiek kojos neša. Laiptų apačioje suklupau ir susitrenkiau galvą. Veidu varvėjo kraujas, kai atlapojau laukujės duris ir išlėkiau į naktį, basa, nieko nebesusivokdama, net kas aš esu ar kas turiu būti.

Anksti rytą policininkas mane rado kaimyno kieme ir parvedė namo. Nepaleisdamas mano rankos, paskambino prie durų, ir tėvas atidarė. Vilkėjo išeiginiu kostiumu, ir net Džolis buvo apvilktas gražiais sekmadieniniais marškiniais su prisegamu kaklaraiščiu.

„Mes ką tik paskambinome į nuovadą, — plačiai nusišypsojo tėvas. — Velniškai greitas darbas.“ Jis juokavo su policininku ir pakvietė jį išgerti kavos. Pažiūrėjo į mano prakirstą kaktą ir bandė pirštu nutrinti sudžiūvusį kraują, bet aš atsitraukiau. „Kaip nori, Džeine, — tarė jis. — Apsirišk viršuje.“ Ropšdamasi laiptais su Džoliu, girdėjau tėvo pokalbį su policininku. „Nežinom, kas jai yra, — pasakė jis. — Sapnuoja košmarus.“

— Ką jis padarė, Džeine? — paklausė Džolis, kai užrakinau vonios kambario duris. Nepasakiau jam, bet leidau žiūrėti, kaip valau žaizdą anestetiku. Jis man atplėšė gydomojo pleistro. Nenustebau, kad žaizda kryžiaus formos.

Pasakiau Džoliui, kad noriu sisiuko, ir išstūmiau jį lauk. Paskui vėl užsirakinau duris ir per galvą nusitraukiau naktinius. Sudraskiau juos į skutelius ir išmečiau į šiukšlių kibirą. Ant durų kabėjo veidrodis iki žemės, mama į jį žiūrėdavo puošdamasi, kai ketindavo kur nors eiti. Girdėjau, kaip apačioje juokiasi tėvas. Žiūrėjau į veidrodį, tikėdamasi, kad tos kūno dalys, kurių neapkenčiu, bus apibrėžtos — stovėjau tiesi, liesa, priglaudusi rankas prie šonų. Širdis plakė kaip svetimo žmogaus, ir aš supratau tapusi kitu žmogumi. Neįsivaizdavau, kad galėjau likti tokia pati, kai aplinkybės šitaip susiklostė.

43 Džeinė

Pasakiau Rebekai, kad dieną Čikagoje galės praleisti, kaip norės. Aš neturiu ūpo. Praėjusią naktį mažai miegojau, Rebeka irgi, nes aš klykiau, sapnuodama košmarus. Pabudau jos glėbyje.

— Pabusk, pabusk, — be perstojo kartojo Rebeka. Atsikvošėjusi nepasakojau jai, ką sapnavau. Pasakiau, kad lėktuvo katastrofą. Paskui, rytą, kai ji prausėsi po dušu, paskambinau Džoliui.

Pasikalbėjusi su juo, užsimaniau važiuoti tiesiai į Masačūsetsą. Velniop Džolį ir jo laiškus; velniop mano nesugebėjimą orientuotis. Pagal paaiškinimus JAV žemėlapyje galėtume jau rytoj rytą būti Masačūsetse. Automobilyje paklausiau Rebekos nuomonės. Tikėjausi, kad ji pašoks iš džiaugsmo: mačiau, kaip skaičiuoja valstijas, kurias dar reikia pervažiuoti, kai manydavo, kad į ją nežiūriu. Bet Rebeka žvilgtelėjo į mane, ir jos lūpų kampučiai nusviro.

— Po tokių nuotykių negalima visko mesti pusiaukelėje!

— Negi tai svarbu? — paklausiau. — Juk mūsų tikslas — nuvažiuoti į Masačūsetsą.

Rebeka pažiūrėjo į mane, ir jos akys apsiniaukė. Ji įsitaisė ant sėdynės ir sukryžiavo ant krūtinės rankas.

— Daryk, ką nori.

Ką galėjau daryti? Nuvažiavau į Čikagą. Net nusprendusios važiuoti tiesiai, vis tiek turėjome užsukti į Čikagą.

Aš pirmiausia būčiau nuėjusi į Meno institutą ar pasižvalgiusi nuo „Sears“ dangoraižio viršutinio aukšto, bet Rebeka pasirinko Šedo akvariumą, balto marmuro aštuonkampį Mičigano ežero pakrantėje. Brošiūroje, kurią Rebeka paima įeidama, giriamasi, jog tai didžiausias uždarų patalpų akvariumas pasaulyje.

Rebeka bėga tiesiai prie didžiulio rezervuaro akvariumo centre, Karibų jūros koralų rifo su rajomis, rykliais, jūrų vėžliais ir unguriais. Atšoka, kai prie žuvies gabalo naro rankoje puola smėlryklis.

— Pažiūrėk į jo pilvą, garantuotai visada pilnas. Kam ėsti, jei nesi alkanas?

Ryklys dantimis perplėšia žuvį perpus. Antrą gabalą ryja ne taip nuožmiai. Naras glosto rykliui nosį. Atrodo, kad ji iš pilkos gumos.

Aš ir Rebeka einame pro jūrinius eksponatus; ryškių spalvų žuvys spiečiasi į guotus it aitvarai giedrame danguje. Jų spalvos tiesiog neįtikėtinos; tai mane visada stebindavo. Kokia prasmė būti violetiškai raudonos, citrininės geltonos ar violetinės spalvos, jei tūnai po vandeniu, kur niekas tavęs nemato?

Mes praeiname pro taškuotus jūrų klounus ir pūsliažuves, kurios išsipučia kaip dygliakiaulės, kai kitos žuvys priplaukia per arti. Čia yra žuvų iš Viduržemio jūros ir Arkties vandenyno. Čia yra žuvų, apkeliavusių aplink pasaulį.

Aš sustingstu priešais rausvai raudoną jūrų žvaigždę. Kaip gyva nemačiau tokių ryškių spalvų.

— Pažiūrėk čia, — sakau Rebekai. Ji atsistoja šalia ir vien lūpomis ištaria: „Oho!“ — Kaip manai, kodėl vienas spindulys trumpesnis? — klausiu.

Pro šalį eina moteris baltu laborantės chalatu (jūrų biologė?), išgirsta mane ir pasilenkia virš mažo baseino. Nuo jos kvėpavimo stiklas aprasoja.

— Jūrų žvaigždės geba regeneruoti. Tai reiškia — atauginti naują spindulį, jei jis nupjaunamas ar nuplėšiamas.

— Kaip tritonai, — sako Rebeka, ir moteris linkteli.

— Aš tai žinojau, — sakau, pirmiausia sau. — Tai susiję su jų buveine, pakrantės klanais. Tokiame klane jūros bangos sutrikdo pusiausvyrą kas kelios minutės, todėl niekas nespėja nusistovėti.

— Teisingai, — sako moteris. — Ar jūs biologė?

— Mano vyras biologas.

Rebeka linkteli.

— Oliveris Džonsas. Girdėjot apie jį?

Moteris aikteli.

— Garsusis Oliveris Džonsas? Dieve mano. Ar neprieštarautumėt, jei atvesčiau vieną žmogų su jumis susipažinti?

— Šioje kelionėje daktaras Džonsas mūsų nelydi, — sakau jai. — Nežinau, ar aš sudominsiu jūsų kolegą.

— Oi, tikrai sudominsit. Bent jau giminystės ryšiais.

Ji dingsta už plokštės — nesupratau, kad tai durys.

— Iš kur žinojai apie pakrantės klanus? — klausia Rebeka.

— Mechaniškas įsiminimas. Kai susitikinėjau su tavo tėvu, jis daugiau apie nieką nekalbėdavo. Jei būsi gera mergytė, papasakosiu apie krabus atsiskyrėlius ir medūzas.

Rebeka prispaudžia nosį prie stiklo.

— Ar ne nuostabu, kad tėtis garsus net Čikagoje? Galima sakyti, ir mes garsenybės.

Manau, kad dėl okeanografų ji teisi. Man net netoptelėjo, kad šis akvariumas gali būti susijęs su Oliveriu, nebent nesąmoningai, šios gležnos žuvys ir drebūs bestuburiai labai skiriasi nuo sunkiasvorių banginių, kuriuos dievina Oliveris. Sunku patikėti, kad jų buveinė ta pati. Sunku patikėti, kad banginis neužgrobs viso ploto, viso maisto. Bet juk žinau, kaip yra. Šioms tropinėms žuvims žinduoliai kuprotieji banginiai pavojaus nekelia. Banginiai jų nemedžioja. Jie košia planktoną pro ūsus.

Man prieš akis iškyla pavyzdys plastikiniame maišelyje, atsitrenkiantis į mėlynas meksikietiškas prieškambario plyteles San Diege.

— Mama. — Rebeka timpteli mane už marškinėlių. Priešais stovi knygius ožio barzdele ir antakiais, siauresnių vyro veide nesu mačiusi.

— Negaliu patikėti, — sako vyrukas. — Negaliu patikėti, kad stoviu prieš jus.

— Tiesą sakant, aš nieko nenuveikiau. Visiškai nesidomiu banginiais.

Vyrukas pliaukšteli sau per kaktą.

— Koks aš asilas. Vadinuosi Alfredas Openbaumas. Kokia didelė garbė su jumis susipažinti.

— Jūs pažįstate Oliverį?

— Pažįstu? Aš jį garbinu. — Po šių žodžių Rebeka atsiprašo ir neria už zebrinių danijų akvariumo pasijuokti. — Išstudijavau viską, ką jis yra padaręs; perskaičiau viską, ką jis yra parašęs. Tikiuosi, — šnibžda, pasilenkęs į priekį, — tikiuosi tapti tokiu garsiu mokslininku kaip jis.

Alfredui Openbaumui ne daugiau kaip dvidešimt, vadinasi, jam dar daug reikės nuveikti.

— Pone Openbaumai, — prabylu.

— Vadinkite mane Alų.

— Alai. Su džiaugsmu paminėsiu jūsų pavardę vyrui.

— Būtų malonu. Perduokite jam, kad labiausiai mėgstu straipsnį apie banginių dainų temų priežastinius ryšius ir sekvencijas.

— Gerai, — nusišypsau ir paduodu ranką.

— Dar negalite išeiti. Norėčiau jums parodyti eksponatą, kurį dabar darau.

Jis vedasi mus pro sienos plokštę, kuri iš tikrųjų yra durys. Už jų stovi dvidešimties galonų rezervuarai su vėžiagyviais ir žuvimis. Prie kiekvieno akvariumo iš šono kabo keli tinklai ir nedideli indai. Iš čia matyti ir akvariume demonstruojamų rezervuarų užpakalinė dalis.

Visi vilki baltais chalatais, melsvais nuo dienos šviesos lempų. Kai einame pro šalį, Alas kažką šnibžda kolegoms, šie išsižioję atsisuka.

— Ponia Džons, — kartoja visi lyg tarnai, einant pro šalį karališko kraujo asmenims. — Ponia Džons. Ponia Džons. Ponia Džons.

Viena narsesnė mokslininkė žengia į priekį ir pastoja man kelią.

— Ponia Džons, aš Holė Hanevel. Įdomu, ar žinote, ką daktaras Džonsas tiria dabar?

— Žinau, kad jis ketino sekti kuprotuosius banginius nuo Jungtinių Valstijų Rytų pakrantės iki veisimosi vietų netoli Brazilijos, — atsakau, ir ji skardžiai aikteli. — Nežinau, ką jis ten veiks, — apgailestaudama prisipažįstu. Kas galėjo žinoti, kad Oliveris turi tiek gerbėjų?

Alas veda mus prie mirksinčių vamzdelių darinio.

— Atrodo nekaip, tiesa? Veikia apšviestas infraraudonaisiais ir ultravioletiniais spinduliais. — Jis linkteli bendradarbiui, kambaryje sutemsta. Alas paspaudžia mygtuką. Staiga kambarį pripildo jo balsas, komentuojantis kuprotųjų banginių unkštimą ir kriokimą. Iš niekur pasirodo akinamai mėlynas banginis ir išskleidžia uodegos plaukmenį. — Dvidešimto amžiaus aštuntajame dešimtmetyje daktaras Oliveris Džonsas atrado, kad kuprotieji banginiai gali kaip žmonės plėtoti ir perduoti dainas iš kartos į kartą. Po išsamių tyrimų daktaras Džonsas su kolegomis iš banginių dainų išmoko atpažinti atskirus būrius, sekti banginių keliones pasaulio vandenynais ir numatė kasmetinius dainų pokyčius. Nors jų prasmė tebėra neaiški, neseniai nustatyta, kad dainuoja tik patinai, todėl garsiausi šios srities mokslininkai mano, jog dainos galbūt skirtos patelėms privilioti. — Alo balsas nutyla, sustiprėja banginio tratėjimas ir aimanavimas.

— Oliveris didžiuotųsi, — galiausiai ištariu.

— Jūs tikrai taip manote, ponia Džons? — klausia Alas. — Jūs jam papasakosit?

— Ne tik papasakosiu. Pasakysiu, kad privalo čia atskristi ir pats pamatyti.

Alas vos neapalpsta. Rebeka padeda nedidelį Karolinos vėžlį, kurį ką tik kuteno, ir paskui mane grįžta į salę.

Kai vėl atsiduriame tamsiame akvariume ir mums niekas nebegresia, atsisėdu ant marmurinio suolo, kurių čia pilna.

— Negaliu patikėti. Net nebūdamas su mumis, tavo tėvas geba sugadinti puikią dieną.

— Tu viskuo nepatenkinta. Iš tikrųjų buvo malonu.

— Nežinojau, kad Vidurio Vakarų gyventojai nusimano apie banginius. Arba domisi banginiais.

Ji nusišypso.

— Nekantrauju pasakyti tėčiui.

— Turėsi palaukti! — atkertu kiek per griežtai.

Rebeka perbeda mane akimis.

— Sakei, kad galėsiu jam paskambinti.

— Anksčiau. Kai buvome arčiau Kalifornijos. Dabar jo vis tiek nėra namie. Jis ieško mūsų.

— Kodėl esi tokia tikra? — klausia Rebeka. — Jau būtų mus radęs, pati supranti.

Ji teisi. Nežinau, kodėl Oliveris taip užtruko. Nebent paspartino paieškas ir nuskrido mūsų pasitikti į Masačūsetsą.

— Gal jis vis dėlto išvyko į Pietų Ameriką?

— Nebūtų išvykęs, kad ir ką manai apie jį.

Rebeka atsisėda atvirkščiai ir brūžina sportbačiais per suolo kraštą.

— Galvą guldau, kad jis tavęs pasiilgo, — sakau.

Rebeka man nusišypso. Už jos matau sidabrinius plonos kaip popierius žuvies pelekus. Oliveris žinotų, kuo ji vardu. Oliveris žinotų visų šių gyvūnų vardus, net visai nereikšmingų.

— Galvą guldau, kad tavęs jis irgi pasiilgo, — atsiliepia Rebeka.

44 Oliveris

Pirmą kartą pamačiau Džeinę, iki pusės mirkdamas drumzliname Vuds Houlo vandenyje. Ji nežinojo, kad stebiu ją keltų prieplaukoje, pasilenkusią ant supuvusio turėklo, su plono dryžuoto kartūno sarafanu, priplaktu vėjo prie blauzdų. Ji nežinojo, kad mačiau, kaip ji mane stebi; jei būtų žinojusi, tikrai būtų jautusis pažeminta. Labai jauna, tai buvo akivaizdu. Išdavė gumos kramtymas ir sandalo nosimi braižomi raštai. Tada aš tyrinėjau pakrantės klanus, bet ji man priminė pilvakojį moliuską, ypač sraigę — visiškai neapsaugotą, be kriauklės. Aš buvau sukrėstas; aš norėjau pamatyti ją be kiauto.

Nelabai mokėjau kalbinti merginas, todėl apsimečiau, kad jos nepastebiu, kad nematau, kaip ji dirsčioja į mane, lipdama keltan į Martos Vynuogyną. Tiesiog maniau, kad ji šmėkštelėjo mano gyvenime ir daugiau nepasirodys. Bet prieplaukoje užrašinėjau stebėjimus dviem dienomis ilgiau, negu reikėjo, dėl viso pikto.

Supratau, kad rankinė, plaukianti mano pusėn, yra jos, net neatsegęs. Vis dėlto virpėjau, kol ją atsegiau ir išėmiau varvančią asmens tapatybės kortelę. Vadinasi, jos vardas Džeinė, pamaniau.

Tuo gyvenimo laikotarpiu galvojau tik apie savo tikslą: atsidėti jūrų biologijos tyrimams. Harvarde paspartintai baigiau studijas, per trejus metus tapau bakalauru ir magistru. Dvidešimties metų buvau jauniausias tyrinėtojas Vuds Houle.

Draugų turėjau nedaug. Darbo dienos man nesiskyrė nuo savaitgalių. Visada stebėdavausi miniomis prie Vuds Houlo kelto, išvykstančiomis dviejų parų atostogų. Aš ištisai leidau dienas mėlynu nardymo kostiumu, graibydamas jūrų žvaigždes, moliuskus ir artropodus iš (dubų vandenyno dugne. Merginos neturėjau.

Todėl nustebau, kad paprasta laminuota šios lieknos merginos tapatybės kortelė taip mane sujaudino. Prausdamasis po dušu ir rengdamasis prieš ilgą kelionę į Niutoną, stebėjau keistas savo kūno reakcijas. Smarkiai plakė širdis. Prakaitavau. Ėmė šleikštulys. Svaigo galva.

Niutone Liptonai gyveno Valstybės aveniu, viename mažiausių namų, kurie dabartinėmis rinkos kainomis kainuotų kelis milijonus dolerių. Įvažiavau į kiemą ir paskambinau prie durų. Skambutis suriaumojo kaip liūtas. Tikėjausi tarnaitės, bet duris atidarė pati Merė Lipton — turbūt Džeinės motina, nusprendžiau, prisiminęs ją prieplaukoje. Smulki, trapi moteris kaštoniniais plaukais, surištais į mazgą. Buvo liepa, bet ji vilkėjo vilnonį nertinį.

— Ko jums? — paklausė.

Tik po valandėlės prisiminiau anglų kalbos žodžius.

— Oliveris Džonsas, — prisistačiau. — Iš Vuds Houlo okeanografijos instituto. — Maniau, kad šis pavadinimas pridės man šiek tiek respektabilumo tokiomis aplinkybėmis, bet klydau. — Radau šią rankinę ir nutariau grąžinti.

Merė Lipton paėmė dukters rankinę ir pavartė mažose rankose.

— Aišku, — tarė ji, pasverdama žodžius. — Atvažiavot tokį kelią?

— Važiavau pro šalį.

Ji nusišypsojo.

— Prašom užeiti, pone Džonsai, — pakvietė. — Vaikai užpakaliniame kieme.

Ji nuvedė mane per saloną: drožinėtos ąžuolinės plokštės, marmurinės grindys, freska lubose. Impulsyviai atsisukau ir pažvelgiau į duris; pro didelį mozaikos langą skverbėsi šviesos rombai ir krito ant vėsaus marmuro. Užaugau Velflite, Menkių kyšulyje, name, kuris, vasarotojų nuomone, buvo didelis ir brangus, bet tokiam bostoniškam prašmatnumui nė iš tolo neprilygo. Kol ėjome, Merė klausinėjo manęs apie šeimą, profesiją, išsilavinimą. Ji nuvedė mane į kiemą pro biblioteką, svetainę ir stiklines duris.

Mes išėjome į verandą, iš kurios vėrėsi vaizdas į neaukštą žolėtą kalvą, nepastebimai virstančią mišku. Veją kaip kraujo dėmės ženklino du skaisčiai raudoni rankšluosčiai. Ant jų sėdėjo berniukas ir mergaitė: Džeinė ir turbūt jos brolis. Jie beveik instinktyviai pakėlė akis, kai prie medinio turėklo priėjo motina. Džeinė vilkėjo geltoną bikinį. Ji užsitempė marškinaičius ir atbėgo į verandą.

— Ponas Džonsas atnešė tavo rankinę, — tarė Merė.

— Labai ačiū, — atsakė Džeinė, lyg būtų iš anksto surepetavusi šią frazę.

Ištiesiau ranką.

— Prašom mane vadinti Oliveriu.

— Oliveri, — pasakė Džeinė ir prunkštelėjo, — gali pasilikti? — Juokiantis jai nušvisdavo akys. Jos buvo nepaprastos spalvos, kaip katės.

— Džoli, padėk man atnešti limonado, — šūktelėjo Merė Lipton berniukui ant vejos.

Berniukas prisiartino, net vienuolikos metų jis buvo pats gražiausias iš mano matytų vyrų. Tankūs plaukai, kampuoti žandikauliai, gyva šypsena.

— Limonado, — tarė jis, braudamasis pro Džeinę. — Lyg pati negalėtų atnešti.

— Galiu tik trumpam pasilikti, — tariau. — Turiu grįžti į Menkių kyšulį.

— Tu ten dirbi?

Vėl ėmė svaigti galva. Atsišliejau į vėsų verandos medį.

— Aš jūrų biologas.

— Oho. Aš dar mokinė.

Turbūt, jei būčiau buvęs išmintingesnis, tuo viską būčiau ir baigęs. Amžiaus skirtumas senstant nebe toks ryškus, bet paauglystėje penkeri su puse metų — visas gyvenimas. Mačiau, kad Džeinė žiūri į mane taip, lyg būčiau senas. Lyg Vuds Houle akys būtų ją apgavusios; lyg būtų žiūrėjusi pro miglą į žmogų, kuris, kaip paaiškėjo, visai ne toks, kokio ji tikėjosi.

— Man dvidešimt, — pasakiau, vildamasis, kad ji supras.

Džeinė nusiramino ar bent man taip pasirodė.

— Suprantu.

Nežinojau, ką derėtų pasakyti. Nebuvau pratęs bendrauti su žmonėmis; beveik visą laiką leisdavau po vandeniu. Bet Džeinė mane išjudino.

— Ką veikėte keltų prieplaukoje?

Taigi papasakojau jai apie pakrantės klanus, apie energingus vėžiagyvius, išgyvenančius tokiomis nepalankiomis sąlygomis. Pasakiau, kad ketinu juos tyrinėti kelerius metus, paskui rašysiu disertaciją.

— O tada? — paklausė ji.

— O tada? — Aš net nesvarsčiau, kas bus tada. Iki tol dar labai daug reikia padaryti.

— Imsies kitų tyrimų? Na, plekšnių, kardžuvių, delfinų? — Ji plačiai nusišypsojo. — Man patinka delfinai. Nieko apie juos nežinau, bet jie visada atrodo taip, lyg šypsotųsi.

— Tu irgi, — leptelėjau ir užsimerkiau. Tu kvailys, Oliveri. Atmerkiau vieną akį, paskui kitą, bet Džeinė niekur nedingo, laukė, kol atsakysiu į klausimą. — Dar nežinau, — atsakiau. — Galbūt tyrinėsiu delfinus.

— Puiku.

— Puiku, — pakartojau, lyg mano likimas būtų nulemtas. — Dabar eisiu, bet norėčiau su tavimi vėl susitikti. Kur nors nueiti.

Džeinė paraudo.

— Mielai, — tarė ji.

Po šio žodžio man lyg našta nusirito nuo pečių. Panašų džiaugsmą patyriau, kai paskutiniame kurse buvo išspausdintas pirmas mano mokslinis straipsnis. Svarbiausias skirtumas: tuo metu džiaugsmas vertė mane mąstyti apie save — ką darysiu toliau. Dabar, kad ir koks buvau laimingas, galvojau tik apie Džeinę Lipton.

Į verandą išėjo vyriškis. Dabar tiksliai žinau, koks reikalas, bet tada pamaniau, kad Džeinės nustėrimas man tik pasivaideno.

— Jūs Džonsas? — paklausė vyriškis storu kimiu balsu. — Aleksandras Liptonas. Norėjau padėkoti, kad parnešėt Džeinės piniginę.

— Rankinę, — sušnibždėjo Džeinė. — Rankinę.

— Nėra už ką, — atsiliepiau, spausdamas jos tėvui ranką.

Tai buvo stambus valdingas vyriškis įdegusia oda ir siauromis akimis. Tiesą sakant, jo akys jau tada mane sutrikdė: juodos kaip anglis. Nemačiau, kur baigiasi rainelė ir prasideda vyzdys. Jis buvo apsirengęs golfo kostiumu. Priėjo prie Džeinės ir apkabino ją.

— Nežinome, ką daryti su mūsų Džeine, — pasakė.

Džeinė išsprūdo iš tėvo glėbio ir sumurmėjo kažką apie limonadą. Duris ji atidarė taip tyliai, kad jos net nepasisuko ant vyrių, ir paliko mane lauke su tėvu.

— Paklausyk manęs, Džonsai, — tarė Aleksandras Liptonas ir nutaisė nepripažįstančio kompromisų, nesitraukiančio nei per žingsnį baudžiamųjų bylų advokato miną. — Kai Džeinei sukako penkiolika, pasakiau, kad gali susitikinėti, su kuo nori. Jei tu jai patinki, jos reikalas. Bet jei įskaudinsi mano dukterį, duodu žodį pakabinti tave už pautų ant Kristaus bažnyčios. Pažįstu tokius kaip tu, pats baigiau Harvardą, ir jei bent pirštą prie jos prikiši, kol jai nebus septyniolikos, tarkim, kad aš labai apsunkinsiu tau gyvenimą.

Pamaniau, kad šis vyras psichopatas. Jis manęs net nepažįsta. Paskui, lyg audra būtų praėjusi, Aleksandro Liptono veidas sušvelnėjo ir pasidarė panašus į vidutinio amžiaus turtuolio.

— Žmona sakė, kad jūs jūrų biologas.

Atsakyti nespėjau, nes pro duris įėjo Džeinė ir motina, nešinos padėklu su stiklinėmis ir ąsotėliu limonado su ledu. Džeinė pilstė, o Merė padavė mums po stiklinę. Aleksandras Liptonas pukšėdamas išgėrė limonadą vienu mauku; jis vos spėjo ištuštinti stiklinę, kai greta atsirado žmona jos paimti. Jis atsiprašė ir išėjo, Merė — iš paskos.

Žiūrėjau, kaip geria Džeinė. Ji laikė stiklinę abiem rankom, kaip vaikas. Palaukiau, kol baigė, tada pakartojau, kad tikrai privalau eiti.

Džeinė palydėjo mane iki mašinos. Valandėlę stovėjome prie seno biuiko, o saulė kaitino mums viršugalvį. Džeinė atsisuko į mane.

— Aš tyčia įmečiau rankinę į vandenį.

— Žinau, — prisipažinau.

Prieš sėsdamas į automobilį, paklausiau, ar galiu atsisveikindamas ją pabučiuoti. Ji sutiko, ir aš suėmiau jos veidą, pirmą kartą ją paliesdamas. Jos oda, ištepta aliejumi nuo saulės, todėl truputį riebaluota, susimetė. Džeinė užsimerkė ir laukdama atlošė galvą. Užuodžiau šokoladinio kremo ir jos prakaito kvapą. Troškau ją pabučiuoti labiau už viską pasaulyje, bet ausyse man tebeskambėjo jos tėvo balsas. Nusišypsojau, kad man taip sekasi: ir nusprendęs, kad laiko per akis, prispaudžiau lūpas Džeinei prie kaktos.

45 Džeinė

Mielas Džoli,

Gaila, kad tėtis manęs dabar nemato. Visą rytą su Rebeka praleidau Indianapolio lenktynių trasoje, automobilių muziejuje, prigrūstame NASCAR mašinų ir visokių lenktyninių reikmenų. Prisimeni, kaip kasmet su juo žiūrėdavome visus penkis šimtus ratų? Taip ir nesupratau, kodėl automobilių lenktynės jam darydavo tokį įspūdį — juk pats niekada nelenktyniavo. Kartą, buvau jau nebemaža, pasakė, kad dievina tokį greitį. Aš, kaip ir tu, džiugiai laukdavau avarijų. Man patikdavo milžiniškas sprogimas trasoje, juodų dūmų kamuoliai, o kiti automobiliai lyg niekur nieko važiuodavo tiesiai į šitą savotišką juodąją dėžę ir išnirdavo nenukentėję.

Į autobusą, važiuojantį palei autostradą, Rebeką beveik teko įstumti. Užsimerkiau ir bandžiau įsivaizduoti greitį, kuris žavėdavo tėtį. Tai nelengva, kai autostrada, suprojektuota 350 km/val. greičiui, dardi 72 km/val. greičiu. Išlipusios iš autobuso, abi gavome po kortelę, pasirašytą trasos prezidento: „Šiuo patvirtinu, kad bilieto savininkas nuvažiavo vieną ratą Indianapolio „500“ trasa.“ Nusijuokiau. Nedaug, tiesa? Bet tėtis būtų jį prismeigęs virš rašomojo stalo, SAE studentų klubo skelbimų lentoje, kurią mama nuolat bandydavo nukabinti.

O dabar įdomiausias dalykas: gavusi kortelę, ėmiau galvoti, ką su ja daryti. Tikrai neklijuosiu prie šaldytuvo ir neprismeigsiu prie skelbimų lentos, o piniginėje nešiotis nenoriu. Man toptelėjo, kad galėčiau nunešti ant tėčio kapo, kai nuvažiuosiu į Masačūsetsą. Ir vos taip pamaniau, pirštai kortelę paleido — ėmė ir atsigniaužė, lyg būtų ne mano, — ir vėjas nupūtė ją debesų link. Ši diena irgi buvo graži, su dideliais puriais debesimis it išlygintomis apačiomis, lyg žiūrėtum į juos iš po stiklinio stalo, ant kurio jie sudėti. Kortelė kilo virš aukščiau ir aukščiau į saulę, o aš, supratusi, kad jos nebepamatysiu, nusišypsojau.

Nežinau, kodėl man atrodo, kad privalau Tau tai papasakoti; matyt, šis laiškas iš dalies dar ir atsiprašymas dėl mano pokalbio su Tavimi anądien. Kartais elgiuosi, lyg Tu būtum kaltas, kad tėtis niekada neužsipuldavo Tavęs, lyg būčiau kankinė. Gal taip stengiuosi suprasti?

Apie kai kuriuos dalykus aš tau niekada nepasakojau, bent tiesiai nepasakiau, o dabar Tu jau tikrai supratai pats. Buvo priežasčių tylėti. Kai jis pradėjo naktimis vaikščioti į mano kambarį, nors tai būdavo tik maždaug kartą per mėnesį, man pasirodė, kad kraustausi iš proto. Tuo metu tėtis būdavo neįtikėtinai meilus. Jis man be paliovos kartodavo, kokia aš gera mergytė, ir aš juo tikėdavau. Ir vis dėlto, kai jis pasukdavo durų rankeną, aš įsikibdavau į čiužinio kraštus, o kraujas gyslose sustingdavo. Galų gale įstengdavau pakęsti tai, ką jis darydavo, tik apsimesdama, kad aš esu ne aš. Dėdavausi atsidūrusi kitoje kambario vietoje, kampe ar spintoje. Ir stebėdavau. Matydavau viską, kas vyksta, todėl nebūdavo labai blogai.

Vieną rytą apsimečiau serganti, kad nereikėtų eiti į mokyklą. Kol mama taisė pusryčius, pasakiau jai, kad tėtis naktimis ateidinėja į mano kambarį, ir tunų skardinė išsprūdo jai iš rankų ant grindų.

— Tikriausiai sapnavai košmarą, Džeine, — pasakė ji. Abi tupėjome ant linoleumo, šluostydamos tekantį aliejų ir žuvies gabaliukus.

Pasakiau, kad tai vyksta nuolat ir man nepatinka. Pravirkau, o ji mane apkabino, išterliodama riebalais naktinius. Pažadėjo man, kad daugiau taip nebus.

Tą naktį tėtis į mano kambarį neatėjo. Jis nuėjo į savo miegamąjį ir siaubingai susivaidijo su mama. Girdėjome bildesį ir klyksmą; vidury skandalo Tu įėjai į mano kambarį ir palindai po antklode. Kitą rytą mamos ranka buvo sutvarstyta, o tėvų pušinė lova suskaldyta.

Kitą kartą atėjęs į mano kambarį, tėtis pasakė, kad mums reikia rimtai pasikalbėti. „Ateinu čia gaišti laiko su tavimi, — tarė jis, — o kaip tu man atsidėkoji? Nubėgi pas motiną ir sakai, kad tau nepatinka su manimi būti.“ Jis pasakė, kad mane reikia nubausti už tai, ką padariau. Norėjo mane prilupti, bet privertė prieš tai nusimauti kelnaites. Mušdamas liepė daugiau niekam nesiskųsti. Pasakė, jog nenori, kad kas nors nukentėtų. Nei mama, nei Džolis, niekas.

Dabar manau, kad man neįtikėtinai pasisekė. San Diego mokyklose girdėjau socialinių darbuotojų pasakojimus apie jaunesnius už mane vaikus, kurie buvo tvirkinami daug žiauriau. Aš tebuvau grabaliojama, ir tai vos dvejus metus. Kai man buvo vienuolika, viskas liovėsi taip pat keistai, kaip prasidėjo.

Norėjau, kad žinotum, kodėl niekada nepasakojau to, ką Tu, be abejo, ir pats supratai. Turbūt dabar tėtis negalės Tavęs įskaudinti.

Nepyk ant manęs, gerai? Prašau...

Aš nustoju rašyti ir dar kartą perskaitau laišką. Rebeka atsisuka duše vandenį ir visa gerkle uždainuoja. Apsigalvoju ir sudraskau popieriaus lakštą. Sudraskau į tokią daugybę skutelių, kad viename telpa ne daugiau kaip po žodį. Išmetu skiauteles į šiukšlių kibirą. Paskui paimu degtukus, kuriuos valytoja padėjo prie lovos, ir padegu popiergalius. Šiukšlių dėžė plastikinė, liepsna išlydo jos šonus. Rausva kaip kriauklė ji niekada nebebus. Turbūt nepataisomai sugadinta.

46 Džolis

Miela Džeine,

Kai Tau buvo dvylika, laikei triušį, vardu Ficdžeraldas, vardą pamatei mokyklos bibliotekos lentynoje, ir žodis Tau patiko. Buvo įdomus ne tiek triušis, kiek su juo susijusios aplinkybės — tėtis sulaužė mamai du šonkaulius, ji buvo paguldyta į ligoninę, o Tu taip nusiminei, kad nebevalgei ir nebemiegojai. Galą gale tėtis Tave nuramino, parnešęs šitą triušį, dryžuotą kaip sluoksniuotas pyragaitis, aplėpusiomis ausimis.

Deja, buvo vasaris, o Tu, užuot įtaisiusi triušiui narvelį, užsispyrei jį laikyti kambaryje, kur jam niekas negrės ir bus šilta. Iš palėpės ištraukėme trisdešimties galonų talpos akvariumą ir padėjome ant svetainės grindų. Pribėrėme į jį pjuvenų, kvepiančių mišku, ir įleidome Ficdžeraldą. Jis apibėgo akvariumą ir prisiplojo nosimi prie stiklo. Letenomis apdaužė kampus. Apskritai triušis buvo bjaurus. Jis grauždavo telefono laidus, puskojines ir supamosios kėdės kraštą. O mane kandžiodavo.

Tu mylėjai tą velnio triušį. Rengei jį kūdikio drabužėliais, išmargintais obuoliais; slėpei jį savo žvilgioje apvalioje išeiginėje rankinėje; dainavai jam „Beatles“ balades. Vieną rytą triušis drybsojo išsitiesęs ant šono, todėl mes netikėtai sužinojome, kad tai patinas, bet Tu nujautei, kadgulėsenos pakeitimas — blogas ženklas. Tu privertei mane įkišti ranką į Ficdžeraldo narvą, o kai jis man nekrimstelėjo, supratai, kad serga. Mama atsisakė vežti jį pas veterinarą; ji net nesiartindavo prie triušio, juolab neketino niekur jo gabenti, todėl tepasakė Tau elgtis protingai ir ruoštis į mokyklą.

Tu spardeisi, rėkei ir sudraskei sofos apmušalus, bet galiausiai išėjai į mokyklą. Tačiau tą dieną, lyg Dievas būtų įsikišęs, papūtė stiprus šiaurės rytų vėjas. Kai snigti pradėjo taip smarkiai, kad iš klasės nebematėme žaidimų aikštelės, mus paleido namo. Kai grįžome, Ficdžeraldas buvo pastipęs.

Keista, bet iki tol mes nebuvom susidūrę su mirtimi ir vis dėlto abu vertinome įvykį gana blaiviai. Supratome, kad triušis nebegyvas, supratome, kad reikia kažką daryti, ir padarėme, ką galėjome. Aš ištraukiau iš tėčio spintos batų dėžę (vienintelę, į kurią galėtų tilpti padvėsęs triušis), o Tu susiradai sidabrinius mamos šaukštus ir susikišai į savo žieminį kombinezoną. Apsivilkome kombinezonus, apsiavėme batus, pagaliau atėjo laikas įdėti triušį į batų dėžę. „Aš negaliu“, — pasakei Tu, todėl šaltas Ficdžeraldo kojas apvyniojau šluoste ir jį iškėliau aš.

Kai išėjome iš namų, žemę dengė trijų colių storio sniego sluoksnis. Tu nuvedei mane į mokyklos aikštę, į vietą, matomą pro Tavo klasės langą, kad galėtum žiūrėti į kapą kiaurą dieną. Išėmusi iš kišenės šaukštą, pradėjai juo kapstyti įšalusią žemę. Man irgi davei šaukštą. Po valandos, kai juoda žemė žiojėjo it nasrai, paguldėme Ficdžeraldą amžino poilsio. Sukalbėjome „Tėve mūsų“, nes tai buvo vienintelė malda, kurią mokėjome. Tu išdėliojai sniege kryžių iš akmenukų, kuriuos iškasėme, ir pravirkai. Buvo taip šalta, kad ašaros stingo Tau ant skruostų.

Važiuok 70-uoju keliu į 2-ąjį kelią, paskui į 40-ąjį. Galų gale turi atsidurti Baltimorėje. Jei ten būsi prieš penkias, spėsi apeiti Džonso Hopkinso medicinos muziejų — mano mėgstamiausią.

Paskui sakydavai, kad niekada neturėjai triušio. Bet aš prisimenu, nes tada pirmą kartą eidamas laikiau Tavo ranką, o ne Tu mano.

Bučiuoju,

Džolis

47 Džeinė

Jis tuščias, išskyrus apie dvidešimt paauglių, vilkinčių marškinėliais su užrašais, skelbiančiais, kas juos domina: Medicinos tyrinėtojai. Raidžių fone — neryški juoda griaučių karikatūra. Kalame fiziologijos ateitį. Matyt, kažkoks skautų skyrius, atsidėjęs medicinos studijoms.

Jei tai tiesa — jei šie geranoriški vaikinukai ketina būti gydytojais, — aš niekada nevesčiau jų į šį muziejų. Atskirtas nuo Džonso Hopkinso universiteto miestelio it belaisvis karantine, pastatas viduje dar niūresnis negu iš lauko. Dulkėtos lentynos, blausiai apšviesti įstiklinti stendai lankytojams — tikras labirintas.

Prie manęs pribėga Rebeka.

— Apsivemsiu nuo šios vietos. Matyt, dėdė Džolis ją su kažkuo supainiojo.

Bet iš to, ką matau, man aišku, jog čia kaip tik Džolio sritis. Skrupulingas konservavimas, nepaprastas surinktų eksponatų keistumas. Džolis renka faktus; šio muziejaus pakaktų viso gyvenimo vakarėlių pokalbiams.

— Ne, — sakau jai. — Neabejoju, Džolis būtent tai turėjo omenyje.

— Negaliu patikėti, kad čia laikomi tokie dalykai. Negaliu patikėti, kad kažkas rūpinasi išsaugoti tokius dalykus. — ji nusiveda mane už kampo, prie pulkelio Medicinos tyrinėtojų, palinkusių ties mažu stikliniu stendu. Jame milžiniška peraugusi žiurkė, išpampusi ir nuplikusi, įsmeigusi stiklines nejudančias akis į šiaurę. Etiketėje parašyta, kad su ja buvo daromi bandymai, ir ji pastipo nuo kortizono injekcijų. Kai pastipo, svėrė 22,5 svaro, maždaug kiek pudelis.

Valandėlę spoksau į išpurtusį padarą, kol Rebeka pašaukia mane iš salės galo. Pamoja prieiti prie visą sieną užimančio sustingusių laike skrandžių stendo. Didžiulėse formaldehido dėžėse plūduriuoja anomalijos su etiketėmis. Daug plaukų kamuolių kačių ir žmonių skrandžiuose. Viename itin šlykščiame stiklainyje eksponuojamas skrandis su mažo gyvulėlio griaučiais. Nepaprasta! — parašyta etiketėje. — Šį kačiukė prarijo ponia Dolores Geinz iš Pitersboro, Floridos valstija.

Koks siaubas, pamanau. Gal ji nesuprato, ką daro?

Ant kitos labirinto sienos — lentynos su gyvūnų embrionais. Veršis, šuo, kiaulė, kurią, praneša Rebeka, kitais metais per biologijos pamoką ji skros. Žmogus, kelių etapų: trijų savaičių; trijų mėnesių; septynių mėnesių. Spėlioju, kas paliko šiam muziejui savo vaikus. Kur šiandien jų motinos.

Rebeka stovi prie žmogaus embrionų. Rodo smiliumi į trijų savaičių eksponatą. Jis net nepanašus į kūdikį, veikiau į animacinę ausį, rausvą liepsnelės formos amebą. Raudonas taškas, panašus į audrą Jupiteryje, yra akis. Ji didumo sulig Rebekos mažylio nagu.

— Negi aš tikrai buvau tokia maža, — retoriškai klausia ji, ir aš nusišypsau.

Trijų mėnesių vaisius jau panašus į kūdikį. Per didelė permatoma galva, plonos kraujagyslės, nusidriekusios į akį su juodu voku. Nuo kūno, kurį iš esmės sudaro tik nugarkaulis, atsikišusios liesutės rankytės su plėvėtais pirštais ir sukryžiuotos kojytės.

— Kada pasidaro žymu, kad esi nėščia? — klausia Rebeka.

— Priklauso nuo žmogaus, — sakau, — mano nuomone, dar ir nuo to, berniukas gims ar mergytė. Man nieko nesimatė iki maždaug trijų mėnesių.

— Bet jis toks mažutis. Ką čia įžiūrėsi?

— Kūdikiai turi daug bagažo. Nešiodama tave, atlikau praktiką pradinėje mokykloje, kad gaučiau kalbos sutrikimų magistro laipsnį. O tuo metu nėščiosioms mokytojauti nebuvo leidžiama. Na, nebuvo draudžiama, bet niekas nemokytojaudavo, o po gimdymo garantuotai likdavai be darbo. Aš vis labiau pūčiausi, o kad nuslėpčiau nėštumą, nešiojau šlykščius batikos kaftanus. Visas fakultetas kartodavo: „Žinai, Džeine, tu truputį sustorėjai“, o aš sakydavau: „Aha, nežinau, kas čia man pasidarė.“ Išbėgdavau iš fakulteto ir studentų konsultacijų išsivemti. Visiems sakydavau, kad vėl susigriebiau kokį nors gripą.

Rebeka atsisuka, sužavėta tokio pasakojimo apie save.

— O paskui?

— Baigėsi mokslo metai, — gūžteliu pečiais. — Praėjus dviem savaitėms, liepos mėnesį, pagimdžiau tave. Rudenį dar turėjau atidirbti mokykloje šešis mėnesius, todėl tavimi rūpinosi tėvas. Po praktikos sėdėjau su tavimi namie, kol pradėjai lankyti darželį, tada tęsiau kursinį darbą ir baigiau universitetą.

— Tėtis šešis mėnesius sėdėjo su manimi namie? — netiki ji. — Vienas? — Linkteliu. — Nežinojau.

— Tiesą sakant, buvau pamiršusi.

— Ar mes sutarėme? Turiu omeny, ar jis mokėjo keisti vystyklus?

— Taip, — juokiuosi aš. — Mokėjo keisti vystyklus. Laikydavo tave ant rankų, kol atsirūgdavai, maudydavo ir užsimesdavo tave aukštielninką už kulkšnių sau ant nugaros.

— Ir tu leisdavai?

— Tai buvo vienintelis būdas tau numaldyti.

Rebeka droviai šypteli.

— Tikrai?

— Tikrai.

Ji rodo į septynių mėnesių vaisių su mažučiais kojų pirščiukais, nosyte ir varpos bumbuliuku.

— Štai čia jau kūdikis, — sako ji. — Taip jie ir turi atrodyti.

— Jie dar paauga. Keista, kad gamtinė atranka nepasirūpino lengvesniu dauginimosi būdu. Gimdymas — tai bandymas ištraukti pianiną pro šnervę.

— Todėl ir neturiu broliuko ar sesutės? — klausia Rebeka.

Apie tai niekada nekalbėjome. Ji neklausinėjo, o mes patys nepradėjome kalbos. Rimtos priežasties neturėti daugiau vaikų nėra. Galbūt mus išgąsdino sudužęs lėktuvas. Galbūt buvome per daug užsiėmę.

— Daugiau vaikų mums nereikėjo, — sakau. — Pirmas bandymas pavyko tobulai.

Rebeka vėl nusišypso, blausioje šviesoje ji panaši į Oliverį.

— Tu tik taip sakai.

— Tikrai, tiesą sakant, tavo tėvas ir aš jau užrašėme tave šiam muziejui. Už krūvą pinigų. Trys savaitės — trys mėnesiai — septyni mėnesiai — penkiolika metų!

Rebeka mane apkabina. Kai kalba, jaučiu jos smakrą, tiksliai tokios formos kaip mano, smingantį man į petį.

— Aš tave myliu, — sako paprastai ir aiškiai.

Kai Rebeka pirmą kartą pasakė, kad mane myli, apsipyliau ašaromis. Jai buvo ketveri, buvau ką tik ją apšluosčiusi rankšluosčiu po dūkimo sniege. Ji kalbėjo labai dalykiškai. Neabejoju, kad neatsimena, bet aš iki šiol matau raudoną jos kombinezoną, šešiakampes snaiges, įstrigusias blakstienose, nusmukusias, susivijusias, susibrukusias į batų nosis puskojines.

Juk todėl ir tapau motina? Nesvarbu, kiek laiko jai reikės suprasti, kodėl nusprendžiau tapti motina, nesvarbu, kiek jos apendicito priepuolių ar dieglių reikia iškentėti, nesvarbu, kiek kartų atrodo, kad jos netenku, vis dėlto verta. Pro Rebekos petį matau beždžionių smegenis ir ožkų akis. Stikliniame cilindre susiraičiusios storos rudos kepenys. Širdžių virtinė, išdėstyta pagal dydį: pelės, jūrų kiaulytės, katės, avies, senbernaro, karvės. Man regis, žmogaus kažkur per vidurį.

48 Oliveris

Bostono „Mėlynojoje užkandinėje“ tėra du įrašai: „The Meat Puppets“ ir Donas Henlis, be paliovos kaitaliojami kiaurą parą, kol užkandinė dirba. Žinau, nes sėdėjau čia mažiausiai dvidešimt keturias valandas, stebėdamas, kaip keičiasi tų pačių padavėjų pamainos. Beveik išmokau žodžius atmintinai. Anksčiau nebuvau jų girdėjęs ir dabar svarstau, ar Rebeka žino.

— Donas Henlis, — sako Rašina, padavėja, vėl įpildama kavos. — Iš grupės „Eagles“. Prisimenat?

Gūžteliu pečiais, dainuodamas pagal įrašą.

— Nuoširdžiai linksminatės, — juokiasi Rašina. Nuo riebaluotų kepimo grotelių atsklinda Hugo, greitmaisčio virėjo be nykščio, aplodismentai. — Ar žinot, Oliveri, kad turit gražų balsą?

— Na, — išmaišau pakelį cukraus, — mane išgarsino dainos.

— Eikit sau, — netiki Rašina. — Pala, atspėsiu. Jau žinau. Bliuzas. Jūs — vienas banalių baltųjų trimitininkų, laikančių save Vintonu Marseliu.

— Kaip pirštu į dangų. Nuo jūsų nieko nenuslėpsi.

Ant šios taburetės „Mėlynojoje užeigoje“ Nilande sėdžiu taip ilgai, kad nebežinau, ar kojos laikys, kai atsistosiu. Aišku, galėjau apsistoti „Four Seasons“ ar „Park Plaza“ viešbučiuose, bet nelabai noriu miego. Tiesą sakant, nemiegu nuo tada, kai išvažiavau iš Ajovos prieš tris su puse dienos ir nesustodamas dūmiau į Bostoną. Reikėjo traukti tiesiai į Stou, bet, atvirai kalbant, bijojau. Ji — antgamtinė jėga, su kuria tenka skaitytis. Ne, išbraukiu. Visos bėdos ne dėl jos. Visos bėdos dėl manęs. Bet Džeinę kaltinti lengviau. Taip ilgai tai dariau, kad į galvą pirmiausia šauna tik toks paaiškinimas.

„Mėlynosios užkandinės“ administracija su manimi elgėsi padoriai ir neapskundė valdžios organams dėl valkatavimo ir priekabiavimo viešoje vietoje. Turbūt iš sumurkšlinto kostiumo ir ratilų po akimis suprato, kad esu nelaimingas. Turbūt suprato iš to, kaip valgau — tris kartus per dieną, specialius patiekalus, geometriniais raštais išdėliotus ant lėkštės, kol Rašina, Lola ar dailioji Talula nusprendžia, kad valgis visai atšalo ir galima jį nešti atgal į virtuvę. Kai atsiranda klausytojų, kalbu apie Džeinę. Kartais, kai niekas nesiklauso, irgi kalbu, tikėdamasis, kad klausytojų ilgainiui atsiras.

Rašinai jau beveik laikas namo, vadinasi, ateis Miką (Monikos trumpinys). Pradėjau skaičiuoti laiką pagal „Mėlynosios užkandinės“ darbuotojų pamainas. Miką — naktinė padavėja, dieną studijuojanti dantų higieną. Ji vienintelė manęs kai ko paklausė. Kai pasakojau apie Džeinės išvykimą, ji atsirėmė alkūnėmis į baltą margintą prekystalį ir susiėmė rankomis už galvos.

— Turiu eiti, Oliveri, — sako Rašina, vilkdamasi kareivišką striukę. — Ko gero, rytoj pasimatysime.

Jai einant pro duris, į vidų purpteli Monika rausva uniforma ir dirbtinės odos paltu, su popieriniu maišeliu.

— Oliveri! — nustemba ji, pamačiusi mane. — Maniau, jau būsit išėjęs. Šiąnakt negalėjot užmigti?

Purtau galvą.

— Net nebandžiau.

Monika pamojuoja Hugui, kuris, keista, irgi nemiega. Jis čia tiek pat laiko kaip aš. Ji prisitraukia taburetę šalia manęs ir čiumpa sausainį iš subraižytos plastikinės dėžutės.

— Žinot, šiandien per paskaitą galvojau apie jus ir manau, kad Džeinė bus sužavėta. Iš to, ką pasakojot, atrodot kaip kitas žmogus.

— Norėčiau tuo tikėti, — sakau. — Deja, nesu toks tikras kaip jūs.

— Kaip jis žavingai kalba, — sako Miką, į nieką nesikreipdama. — Lyg būtų britas ar užsienietis.

— Ar užsienietis, — sakau. Nors ji klausė, apie savo gyvenimą nepapasakojau nieko, tik kad atvykau iš San Diego. Man kažkodėl atrodo, jog visas paslaptingumas išgaruos, kai ji sužinos, kad studijavau Harvarde, o vaikystėje gyvenau Menkių kyšulyje.

— Nesistebiu, kad Džeinė užkibo. — Miką ištiesia ranką per prekystalį įsipilti kavos. — Jūs toks fainuolis.

Po vestuvių apeigų dvasininkas nusivedė mus į Džeinės tėvų biblioteką. Jis pasakė, kad mes tikriausiai norėtume valandėlę pabūti vieni, nes ramybės ir tylos šiandien nesitikėkime. Tai buvo gražus poelgis, bet aš neturėjau ko Džeinei pasakyti; atrodė, kad tuščiai gaištame laiką. Be abejo, aš mylėjau Džeinę, bet ne per daug žavėjausi vestuvėmis. Man vedybos buvo priemonė tikslui pasiekti. Džeinei vedybos buvo nauja pradžia.

Tardama santuokos įžadų žodžius, Džeinė buvo gerai apgalvojusi, ką jie reiškia, o aš visiškai negalvojau. Todėl tą valandėlę bibliotekoje kalbėjo ji. Pasakė, kad yra laimingiausia mergina pasaulyje. Kas galėjo įsivaizduoti, kad iš tokios daugybės moterų aš išsirinksiu ją bendram gyvenimui, kol mirtis mus išskirs?

Džeinė kalbėjo nerūpestingai, bet, ko gero, tik po kelių mėnesių suprato, ką reiškia bendras gyvenimas. Ji lengvai susitaikė su rutina: nešdavo marškinius į valyklą, užsiregistravo lankyti kursus San Diego universitete, eidavo pirkti maisto, apmokėdavo telefono sąskaitas. Turiu pripažinti, kad ji labai tiko santuokai, todėl man buvo lengviau, negu maniau. Kiekvieną rytą Džeinė atsisveikindama mane pabučiuodavo ir paduodavo rudą maišelį su pietumis. Kiekvieną vakarą, kai grįždavau iš instituto, ji laukdavo manęs su vakariene ir klausdavo, kaip praėjo diena. Džeinei taip patiko naujasis vaidmuo, kad ji ir mane palenkė į savo pusę. Pradėjau elgtis kaip sutuoktinis. Pirštų galais įsėlindavau į dušą, kai Džeinė trinkdavosi galvą, ir griebdavau ją iš užpakalio. Kai ji įsėsdavo į automobilį, patikrindavau, ar užsisegė saugos diržą.

Buvome neturtingi kaip bažnyčios pelės, bet atrodė, kad Džeinė nieko nepastebi ar kad jai nesvarbu. Vieną vakarą valgydama ji barkštelėjo šakute ir peiliu į porceliano lėkštę ir nusišypsojo pilna pigių makaronų burna.

— Koks nuostabus gyvenimas, — pasakė. — Juk mes turime viską.

Tą naktį Džeinė pabudo klykdama. Aš atsisėdau, tamsoje nieko nematydamas, ir apgraibomis susiradau ją lovoje.

— Sapnavau, kad tu numirei, — tarė ji. — Nuskendai, nes nardant sugedo deguonies balionas. Ir aš likau viena.

— Juokinga, — pasakiau, nes šis žodis pirmiausia atėjo man į galvą. — Visą įrangą patikriname.

— Ne tai svarbu, Oliveri. O jei vienas iš mūsų numirs? Kas bus tada?

Apsisukau ir įjungiau šviesą, kad pamatyčiau laikrodį: dvidešimt ketvirtos.

— Turbūt susirastume naują sutuoktinį.

— Lyg niekur nieko! — pratrūko Džeinė, atsisėdo lovoje ir nusisuko. — Žmona — ne prekė ant lentynos.

— Aišku, ne. Noriu, kad vėl būtum laiminga, jei mirčiau jaunas.

— Kaip galėčiau būti laiminga be tavęs? Santuoka — svarbiausias sprendimas gyvenime: pasižadi amžinai gyventi su vienu žmogumi. O ką daryti, jei to žmogaus nebėra? Ką daryti, jei pasižadėjai?

— Ko tu iš manęs nori? — paklausiau.

O Džeinė pasižiūrėjo į mane ir atsakė:

— Noriu, kad gyventum amžinai.

Dabar suprantu, kad reikėjo atsakyti ar bent pagalvoti: „Aš irgi noriu, kad gyventum amžinai.“ O aš bandžiau išsklaidyti jos nerimą moksliškais tauškalais.

— Džeine, — tariau, — „amžinai“ priklauso nuo laiko gradientų. Tai santykinis terminas.

Tą naktį ji miegojo ant sofos, susisupusi į dvi antklodes.

Šioje vietoje Miką mane pertraukia:

— Mano dėdė buvo paguldytas į ligoninę dėl sudaužytos širdies. Garbės žodis. Kai sunkvežimis suvažinėjo tetą Noriną. Po dviejų dienų dėdę ištiko priepuolis.

— Tiksliau, jam sustojo širdis, — sakau.

— Sudaužytos širdies sindromas, — spiriasi Miką. Kilsteli antakius: Juk sakiau. — O kas buvo paskui?

— Nieko, — atsakau. Džeinė atsikėlė, paruošė man pietus ir atsisveikindama pabučiavo, lyg nieko nebūtų atsitikę. O kadangi nė vienas nenumirėme, teorijos patikrinti neteko.

— Kaip manai, — klausia Miką, — ar galima mylėti daugiau kaip vieną kartą?

— Žinoma. — Meilė man visada atrodydavo nežemiškas dalykas, kuriam vienaskaitos per maža.

— Manai, mylėti galima įvairiai?

— Žinoma, — pakartoju. — Nenoriu apie tai kalbėti. Nemėgstu kalbėti apie tokius dalykus.

— Čia ir yra tavo bėda, Oliveri, — nenusileidžia Miką. — Jei būtum daugiau galvojęs apie tokius dalykus, dabar nesėdėtum šitoj kvailoj užkandinėj, varvindamas ašaras į kavą.

Ką ji supranta, pykteliu. Tėra sumauta padavėja, žiūrinti muilo operas. Miką nueina už prekystalio, kad matytų mano veidą.

— Papasakok apie namų atmosferą, jai išvykus.

— Tiesą sakant, buvo malonu. Turėjau daug laisvo laiko, nereikėjo nerimauti, kad mano darbas trukdys kitiems dalykams.

— Kokiems kitiems dalykams?

— Šeimyniniams. Pavyzdžiui, Rebekos gimtadieniui. — Gurkšteliu kavos. — Ne, ne per daug jų ilgėjausi. — Tiesa, dirbti irgi negalėjau, nes iš nerimo krausčiausi iš galvos. Vaizduodavausi Džeinę. Atsisakiau svarbios mokslinės ekspedicijos, kad jas susigrąžinčiau.

Miką pasilenkia į priekį, jos lūpos atsiduria per colį nuo manųjų.

— Meluoji. — ji užsimauna prijuostę ir nueina prie Hugo. — Melagių nesiklausau.

Bet aš jos visą dieną laukiau. Laukiau Mikos, kad ji išklausytų.

— Tu negali manęs palikti.

Ji apsisuka ant kulno.

— Dukart būti paliktam nepakeliama, a?

— Nori žinoti, ką iš tikrųjų jaučiau be jos? Man atrodė, kad ji tebėra namuose. Ir dabar ją jaučiu. Neinu miegoti, nes kartais pabundu vidury nakties ir jaučiu ją, jei suprantat, ką noriu pasakyti. Kartais, kai lieku vienas, atrodo, kad ji stovi už nugaros ir mane stebi. Lyg nebūtų išvažiavusi. Lyg taip būtų buvę visada. — Oi, Džeine! Priglaudžiu skruostą prie vėsaus prekystalio. — Penkiolika metų bučiuodavau ją grįžęs ir atsisveikindamas, ir man tai nieko nereiškė. Įprotis. Net nepastebėdavau, kaip tai darau. Negalėčiau pasakyti, kokia jos oda, jei paklaustum. Negalėčiau pasakyti, kaip jausdavausi, laikydamas ją už rankos. — Staiga pravirkstu, pirmą kartą nuo vaikystės. — Aš neprisimenu svarbiausių dalykų.

Kai vėl įsmeigiu akis į Miką, ji kažką sako Hugui, vilkdamasi dirbtinės odos paltą.

— Eime, — sako ji. — Parsivesiu tave namo. Gyvenu Saudyje, eisime pėsčiomis, bet tu pajėgsi. — Ji apkabina mane, ji beveik mano ūgio, ir aš atsiremiu į ją, šliuoždamas nuo taburetės. Mes einame penkiolika minučių, ir aš visą laiką nenumaldomai raudu kaip paskutinis asilas.

Miką atrakina duris ir atsiprašo dėl netvarkos. Grindys nusėtos tuščiomis picos dėžutėmis ir vadovėliais. Ji nuveda mane į šoninį kambariuką, didumo maždaug sulig spinta, jame baltas čiužinys ir grindų lempa. Ji atpalaiduoja man kaklaraištį.

— Neketinu tavęs sugundyti, — perspėja.

Leidžiu nuauti man batus ir atsegti diržą, paskui susmunku ant žemo čiužinio. Miką atsineša rankšluostį, dubenį vandens, pasideda mano galvą ant kelių ir ima šluostyti smilkinius.

— Pailsėk. Tau reikia išsimiegoti.

— Nepalik manęs.

— Oliveri, — sako Miką, — man reikia eiti į darbą. Bet aš grįšiu. Pažadu. — Ji pasilenkia prie mano veido. — Nuojauta.

Ji palaukia, kol užmigsiu, paskui nukelia mano galvą nuo kelių ir ištykina iš kambario. Apsimetu, kad miegu, nes suprantu, kad ji turi grįžti į užkandinę. Mikai reikia pinigų. Ji išjungia šviesą ir užrakina laukujės duris. Ketinu atsikelti ir pasivaikščioti po kambarį, bet kūnas taip apsunksta, kad nebegaliu. Užsimerkiu ir pajuntu ją greta.

— Džeine? — sušnibždu.

Gal taip būtų, jei tu būtum mirusi. Gal verkčiau, norėčiau dar bent vienos minutės. Gal švaistyčiau laiką ir pinigus, ieškodamas mediumų, skaitydamas apie dvasių pasaulį, tikėdamasis rasti tave ir pasakyti, ko nepasakiau. Gal po du kartus žiūrėčiau į atspindžius veidrodžiuose ir parduotuvių vitrinose, vildamasis išvysti tavo veidą. Gal gulėčiau lovoje kaip dabar, sugniaužęs kumščius, įtikinėdamas save, kad tu gyva, sveika ir stovi priešais. Bet tikriausiai, jei tu numirtum, progų nebepasitaikytų. Nebegalėčiau tau pasakyti, ką privalėjau kartoti kasdien: myliu tave.

49 Džeinė

Patyrusio šokėjo judesiais vyriškis parverčia aviną ant šono, čiupęs už užpakalinės kojos: baleto ir imtynių hibridas. Avinui lygiai kvėpuojant, nukerpa vilną. Ji nukrenta vientisu gabalu. Apatinė pusė balta ir švari.

Baigęs jis meta žirkles ant grindų, pastato aviną ant kojų ir už sprando išveda pro aptvaro vartus. Pliaukšteli per užpakalį, ir plikas avinas nubėga.

— Atsiprašau, — klausiu, — jūs čia dirbat?

Vyras nusišypso.

— Galima ir taip pasakyti.

Žengiu kelis žingsnius į priekį, žiūrėdama, kad šlapias šienas nepriliptų prie mano kol kas baltų sportbačių.

— Ar pažįstate tokį Džolį Liptoną? — klausiu, pakeldama akis. — Jis irgi čia dirba.

Vyriškis linkteli.

— Po valandėlės jus pas jį nuvesiu, jei norit. Turiu nukirpti dar vieną.

— Oi, — sakau. — Gerai. — Jis prašo padėti, kad būtų greičiau. Parodo į daržinės duris. Atsisuku į Rebeką, vien lūpomis sakydama: Negaliu patikėti savo akimis. Nueinu paskui jį į daržinę.

— Ei, mažute, — šnibžda vyriškis, — ei, mano avyte. Aš prieisiu arčiau. Aš prieisiu trupučiuką arčiau. — Kalbėdamas jis sėlina į priekį, paskui surikęs čiumpa avį už nugaros vilnų. — Imkit iš šito šono. Ji jauna ir žvitri, ištrūks.

Darau taip, kaip jis, pasilenkiu, įsikibusi į vilnas. Visi trys einame prie rudo demblio.

— Kur man ją dėti? — klausiu svarstydama, ar neiti Džolio ieškoti vienai. Dievas žino, kiek laiko jis kirps avį.

— Veskit ten, — sako vyriškis, kryptelėdamas smakrą į priekį. Jis paleidžia savo šoną, aš savo irgi. Avis dirsteli į mane ir nukuria.

— Ką darai? Gaudyk! — rėkia vyriškis.

Rebeka puola prie avies, bet ši neria į kitą pusę. Vyriškis nepatikliai žiūri į mane.

— Maniau, ji stovės, — paaiškinu. Reikia pagauti tą velnio padarą. Bėgu į aptvaro kampą ir bandau sučiupti avį už sprando vilnų, bet staiga netenku pusiausvyros. Tiesiu ranką į tvorą, į Rebeką, bet nepasiekiu ir žlegteliu, net sutarška žandikaulis.

— Rebeka, — išstenu, — eikš čia.

Tolumoje juokiasi vyriškis. Jis lyg niekur nieko nutveria avį ir užkelia ant rudo demblio. Akimirksniu, kol aš bandau nusikratyti avių mėšlą nuo kojų, ją nukerpa. Smarvė išlieka.

— Sunki pradžia, — sako vyriškis prieidamas.

Man šito šikniaus jau per akis.

— Nemanau, kad samdiniui dera taip elgtis, — sakau literatūrine kokteilių vakarėlio lankytojos tarsena. — Kai pasakysiu Džoliui, jis praneš šeimininkui.

Vyriškis ištiesia ranką, bet atitraukia, pamatęs mano mėšlinus pirštus.

— Ne per daug susijaudinau. Aš Samas Hansenas. Jūs turbūt Džolio sesuo?

Šitas asilas, topteli man, šitas mulkis, kuris iš kailio nėrėsi, kad mane pažemintų, yra nuostabusis Džolio susižavėjimo objektas?

Nusisuku, iš gėdos ar iš pykčio, ir sušnibždu Rebekai: „Noriu apsišvarinti.“

Samas nusiveda mus į Didįjį namą (jis jį taip vadina), kuklius rūmus, kylančius virš šimto akrų sodo. Jis berte beria datas ir faktus, matyt, turinčius padaryti mums įspūdį: pastatytas devynioliktame amžiuje, apstatytas senoviniais baldais, ple ple ple. Įvijais laiptais nuveda mane į antrą kambarį iš dešinės.

— Jūsų daiktai tebėra mašinoje? — klausia, lyg aš būčiau dėl to kalta. — Čia buvo mano tėvų miegamasis. Motinos drabužiai jums tiks. Pažiūrėkit spintoje.

Jis išeina ir uždaro duris. Kambarys gražus, lova su baldakimu, naktinis staliukas apkrautas šeikerių stiliaus gumbuoto klevo dėžutėmis, užuolaidos, vatinė antklodė su užvalkalu baltais ir mėlynais dryžiais. Nei tualetinio staliuko, nei komodos, nei spintos. Atsišlieju į sieną ir imu spėlioti, kur Samo tėvai laikydavo drabužius, o kai atsitiesiu, siena išsikišusi, ji sukiojasi ant vyrių ir atsidaro į slaptą kambario didumo spintą. „Kaip sumanu“, — tariu sau. Kai uždarau spintą, apmušalai — mėlynos rugiagėlės — taip tiksliai sutampa, kad neįmanoma įžiūrėti durų. Aš vėl prisispaudžiu prie sienos, ir ji nušoka nuo magnetinio kablio. Viduje keturi ar penki sarafanai ir sijonai, toli gražu ne tokie senamadiški, kaip maniau. Išsirenku gražų medvilninį, jis pora dydžių per didelis, todėl susijuosiu jį skara, spintoje užrišta ant kablio.

Mane ima pagunda palikti mėšlinus drabužius ant kambario grindų, bet susiprantu, kad tarnaičių čia nėra. Todėl išverčiu juos ir nusinešu į apačią. Rebeka ir Samas jau laukia.

— Ką daryti su šitais?

Samas žiūri į mane.

— Išskalbti, — pasiūlo, apsisuka ir išeina pro duris.

— Nuostabus šeimininkas, — sakau Rebekai.

— Manau, labai šaunus. — Ji parodo kur skalbyklė.

— Ačiū Dievui. Tikėjausi skalbimo lentos.

— Tai einat ar ne? — surinka Samas pro tinklines duris. — Negaliu gaišti visos dienos.

Mes einame paskui jį per sodą, kuris, turiu pripažinti, labai gražus. Obelų šakos, papuoštos vaškinių žalių lapų brangakmeniais ir pumpurų vėriniais, išsikerojusios it aštuonkojo čiuptuvai. Medžiai susodinti tvarkingomis, lygiomis eilėmis su dideliais tarpais. Kai kurios obelys taip išsišakojo, kad susipynė su gretimomis. Samas paaiškina, kurios sodo dalys skirtos mažmeninei prekybai, kurios — didmeninei. Kiekvieną sklypą kerta keletas takų, o ženkluose prie jų parašyta, kas kur auga ir kam parduota.

— Ei, Hedli! — šaukia Samas, artindamasis prie medžio, — susipažink su Džolio giminaitėmis.

Nuo kopėčių, slepiamų obels kamieno, nulipa vyriškis. Aukštas, nerūpestingai šypsosi, iš pažiūros Samo amžiaus. Jis čiumpa mane už rankos ir pakrato.

— Hedlis Slegas. Malonu susipažinti, ponia.

Ponia. Koks mandagumas. Akivaizdu, kad nėra artimas Samo giminaitis.

Jis palydi mus į žemesnę sodo dalį, tikiuosi, ten rasime Džolį. Nekantrauju jį pamatyti — kaip seniai tai buvo, nebežinau, ko tikėtis. Ar jo plaukai bus ilgesni? Ar jis pirmiau užkalbins mane, ar tik apkabins? Ar jis pasikeitęs?

— Girdėjau, nemažai keliaujate, — sako Samas.

Krūpteliu; užmiršau, kad jis čia.

— Taip, — atsakau. — Po visą šalį. Žinoma, buvau Europoje ir Pietų Amerikoje, vyro mokslinėse ekspedicijose. — Tariant vyro, liežuvis pinasi, ir pastebiu, kad Samas žiūri į mane. — Tiesą sakant, buvau daugelyje įdomių vietų. O kas? Jūs keliaujate?

— Visą laiką. Bet mintimis. — Valandėlę jis mįslingai tyli, taip ilgai, kad imu abejoti, ar jis iš tiesų toks prasčiokas, kokiu dedasi. — Nebuvau iškėlęs kojos iš Naujosios Anglijos, bet knygų apie keliones ir tyrinėjimus perskaičiau turbūt daugiau už visus kitus žmones.

— Kodėl niekur neišvykstate?

— Nėra laiko, kai turi tokį ūkį. — Jis gražiai šypsosi, tik, matyt, nedažnai. — Iš čia išvažiavęs, pradedu galvoti, kas bus blogai. Dabar, kai jūsų brolis čia, lengviau. Dalis atsakomybės tenka jam ir Hedliui. Bet tai nėra įprastas verslas. Negali atidėti vėlesniam laikui derliaus kaip kokio dalykinio susitikimo.

— Aišku, — sakau, nors, tiesą sakant, nieko nesuprantu. Kurį laiką einame tylėdami. — Tai kur jūs iš tiktųjų norėtumėt nukeliauti?

— Į Tibetą, — nedelsdamas atsako Samas. Nustembu. Dauguma žmonių paminėtų Prancūziją arba Angliją. — Norėčiau parsivežti Azijos obuolių veislių ir dauginti šiame klimate. Jei reikės, šiltnamyje.

Pajuntu, kad spoksau į jį. Jaunas, jaunesnis už Džolį, bet lūpų kampučiuose jau susimetusios raukšlelės. Stori tamsūs plaukai, tvirtas kampuotas smakras, amžinas įdegis. O akys neįžvelgiamos. Jų spalva labai ryški, mėlyna, bet ne kaip Oliverio. Jos dega.

Samas pakelia akis, ir aš susidrovėjusi nusigręžiu.

— Džolis sakė, kad jūs pabėgot iš namų, — ištaria jis.

— Ką jums sakė Džolis?

— Kad susivaidijot su vyru.

Turbūt Samas dumia man akis. Džolis tokių dalykų nepasakotų.

— Nemanau, kad tai jūsų reikalas.

— Iš dalies mano. Ką darote — jūsų reikalas, bet aš nenoriu skandalų savo ūkyje.

— Nesirūpinkit. Jei Oliveris pasirodys, kaubojiškų turnyrų nebus. Kraujo irgi. Pažadu.

— Blogai, — atšauna jis. — Kraujas — puiki trąša. — Ir pradeda juoktis, stebėdamasis, kad man nejuokinga. Atsikrenkščia. — Tai kaip užsidirbat duoną?

Atsakau, kad esu logopedė. Žiūriu į jį.

— Tai reiškia, kad vaikštau po San Diego mokyklas, ieškodama vaikų su kalbos sutrikimais — šveplų, su vilko gomuriu, turbūt suprantat.

— Norit — tikėkit, norit — ne, — kandžiai atkerta Samas, — bet aš lankiau mokyklą. — Jis pakraipo galvą ir paspartina žingsnį.

— Nenorėjau įžeisti, — sakau. — Daug žmonių nežino, koks logopedo darbas. Tiesiog esu įpratusi aiškinti.

— Klausykit, aš žinau, iš kur jūs. Žinau, ką jūs manot apie tokius kaip aš. Ir, tiesą sakant, man nusišvilpt.

— Jūs nieko apie mane nežinote.

— O jūs apie mane, — atšauna Samas. — Tai gal nebesigilinkim. Jūs atvažiavot aplankyti brolio — puiku. Norit kurį laiką paviešėti — gerai. Susitarsim taip: aš dirbsiu savo darbą, o jūs — savo.

— Puiku!

— Puiku.

Susikryžiuoju rankas ir stebeiliju į lygų ramų ežerą slėnyje.

— Noriu žinoti, kodėl jūs man nepadėjote.

— Mėšle? — Samas pasilenkia prie manęs, užuodžiu prakaitą, avis ir šieną — pastarasis kvapas malonus. — Nes gerai žinojau, kas jūs.

— Ką tai reiškia? — šaukiu jam įkandin. Jis jau drožia šalin, dideliais nerūpestingais žingsniais. — Ką, po velnių, tai reiškia? — Jis atsitiesia. — Kiaulė, — sumurmu po nosimi.

Žengiu dar porą žingsnių ir pamatau kopėčias, atremtas į aukštą medį, apkibusį pumpurais.

— Tai Džolis, — šaukiu. — Džoli! — Pasikeliu ilgą Samo motinos sarafano sijoną ir pasileidžiu per lauką.

Džolis vynioja aplink šaką žalią izoliacinę plėvelę. Jo plaukai vis dar šviesūs ir raitosi apie ausis. Jis raumeningas, stiprus, grakštus. Atmerkia akis ilgomis tamsiomis blakstienomis ir atsisuka į mane.

— Džeine! — ištaria, lyg nebūtų tikėjęsis išvysti manęs čia. Jis nusišypso, ir pasaulis atsiveria.

Džolis nušoka nuo kopėčių ir mane apkabina.

— Kaip sekasi? — šnibžda man į kaklą.

Mirksiu, tramdydama ašaras. Kaip ilgai laukiau!

Džolis atsitraukia ir švelniai nužvelgia mano veidą, pečius, klubus. Nepaleisdamas mano rankos, jis eina prie Rebekos.

— Regis, atlaikėte kelionę, — sako ir bučiuoja ją į kaktą. Ji palenkia galvą it laiminama. Džolis nusišypso Samui ir Hedliui. — Manau, susipažinote.

— Deja, — sumurmu. Samas rūsčiai sušnairuoja, o Džolis vedžioja akimis nuo vieno prie kito, bet mes abu tylime.

Džolis pliaukšteli delnais ir suneria pirštus.

— Ką gi, puiku, kad jūs čia. Reikės atsigriebti už visą laiką.

Samas netikėtai parodo geraširdiškumą ir duoda Džoliui laisvą pusdienį. Stovime vienas prieš kitą ir žiūrime, kol viskas išnyksta. Mano mažasis broliukas, — mąstau. — Ką aš be jo daryčiau?

Džolis nuveda mane prie storo skurdaus medžio nuleistomis šakomis. Atrodo, kad ši pajuodusi, be lapų obelis greitai nudžius.

— Darau, ką galiu, — sako jis, — bet tu teisi. Abejoju, ar šita atgis. — Jis apžergia vieną nulinkusių šakų ir patapšnoja per ją, siūlydamas atsisėsti. Pasižiūrime vienas į kitą ir prabylame kartu. Juokiamės. — Nuo ko pradėsim? — klausia Džolis.

— Galėtume nuo tavęs. Noriu tau padėkoti, kad mane čia atsiviliojai. — Nusišypsau, galvodama apie jo mąslius laiškus geltoname liniuotame popieriuje, žodžius paraštėse, skubotus, kone byrančius nuo puslapio, laikomus krūvoje tik sakinio struktūros. — Be tavęs tikrai nebūčiau atvažiavusi.

— Džiaugiuosi. Puikiai atrodai. Dar niekada nebuvai tokia graži.

— Kriošena, — sakau, bet Džolis purto galvą.

— Kalbu rimtai. — Jis man nusišypso, paima už rankos ir ima ją maigyti, lyg gerintų kraujotaką.

— Tu čia laimingas? — klausiu.

— Apsižvalgyk, Džeine! Atrodo, pats Dievas numetė mums šią puikią kalvą ir ežerą, o man pasisekė čia dirbti. Jei tai galima vadinti darbu. Aš taisau tai, kas nesutaisoma. Aš prikeliu medžius naujam gyvenimui. — Jis žiūri man į akis. — Aš tapau mitologiniu asmeniu. Dar vienos progos dievu.

Juokiuosi.

— Kaip tik tau. Nieko nuostabaus, kad aš čia.

— Vadinasi, dabar apie tave. — Džolis žiūri į mane laukdamas, kol prabilsiu.

— Nežinau, nuo ko pradėti.

— Nesvarbu, — sako Džolis. — Kaip nors pasieksim vidurį.

— Štai ką galiu pasakyti. — Nervingai nusijuokiu. — Išvažiavau ne todėl, kad ilgai ir įtemptai apie tai galvojau. Išvažiavau impulsyviai. Kaip pridegta. — Spragteliu pirštais. — Nebežinojau, ką darau.

— Tai kodėl trenkei Oliveriui? — šypsosi Džolis. — Tik nemanyk, kad priekaištauju. Be abejo, sumanymas buvo puikus.

— Žinai standartinį atsakymą. Mušamas vaikas užaugęs muša ir pats. Pastaruoju metu dažnai galvoju apie tėtį. Klasikinis atvejis, tiesa? Už tėvų nuodėmes kenčia vaikai?

Džolis uždeda mano ranką ant savo džinsų kiškos.

— Manai, jis pakeliui į čia?

— Bus daugiausia po dešimties dienų. — Sukioju sutuoktuvinį žiedą, kurį, pasirodo, tebenešioju. — Nebent nusprendė išvykti į Pietų Ameriką, kaip ketino. Tokiu atveju turiu dar mėnesį.

— Nenoriu priminti, bet tu jį mylėjai.

Džolis suvokia esmę greičiau už visus kitus.

— Mylėjau mintį, kad jį myliu, — sakau, — bet tai menkas pakaitalas gyvenimui. — Įsmeigiu akis į brolį. — Jau sakiau, kad Oliveris niekuo dėtas. Kažkas pasidarė man. Pratrukau, kai susiginčijome. Dėl tokio nieko kaip jo kartoteka ar batų dėžės mano spintoje. Dėl to santuoka neišyra. — Žiūriu į savo kelius. — Aš bijau. Penkiolika metų pjausčiau vaisius, kaip nori Oliveris, lanksčiau jo skalbinius, šluosčiau jo purvą. Dariau viską, ko jis iš manęs tikėjosi. Nežinau, kodėl tą dieną jam vožiau. Gal tai buvo išeitis.

— Tu jos ieškojai?

— Nežinau, ko aš ieškau, — atsidustu. — Ištekėjau jauna. Pagimdžiau jauna. Todėl, kai žmonės klausdavo, kas aš, atsakydavau — „žmona“ arba „motina“. Negaliu tau pasakyti, kokia aš, kokia Džeirtė.

Džolis nenuleidžia nuo manęs akių.

— Ko tu nori?

Užsimerkiu ir bandau įsivaizduoti.

— Oi, Džoli, — sakau, — grįšiu namo ir būsiu ideali žmona, tobula motina. Darysiu viską, ką dariau iki šiol, ir daugiau nebešnekėsiu niekų. Gyvensiu kasdieniškai, tik pažadėk man penkias stebuklingas minutes, kol dar viskas nesibaigė.

50 Samas

Iš pradžių nesutariame. Žinau, kad ji atvažiuos, bet nelaukiu, ir ji, žinoma, pasirodo tada, kai aš pačiame avių kirpimo įkarštyje. Todėl apsimetu, kad negirdėjau, kaip privažiavo, nors matau, kaip išlipa iš mašinos su mergaite. Kerpu aviną, kai ji įžengia į aptvarą. Beveik jos nematau, nes žiūriu į avį, tačiau kojos gana gražios. Stengiuosi susikaupti ir kirpti tiesiai, lupti vilną nuo avies šono it kaulus iš ešerio. Gera vilna pastaruoju metu po septyniasdešimt penkis centus už svarą, vilna nuo pilvo pigesnė. Motina, kol buvo gyva, vilną karšdavo, suverpdavo ir megzdavo megztinius ar apklotus. Bet dabar vilną mes parduodame didmenininkui mieste. Kartais ten nusiperku antklodę, išaustą iš bendrų vilnų.

Ji žengia per šieną kaip per minų lauką. Jėzau Kristau, juk čia tik mėšlas. Tikriausiai juo tręšiama pusė prekybos centro daržovių, kurias ji valgo. Klausia, ar pažįstu Džolį.

Gal nereikėtų elgtis su ja taip atšiauriai. Šiaip ar taip, aš jos nepažįstu. Remiuosi prielaida. Ir vis dėlto negaliu atsispirti pagundai. Tik todėl, kad noriu pamatyti, kaip ji elgsis neįprastomis aplinkybėmis, prašau padėti atvesti avį, ir ji nueina paskui mane į daržinę. Ketinu skaniai pasijuokti, o paskui pasakyti jai, kas aš.

Ji daro taip, kaip aš, įsirausią į vilnas, lyg raizgydama tinklą ant pirštų, ir mes lėtai, susikūprinę einame abipus avies. Ji seka paskui mane prie demblio, kur kirpau avis. Vogčia dirsteliu į ją, jau meiliau. Bent rankų nebijo susitepti. Kakta aukšta, nosytė mažutė, riesta, lyg tokiam veidui būtų per didelė. Nepavadinčiau jos gražuole, bet nebjauri. Gaivi, lyg būtų ką tik nusipraususi. Žinoma, matau ją neišsipusčiusią. Ten, iš kur atvažiavo, tikriausiai ryškiai išsitinkavusi, apsikarsčiusi brangenybėmis ir pasidabinusi beprotiško kirpimo kostiumėliais.

Šaipytis nėra iš ko: ji dirba gerai. Paleidžiu avį, siekdamas skustuvo, staiga avis ištrūksta ir dumia tiesiai prie mergaitės.

— Ką darai? — rėkiu aš pirmus į galvą atėjusius žodžius. — Gaudyk!

Mergaitė — jos vardas Rebeka — puola prie avies, bet ši neria į kitą pusę. Atsisuku į Džolio seserį. Negaliu patikėti, kad žmogus gali būti toks kvailas ir paleisti nenukirptą avį.

— Maniau, stovės, — sako ji.

Dėl Dievo meilės, reikia nors truputį mąstyti. Ji atsiprašomai žiūri į mane, o supratusi, kad nesugraudins, pati nubėga paskui avį. Puola prie jos, nepastebėjusi mėšlo krūvos, suverstos ant šieno. Be abejo, žlegteli tiesiai ant jos.

Garbės žodis, nemaniau, kad taip atsitiks. Ketinau tik pajuokauti, parodyti merginai iš Niutono, ką reiškia dirbti ūkyje, o paskui nuvesti pas Džolį. Bet dabar, kai taip atsitiko, man linksma. Kad nesijuokčiau, sugaunu avį ir niekuo, be kirpimo, nebesidomiu. Avikirpėmis nurėžiu vilną nuo pilvo, kulšių, tarp kojų, aplink kaklą. Kojomis ir keliais prispaudžiu gulinčią avį ir nukerpu šonus, o vilna nusirita kaip sniego kilimas. Vidinė jos pusė puiki, balta, lanolino dėmės vos kelios. Sugniaužta ir paleista vėl išsipučia, garbanojama odos riebalų. Po kelių minučių, nukirpęs avį, lengvai pliaukšteliu jai per kulšį. Avis pašoka, pyktelėjusi dirsteli į mane ir nubėga į lauką pas kitas avis.

Prieinu prie Džolio sesers, kuri trina nugarą į tvoros skersinį. Iš kailio neriasi, kad nereikėtų liesti mėšlo. Nebeištveriu ir nusijuokiu jai į akis. Ji siaubingai dvokia; mėšlu aplipę net plaukai.

— Sunki pradžia, — sakau. Iš tikrųjų norėjau atsiprašyti.

Ji atrodo tokia sutrikusi ir nelaiminga, kad man pabunda sąžinė. Jau ruošiuosi jai pasakyti, kas esu ir kad nenorėjau, jog taip atsitiktų, kai ji persimaino. Išoriškai — atsitiesia, kilsteli smakrą, akys patamsėja. Staiga pradeda įsivaizdinti.

— Nemanau, kad samdiniui dera taip elgtis, — pareiškia man. — Kai pasakysiu Džoliui, jis praneš šeimininkui.

— Ne per daug susijaudinau, — sausai atsakau ir prisistatau. Ištiesiu ranką, paskui apsigalvoju. Ji pasako vardą. Juokiasi, taigi pamanau, kad gal viskas bus gerai.

— Eime, — sakau. — Didžiajame name galėsite apsišvarinti.

Parodau joms kambarius, sumetęs, kad po tokio fiasko bent jau tiek galiu dėl jų padaryti, ir pasakau Džeinei, kad ji gali apsivilkti mano motinos drabužiais, paliktais spintoje. Bus dukslūs, bet ji kaip nors susitvarkys. Ji beveik užtrenkia kambario duris man prieš nosį, ir aš nusileidžiu į apačią pas Rebeką, kuri žvilgčioja į senovinės namų vaistinėlės, man atitekusios iš senelės, stalčius.

— Ten nieko nėra, — sakau, užklupęs ją nusikaltimo vietoje.

Ji pašoka.

— Atsiprašau, — sako, — nenorėjau.

— Aišku, norėjai. Nieko baisaus. Dabar čia tavo namai. Bent kol kas. — Pats ištraukiu vieną stalčių ir išimu 1888 metų centą su indėno galva. Įdomu, ar ji žino, kad jis neša laimę.

Rebeka pradeda klaidžioti po kitus kambarius: saloną, virtuvę mėlynomis plytelėmis, biblioteką, prikrautą mano supirktų per daugelį metų knygų, daugiausia apie egzotiškus kraštus.

— Oho, — sako ji, paėmusi albumą apie Kanados Uolinius kalnus. — Jūs buvote visose šiose vietose?

Paskui ją įeinu į biblioteką.

— Žinai, ką reiškia keliauti mintyse?

— Iki šios vasaros taip keliaudavau. — Rebeka nusišypso man, nuoširdžiai, lyg neturėtų ko slėpti. Ji man patinka.

— Pasėdėsiu lauke. Gali apžiūrėti viską, ką tik nori. — Palieku ją, žiūrinčią į senovinį sekstantą, atremtą į židinio atbrailą. — Šitas naudojamas laivo vietai nustatyti, — priduriu išeidamas. Kai nusisuku, Rebeka prieina arčiau, ir senos grindys sugirgžda nuo jos svorio.

Lauke šilta, bet karštis neslegia: tokia ši vasara. Nekantriai žiūriu į laikrodį, nors tai nesąžininga. Džolio seserį palikau prieš kokias keturias minutes, jai reikia nusiprausti, o kai pagalvoji, aš kaltas, kad ji išsipurvino. Dirsteliu į sodą, jis iš Didžiojo namo matyti beveik visas, mėgindamas įžiūrėti Džolį ar Hedlį, kuriems galėčiau perduoti atvykėles. Nelabai moku elgtis su svečiais; niekada nežinau, ką sakyti. Ypač šiuo atveju; nesitikiu, kad moteris iš Kalifornijos supras mano gyvenimą, nes aš nesuprasčiau josios. Akimis vedžioju po takus, skiriančius veisles, ir matau, kuriuos medžius laikas purkšti, kuriuos — genėti. Žiūriu į lygias eiles, bet regiu ją. Stovinčią spintoje, besivelkančią marškinius. Susikišu rankas į kišenes ir pradedu švilpauti.

Ji ateina į apačią, apsivilkusi dryžuotą medvilninį motinos sarafaną. Jis beprotiškų rausvai oranžinių spalvų it karštas tvankus saulėlydis; tėtis taip ją graužė dėl šito rėžiančio akį drabužio, kad motina paliko jį, kai išsikraustė. Jis iš tikrųjų per daug pabrėžė jos plačius klubus, bet Džolio sesuo su juo atrodo beveik elegantiškai. Liemenį ji susijuosė sena skarele — ir ši jai buvo kaip tik? Trumpos rankovės per didelės blyškioms jos rankoms, mano nuomone, per plonoms. Bet rausvai oranžine spalva nusidažė jos skruostai, taigi viskas suderinta.

Ji nešasi nešvarius drabužius.

— Ką daryti su šitais?

Mano balsas kaip nesavas. Kimus ir nelygus.

— Išskalbti, — sakau, apsisuku ir nueinu takeliu, kol ji nepastebėjo, kaip keistai kalbu.

Jos mane greitai pasiveja, ir aš stengiuosi neužmegzti pokalbio, pasakodamas apie sodą. Kai apačioje išvystame Palaimos ežerą, pasakau Rebekai, kad jame smagu maudytis ir kad jame pilna ešerių — o gal ji mėgsta žvejoti. Matau, kad Džeinė žvalgosi į storus senus medžius šioje sodo dalyje — „Mclntosh“, — paskui atkreipia dėmesį į tvenkinį. Eidamas pro ją, užuodžiu citrinas ir švarias paklodes. Jos oda, net taip arti, primena man laukinės obels žiedo viduriuką — tobulybė.

— Hedli! — sakau. Jis nulipa nuo kopėčių, atremtų į medį, kurį genėjo. Kai supažindinu, padaro viską, ko aš nepadariau daržinėje. Jis čiumpa Džeinę už rankos ir pakrato; nulenkia galvą, sveikindamas Rebeką. Paskui žvilgteli į mane, lyg puikiai žinotų, kad yra pranašesnis.

Jis iškart atsilieka pasišnekėti su Rebeka — taip ir turėjo būti, Hedlis neblogai pažįsta žmones, — o man tenka bendrauti su Džeine. Likusius dešimt akrų mielai nueičiau netardamas nė žodžio, bet šiandien ir taip elgiausi šiurkščiai. Ką gi, Samai, tariu sau, jos ką tik pervažiavo visą šalį. Juk gali sugalvoti kokį su tuo susijusį sakinį.

— Girdėjau, nemažai keliaujate, — sakau.

Ji krūpteli kaip Rebeka, kai nutvėriau ją traukant vaistinėlės stalčius.

— Taip, — santūriai atsako. — Po visą šalį. — Žiūri į mane, lyg norėdama, kad įvertinčiau, ką pasakė, ir vėl nutaiso tą pačią pasipūtėlės miną. — Žinoma, buvau Europoje ir Pietų Amerikoje, vy... vyro mokslinėse ekspedicijose. — Teisybė, Džolis man pasakojo apie tą banginių gaudytoją ir kodėl Džeinė išvažiavo. — O kas? Jūs keliaujate?

Aš nusišypsau ir atsakau, kad buvau visur, bent mintimis. Bet ką ji mąsto, nenutuokiu, kol ji tiesiai paklausia, kodėl niekur neišvykstu. Bandau paaiškinti, kodėl sodininkystė nėra įprastas verslas, bet ji nesupranta. Aš ir nesitikėjau.

— Tai kur jūs iš tikrųjų norėtumėt nukeliauti? — klausia ji, ir aš iškart atsakau. Norėčiau nuvykti į Tibetą dėl to, ką galėčiau parsivežti. Žinau, kad žemės ūkio produktams įvežti sugaištami mėnesiai, o su medeliu muitininkai manęs niekada nepraleistų, bet bagaže galima paslėpti daugybę mažučių skiepūglių. Ar galit įsivaizduoti, ką reiškia parsivežti pradinį „Spitzenburg“ ar net dar senesnę veislę ir ją atkurti?

Suprantu, kad per daug plepu, ir atsisukęs pamatau, kad ji nenuleidžia nuo manęs akių. Užklupo netikėtai, todėl kaip paskutinis mulkis lepteliu, kas užeina ant seilės.

— Džolis sakė, kad jūs pabėgot iš namų.

Garbės žodis, ji išblykšta kaip drobė.

— Ką jums sakė Džolis?

Užsimenu, kad pabėgimas, mano nuomone, susijęs su jos vyru. Neketinau įžeisti viešnios, bet jos akys įtūžta ir patamsėja kaip pumos. Ji atsitiesia ir pareiškia, kad tai ne mano reikalas.

Dieve, kokia pasipūtėlė. Lyg būčiau išdavęs didžiausią paslaptį. Tik paminėjau, ką sakė jos brolis. Jei nori šakotis, tegu kabinėjasi prie Džolio, o ne prie manęs.

Neprivalau su tuo taikstytis, bent jau savo žemėje. Reikėjo susiprasti iš pradžių. Niekas nepasikeitė tarp tokių kaip ji ir tokių kaip aš: kai kurių medžių negalima skiepyti: kai kurios gyvensenos nesiderina.

Ji susikryžiuoja rankas ant krūtinės.

— Jūs nieko apie mane nežinote.

— O jūs apie mane, — atšaunu beveik rėkdamas. — Tai gal nebesigilinkim. Jūs atvažiavot aplankyti brolio — puiku. Norit kurį laiką paviešėti — gerai. — Jaučiu, kaip skruostais varva prakaitas. — Susitarsim taip: aš dirbsiu savo darbą, o jūs — savo.

Ji atmeta galvą, ant lūpų užkrinta arklio uodegos sruoga.

— Puiku!

— Puiku. — Nuspręsta. Su Džoliu ir Hedliu esame susitarę taip: jų reikalas, ką čia atsivesti svečiuotis, visi bus maloniai priimti. Taigi, jei Džolis nori, kad sesuo čia kurį laiką pabūtų, aš neprieštarausiu. Bet, dievaži, neketinu aplink ją tupinėti.

— Noriu žinoti, kodėl jūs man nepadėjote.

— Mėšle? — sakau ir patenkintas nusišypsau. Dėl visų tų kartų, kai tavo draugai mokykloje badydavo mane pirštais. Dėl vakarėlio, kai buvau dar piemuo, o tokia mergina kaip tu manimi pasinaudojo. Dėl to, kad galėdavau žiūrėti, bet negalėdavau liesti. — Nes gerai žinau, kas jūs.

Ir pergalingai nužingsniuoju į komercinę sodo dalį. Paskui išgirstu jos balsą, melodingą kaip kardinolo čiulbėjimas.

— Džoli! — šaukia ji. — Tai Džolis!

Keista žiūrėti į juos iš tolo, į vyruką, kuriuo pasitikiu kaip broliu, ir į moterį, kuri gadina man ūpą nuo tos akimirkos, kai atvažiavo. Iš pradžių Džolis jos negirdi. Jis apkabinęs medį, kurį skiepija; beveik pagarbiai palenkęs galvą, prašo obels gyventi. Po valandėlės jis it apsvaigęs pakelia galvą, pamato Džeinę ir šoka nuo kopėčių jos pasitikti. Jis stveria ją ant rankų, apsuka, o ji apsiveja rankomis jam kaklą ir prisiglaudžia, lyg būtų skendusi ir ką tik išgelbėta. Niekada nemačiau dviejų tokių skirtingų žmonių, taip puikiai tinkančių vienas kitam.

Hedlis, aš, Rebeka žiūrime į juos, ir mums nesmagu. Lyg būtume įsibrovėliai; lyg viskas — sodas, ežeras, dangus, pats Dievas — privalėtų šią porą palikti vienus.

— Po pietų gali nedirbti, Džoli, — tyliai sakau, — juk niekada nesiimtai su seserimi.

Pasuku atgal prie daržinės, ketindamas apsikuopti po kirpimo. Reikia atskirti paskutinės avies vilną, užrišti krepšius, šią savaitę nuvežti į miestelį. Palieku Hedlį rūpintis Rebeka, juodu puikiai sutaria. Paskui nudrožiu per sodą, o saulė degina man sprandą.

Dar nebuvo žmogaus, kuris man taip greitai ir taip labai būtų nepatikęs. Negaliu sakyti, kad elgiausi su ja negražiai, nepaisant epizodo su kerpama avimi, nes aiškiai ir ne kartą parodžiau, kad taip išėjo netyčia. Dešimt akrų iki daržinės — netrumpas kelias, ir aš visą laiką mąstau apie Džeinę Džons, jos veidą, išraudusį kaip mamos suknelė, teisuoliškumą vieną akimirką ir bejėgiškumą glaudžiantis prie Džolio — kitą.

Bandau šį tą nuveikti šiltnamyje, bet negaliu susikaupti. Vis prisimenu vidurinės mokyklos kvailystes — paikus nutikimus su miesto merginomis, kurios veikiausiai buvo Džeinės draugės. Man visada patikdavo tas tipažas: merginos, kurių veidai atrodo taip, lyg būtų paraudę nuo uolaus šveitimo; merginos, kurių plaukai tiesūs, žvilgūs ir kvepia avietėmis, kai prieini arčiau. Pamesdavau dėl jų galvą iš pirmo žvilgsnio, širdis imdavo daužytis mylios per minutę greičiu, burna išdžiūdavo, kol įsidrąsindavau prieiti ir pamėginti dar kartą. Negali žinoti, sakydavau sau. Gal ši mergina nesupras, iš kur tu. Gal jai tai nesvarbu. Galų gale atėjau į protą. Joms nereikėjo sakyti tiesiai, jų požiūris ir taip buvo aiškus: mes ne tavo nosiai.

Tokia buvo mano pirmoji klaida, kai sutikau Džeinę Džons. Reikėjo palikti ją ramybėje, parodyti, kur yra Džolis, ir tikrai neprašyti padėti kirpti avių. Iš pradžių ketinau pajuokauti, o taip nepridera. Ji ne tokia kaip mes. Ji nesupranta humoro.

Tada suvokiu, kad nepastebimai išėjau iš šiltnamio ir stoviu prie nudžiūvusios obels, spoksodamas į Džolį ir jo seserį. Džolis mane pastebi ir moja, kad prieičiau. Iš kitos pusės artinasi Hedlis su Rebeka.

— Kur jūs buvot? — klausia Džolis. — Mes jau ruošėmės pietauti.

Išsižioju, bet nieko nepasakau.

— Mes buvom prie ežero, — atsako Hedlis. — Rebeka pasakojo, kaip kvailiojate per Kalėdų pobūvius. — Tokiomis aplinkybėmis jis jaučiasi kaip žuvis vandenyje. Moka apmesti ir atausti, užglostyti nesutarimus, visus nuteikti smagiai.

— Samai, — prabyla ji. Ji mane užkalbino. — Džolis sako, kad turit šimtą akrų. — Ji žiūri tiesiai man į akis, linksma ir maloni.

— Ką nors nutuokiat apie obuolius? — atsiliepiu per šiurkščiai. Ji papurto galvą, arklio uodega šokinėja ant pečių. Arklio uodega; nedaug suaugusių moterų ją nešioja; štai kodėl ji kitokia. — Tada jums nebūtų įdomu.

Hedlis žiūri į mane, lyg klaustų: Koks velnias tave apsėdo?

— Būtų. Kokias veisles auginate?

Aš nieko neatsakau, todėl Hedlis ir Džolis pradeda taukšti apie visas sode auginamų obelų veisles. Einu prie nudžiūvusio medžio, kuris stūkso per kelis colius nuo jos, ir krapštau šakos žievę. Apsimetu, kad dirbu svarbų darbą.

Džeinė eina prie gretimo medžio.

— O kokie čia?

Ji nuskina „Puritan“, kilsteli prieš šiltą vidurdienio saulę ir prikiša prie lūpų, ruošdamasi atsikąsti. Pamatau iš užpakalio ir suprantu, ką ji tuoj padarys. Be to, žinau, kad šįryt ši sodo dalis buvo apipurkšta pesticidais. Instinktyviai ir staigiai kyšteliu ranką jai per petį, net jos nugara, kaulėta ir šilta, prisispaudžia prie manęs. Man pavyksta išmušti obuolį iš jos gniaužtų, ir jis rieda, kol sustoja, sunkiai nelyginant apverstas akmuo.

Ji apsisuka, lūpos atsiduria per kelis colius nuo mano veido.

— Kas jums, po galais, yra?

Aš galvoju: lipk į mašiną ir grįžk ten, kur pritampi. Arba išmesk iš galvos savo didžias idėjas ir netrukdyk man tvarkytis ūkyje, kaip, mano nuomone, reikia. Galvoju: čia, šiame tvenkinyje, aš esu stambi žuvis. Galų gale parodau į medį, nuo kurio ji nuskynė vaisių.

— Jie šiandien apipurkšti, — sakau. — Suvalgykit ir numirsit. — Nustumiu ją, užuosdamas kvepalus ir šiltą orą, virpantį virš jos odos. Praeidamas užkliudau jai petį ir užminu prakeiktą obuolį bato kulnu. Įsmeigiu akis į Didįjį namą ir nužingsniuoju. Neatsisukdamas. Iš akių, sakau sau, iš atminties.

51 Džeinė

Kadangi Didysis namas pastatytas devynioliktame amžiuje, reikėjo pertvarkyti visą vandentiekio sistemą. Be abejo, vonios kambarių yra, bet nedaug. Visi viršutinio aukšto gyventojai turi naudotis šeimininko vonios kambariu, kuriame stovi vonia naguotomis kojomis su užtraukiama iš visų pusių dušo užuolaida ir prieštvaninis unitazas su bakeliu ir patraukiama grandinėle virš galvos.

Šiandien atsikeliu taip vėlai, kad neabejoju, jog visi jau išėję į laukus. Vonios kambaryje nieko nėra, taigi įeinu ir atsuku dušą. Kai kambarys prisipildo garų, uždainuoju ritmenbliuzą, todėl negirdžiu, kaip atsidaro durys. Bet kai iškišu galvą pasiimti rankšluosčio muilui nuo akių nusišluostyti, prie veidrodžio stovi Samas Hansenas.

Jis jį nušluostęs ir išsitepęs veidą skutimosi kremu. Taip pasipiktinu, kad išsižiojusi stoviu kaip įbesta Ievos kostiumu. Vonios kambario durys nerakinamos, todėl nesistebiu, kad įėjo. Bet kad pasiliko? Kad skutasi?

— Atsiprašau, — prabylu. — Aš maudausi po dušu.

Samas atsisuka.

— Matau.

— Nemanot, kad turėtumėt išeiti?

Samas tris kartus barkšteli skustuvu į kriauklės porcelianą.

— Klausykit, šiandien popiet vykstu į susitikimą Bostone, o po keturiasdešimt penkių minučių — į susirinkimą Stou. Neturiu laiko laukti, kol baigsite įprastas trijų valandų pramogas vonios kambaryje. Man reikia nusiskusti. Ne aš kaltas, kad pasirinkote tokį velniškai nepatogų laiką maudytis po dušu — dabar jau beveik popietė.

— Valandėlę. — Aš užsuku vandenį ir pasiimu į vonią rankšluostį. Apsivynioju ir atitraukiu užuolaidą. — Jūs neleidžiate man pabūti vienai. Ar visada vėluodamas braunatės į vonios kambarį, kuriame yra žmonių? Ar tik aš tokia nelaiminga?

— Atstokit, — sako jis, braukdamas skustuvu per skruostą. — Sakiau, kad ateinu.

— O aš negirdėjau.

— Pasibeldžiau, paskui pasakiau, kad turiu įeiti. O jūs kažką numykėt. Savo ausimis girdėjau.

— Dėl Dievo meilės, aš niūniavau. Aš jūsų čia nekviečiau; aš dainavau po dušu.

Jis atsisuka ir iškelia skustuvą, įrodinėdamas savo teisybę.

— O kaip aš galėjau žinoti? — Jis spokso į mane, aplink lūpas balta puta, iškrypėlis Kalėdų senis. Akys beveik nepastebimai blyksteli, nužvelgdamos mano kūną, apsiaustą rankšluosčiu, nuo galvos iki kojų.

— Negaliu patikėti, — sakau ir atidarau vonios kambario duris. Į vidų plūsteli šalto oro banga, ir oda man ant sprando pašiurpsta. — Aš einu į miegamąjį. Prašom pasakyti, kai baigsite. — Išdrožiu lauk, palikdama šlapius pėdsakus ant rytietiško takelio koridoriuje.

Nueinu į savo kambarį ir atsigulu ant lovos, nusivyniojusi ir pasitiesusi rankšluostį. Paskui apsigalvoju ir vėl apsivynioju. Ko gero, jis dar čia įeis. Kažkas garsiai dunksteli į sunkias medines duris.

— Jis jūsų, — dusliai ištaria Samas.

Kraipydama galvą, grįžtu į vonios kambarį ir šį kartą pristumiu prie durų statinę, kurioje laikomi skalbiniai. Ji per lengva įsibrovėliui sulaikyti, bet jei nuvirs, tikrai išgirsiu. Palendu po dušu ir išsiplaunu šampūną. Baigiu dainą.

Užsukusi vandenį, užtraukiu dušo užuolaidą ir pirmą kartą pastebiu, kokia ji plona ir balta. Pakišu ranką ir aiškiai ją matau. Užuolaida beveik permatoma, vadinasi, jis tikriausiai viską matė. Viską.

Sausai nušluostau veidrodžio kampą, ieškodama veide naujų ar gilėjančių raukšlių. Žiūriu į save šiek tiek ilgiau negu paprastai, ypač atkreipdama dėmesį į akių išraišką. Pradedu spėlioti, ką matė Samas. Įdomu, ar jam patiko.

— Palaukit! — šaukiu pro miegamojo langą. — Nepalikit manęs! — Džolis, stovintis lauke su Hedliu ir Rebeka, pamojuoja — jis išgirdo.

Bėgdama pro veidrodį, užsikišu už ausies išsipešusią sruogą ir nulekiu laiptais.

Lipdama žemyn, sutinku Samą, lipantį aukštyn. Jis krenkšteli. Aš irgi neskubu su juo sveikintis. Jaučiu, kaip visas veidas parausta.

— Kur mes šiandien važiuosim? — klausiu, įžengdama į linksmą plytomis grįstą kiemelį priešais sodą.

Džolis nusišypso, mane pamatęs.

— Nelabai toli. Šią popietę turiu su Samu važiuoti į Bostoną pas supirkėją. — Jis vilki marškinius, kuriuos pernai atsiunčiau per Kalėdas — polo, su plačiais kaip regbininko dryžiais, violetiniais ir oranžiniais. Džiaugiuosi, kad marškiniai išblukę: vadinasi, jie jam patinka. — Kaip miegojai?

— Stebuklingai, — atsakau, ir nemeluoju. Mes jau antrą naktį nakvojame Didžiajame name, ir antrą naktį aš užmingu, vos spėjusi padėti galvą ant pagalvės. Iš dalies gal dėl saulėje praleisto laiko, dėl mus užklupusios vasaros, bet iš dalies dėl pačios lovos: ji dvigulė, su baldakimu, su plunksnų patalais ir pūkine antklode.

Hedlis moko Rebeką apsukti švendro stiebą aplink pūkuotą burbuolę, o paskui nutraukti. Kulka. Jis pataiko man į koją. Rebeka mano, kad tai žavu.

— Oi, parodyk dar, — prašo ji. Einu artyn, judantis taikinys.

— Ji privertė mane, garbės žodis, — Hedlis prisidengia akis nuo saulės.

Jis man patinka. Iškart patiko, bet iš dalies dėl to, kad taip skyrėsi nuo Samo. Hedlis paprastas: jis toks, koks atrodo. Be to, jis labai gražiai elgiasi su Rebeka. Kai atvažiavome į sodą, jis ją įsidukrino. Ji sekioja jį kaip šuniukas, žiūri, kaip jis geni medžius, akiuoja ar net skaldo malkas. Pastaruoju metu, pamačiusi Hedlį, greta išvystu ir Rebeką.

Rebeka, Hedlio padedama, vynioja švendro stiebą.

— Dabar įkišk pirštus į kilpą, — aiškina jis, atsargiai stumdamas jos ranką, — ir trauk. — Ji prikanda apatinę lūpą. Švendro burbuolė prašvilpia man virš galvos ir pataiko į Džolį.

Džolis eina artyn, susikišęs rankas į šortų kišenes.

— Tai kur mes šiandien trauksime, įgula?

— Galėtume nuvežti jas į miestą, — siūlo Hedlis. — Nuvestume į prekybos centrą, kad jos pamatytų, kur atsiduria mūsų obuoliai.

— Jos virpės iš džiaugsmo ir susijaudinimo, — sako Džolis.

— Nemanykit, kad mus linksminti — jūsų pareiga, — atsiliepiu. — Aš laiminga vien vaikščiodama čia. Jei turite darbo, mes savimi pasirūpinsime. — Vakar visą dieną praleidau su Džoliu, sekiojau jį dirbantį nuo medžio prie medžio. Jis pasakė, kad puikiausiai gali sykiu akiuoti ir plepėti. Mes kalbėjome apie vietas, kurias mačiau pakeliui į Masačūsetsą. Kalbėjome apie mamą ir tėtį. Pasakiau jam, kokie buvo Rebekos pažymiai praėjusį pavasarį; ką Oliveris ketino daryti prie Pietų Amerikos krantų. O Džolis mainais išmokė mane obuolių veislių, kurias augina Hansenas, pavadinimų. Jis parodė, kaip jauną šakelę su pumpurais priauginti džiūstančiam medžiui. Jis parodė medžius, kurie atlaikė šią procedūrą, ir medžius, kurie neatlaikė.

Su Džoliu būti labai gera. Vien stovėdama šalia prisimenu, kaip tuščia, kai jo nėra su manimi. Nuoširdžiai tikiu, kad mes galime skaityti vienas kito mintis. Dažnai, būdami drauge, neaušiname burnos, o kai katras prabyla, paaiškėja, kad abu mėgavomės tuo pačiu prisiminimu.

Džolis ir Hedlis kalba apie šią popietę sode. Pasirodo, Hedlis irgi bus užsiėmęs, Samui išvažiavus, jis prižiūrės darbus. Tačiau aš ir Džolis manome, kad jis pasiūlys pasiimti Rebeką, kol dirbs. Juodu žvilgteli vienas į kitą ir kartu ištaria:

— Ledų!

— Ledų? — pakartoja Rebeka. — O kur?

— Be abejo, reikia jas nuvežti pas Batriką, — sako Hedlis. — Ten lauko aptvare laikomos holšteinų veislės karvės, iš jų pieno gaminami ledai.

— Dar tik vienuolika. — Aš net nepusryčiavau.

— Vienuolika, — atsiliepia Džolis. — Ten atidaryta nuo dešimtos.

— Nežinau.

Džolis griebia mane už rankos ir ima tempti prie mėlyno pikapo ant tako.

— Nebūk tokia mamytė. Pagyvėk.

Hedlis pasiūlo man sėsti į keleivio vietą kabinoje, pasakęs, kad jis gali važiuoti kėbule su Rebeka. Džolis pasuka uždegimo raktelį, o kai pradeda važiuoti atbulas, Hedlis iššoka iš sunkvežimio.

— Palauk valandėlę, — sušunka jis ir įlekia į garažą. Grįžta su dviem ryškiai dryžuotomis sulankstomomis paplūdimio kėdėmis ir meta jas Rebekai.

Pro mažą kabinos langelį žiūriu, kaip Hedlis pastato kėdę Rebekai ir išdidžiai, iškilmingai pasodina. Ji juokiasi; seniai nemačiau jos tokios laimingos.

— Jis mielas vaikinas.

— Hedlis? — klausia Džolis, atbulas važiuodamas kalva iki viršaus ir apgręždamas sunkvežimį. Jis žiūri į užpakalinio vaizdo veidrodėlį, matyt, norėdamas patikrinti, kas vyksta kėbule. Rebekos kėdė ima slysti, trenkiasi į Hedlio kėdę, ir ji nerangiai šlepteli jam ant kelių. — Jis tikrai mielas. Tik visų labui viliuosi, kad nebus per daug mielas.

Pasižiūriu pro dulkėtą langelį, bet jokių nešvankybių nepamatau. Hedlis juokdamasis padeda Rebekai atsisėsti ant kėdės ir rodo, kaip įsitverti ir laikytis už sunkvežimio bortų.

— Ji dar vaikas.

— Jei jau prabilom apie vaikus, — sako jis, — ar jų tėvus... tu nepasakei, ką ketini čia veikti.

Aš žaidžiu su pirštinių skyreliu, atidarau, uždarau, vėl atidarau. Jame nieko nėra, išskyrus Meino žemėlapį ir butelių atidariklį.

— Ką ketinu veikti? Maniau, mes atostogaujame.

Džolis žiūri į mane akies kampučiu.

— Žinoma, Džeine. Kaip pasakysi.

Pajuntu, kad sudribau ant keleivio sėdynės ir uždėjau kojas ant prietaisų skydo — kaip tik tai draudžiu Rebekai. Mes sustojame, užsidegus raudonai šviesai, ir aš išgirstu Hedlio ir Rebekos balsus.

— Aštuoniasdešimt du buteliai alaus ant sienos, — dainuoja jie.

Džolis dirsteli į mane.

— Daugiau apie tai nekalbėsiu. Bet anksčiau ar vėliau — greičiausiai anksčiau — sode pasirodys Oliveris ir paprašys pasiaiškinti. Nesu tikras, kad žinai, ką atsakyti, bent kol kas. Bet esu įsitikinęs, kad nežinosi, ką atsakyti, kai jis lieps tau lipti į mašiną ir su juo važiuoti namo.

— Puikiai žinau, ką atsakysiu, — pareiškiu, nustebindama save. — Atsakysiu „ne“.

Džolis paspaudžia stabdžius, ir aš išgirstu, kaip į kabinos užpakalinę sieną trenkiasi dvi kėdės. „Ai!“ — aikteli Rebeka.

— Kėbule sėdi mergytė, nežinanti, kas darosi tavo galvoje. Tavo nuomone, sąžininga išsivežti ją iš namų, o paskui padaryti staigmeną — pranešti, kad ji nebegrįš? Ar kad su tėvu ji nebegyvens? Ar klausei, ką ji apie tai mano?

— Trumpai drūtai, — sakau, — ką darytum tu?

Džolis žiūri į mane.

— Ne tai svarbu. Aš žinau, ką turėtum daryti. Nesuprask manęs neteisingai: man smagu, kad tu čia, aš savanaudis, bet dabar Masačūsetse tu svetima. Turėtum būti San Diege, sėdėti prie virtuvės stalo su Oliveriu ir aiškintis, kas buvo negerai.

— Mano brolis romantikas, — sausai ištariu.

— Pragmatikas, — pataiso Džolis. — Manau, penkiolika metų — užtektinai ilgas laiko tarpas mokytis iš klaidos.

Hedlis praneša Džoliui, kad šis ką tik pražiopsojo posūkį. Džolis atbulas įvažiuoja į šunkelį ir apgręžia sunkvežimį.

— Pažadėk, kad pagalvosi. Net jei šaunusis Oliveris stovės prieangyje, kai grįšime, tu neprasižiosi, kol neišklausysi, ką jis pasakys.

— „Išklausysi, ką jis pasakys.“ Jėzau, Džoli, aš tai dariau visą gyvenimą. Kada man leisi išsižioti? Kada ateis mano eilė?

Džolis šypsosi.

— Papasakosiu tau vieną dalyką, kurį išmokau iš Samo.

— Būtinai reikia?

— Jis puikus verslininkas. Jis nekalbus, kaip tik todėl nelieka nepastebėtas. Jis priverčia priešininką kalbėti, blaškytis. O pats sėdi ir klausosi. Susidaro absoliutaus žinojimo, visiškos kontrolės įspūdis. Matai, aš gerai pažįstu Samą, todėl kartais matau, kad jam kelnės pilnos. Bet ne tai svarbu. Svarbu, kad jis moka tuo pasinaudoti. Jis laukia, galvoja apie padėtį ir tyli, o kai išsižioja, gali būti tikra, kad klausosi visas pasaulis.

Aš atlošiu galvą į saugos diržą.

— Ačiū už naudingą patarimą.

— Apsimesk, kad jis nesusijęs su Samu, — šypsosi Džolis. — Patarimas vertingas, nesvarbu, ką apie jį manai.

Nespėju nė mirktelėti, o mes jau lekiame žvyruotu keliu, keldami dulkių debesis. BATRIKAS, parašyta skyde ranka. Pastatas T formos. Laukia eilė merginų geltonais languotais melžėjų chalatais, su rašikliais ir bloknotais rankose, pasiruošusios užsirašyti nurodymus. Ant stogo virš skydo didelė plastikinė karvė.

— Tau patinka karvė? — klausia Rebekos Hedlis, padėdamas jai išlipti iš sunkvežimio.

Ji linkteli.

— Niekada tokios nemačiau.

Hedlis vedasi ją prie rąstų tvoros su spygliuota viela viršuje. Tokia tvora aptverta didelė pieva, kurioje ganosi holšteinų veislės karvės. Atrodo, kad jas išdėstė fotografas.

— Ši vieta man primena Naująjį Hampšyrą, — sako Hedlis. — Ten dabar gyvena mano mama.

Jis peršoka per tvorą, beveik atkreipdamas tingių karvių dėmesį. Viena net galvą pasuka. Hedlis ištiesia ranką Rebekai ir padeda jai perlipti per spygliuotą vielą. Dabar ji irgi pievoje.

— Kada važiuosi atgal? — klausiu brolio.

— Per pietus, — atsako Džolis, — kai važiuos visi.

Hedlis paima Rebeką už rankos ir nuveda prie romios karvės. Ji guli, pasikišusi kojas po savimi. Hedlio raginama, Rebeka atkiša karvei pirštus, o ši pradeda juos laižyti. Rebeka nusijuokia ir atsitraukia.

— Tokių daug turite San Diege? — klausia jis.

Rebeka purto galvą.

— O tu kaip manai?

— Jos turi keturis skrandžius. Tačiau ką daro su kiekvienu, nežinau.

— Keturis skrandžius, — pagarbiai pakartoja Rebeka. — Oho!

Hedlis žengia žingsnį atgal; matyti, kad jis nepratęs prie žinovui teikiamos pagarbos.

— Ir jų negalima laikyti viename lauke su avimis, nes avys per žemai nugraužia žolę, ir karvės nebegali jos apvynioti liežuviu ir nupešti. — Aiškiai matyti, kad jis didžiuojasi. — Jos turi tik vieną dantų eilę, apatinių. — Rebeka, niekada nesidomėjusi galvijais, klausosi ištempusi ausis.

— Jos kalba ausimis, — Hedlis dar labiau pagyvėja. — Abi ausys atgal — laiminga, abi ausys pirmyn — įdūkusi. Viena pirmyn, viena atgal: „Kas atsitiko?“ — Hedlis juokiasi. — Jei gyventum čia, — jis pritildo balsą, — jei iš tikrųjų čia apsigyventum, gaučiau tau veršiuką. — Valandėlę jis ryja Rebeką akimis, paskui nusisuka.

— Norėčiau veršiuko, — sako Rebeka. — Pavadinčiau jį Linksmuoliu.

Hedlis, ėjęs ratu, sustoja kaip įbestas.

— Tu rimtai? — klausia jis išsižiojęs. — Vaikystėje turėjau karvę, vardu Linksmuolė.

Jis stebeilija į Rebeką taip smalsiai, kad ši ima apžiūrinėti savo rankas.

— O kam dėmės? — droviai klausia.

— Maskuotė.

— Tikrai? — Rebeka pirštu apveda arbatinuko pavidalo lopą ant karvės šono.

— Tiesą sakant, karvių į kariuomenę neima. Tik jaučius. — Jis palaukia, kol Rebeka nusijuoks. Tada pasilenkia prie jos ir sušnibžda į ausį kažką, ko nenugirstu.

Tačiau po tų žodžių Rebeka leidžiasi bėgti. Ji dirsteli į Hedlį ir nusiveja jį per lauką, šokinėdama per akmenis ir vengdama karvių, kurios išsigandusios atsistojo.

— Tai pavojinga? — klausiu.

— Jie greitesni už karves, — sako Džolis. — Aš nesijaudinčiau.

Jie žaidžia liestynes. Hedlis pasiveja Rebeką — šiaip ar taip, jo kojos daug ilgesnės. Jis meta ją į orą. Uždususi Rebeka bando pešti jam plaukus, daužo kumščiais pečius.

— Paleisk mane! — šaukia juokdamasi. — Sakau, paleisk!

— Jis moka elgtis su vaikais, — sako Džolis, baigdamas ledus.

Rebeka nustoja spurdėti, ir Hedlis laiko ją ore, suėmęs už pažastų it baleriną jos partneris. Rebekos rankos suglemba, ir Hedlis lėtai nuleidžia ją ant žemės. Rebeka nebesijuokia. Hedlis nusigręžia nuo jos. Pasitrina sprandą. Paskui pamoja man ir pasuka atgal.

— Palauk! — šaukia Rebeka, bėgdama jam iš paskos. Hedlis neatsako. — Palauk manęs!

Po pietų, kai visi išvažiuoja, aš vaikštinėju po šią kalvotą žemę ir mąstau apie Oliverį. Lauke labai karšta; tiesą sakant, lauke būti per karšta, bet Didžiajame name visai nėra ko veikti. Be Džolio sode nuobodu; Rebekos nemačiau nuo tada, kai grįžome iš Batriko, su samdiniais leisti laiko neketinu. Todėl nusiaunu batus ir vaikštau netoli ežero.

Pradedu galvoti apie Oliverį tik todėl, kad mano sijonas šnara jo vardą. Sulig kiekvienu žingsniu jis čiuža kaip eilėraštukas: O-li-veris Džon-sas. O-li-ve-ris Džonsas.

Tai kokia galioja taisyklė? Ar du žmonės per penkiolika metų gali taip pasikeisti, kad santuoka išyra? Kaip tai vadinama skyrybų bylose — nesutaikomi prieštaravimai? Nepasakyčiau taip apie mudu. Tiesa, kartais Oliverio žvilgsnis dar gali grąžinti mane į tuos laikus, kai stovėjau Vuds Houlo prieplaukoje, žiūrėdama į jį iki pusės vandenyje, purvinomis rankomis švelniai laikantį kietąją venerą. Kartais, žiūrėdama į Oliverį, dar galiu paskęsti jo šviesiose žalsvai mėlynose akyse. Bet kad tų kartų nedaug ir reta, irgi tiesa. Tiesa, kad nustembu, prisiminusi andainykščius jausmus.

Staiga suvokiu, kad priešais stovi Rebeka. Įsikimbu jai į parankę.

— Karštis tiesiog lenkia prie žemės, — sakau. — Vien dėl jo galima grįžti į Kaliforniją.

Ji susirišo marškinėlius ant pilvo, atsiraitė rankoves, bet per krūtinę ir nugarą vis tiek varva prakaitas. Ji susipynė plaukus, kad nekristų ant veido, ir surišo pienės kotu.

— Čia nelabai yra ko veikti, tiesa? Vaikščiojau su Hedliu, bet šiandien jis nekreipia į mane dėmesio. — Gūžteli pečiais, lyg jai nerūpėtų — aišku, aš ja netikiu. Mačiau, kas atsitiko ledainėje: Rebeka priėjo per arti, ir Hedlis pagarbiai atsitraukė. Ji pametusi galvą dėl Hedlio; vasaros romanas. O jis, kaip ir sakė Džolis, gražiai su ja elgiasi; atstumti ją darbų dingsčia ne taip užgaulu, kaip pasakyti, kad ji dar vaikas. Rebeka papučia lūpas. — Vaizduoja didelį viršininką, kai Samas išvykęs.

Samas.

— Liaukis, — sakau, vildamasi, kad šio ryto nutikimas vonios kambaryje pralinksmins Rebeką.

Jos veidas nušvinta.

— Jis tave matė?

— Žinoma, matė.

Rebeka purto galvą ir prisilenkia arčiau, supratingai žiūrėdama į mane.

— Ne, — atkerta ji, — ar jis tave matė?

Pagaliau sužadinau jos susidomėjimą.

— Ką aš žinau? Ir kodėl man tai turėtų rūpėti?

Tada ji pasakoja man tą patį seną anekdotą, kurį jau girdėjau iš Džolio: Samas — apsigimęs verslininkas, sodą jis atsodino iš naujo, o bendruomenei yra sėkmės etalonas. Neabejoju, supranta, kad nesiklausau. Todėl bando mane sudominti.

— Kodėl tu ir Samas nekenčiat vienas kito? Juk tu jo beveik nepažįsti.

Nusijuokiu, bet juokas piktas.

— Ne, pažįstu. Matai, Samas ir aš augdami mąstėme stereotipiškai. — Pasakoju, ką Niutono merginos manydavo apie profesinių techninių mokyklų vaikinus: juos domino tik specialybės dalykai, o mes visos žinojome, ko vertas geras išsilavinimas. — Neneigiu, kad Samas Hansenas — protingas žmogus, — sakau Rebekai, — bet ar tau neatrodo, kad jis galėtų turėti daugiau negu šitai? — Mosteliu ranka, bet įdėmiau įsižiūrėjusi į tai, ką rodau, nutylu. Tenka pripažinti, kad vaizdas, išmargintas šio metų laiko spalvomis, žavus. Jis ne man, bet tai nereiškia, kad nieko nevertas.

Rebeka pradeda rauti žolę.

— Nemanau, kad Samo nekenti dėl to. Man atrodo, nekenti jo, nes jis neįtikėtinai laimingas.

Klausausi, kaip ji postringauja apie paprastus dalykus, apie pasiektus tikslus, paskui kilsteliu antakius.

— Ačiū, daktare Froidai. — Pasakau, kad aš čia ne dėl Samo; aš čia dėl Džolio.

Tada ji mane ir suglumina: paklausia, ką darysim toliau. Aš mikčioju, aiškinu, kad kurį laiką pabūsime čia, kol ką nors nuspręsime, o paskui Rebeka pasiremia ant alkūnės.

— Kitaip tariant, — apibendrina ji, — tu net nenutuoki, kada išvažiuosim.

Pasilenkiu prie jos.

— Kas yra, Rebeka? Tėvo pasiilgai? — Vienas dalykas, į kurį beveik neatsižvelgiau, galvodama apie Oliverį ir save, — ji. Kur ją dėti — pusę manęs, pusę jo? — Gali pasakyti, jei pasiilgai, — priduriu. — Juk jis tavo tėvas. Nesistebėčiau. — Iš paskutiniųjų stengiuosi jo nepeikti — dukters labui.

Rebeka žiūri į dangų.

— Nepasiilgau tėčio, — sako ji. — Nepasiilgau, — ir per skruostus jai pradeda riedėti ašaros. Prisitraukiu ją ir stipriai apkabinu. Tada prisimenu, kokia ji buvo tą dieną, kai išvažiavome iš Kalifornijos. Ji sėdėjo automobilyje. Ji paėmė daiktus. Man dar netoptelėjo, kad išvažiuosiu, o ji jau buvo viską numačiusi.

Augdama kažkurią akimirką supratau, kad tėvo nebemyliu. Lyg jis būtų kaip kraują išsiurbęs iš manęs meilę su kiekvienu smūgiu, su kiekvienu naktiniu apsilankymu mano kambaryje.

Nebuvo skaudu nieko jam nejausti. Augdama maniau, kad jis pats kaltas. Aš praradau jautrumą. Jei mano jausmai ir toliau būtų buvę tokie gilūs kaip vaikystėje, būčiau numirusi tą pirmą kartą, kai jis atėjo į mano kambarį.

Iš Rebekos veido, net iš jos odos temperatūros man aišku, kad ji mąsto, ką reiškia mylėti tėvą ir ar verta. Nes, kai atsiduri šiame taške, abejoju, ar gali grįžti.

— Ša, — sakau, sūpuodama jos galvą. Padaryčiau viską, kad ji ten neatsidurtų. Grįžčiau pas Oliverį. Prisiversčiau jį pamilti.

Tolumoje važiuoja džipas. Vos įžiūrimas, kaip taškelis prie daržinės. Matau, kaip iš jo išlipa Džolis; kitas žmogus turėtų būti Samas. Net iš tokios tolybės mūsų akys susitinka. Nežinau, ką jis galvoja, bet pasijuntu spąstuose ir negaliu nusigręžti.

52 Samas

Pastarąsias dvi dienas man skauda galvą. Ir ne taip, kaip paprastai — šis skausmas prasideda nuo ausų ir plinta per akis iki viršunosės. Taip baisiai galvos man neskaudėjo per visus dvidešimt penkerius metus. Todėl manau, kad viskas dėl Džeinės Džons.

Šį rytą užklupau ją po dušu, ir ji išsigalvojo kažin ką. Skubėjau į susitikimą, o jei vėluoju ir įsibraunu į vonios kambarį, kuriame tuo metu po dušu prausiasi Džolis ar Hedlis, jiems nei šilta, nei šalta. Gal aš tiesiog nepripratęs prie moterų namuose. Bet, šiaip ar taip, šita nuolat maišosi po kojomis.

Mudu su Džoliu grįžtame iš Bostono po velniškai sėkmingo susitikimo su pirkėja iš „Purity“, atnaujinusia sutartį dėl „Red Delicious“. Negaliu sakyti, kad Regalija man patinka — ji stora, o per pietus sukerta daugiau už mane, — bet sutartį su mumis vėl pasirašė. „Manau, tai labai ilgo ir vaisingo bendradarbiavimo pradžia mums abiem, Samai“, — šiandien pasakė ji, valgydama apkepą, ir koketiškai nuleido akis. Net juokas ima, į susitikimus su pirkėjomis ar prekybos centrų atstovėmis pradėjau vestis Džolį, nes jis moka joms apsukti galvą ir sužavėti. Pasižymi subtilumu ir taktu, kurie man visada būdavo svetimi. Bet Regaliją traukiu aš. Todėl, būdamas verslininkas, nusišypsojau jai ir pamerkiau. Kartais man atrodo, kad taip elgtis negarbinga, — antra vertus, viena iš milijono pirkėjų būna moteris, tai kodėl nepanaudoti savo pranašumų sandoriui sudaryti.

Vairuoja Džolis. Mes ką tik pravažiavome ranka rašytą skydą, sveikinantį atvykus į Stou, — ir jis prabyla, nors tylėjo nuo pat Bostono.

— Noriu pasikalbėti su tavimi apie savo seserį, Samai.

— Apie ką? — sakau, barbendamas pirštais į prietaisų skydą. — Nėra apie ką. Tau su ja smagu. Tai ir džiaukis.

— Na taip, ko gero, reikės naudingiau išnaudoti laiką, kol jūs vienas kito neužmušėt.

— Tu klysti, Džoli. Nieko tarp mūsų nėra. Mes tik vengiame vienas kito.

— Kodėl nuo pat pradžių taip nemėgstat vienas kito?

— Aliejus ir vanduo nesusimaišo, — sakau jam, — bet dėl to nelaikomi viename stiklainyje.

Džolis atsidūsta.

— Aš tavęs neversiu, Samai. Neabejoju, turi savo nuomonę. Bet norėčiau, kad būtum jai atlaidesnis — dėl manęs.

— Žinoma, — sakau.

Džolis žiūri į mane.

— Gerai.

Jis įvažiuoja į keliuką, o išlipę iš džipo tolumoje pamatome Džeinę ir Rebeką. Sugaunu Džeinės žvilgsnį. Lyg būtume susikibę; nė vienas nenori pirmas nuleisti akių. Tai reikštų pralaimėjimą.

— Eini? — klausia Džolis ir pasuka prie jų.

— Gal ne, — atsakau, tebespoksodamas į jo seserį. — Pradėsiu virti vakarienę. — Gurkteliu ir nusisuku, jausdamas jos akis, įsmeigtas man į nugarą.

Supjaustau cukiniją ir bulves, sumetu jas į puodus su verdančiu vandeniu. Sukapoju į keturias dalis dvi vištas, apvolioju miltuose ir apkepu, įpjaustau į daržoves migdolų, prigliaudau žalių žirnių. Viską išmokau iš motinos. Čia beveik visada verdu aš; jei valgį taisyti patikėčiau Hedliui ar Džoliui, maitintumės makaronais iš skardinių.

Po trijų ketvirčių valandos verandoje paskambinu surūdijusiu trikampiu varpeliu, kviesdamas vakarienės. Džolis, Džeinė ir Rebeka ateina iš rytinės sodo pusės, Hedlis — iš vakarinės. Jie vorele užlipa į vonios kambarį nusiprausti, o paskui po vieną susėda už stalo.

— Šveiskite, — sakau ir įsidedu vištos krūtinėlę.

Džolis pasakoja seseriai apie Regaliją Klip, aš pokalbio nesiklausau. Šiaip ar taip, ten buvau. Susidomiu Hedliu, nes jis neįtikėtinai tylus. Paprastai prie stalo sunku jam užkimšti burną, kad pavalgytų. Bet šįvakar Hedlis lėkštėje stumdo žirnelius, kol jie įstringa bulvių košėje.

Kurį laiką valgome, girdėti tik sidabrinių stalo įrankių džerškėjimas į senas kaimiškas mano motinos lėkštes. Džolis iškelia vištos šlaunelę ir moja man pilna burna. Nurijęs pagiria, kad labai skanu.

— Žinai, Samai, — sako jis, — jei sodininkystės verslas žlugs, tapk virėju gurmanams.

— Nevadinu keptos vištos gurmanų patiekalu. Be to, tai tik valgis. Didelio čia daikto.

— Kodėl gi ne? — įsikiša Rebeka. — Ji taip skaniai negamina, — rodo alkūne į motiną, o ši padeda peilį, šakutę ir įsmeigia akis į Rebeką.

— Tai ką jūs šiandien darėt? — klausia Džolis. Džeinė išsižioja, bet akivaizdu, kad Džolis kalba su Rebeka ir Hedliu. Hedlis paraudonuoja iki kaklo. Kas čia vyksta? Bandau sugauti Hedlio žvilgsnį, bet jis į nieką nežiūri. Man iš rankų išsprūsta šakutė ir barkšteli į lėkštės kraštą.

Nuo tarkštelėjimo Hedlis staiga pakelia galvą.

— Mes nieko nedarėm, — irzliai atkerta jis. — Aišku? Turėjau daug darbo, kurį reikėjo nudirbti. — Jis kažką sumurma, suglamžo servetėlę į kamuolį ir meta į šiukšlių kibirą. Prašauna per kelias pėdas ir pataiko Kvintui, airių seteriui. — Turiu kai kur nueiti, — sako jis ir stodamasis vos neapverčia kėdės. Išeidamas trenkia durimis.

— Kas jam pasidarė? — klausiu, bet, regis, niekas nežino.

Po šio protrūkio visi vėl nutyla, ir aš patenkintas. Nemėgstu šnekėti vakarieniaudamas. Tada kaip perkūnas iš giedro dangaus pasigirsta Džolio sesers balsas.

— Samai, — sako ji, — svarsčiau, kodėl auginat tik obuolius.

Lėtai iškvepiu pro nosį. Mažiausiai milijoną kartų atsakinėjau į šį kvailų dailių pupyčių klausimą, mat, jų nuomone, tai puikus būdas parodyti, jog jas domina mano darbas.

— Obuoliams reikia daug laiko ir pastangų, — ištariu, puikiai žinodamas, kad neatsakiau į klausimą.

— Bet gal būtų pelningiau plėsti asortimentą?

Galvą vėl įsiskaudėjo. Taip, kad aš vos nesikraustau iš proto.

— Atsiprašau, — sakau Džeinei, — bet kas jūs tokia, po perkūnais? Atvažiuojat čia, o po dviejų dienų pradedat nurodinėti, kaip man tvarkytis?

— Aš ne...

Skausmas perveria mane iki sprando. Pila prakaitas.

— Jei bent ką nors nutuoktumėt apie ūkininkavimą, gal ir paklausyčiau.

Gal kalbėjau šiurkščiau, negu derėjo. Ji pakelia akis, rydama ašaras. Valandėlę — labai trumpai — pasijuntu bjauriai.

— Nesuprantu, kodėl mane įžeidinėjat, — sako ji storu kimiu balsu. — Tik bandžiau užmegzti pokalbį.

— Samai, — perspėja Džolis. Bet jau per vėlu. Džeinė atsistoja ir išbėga į lauką. Kas visiems šiandien darosi? Pirma Hedlis, dabar Džeinė.

Prie stalo liekame trys.

— Dar norit vištienos? — pasiūlau, megzdamas pokalbį.

— Manau, be reikalo įsižeidei, — sako Džolis. — Galėtum atsiprašyti.

Matau, kad čia santykis — du prieš vieną. Užsimerkiu, kad galvos nebeskaudėtų, ir išvystu Džeinę, maklinėjančią po sodą, kuris apšviestas menkai. Dar susižeis.

Ką aš galvoju? Papurtau galvą ir atsikvošiu.

— Ji tavo sesuo, — sakau Džoliui. — Tu ją čia pakvietei. Jai čia ne vieta. — Bandau šyptelėti. — Ji turėtų kaukšėti aukštakulniais marmurinėmis kokio nors Los Andželo salono grindimis.

— Taip nesąžininga, — pašoka Rebeka. — Jūs jos net nepažįstat.

— Aš pažįstu daugybę tokių kaip ji, — sakau, žiūrėdamas į Rebeką. Valandėlę atrodo, kad ji irgi pravirks. — Tiek to, — sakau, — ar bus gerai, jei nueisiu atsiprašyti? — Noriu atsiprašyti, kad negraužtų sąžinė, bet jiems nebūtina tai žinoti. Neketinu žemintis Džolio akivaizdoje, todėl kilsteliu smakrą ir apsimestinai atsidustu. — Velnias. Dėl ramybės ir tylos. — Sunkiai atsistoju nuo stalo. — Še tau ir smagi šeimyninė vakarienė.

Lauke simfoniją griežia svirpliai. Naktis drėgna ir šilta, visos laukinės gėlės aplink namus nulėpusios. Netoli daržinės stovi pašiūrė, kurioje laikome traktorių ir purentuvą, iš ten sklinda triukšmas. Šaižus mechaniškas spiegimas, paskui tarkštelėjimas, lyg kas dužtų. Nueinu į tą pusę ir už kampo pamatau Džeinę Džons, užgrobusią mano dėžę su oranžinėmis molinėmis lėkštelėmis — šaudymo taikiniais. Ji sugraibo dėžėje lėkštelę ir paleidžia kaip frisbį į raudoną plytinę daržinės sieną už kokių dvidešimties pėdų. Kai lėkštelė virsta šukėmis ir dulkėmis, ji jau spaudžia rankoje kitą, pasiruošusi mesti.

Turiu pripažinti, kad ryžto jai netrūksta. Matau, kad lėkštelę ji meta visu kūnu, lyg vaizduotųsi, kad į daržinę tranko mane. O man atrodė, kad ji nusiminė. Kur jau ten.

Pasistengiu prie jos prieiti tyliai.

— Su šautuvu įdomiau, — sakau.

Ji skubiai atsisuka, akys ne iš karto įžiūri mane tamsioje ertmėje. Atpažinusi paniūra.

— Maniau, kad čia nieko nėra. — Ji parodo į šukes prie daržinės sienos. — Atsiprašau, kad prišiukšlinau.

Gūžteliu pečiais.

— Jos pigios. Džiaugiuosi, kad neįdūkote svetainėje. Ten yra senovinio porceliano.

Džeinė jaudindamasi grąžo rankas. Niekas neatspėtų, kad ji dešimčia metų vyresnė už mane; atrodo kaip vaikas. Iš to, ką mačiau, atrodo, kad vaikiškai elgiasi dažniau negu duktė. Gal aš tikrai jai per griežtas.

— Klausykit, — sakau. — Aš dėl to įvykio prie stalo. Atsiprašau. Man skaudėjo galvą, todėl buvau per daug įžeidus. — Ji keistai žiūri į mane, lyg pirmą kartą matytų. — Kas yra? — klausiu susidrovėjęs. — Kas atsitiko?

— Dar negirdėjau jūsų kalbant nepiktai, — sako Džeinė. — Tik tiek. — Ji eina prie manęs, mataruodama rankomis. Dvi lėkšteles tebelaiko. Dėl viso pikto, jei užsimirščiau? — Rytoj rytą aš ir Rebeka išsikraustysime į artimiausią viešbutį.

Jaučiu, kad galvą vėl pradeda skaudėti. Jei ji tai padarys, Džolis man nedovanos.

— Sakiau, kad atsiprašau, — sakau. — Ką dar galiu padaryti?

— Jūs teisus. Čia jūsų namai, jūsų ūkis, ir aš neturėčiau čia būti. Džolis mus jums užkorė. Nereikėjo jūsų prašyti tokių dalykų.

Aš vypteliu.

— Ačiū, žinau, ką reiškia „užkarti“.

Džeinė sumostaguoja rankomis.

— Ne tą turėjau omenyje. — Ji atsisuka taip, kad šviesa iš daržinės krinta jai ant veido, ir aš matau, kad ji vėl apyverksnė. — Viską, ką sakau, suprantat ne taip. Lyg kiekvieną mano sakinį mintyse apverstumėt priešingai mano ketinimams.

Atsišlieju į pašiūrės sieną ir pradedu pasakoti jai apie tėvą. Kaip ginčydavausi su juo dėl obelyno tvarkymo, kaip, jam išvažiavus į Floridą, iškasiau medžius ir persodinau ten, kur, mano nuomone, jie turi augti.

Ji kantriai klausosi, atsukusi man nugarą. Paskui sako:

— Suprantu, Samai.

Bet ji nieko nenutuokia apie mano verslo reikalus. Dar blogiau: jai neatrodo, kad čia verslas. Jai sodas — žemdirbystės forma. O dirbti žemę Niutone gimusiai ir augusiai merginai yra garantuotai žemas lygis. Tą akimirką pajuntu tai, ko nejutau nuo profesinės techninės mokyklos laikų: gėdą. Tvarkyti obelyną, padorių žmonių akimis, nėra tikras darbas. Jei aš nebūčiau visiškas asilas, norėčiau užsidirbti krūvą pinigų. Turėčiau daugiau kaip vieną kostiumą ir vairuočiau ne traktorių, o ferarį.

— Nieko jūs nesuprantat, — sakau jai. — Man nė motais jūsų nuomonė, kad čia turėtų augti arbūzai ir kopūstai. Eikit, sakykit tai Džoliui, Rebekai ir kam tik norit, po perkūnais. O tą dieną, kai numirsiu, jei įtikinsit visus kitus, persodinkit sodą. Bet nedrįskit man sakyti į akis, kad aš iki šiol tvarkausi prastai. — Pasilenkiu prie jos, mūsų veidus skiria vos keli coliai. — Tai... taip jaustumeis, jei pasakyčiau, kad tavo duktė niekam tikusi.

Kai tai ištariu, ji žengteli atgal, lyg nuo smūgio. Išblykšta.

Pakelia akis į mane ir žiūri, sukaupusi visas jėgas — nemokėčiau kitaip apibūdinti to žvilgsnio. Lyg pajėgtų akimis mane nustumti. O aš žiūriu į ją ir pirmą kartą pamatau. Tada išvystu, kad jos veido išraiška maldaujama.

Ji išsižioja, bet negali ištarti nė žodžio. Paskui krenkšteli.

— Arbūzų nesodinčiau, — sako.

Aš nusišypsau, paskui nusijuokiu, ji irgi nusijuokia.

— Pradedam iš naujo. Aš esu Samas Hansenas. O tu?

— Džeinė. — Ji nubraukia plaukus nuo kaktos, lyg iš pat pradžių norėtų padaryti gerą įspūdį. — Džeinė Džons. Viešpatie, kalbu kaip nykiausias žmogus žemėje.

— Oi, kažin. — sakau. Ištiesiu ranką ir aiškiai jaučiu jos pirštų galų raštus, kai sumušame delnus. Prisilietimas trenkia kaip elektra — turbūt statinė, nuo vaikščiojimo dulkinomis pašiūrės grindimis. Abu atšokame vienodu atstumu.

Kitą rytą Džeinė sėdi virtuvėje, kai nulipu laiptais. Anksti, todėl aš nustembu.

— Norėjau parodyti, kad jau nebesimaudau, — šypsosi ji.

— Ką numatėte šiandien? — klausiu, pildamas į stiklinę sultis. Atkišu jai butelį. — Nori?

Džeinė purto galvą, rodydama į puodelį kavos.

— Ačiū, ne. Nežinau, ką šiandien darysiu. Kai vakar vakare grįžome, Džolis miegojo, taigi nepaklausiau, ką jis sumanęs.

Kai vakar vakare išsikalbėjome, pavedžiojau Džeinę po sodą. Sutemus reikia vaikščioti atsargiai, bet jei pažįsti jį taip, kaip aš, bijoti nėra ko. Parodžiau jai obuolius, kurie bus iškart vežami Regalijai Klip, kurie bus rudenį pardavinėjami kioske kaip antrarūšiai. Mes net susilažinome iš penkių dolerių dėl vieno paskutinių Džolio skiepūglių; ji sakė, kad prigis, aš — kad ne. Mano nuomone, medis beviltiškas — net Džolis negali amžinai daryti stebuklų. Džeinė paklausė, kaip gaus pinigus, jei skiepas prigis, kai ji jau bus išvažiavusi iš Masačūsetso. „Paštu“, — išsišiepiau. Ji pasakė, kad užmiršiu. „Ne, neužmiršiu, — nesutikau. — Jei sakau, kad palaikysiu ryšį, tai ir palaikysiu.“

Grįždami į Didįjį namą, spėliojome, kas, kitų nuomone, mums nutiko. Sutarėme, kad jie nusprendė, jog mes jau vienas kitą užmušėme, ir laukia ryto, kai ras lavonus. Paskui, pusiaukelėje, taką perbėgo švilpikas. Valandėlę jis stabtelėjo pažiūrėti į mus, paskui liuoktelėjo į urvą. Džeinė nebuvo mačiusi švilpiko. Ji prisėlino prie urvo ir prisikišo prie angos, stengdamasi jį dar kartą pamatyti. Dauguma pažįstamų moterų, išvydusios didelį bjaurų švilpiką, sprunka į kitą pusę.

Žiūriu, kaip ji sukioja puodelyje kavą.

— Šiandien ketinau nusivežti jus prie Lydekų tvenkinio. Tai labai gera vieta maudytis.

— O, — sako Džeinė, — aš ne per daug mėgstu maudytis, bet Rebekai patiks. Karšta.

— Pritariu. — Dabar ne daugiau kaip ryto septinta, o lauke apie trisdešimt laipsnių. — Ruošiausi pažvejoti, kol kiti nesukilo. — Nepastebimai atsisėdu prieš ją už stalo. — Paprastai imu Kvintą, bet su tavimi, ko gero, bus smagiau.

— Žvejoti, — sako Džeinė lyg dvejodama. Pakelia akis į mane ir nusišypso. — Žinoma. Mielai.

Taigi veduosi ją į avių aptvarą ir kastuvu apverčiu krūvą žemės. Po mėšlu tiek sliekų, kad neturiu kur dėti. Išrenku dešimt ilgų ir riebių, įdedu į stiklainį. Nustembu, kai Džeinė ima ropoti keturpėsčia ir iš minkštos žemės ištraukia storą besiraitantį slieką.

— Toks tinka?

— Nesibjauri jų liesti?

— Ne, — atsako ji, — bet ant kabliuko nemausiu.

Nubėgu į pašiūrę žūklės reikmenų, ir einame prie Palaimos ežero. Ten laikau seną medinę irklinę valtį, turiu ją nuo vaikystės. Ji apversta dugnu į viršų ant geltonų nendrių, irklai apačioje. Valtis žalia, nes tokios spalvos buvo gruntas, kurį panaudojau, kai, būdamas dvylikos, nusprendžiau ją nudažyti. Tik dažų nusipirkti neprisiruošiau.

Tai mano mėgstamiausias dienos metas sode. Vanduo teliūškuoja, kai iriuosi į ežero vidurį. Džeinė sėdi priešais, rimta, pasidėjusi rankas ant kelių. Ji laiko stiklainį su sliekais.

— Čia gražu, — sako Džeinė. Paskui papurto galvą. — Ne tas žodis.

— Suprantu. Plaukioju čia beveik kiekvieną sekmadienį, jei ištaikau progą. Man patinka jaustis šio vaizdo dalimi.

— Vadinasi, aš ardau harmoniją, — sako Džeinė.

Atidarau dėžę ir išimu kabliuką ir valą.

— Nė kiek. Kaip tik tavęs čia ir trūko. — Parodau į stiklainį. — Duok slieką. — Džeinė atsuka dangtelį ir nedvejodama ištraukia riebų slieką. — Pamėgink sugauti pirmą ešerį. — Paduodu jai meškerę. — Moki užmesti?

— Manau, taip. — Patariu jai taikyti į vandens lelijų lapus man už nugaros. Ji svirduliuodama atsistoja, stengdamasi neprarasti pusiausvyros, juk po kojomis siūbuoja valtis, ir atleidžia ritės stabdį. Valas prašvilpia man virš galvos; tiesą sakant, puikus metimas. Paskui ji trukteli meškerę ir vėl atsisėda. — Dabar reikia laukti?

Aš linkteliu.

— Netrukus jos atplauks. Patikėk manimi.

Mėgstu žvejybą, nes ji man primena Kalėdas, kai gauni dėžutę ir nežinai, kas viduje. Timpteli meškerę, nenutuokdamas, ką ištrauksi — upėtakinį ar geltonąjį amerikinį ešerį, briliantinį saulešerį ar lydeką. Taigi vynioji valą ant ritės, bet lėtai, nes nenori, kad jaudulys per greitai praeitų. Ir galiausiai kažkas ima blaškytis ant kabliuko, saulė atsispindi nuo žvynų, ir ta žuvis tavo, tik tavo.

Mes sėdime, ramiai liūliuojami valties, o nuo marškinių apykaklių varva saulė. Džeinė lengvai laiko kamštinę meškerės rankeną, ir aš mąstau, Viešpatie, tegu ji jos neišmeta, jei žuvis užkibs. Visiškai netrokštu, kad mano puikiausia meškerė atsidurtų už borto. Ji atsilošia į valties priekį, o kad neprarastų pusiausvyros, tvirtai remiasi alkūnėmis. Kojomis atsispiria į suoliuką.

— Turėjau anksčiau pasakyti, — tariu, — bet, tikiuosi, pati supratai, kad gali skambinti telefonu, kad ir į Kaliforniją, jei nori. Tarkim, vyrui.

— Ačiū. — Džeinė man atsainiai šypteli ir ima sukioti meškerę delne. Mano nuomone, ji turėtų paskambinti tam savo mokslininkui. Turbūt jis iš galvos kraustosi, spėliodamas, ar jai nieko nenutiko. Bent jau aš kraustyčiaus iš galvos, jei žmona netikėtai mane paliktų. Bet nesakau nieko. Prašiau Džeinės nesikišti į mano gyvenimą, vadinasi, neturiu teisės kištis į jos.

Džeinė klausia, kelintą valandą sekmadienį keliasi kiti, ir aš jau ruošiuosi atsakyti, kai meškerės galas staiga trūkteli. Ji išplečia akis ir įsikimba į meškerę; šalin su valu nuplaukia upėtakinis ešerys.

— Stiprus! — sušunka Džeinė, ir tuo metu ešerys iššoka, išrietęs nugarą, mėgindamas ištrūkti. — Matei? Matei?

Ištiesiu ranką pro valties šoną ir imu traukti valą į viršų. Iš vandens išnyra melsvai žalia žuvis. Kabliukas įstrigo jos žiaunų kamputyje, bet ji neketina pasiduoti be kovos.

— Ką gi, — sakau, iškeldamas upėtakinį ešerį. Jo lanksti burna, tobulai apskrita O, yra permatoma. Gali įžiūrėti net vidurius. Žuvis daužo uodega, išsiriesdama tokiu pusračiu, kad sunku patikėti, jog ji turi nugarkaulį. Laikau ją taip, kad viena žalia plėvele aptraukta akys žiūrėtų į mane, kita — į Džeinę ir matytų mus abu. — Ką manai apie savo žuvį?

Ji nusišypso taip, kad pamatau visus dantis — dailius, baltus ir lygius kaip nedideli „Silver Queen“ kukurūzų grūdai burbuolėje.

— Žavingas ešerys, — sako Džeinė ir baksteli pirštu į uodegą. Kai ji paliečia žuvį, ši bloškiasi į Džeinės pusę.

— Žavingas, — pakartoju. — Girdėjau juos vadinant milžiniškais ar net žvitriais, bet negaliu pasakyti girdėjęs, kad žvejys savo laimikį pavadintų žavingu. — Kalbėdamas laisvąja ranka perbraukiu per slidų žuvies kūną. Negaliu kaip reikiant apčiupinėti, nes ji trenks žmogumi, kai vėl paleisiu į vandenį. Atsargiai, atbulą, ištraukiu kabliuką iš jos įdrėksto žandikaulio. — Žiūrėk, — sakau, iškeliu žuvį virš vandens ir paleidžiu. Valandėlę ji plūduriuoja ežero paviršiuje, paskui galingai pliaukšteli uodega ir neria taip giliai, kad mes jos nebematome.

— Man patiko, kad tu ją paleidai, — sako Džeinė. — Kam tu tai darai?

Gūžteliu pečiais.

— Verčiau dar kartą ją sugausiu pramogai, negu išsikepsiu menką filė. Pasilieku žuvį tik tada, kai žinau, kad ją suvalgysiu.

Vėl atkišu meškerę, bet ji purto galvą.

— Pamėgink tu, — sako Džeinė.

Aš bandau ir vieną po kito sumeškerioju briliantinį saulešerį, du mažažiočius upėtakinius ešerius ir dar vieną didžiažiotį. Iškeliu kiekvieną prieš saulę, grožėdamasis laimikiu ir rodydamas Džeinei, kuo jie skiriasi. Tik paleidęs paskutinį ešerį suprantu, kad Džeinė beveik nesiklauso, ji atsargiai laiko dešinę plaštaką kaire ir maigo smilių.

— Atsiprašau, — taria pamačiusi, kad žiūriu į ją. — Tiktai įsivariau rakštį.

Paimu jos ranką ir po šaltos žuvies nustembu, kad oda tokia šilta. Rakštis įlindusi giliai, paviršiuje nematyti.

— Pamėginsiu ištraukti, — sakau. — Juk nenori gauti kraujo užkrėtimo.

Ji dėkingai žiūri į mane.

— Turi adatą? — klausia, galva rodydama į reikmenų dėžę.

— Turiu švarių kabliukų. Tiks.

Išimu naujutėlį kabliuką iš plono plastikinio paketėlio ir atlenkiu, kad jis pasidarytų tiesus kaip strėlė. Nenoriu, kad jai labai skaudėtų, bet kabliuko galas padarytas taip, kad įsikirstų į mėsą ir žuvis negalėtų ištrūkti. Džeinė užsimerkia ir nusisuka, atkišusi ranką. Draskau jos odos paviršių šia adata. Kai pasirodo kraujas, panardinu plaštaką į vandenį nuplauti.

— Jau?

— Beveik, — meluoju. Dar net nepasiekiau rakšties. Krapštau, rausdamasis gilyn po oda, o kai kartkartėmis pakeliu akis, ji raukosi iš skausmo. Pagaliau išjudinu medienos šipuliuką ir kabliuku stumiu į viršų. — Dabar nejudėk, — sušnibždu ir dantimis ištraukiu rakštį iš smiliaus, įmerkiu jos plaštaką į vandenį ir sakau, kad dabar gali pažiūrėti.

— Ar verta? — klausia Džeinė.

Jos viršutinė lūpa virpa, ir aš pasijuntu siaubingai.

— Atsiprašau, kad skaudėjo, užtat ištraukiau. — Ji narsiai linkteli, mina kaip mažo vaiko. — Turbūt niekada nenorėjai būti gydytoja.

Džienė purto galvą. Ji ištraukia plaštaką iš vandens ir įdėmiai apžiūri pirštą — ar labai suniokotas. Kai duobutė odoje prisipildo kraujo, ji užsimerkia. Žiūriu, kaip įsikiša pirštą į burną ir čiulpia žaizdą. Reikėjo man tai padaryti, topteli, mielai būčiau tai padaręs.

53 Oliveris

Ne iš karto atgaunu gebėjimą suvokti. Kaip gyvas nebuvau nualpęs; kaip gyvas nebuvau pabudęs nepažįstamoje aplinkoje nesuprasdamas, kur atsidūriau. Paskui, mirksėdamas užuolaidai su kutais padavėjos Mikos bute, pradedu prisiminti savo siaubingą padėtį.

Už kelių pėdų ant grindų, sukryžiavusi kojas, sėdi Miką. Bent jau jos vardą prisimenu.

— Sveikas, — droviai sako ji ir iškelia grandinėlę, kurią darė iš kramtomosios gumos popieriukų. — Tu mane gerokai išgąsdinai.

Atsisėdu ir nustebęs pamatau, kad viso labo mūviu trumpikes. Aikteliu ir užsitraukiu rudą vilnonį megztą apklotą.

— Ar kas nors...

— Buvo? — šypsosi Miką. — Ne. Tu likai ištikimas daug iškentėjusiai Džeinei. Bent kol buvai čia.

— Tu žinai apie Džeinę. — Bandau prisiminti, ką jai papasakojau.

— Tik apie ją kalbėjai, kol nulūžai trims dienoms. Nuvilkau tau drabužius, nes lauke trisdešimt aštuoni laipsniai šilumos, o aš nenorėjau, kad gautum saulės smūgį, mėgindamas išsimiegoti už visą laiką. — Ji stumteli man popieriukų grandinėlę, o aš, nežinodamas, ką su ja daryti, užsikabinu ant kaklo.

— Turiu važiuoti pas ją, — sakau, stengdamasis atsistoti. Deja, per greit pakeičiu padėtį, ir kambarys pradeda suktis. Miką iškart atsiduria šalia ir užmeta mano ranką sau ant kaklo prilaikyti.

— Ramiau, — sako ji. — Tave reikia pavalgydinti.

Tačiau gaminti Miką nieko neketina. Ji paima albumą ir paduoda man. Jame įvairių virtuvių valgiaraščiai: italų, tajų, kinų, kepta vištiena, sveikas maistas.

— Nežinau, — sakau. — Išrink tu.

Miką įdėmiai skaito.

— Manau, tajų tikrai netinka, nes tu tris dienas nieko nevalgei. Siūlau avinžirnių padažą su tofu iš „Salotų“.

— Skamba nuostabiai. — Pasiremiu alkūnėmis, kai pajuntu, kad kūnas atlaikys. — Miką, — klausiu, — kur tu miegojai? — Jei gerai prisimenu, bute tėra vienas miegamasis, o laisvos vietos labai maža.

— Šalia tavęs ant čiužinio, — nerūpestingai atsako ji. — Nesirūpink, Oliveri. Tu ne mano skonio.

— Ne?

— Man tu per daug — kaip čia pasakius — tvarkingas. Mėgstu bohemiškesnius tipus.

— Žinoma. Koks aš kvailys.

Miką skambina į vegetarišką restoraną.

— Po penkiolikos minučių.

Man topteli, kad iš tiesų mirštu badu. Susiimu už pilvo.

— Klausyk, — sakau, — ar negirdėjai apie obelų sodus kur nors apylinkėse?

Miką pavarto akis.

— Oliveri, tu Bostono centre. Arčiausiai sodo būnu Kvinsio turguje.

— Tas sodas Stou. Ar Meinarde. Kur nors ten.

— Vakaruose. Kas antras obelų sodas Masačūsetse. Jei nori, gali paskambinti į informaciją.

Aš apsiverčiu ant pilvo ir paimu telefoną.

— Taip, — sakau, kai atsiliepia ritmingas balsas, — Stou. Ieškau Džolio Liptono. — Moteris praneša, kad ten žmogaus tokiu vardu nėra. Meinarde ir Boltone irgi.

— Ar nesakei, kad jis kažkam dirba? — klausia Miką, ir aš linkteliu. Ji karposi kojų pirštų nagus žalvarinėmis žnypliukėmis. — Kam jam nuosavas telefonas?

— Gerai, gerai, šūvis Dievui į langus.

Ji ištiesia koją.

— Oi. Tai nemandagu, tiesa? Atsiprašau. Turbūt oficialiai esi nepažįstamasis. Tiesiog, kai netekai sąmonės, šiame kambaryje su tavimi dariau įvairiausius dalykus. Perrengiau, mankštinau, viską.

Perrengė?

— Tavim dėta, — toliau kalba ji, — nors aš — ne tu, važiuočiau į Stou ir paklausčiau, ar jį kas nors pažįsta. Matai, Stou — ne Bostonas. Jis tikrai užsuka į šeimyninę krautuvėlę, kaimyno kirpyklą ar kokią kitą užkampio įstaigą.

— Oi, Miką! — O juk ji teisi. Neturiu pasirinkimo, teks apklausti tą Masačūsetso dalį tikintis, kad pavyks. Stveriu ją už rankos, nes ji netoli, ir pabučiuoju.

— Kas sako, kad galantiškumas išnyko? — taria ji. Paskui sučirškia durų skambutis, ir ji atsikelia paimti tofu.

Pradedu viską prisiminti: kad nemiegojau nuo Ajovos; kad man visą laiką atrodė, jog Džeinė šalia; kiek daug norėjau jai pasakyti. Su naujomis jėgomis pašoku nuo čiužinio ir susirenku drabužius, kaip po orgijos išdrabstytus mažučiame miegamajame. Įjungiu televizorių nuotolinio valdymo pulteliu, automatiškai nustatytu vidurdienio žinioms. Užsimaunu kelnes ir perjunginėju kanalus, kol randu pranešėją raminamu balsu.

— Na, Četai, — sako ji, kai Miką vėl prieina su gausiomis vegetariškomis vaišėmis, — toliau dedamos pastangos išvaduoti kuprotąjį banginį, įsipainiojusį į žvejų tinklus netoli Glosterio pakrantės.

— Ką? — sušnibždu ir suklumpu. Miką puola prie manęs, be abejo, būgštaudama, kad stačia galva įsirėšiu į televizorių.

— Provinstauno pajūrio tyrimų centro mokslininkai jau keturios valandos stengiasi išvaduoti Marmurą, kuprotąjį banginį, iš žiauninio tinklo, palikto žvejų laivo. — Pranešėja šypsosi telekamerai, už jos nugaros standartinė nuotrauka su išnyrančiu kuprotuoju banginiu. — Daugiau apie šią didvyrišką istoriją išgirsite per šeštos valandos žinias, kai, tikimės, Marmuras vėl laisvai plaukios.

Čiumpu pultelį ir perjungiu kitą kanalą, kuris transliuoja tiesioginį reportažą iš Glosterio. Anot komentatoriaus, banginis rastas neseniai, ir dabar mokslininkai ieško geriausių ir saugiausių būdų jam išvaduoti. Fone matau pažįstamą iš tų laikų, kai dirbau Vuds Houle.

— Tai Vindis Makgilis.

— Kaip liūdna, — patempia lūpą Miką. — Negaliu žiūrėti šitų istorijų apie banginius.

— Kaip iš čia patekti į Glosterį?

— Mašina.

— Tai pasakyk, kur mano automobilis.

— Maniau, tau svarbiausia patekti į Stou.

Džeinė. Atsidustu.

— Gerai. Reikalas štai koks. Aš — jūrų biologas. Turbūt pažįstu kuprotuosius banginius geriausiai iš visų Jungtinių Valstijų gyventojų. Jei pateksiu į Glosterį, išgelbėsiu tą banginį. Antra vertus, jei pateksiu į Stou, galbūt, nors nelabai tikėtina, išgelbėsiu savo santuoką.

— Oliveri, — sako Miką, — tau ir be manęs aišku, kas svarbiau.

Griebiu telefoną ir skambinu į Provinstauno centrą — vis dar prisimenu numerį po šitiek metų.

— Čia Oliveris Džonsas. Patarkite, kaip man nuvažiuoti prie užplaukusio ant seklumos banginio, be to, paskambinkite Vindžiui ir pasakykite, kad aš pakeliui ir man reikės dviejų „Zodiac“ valčių su varikliais už borto ir nardymo kostiumo. — Sekretorė pašoka, išgirdusi mano žodžius. Malonu suprasti, kad esi gerbiamas net iš toli.

Miką žiūri į mane, išvertusi akis.

— Ar ne todėl patekai į bėdą?

— Miką, — sakau, varstydamasis batus, — dukart tos pačios klaidos nedarau. — Pasilenkęs pabučiuoju ją į kaktą. — Dėkui už kilnumą ir rūpinimąsi. Dabar privalau grąžinti dalį gerumo.

— Oliveri, aš tau nepriekaištauju. Juk tavęs beveik nepažįstu. Tik žiūrėk, per daug neįsitrauk į šitą reikalą. Pažadėk, kad dar šiandien būsi Stou, ieškodamas žmonos.

Užsisagstau ir susikišu marškinius, paskui persibraukiu Mikos šepečiu per plaukus.

— Pažadu, — sakau jai. Kalbu rimtai. Neišleidžiu iš akių svarbesnio vaizdo — savo šeimos. Nežinau, kur jos yra, ir, užuot ieškojęs adatos šieno kupetoje, galiu pasinaudoti žiniasklaida ir paprašyti Džeinės su Rebeka atsiliepti. Be to, galbūt Džeinė manimi didžiuosis. Moksliniai tyrimai dėl karjeros jai nedaro įspūdžio, bet stimpančio gyvūno gelbėjimas sužavės.

Miką palydi mane prie automobilio, stovinčio tokiame apleistame rajone, kad aš apstulbstu pamatęs, jog viskas tebėra — ir ratų gaubtai, ir visi priedai. Ji padovanoja man šiaurinės Masačūsetso pakrantės žemėlapį ir „Mėlynosios užkandinės“ atviruką su savo vardu ir telefono numeriu.

— Pranešk, kaip seksis, — sako ji. — Man patinka laimingos pabaigos.

54 Džeinė

Visą rytą praleidau su Samu ir neprisimenu, kad kada nors būčiau jautusis taip keistai. Jis moko mane dalykų, kurių neįsivaizdavau sužinosianti. Jei pasakytų, kad didžiausią džiaugsmą gyvenime patirsiu, virsdama kūlio vidury lauko, turbūt jo paklausyčiau.

Man tai labai patinka, bet šiandien ne kartą mačiau, kad Rebeka žiūri į mane, lyg abejotų, ar aš tas pats žmogus kaip prieš tris dienas. Veikiausiai ne — reikia pripažinti, permaina esminga, aš daug geresnės nuotaikos. Privalau jai pasiaiškinti. Šiandien, pažvelgusi į Rebeką, kaskart matydavau jos akyse Oliverio atspindį ir pasijusdavau kalta. Nesiteisinu, juk mes, Samas ir aš, tik draugai. Mums kartu smagu; tai tikrai ne nusikaltimas. Šiaip ar taip, esu ištekėjusi moteris. Turiu pagalvoti ir apie dukterį.

— Nieko nepagailėčiau, jei sužinočiau tavo mintis, — sako Samas, iš kitos sunkvežimio pusės žiūrėdamas į mane.

— Mano mintis? Nieko nepagailėtum? — nusišypsau. — Dešimt dolerių, ir viską išklosiu.

— Dešimt dolerių? Tai apiplėšimas.

— Tai infliacija.

Samas iškiša alkūnę pro atdarą langą.

— O jei sumokėčiau ledais? — Jis veža mus — mane, Džolį, Rebeką ir Hedlį — į dar vieną ledainę pakeliui į plaukyklą, kur galėsime išsimaudyti. Džolis, Rebeka ir Hedlis sėdi kėbule ant marškinėlių, kad įkaitęs metalas nedegintų kojų, ir visa gerkle traukia dainą.

— Mąsčiau, kaip paaiškinti Rebekai, kodėl mes staiga liovėmės rietis, — sakau.

— Nemanau, kad tai jos reikalas.

— Nes neturi vaikų. Privalau jai pasiaiškinti, antraip ji manimi nebepasitikės. O jei nebepasitikės, nebeklausys ir galiausiai taps dar viena nėščia penkiolikmete, šniaukiančia kokainą.

— Labai optimistiškas požiūris. Kodėl jai nepasakyti, kad galiausiai neatsispyrei mano žavesiui? — Jis šypteli.

— Tikrai. Baisiai juokinga.

— Pasakyk tiesą. Kad mes vakar išsiaiškinom ir sudarėm paliaubas.

— Tik tiek?

— Tam tikra prasme, — sako Samas. — Argi ne?

Iškišu galvą pro langą, persikreipusi ant sėdynės. Rebeka pamato ir energingai pamojuoja. Staiga išvystu Hedlio ir Džolio, slystančių iš kito kėbulo galo, veidus. Nusisuku ir vėl patogiai įsitaisau kabinoje.

— Ne tik, — sakau dvejodama, ar tęsti. O gal aš viską prasimaniau?

Mes sustojame, užsidegus raudonai šviesai, ir Samas tyli vos pastebimai ilgiau, negu reikia.

— Džeine, — klausia jis, — juk tu žinai, kodėl mes taip nesutarėm, tiesa?

Žinau, bet nenoriu žinoti. Pakeliu akis ir pamatau, kad Samas žiūri į mane.

— Jei nebūtume vienas kitam patikę, — sako jis, — nebūtų buvę ko bijoti.

Jaučiu, kaip karšta sunkvežimyje. Kakta suprakaitavo.

— Žinai, — sutratu, laižydama lūpas, — kažkur skaičiau, kad jei lauke trisdešimt šeši laipsniai, o drėgnumas septyniasdešimt procentų, jautiesi kaip šešiasdešimt aštuonių laipsnių kaitroje. „Times“ rašė. Ir tokią sudėtingą lentelę pridėjo.

Samas dirsteli į mane ir nusišypso. Susikūprina ir pasislenka ant sėdynės, kad būtų toliau nuo manęs.

— Tiek to, — tyliai sako, — tiek to.

Prie ledų kiosko iš tolo žiūriu į Samą. Atsišliejęs į telefono stulpą šalia Hedlio ir Džolio, jis aiškina visureigio dviračio savybes. Nuo tada, kai likome vienos, Rebeka nežiūri man į akis.

Nusprendžiu kalbėti tiesiai.

— Rebeka, — sakau. — Apie Samą. Ką manai? Tiesiai. — Rebeka išplečia akis, lyg šiuo klausimu su manimi šiandien kalbėtis nesitikėjo. — Manau, akivaizdu, kad mes susitaikėme, ir tu tikriausiai spėlioji kodėl.

— Menkai jį pažįstu. Lyg ir neblogas žmogus.

— Kaip neblogas?

Atsistoju priešais, todėl ji priversta žiūrėti į mane, kai kalba.

— Jei turi omeny: „Ar man su juo pasidulkinti?“ — sako ji, — atsakymas — jei nori, taip.

— Rebeka! — aš stveriu ją už rankos. — Nežinau, kas čia tave apsėdo. Kartais man atrodo, kad tu — nebe tas pats vaikas, kurį išsivežiau į Rytus. — Aš papurtau galvą, o kai ji pakelia akis, vėl išvystu Oliverį.

Giliai įkvepiu.

— Manai, kad aš išduodu tavo tėvą.

Tiesa tokia: kai Samas šalia, aš negalvoju apie Oliverį. Ir man tai patinka. Pirmą kartą nuo tada, kai išvažiavome iš Kalifornijos, jaučiuosi iš tikrųjų laisva. Antra vertus, niekada nesvarsčiau, ką reiškia santuokinė ištikimybė. Nereikėjo. Ar esu neištikima Oliveriui, leisdama laiką su vyriškiu, šalia kurio jo neprisimenu?

— Žinau, kad tebesu jo žmona. Nesupranti, kad kiekvieną rytą, pamačiusi tave, mąstau, ką palikau Kalifornijoje? Visą gyvenimą, Rebeka, aš palikau visą gyvenimą. Palikau vyrą, kuris bent kai kuriais atžvilgiais nuo manęs priklausomas. Todėl kartais svarstau, ką aš veikiu čia, šitame Dievo užmirštame ūkyje, su šiuo... šiuo... — nutylu, tolumoje pastebėjusi Samą. Jis man pamerkia.

— Su kuo — šiuo? — tyliai klausia Rebeka.

— Su šiuo tiesiog neįtikėtinu žmogumi, — lepteliu ir suprantu, kad patekau į bėdą.

Rebeka žengia kelis žingsnius atatupsta, trindama smakrą, lyg būčiau jai trenkusi. Ji atsuka nugarą, ir aš vaizduojuosi, kokia bus jos akių išraiška, kai atsigręš.

— Tai kas vyksta tarp tavęs ir Samo?

Jaučiu, kad paraudonavau nuo kaklo iki antakių. Susiimu už skruostų, kad ne taip matytųsi.

— Nieko, — šnibždu, nusiminusi, kad taip galėjo pamanyti ji. Mano duktė. — Visiškai nieko. — Tiesa, ateina į galvą beprotiškų minčių.

— Lyg ir nesutarėt.

— Man irgi taip atrodė. Bet, matyt, ne sutarimas svarbiausia. — Mat kaip. O kas svarbiausia? Džolis stovi eilės priekyje, žongliruodamas keliomis ledų porcijomis. — Reikia grįžti, — pasiūlau, bet niekur neinu.

— Tu iki ausų įsimylėjai Samą, — sausai ištaria Rebeka.

— Oi, liaukis. Aš ištekėjusi, pamiršai? — sakau. Žodžiai išsprūsta automatiškai. Ištekėjusi.

— Otų?

— Aišku, nepamiršau. Aš penkiolika metų tavo tėvo žmona. Ar neprivalau mylėti žmogaus, už kurio ištekėjau?

— Nežinau, — sako Rebeka. — Tai tu man pasakyk.

Prisimerkiu.

— Taip, privalau. — Tačiau dar neaišku, ar žmogų, už kurio ištekėjai, visada mylėsi. Bet šį kartą tai nesvarbu. — Samas — tik draugas, — pabrėžtinai sakau. — Mano draugas. — Jei nuolat kartosiu, patikėsiu.

Nei iš šio, nei iš to vidury tankumyno išvystame plaukyklas. Jos keturkampės ir kibirkščiuoja, iš trijų pusių supamos žemos saulės išdegintos žolės, o iš ketvirtos — laikinas paplūdimys. Samas sako, kad dugnas smėlėtas.

— Man nesvarbu, — linksmai sakau. — Aš neketinu bristi.

— Galvą guldau, apsigalvosi, — sako jis.

— Galvą guldau, neapsigalvos, — sako Džolis. — Aš dvidešimt metų bandau ją įvilioti į vandenį. — Jis padeda Havajų gitarą, kuria skambino, ant rankšluosčio ir nusivelka marškinėlius. Mūvi išblukusias dryžuotas medvilnines glaudes. — Einu! — sušunka Hedliui ir Rebekai, kurie jau laukia prie vandens.

Pradedu tvarkingai tiesti rankšluosčius paplūdimyje taip, kaip man labiausiai patinka: dedu vieną ant kito, kad nepatektų smėlio.

— Bent jau nueik su manimi prie vandens, — sako Samas.

Pakeliu akis kaip tik tada, kai Hedlis dailiai liuokteli į vandenį kregždute nuo vienos iš dviejų prieplaukų tvenkinio viduryje.

— Gerai. — Palieku rankšluosčius nebaigtus tiesti. — Bet tik prie vandens.

Hedlis ir Rebeka stovi seklesnėje vietoje. Jis paplaukia po ja ir užsideda jos pėdas ant pečių, paskui atsistoja, o ji stūkso kaip koks milžinas ir neria. Išnyra, nubraukia nuo veido plaukus.

— Dar! — sušunka.

Nespėju atsikvošėti ir jau stoviu su Samu vandenyje iki kulkšnių.

— Neblogai, a?

Vanduo šiltesnis, negu maniau. Papurtau galvą. Žiūriu į melsvai dažytą vandenį ir tada išvystu juos.

Jei nežinočiau, kad taip negali būti, sakyčiau, kad mano kulkšnis supa milijonai besiraitančių spermatozoidų. Vos neiššoku iš vandens, bet Samas mane vėl įstumia.

— Tai tik buožgalviai. Na, būsimos varlės.

— Nenoriu, kad jie plaukiotų aplink.

— Negali rinktis. Jie čia įsikūrė pirmi. — Samas įmerkia rankas į vandenį. — Vaikystėje kibirėliu parsinešdavome buožgalvių namo. Mėgindavome šerti salotomis, bet jie visada pastipdavo.

— Nesu varlių mėgėja, — sakau.

— Tik sliekų?

— Tik sliekų. — Nusišypsau.

— Žinai, varlės nepaprastos, — sako Samas, imdamas mane už rankos. — Jos gali kvėpuoti ir oru, ir po vandeniu. Kvėpuoja per odą. Specialistai tvirtina, kad jos — trūkstama evoliucijos grandis. Jie sako, kad žmonės atsirado iš jūros, o varlės — tarpinė gyvybės forma, jau ne vandenyje ir dar ne ant žemės.

— Iš kur tu tai žinai?

Samas gūžteli pečiais.

— Iš vienur, iš kitur. Aš daug skaitau. — Kažkur suspiegia Rebeka. Instinktyviai kilsteliu galvą ir matau ją ant plūduriuojančios prieplaukos, Hedlis mėgina ją nustumti į vandenį. Samas žiūri į juos, paskui atsisuka į mane.

— Tikriausiai būti motina nuostabu.

— Galima sakyti, nuostabu, — nusišypsau. — Paaiškėja, kad turi gyvuliškų instinktų. Kertu lažybų, kad atskirčiau Rebekos spiegimą nuo visų čia susirinkusių vaikų. — Žiūriu, kaip Rebeka grakščiai krinta nuo prieplaukos į vandenį ant pilvo.

Samas paleidžia mano ranką ir rodo į vandenį. Pasirodo, aš vėl įbridau, šį kartą iki šlaunų. Net nepastebėjau, kiek mes nuėjome. Krūpteliu, bet mes taip toli nuo paplūdimio krašto, kad eiti nėra kur.

— Bjauri apgaulė, — sakau.

— Turbūt, bet pavyko, — šypsosi Samas.

Jaučiu, kad jis mane perprato, todėl nusigręžiu, nepakeldama akių.

— Einu ištiesiu rankšluosčius. Tu brisk toliau.

Tačiau šešių rankšluosčių amžinai netiesi, todėl atsisėdu ant krašto ir žiūriu, kaip visi dūksta tvenkinyje. Hedlis ir Rebeka ieško jos pusiausvyros centro. Jis kažkur apie klubus, galėjau jiems tai pasakyti. Rebeka puola bėgti prie Hedlio per seklų vandenį, paskui jis pakelia ją į orą, stengdamasis laikyti už dubens, žinoma, vienas katras neatlaiko, ir abu pūkšteli į vandenį. Džolis, papūtęs lūpas ir spjaudydamas vandens čiurkšles, vangiai plūduriuoja ant nugaros, vasarą tai mėgstamiausias jo plaukimo būdas. O Samas įsivaizdina. Bėga per visą medinę prieplauką, pašoka į orą, susiriečia; tvirtas, įdegęs kūnas atlieka dvigubą salto. Kaip vaikas, pamanau ir prisimenu, kad jis iš tikrųjų vaikas.

Samas užlipa ant prieplaukos ir nusilenkia. Ploja visi, net gelbėtojas. Samas vėl neria į vandenį ir perplaukia visą tvenkinį po vandeniu. Klesteli šalia manęs ant rankšluosčio ir papurto plaukus. Sušlapti malonu.

— Be tavęs nelinksma. Lipk į vandenį, Džeine.

Aš papasakoju jam istoriją su Džoliu, kad jis vos nenuskendo, kad aš nuo to laiko nebuvau pasinėrusi po vandeniu. Kartais, kai pasidaro labai karšta, niurkteliu į baseiną arba įbrendu į vandenyną iki kulkšnių. Bet po istorijos su Džoliu nepasineriu — negaliu pasinerti. Būgštauju padarinių.

Samas atsistoja ir sudeda delnus aplink burną.

— Ei, Džoli! — surinka jis. — Ar žinai, kad į vandenį ji nelipa dėl tavęs?

Rebeka ir Hedlis ant prieplaukos deginasi saulėje. Spėlioju, kaip jiems gali būti patogu ant kieto medžio, be rankšluosčio, net be marškinėlių po galva. Samo kojos iš dalies juos užstoja, bet kai jis atsilošia nudžiūti, aiškiai pamatau dukterį. Ji tokia liesa, kad pro raudoną maudymosi kostiumėlį išsišovę šonkauliai. Pėdos nukreiptos į šalis, paveldimas bruožas. O plaštaka ant prieplaukos uždėta ant Hedlio plaštakos.

— Samai, — klausiu rodydama, — ar kažkas vyksta, ką turėčiau žinoti?

— Ne. Rebeka dar mergytė. O Hedlis ne kvailys. Pažiūrėk į juos — abu kietai miega. Turbūt net nežino, kad susilietė.

Galėčiau prisiekti, kad kaip tik tada Rebeka pramerkia gudrias žalias akis, bet gal klystu.

Užmirštu tai ir sėdžiu paplūdimio pakraštyje, gėrėdamasi Samo plaukymu. Jis prašo manęs pasakyti plaukimo būdą, paskui pradeda plaukti. Pusiaukelėje aš sušunku kitą plaukimo būdo pavadinimą, ir jis pradeda plaukti juo. Kai man atrodo, kad jam per lengva, sušunku „peteliškė“. Žiūriu, kaip jo rankos kyla iš vandens, kaip išnyra liemuo, kaip burna suapvalėja, gaudydama orą.

Po pietų Samas neria į vandenį, ir aš nusprendžiu, kad jis mane pamiršo. Bet sušlapęs jis vėl ateina į paplūdimį.

— Tu pažadėjai, — taria jis. — Sakei, po pietų.

— Oi, Samai, tu manęs nepriversi.

— Ar tu manimi pasitiki?

— Ką tai turi bendra? — atkertu, grumdamasi su juo.

— Pasitiki?

Esu priversta pažvelgti į jį. Eičiau per žarijas, šokčiau ugnyje.

— Taip, — sakau.

— Puiku! — Samas čiumpa mane ant rankų, lyg ketindamas perkelti per slenkstį.

Iš pradžių man toks malonus jo odos prisilietimas prie mano, kad nepaisau, kur einame. Iki šiol lietėsi tik mūsų plaštakos, o dabar aš jaučiu jo rankas, krūtinę, kaklą, pirštus. Nebuvau taip arti vyro, išskyrus Oliverį. Samas dideliais žingsniais drožia prie vandens. Netenku savitvardos, topteli man. Reikia ištrūkti.

— Samai, — sakau. — Samai. Aš negaliu. — Mane apima panika: nuskęsiu. Mirsiu. Svetimo vyro glėbyje.

Jis sustoja taip staiga ir kalba taip atsainiai, kad aš valandėlę užmirštu, kur mes; ką mes darome.

— Moki plaukti?

— Na, moku, — atsakau, ruošdamasi paaiškinti. Na, moku, bet. Samas įbrenda į vandenį.

— Ne! — surinku.

Bet jis nesustoja. Jis dar stipriau mane apkabina ir ramiai brenda gilyn. Vanduo liečia man kojų pirštus. Kai jis pradeda tikšti man į veidą, liaujuosi spardytis.

Tas paskutines akimirkas matau brolį, besiblaškantį potvynio vandenyje prie Slyvų salos, grįžtamosios bangos velkamą gilyn.

— Nesielk su manim šitaip, — kuždu.

Kažkur iš tolo išgirstu Samo balsą, liepiantį nesirūpinti. Jis sako, kad galiu grįžti, jei noriu. Jis sako, kad manęs nepaleis. Paskui pajuntu, kaip sunkus vanduo gniuždo mane, keisdamas kūno formą. Paskutinę akimirką išgirstu Samo balsą.

— Aš būsiu su tavim, — sako jis. — Žiūrėsiu, kad nieko neatsitiktų.

Mano plaučiai prisipildo šių žodžių, ir aš pasineriu.

55 Džolis

Vaikystėje, prieš atsitikimą prie Slyvų salos, aš ir Džeinė statydavome smėlio miestus. Džeinė buvo inžinierė; aš buvau vergiška darbo jėga. Mes statydavome pagodas ir anglų pilis. Ji išvedžiodavo vagas, o aš eidavau įkandin su kibiru vandenyno vandens. „Krioklys, — paskelbdavau. — Krioklio statybai pasiruošta!“ Džeinei kaip šeimininkei tekdavo garbė supilti vandenį į griovį, iškasti neišdžiūstančius upelius iki vandenyno. Langus mes nupiešdavome į krantą išplautų medžių šipuliukais, aplink įveisdavome akmenų ir kriauklių sodus. Kartą pastatėme tokią didelę tvirtovę, kad aš galėjau joje pasislėpti ir mėtyti į praeivius uždaras geldutes. Net baigę žaisti, palikdavome statinius. Plaukiodavome ir nardydavome, viena akimi stebėdami, kaip pamažu griūva mūsų kūriniai.

Štai kokie grūdėto šeimyninio filmo vaizdai sūkuriuoja mano galvoje, kai Samas pakelia mano seserį ir įbrenda į tvenkinį. Šie vaizdai, permainų lėtumas, ribų nepastovumas. Jis paima ją ant rankų, o ji spurda, kaip mes ir tikėjomės.

Galbūt esu vienintelis žmogus šiame pasaulyje, žinantis, ko reikia Džeinei. O gal ir aš nežinau nė pusės. Mačiau jos suraižytą, kraujuojančią sielą. Ji visada prašo mano pagalbos, bet aš ne visada galiu padėti.

Džeinė nustoja spardytis ir susitaiko su mintimi, kad atsidurs po vandeniu. Samas jai kažką kalba. Tai atsispindi jos akyse, nesvarbu, ryšis ji prisipažinti ar ne.

Seniai, seniai iš vieno seno musulmono Marakeše sužinojau dogmą: šiame pasaulyje yra tik vienas žmogus, kuris tave supras. Tai Dievo nuausta gija. Negali jos pakeisti, negali jos nutraukti. Tas žmogus nebūtinai tavo sutuoktinis ar ilgalaikis meilužis. Tai gali būti net ne draugas. Daugeliu atvejų ne su juo nugyveni gyvenimą.

Drįsčiau spėti, kad devyniasdešimt procentų žmonių taip ir nesuranda to antrojo. Bet laimingiesiems, nedaugeliui, labai nedaugeliui laimingųjų pasitaiko proga surasti paparčio žiedą.

Kaip ilgai tikėjau Džeine, kaip ją mylėjau. Negalėjau rasti žmogaus, kuris jai prilygtų, todėl iki šiol nevedžiau. Kokia meilės prasmė, jei negaliu turėti idealo?

Imk ją, šnibždu savo draugui Samui. Vanduo susilieja jiems virš galvų. Sakau sau, kad man pasisekė, aš atidaviau Džeinę du kartus. Kažin kodėl šį kartą skauda daug labiau.

56 Samas

Paskui mes iššokame iš vandens, gaudydami orą, ir aš tebelaikau Džeinę glėbyje.

— Oi! — šaukia ji. — Kaip nuostabu!

Ji žiūri į mane, mirkčiodama, kad išvarvėtų vanduo. Plaukai prilipę prie nugaros, marškinėliai — prie kūno. Ji nedrąsiai atitraukia dešinę ranką nuo mano kaklo, paskui kairę ranką, paskui ima bristi.

— Galiu, — taria, vėl neria po vandeniu ir išnyra už kokių aštuonių pėdų.

Kai kurie žiopliai ant kranto, matę visą išmėginimą, ploja. Mojuoju jiems, o Džeinė pratinasi prie vandens supimo. Nepalieku jos — dėl viso pikto, — o ji kvailioja kaip vaikas pirmą vasaros dieną paplūdimyje. Jei ir toliau drąsės tokiais tempais, pavakary atliks salto nuo prieplaukos. Ji sako, kad labiausiai mėgsta plaukioti po vandeniu, paskui susirietusi šoka žemyn, kad pasiektų dugną.

Aš irgi pasineriu. Jos akys plačiai atmerktos, bando kažką įžiūrėti pro drumzlinus melsvus dažus, įbertus vandeniui dezinfekuoti. Iš esmės jie užstoja visą vaizdą, esantį toliau kaip už penkių colių. Aš pasilenkiu prie Džeinės, jos plaukai draikosi apie mano galvą it undinės. Dieve, aš taip arti, kad galiu ją pabučiuoti. Jos oda perregima, košmariškai mėlyna. Bet tada tarp mūsų plūsteli burbuliukų srautas — regis, girdžiu slopų it kurčnebylio Džeinės tariamą mano vardą, — ir akimirka pražiopsota.

Aš užmigau ant rankšluosčių, bet snūduriuodamas vis prabundu, todėl žinau, kad Džeinė ir Rebeka kuždasi apie Hedlį. Kad ir ką sakiau Džeinei apie Hedlio gerus norus, ji manimi netiki. Kartoja Rebekai, kad Hedlis niekam tikęs, kad ji per jauna. Aš pavargęs ir apsvaigęs nuo saulės, bet mintyse skaičiuoju. Hedlį nuo Rebekos skiria dešimt metų. Džeinę nuo manęs skiria dešimt metų.

— Man penkiolika, — šnibžda Rebeka. — Aš ne vaikas.

— Tu vaikas.

— Kiek tau buvo metų, kai pradėjai susitikinėti su tėčiu?

Noriu pasiklausyti. Pramerkiu kairę ak).

— Tada buvo kitaip, — sako Džeinė.

Nieko sau, pagalvoju. Obuolys nuo obels netoli krinta, anot patarlės. Bandau įsivaizduoti penkiolikmetę Džeinę, bet tai nelengva. Pirma, žinau, kad ji nė kiek nebuvo panaši į Rebeką, tai aišku. Antra, jai buvo penkiolika dešimt metų anksčiau negu man. Ji gyveno bitlų ir pilietinių teisių laikais. Aš mačiau, kaip kariai grįžta iš Vietnamo. Ji buvo ketvirtoje klasėje, o aš dar nebuvau gimęs.

Rebeka pakelia balsą. Kažin, Hedlis miega ar irgi apsimeta.

— Negali nepamilti. Negali užgniaužti jausmų kaip žvakės.

— O tu, pasirodo, patyrusi, — sako Džeinė.

Svarstau, ar neatsisėsti, kol jos viena kitos neužgavo. Bet laukiu, kol Džeinė baigs kalbėti.

— Gali laikytis atokiau nuo netinkamų žmonių. Aš tik perspėju, kol nevėlu.

Pradedu demonstratyviai rąžytis ir žiovauti, paskui atsisėdu. Patrinu akis kumščiais.

— Tai ką pražiopsojau? — klausiu, šypsodamasis Rebekai ir Džeinei.

— Nieko. — Rebeka atsistoja. — Einu pasivaikščioti.

Džeinė šaukia jai iš paskos.

— Nesirūpink dėl jos, — sakau. — Be sunkvežimio raktelių ji toli nenueis. — Vangiai paimu ją už rankos, tos, į kurią šįryt įsivarė rakštį. — Kaip kovinė žaizda?

— Gyvensiu, — juokiasi Džeinė.

— Irklinė valtis vėl prieplaukoje. Galim ją pasiimti, jei dar nori pažvejoti.

Lydekų tvenkinys ledyninės kilmės, suformuotas didžiulio ledo luisto, išgraužusio slėnį. Jį supa du konkurentų sodai, o juose naudojamos trąšos suteka į ežerą, todėl visas jo paviršius apsitraukęs vandens lelijų lapais. Po kokių dešimties metų tvenkinys užžels, bet dabar jis labai tinka žūklei. Paduodu Džeinei meškerę.

— Damoms pirmenybė.

Džeinė išsirenka žvilgią „Mepps“ spiningo blizgę ir tvirtina ją prie valo. Niekada neklausiau, iš kur ji moka žvejoti, bet manau, kad tai susiję su jos vyru, su jo domėjimusi vandenynu. O dabar nesu linkęs apie jį kalbėti. Džeinė užmeta meškerę, ši užkliūva už išvartos, ir ji traukia iš visų jėgų, kad išpainiotų valą.

— Atsiprašau, — sako, vyniodama valą. Vėl meta, kaip tik ten, kur būčiau taikęs aš, į tamsų vandens lelijų guoto šešėlį.

— Ar pyksti, kad ištempiau paplaukioti? — klausiu.

— Ne. Reikėjo seniai tai padaryti. — Suklykia kormoranas, ir iš gluosnio pakyla išgąsdintų varnėnų pulkas. Džeinė vėl suvynioja valą į ritę ir užmeta meškerę į tą pačią vietą.

— Tikėjausi, kad mes pasikalbėsime, — sakau. — Nors ir nesu labai šnekus. — Žiūriu pro valties kraštą į akmenį, už kelių pėdų kylantį iš vandens taip išdidžiai, lyg būtų kalnas. — Norėjau pakalbėti apie tai, ką aptarinėjome pakeliui į čia.

— Bostono radijo didžėjus?

— Ne visai. — Pakeliu akis, ji šypsosi. — Matai, nėra lengva.

— Nebūtina apie tai kalbėti. Kam sugadinti gerą dalyką?

Abu stebeilijame į violetines žoles, prarijusias auksaspalvį kabliuką. Stebeilijame, lyg lauktume stebuklo.

— Klausyk, — sakau.

— Nereikia, — pertraukia mane Džeinė. — Prašau. Aš turiu namus, į kuriuos grįšiu. — Akimirksnį žiūri į mane, paskui nusisuka. — Aš turiu Oliverio dukterį.

— Ji ir tavo duktė.

— Samai, tu man patinki. Tikrai. Bet tai viskas. Atleisk, jei suteikiau nepagrįstų vilčių.

— Nepagrįstų vilčių, — pakartoju atsargiai. — Kaip manai, apie ką aš kalbėjau?

Iš kažkur atplūdusi banga švelniai sūpuoja valtį.

— Samai, — ištaria ji, ir balsas nutrūksta.

Nežinau, ką ji norėjo sakyti, nes tą akimirką valas prie vandens lelijų lapų ir po mumis pradeda blaškytis.

— Saulešeris, — sakau, iš susijaudinimo viską pamiršęs.

— Kaip manai? — klausia Džeinė, švystelėdama meškerę mano pusėn, kad galėčiau paleisti žuvį. — Du metimai — dvi žuvys.

— Tau sekasi labiau už mane, net tomis dienomis, kai man sekasi. Reikėtų tave dažniau pasiimti į žūklę. — Kalbėdamas į ją nežiūriu; laisvąja ranka braukiu per dygius saulešerio žvynus, kol jis suglebęs nukąra nuo kabliuko. Tada skubiai jį kilsteliu, ištraukiu kabliuką ir išmetu žuvį per valties kraštą; ji dingsta žaibiškai, net nespėju pamatyti.

Džeinė atsišlieja į valties priekį ir žiūri į mane. Nemanau, kad ji matė žuvį.

— Nesusidėk su manim, Samai. Dabar tau viskas sekasi, o aš — gyva bėda. — Ji žiūri žemyn, sukinėdama sutuoktuvinį žiedą ant piršto. — Nežinau, ko noriu. Būk geras, neversk manęs, nes nežinau, kiek galiu atlaikyti. Aš net negaliu pasakyti, ką darysiu rytoj.

Prisislenku arčiau.

— Kas kalba apie rytojų? Man terūpi šiandiena.

Ji mane nustumia.

— Aš jau senė.

— Kurgi ne, — atkertu, — o aš popiežius.

Džeinė vis dar manęs neprisileidžia. Per kelis colius.

— Ar bučinys jau svetimavimas? — sušnibžda ji ir prisispaudžia lūpomis prie mano lūpų.

O Viešpatie, mąstau, tai štai kaip gali būti. Jos skonis kaip sasafro ir cinamono. Įkišu liežuvį jai į burną, už dailios dantų barikados. Tada ji atsimerkia ir nusišypso. Mano lūpos, apžiojusios jos burną, irgi šypsosi.

— Iš arti atrodai kitaip. — Kai ji mirksi, blakstienos glosto man skruostą.

Prispaudžiu delnus jai prie pakaušio ir pečių. Atplėšiu lūpas nuo jos burnos, gaudydamas sudvisusį vandens lelijų tvenkinio orą, ir puolu prieš ją ant kelių. Užmiršau, kad mes valtyje, ji susiūbuoja, ir mes abu apvirstame. Bučiuoju ją nuo ausies iki kaklo, o viena ranka nuo nugaros nuslenka ant krūties. Džeinė paleidžia mano kaklą ir įsikimba į valties kraštą.

— Ne, — sako ji. — Liaukis.

Aš klusniai atsisėdu ant žemo valties suoliuko, žiūrėdamas į raibulius, sklindančius tvenkiniu. Mes raudonuojame, įsmeigę akis vienas į kitą, o tai, kas įvyko, kybo tarp mūsų.

— Tik tark žodį, — šnibždu dusdamas ir atsargiai ją paleidžiu.

57 Oliveris

Vindis pasitinka mane vėjo nugairintame Glosterio paplūdimyje. Jis paduoda man neopreninį nardymo kostiumą ir geltoną „Helly Hansen“ kepurę. Nors jis apsigimęs plepys, televizijos ir radijo korespondentų minioje nesako nieko. Palaukia, kol įlipu į penkiolikos pėdų pripučiamą „Zodiac“ valtį, padidina variklio apsisukimų skaičių ir tik tada nusišypso.

— Kas, velniai griebtų, būtų galėjęs tikėtis, kad Oliveris Džonsas bus mano sumautas angelas sargas?

Vindis Makgilis ir aš drauge dirbome Vuds Houle, kai dar nebuvo madinga gelbėti banginius. Buvome du garsių mokslininkų pastumdėliai: tikėtasi, kad savo daktarines disertacijas parašysime priešokiais tarp kitų biologų duomenų analizės ar kavos jiems virimo. Visiškai atsitiktinai sužinojome, kad abu tais pačiais metais baigėme Harvardą; kad abu rašome disertaciją iš pakrantės klanų bendrijų; kad gimėme toje pačioje Bostono ligoninėje, tik vienas diena anksčiau. Nieko nuostabaus, kad mus sudomino ta pati mokslinių tyrimų sritis: kuprotieji banginiai. Žinoma, kelius pasirinkome skirtingus. Vindis abejingas banginių dainoms; jis kupročius atpažįsta kitais metodais. Šiuo metu jam patikėti Provinstauno tyrimai, kuriais naudojamasi ištisoms banginių kartoms surašyti.

Vindis išsitraukia iš kišenės butelį — vaistų nuo kosulio — ir pasiūlo man gurkštelėti. Papurtau galvą ir atsišlieju į pripūstą valtelės priekį. „Zodiac“ apsiverčia akimirksniu, bet man pavyksta nusirengti ir įlįsti į nardymo kostiumą. Vindis stebi mane akies kampučiu.

— Užsiauginai pilvuką, Oliveri? — klausia jis, plekšnodamas sau per šonkaulius. — Ak, tos šiltos vietelės Kalifornijoje.

— Užsikimšk, — nepiktai sakau. — Papasakok apie šitą banginį.

— Vardu Marmuras. Baltos dėmės ant kaklo ir uodegos plaukmens. Trejų metų. Įsipainiojo į žiauninį tinklą, paliktą kažkokio šikniaus. — Jis prisimerkia ir pasuka vairą į kairę. — Nežinau, Oliveri. Mums prireikė dviejų dienų, kol radome. Jis piktas, pavargęs, ir nežinau, kiek dar laiko tvers. Žinai ką, — priduria, — džiaugiuosi, kad tu čia. Jei būčiau žinojęs, kad tu Masačūsetse, būčiau tučtuojau paskambinęs.

— Tauškalai. Tau baisiai nepatinka, kai laurai atitenka man.

Vindis ir aš tariamės, ką daryti. Svarbiausias dalykas — sužinoti, kurioje vietoje žiauninis tinklas apraizgęs banginį. Pirminių Vindžio stebėjimų išvada — „aplink žandikaulį“ — nelabai tiksli. Kai nustatysime, nupjauti tinklą bus daug lengviau. Tačiau tai pavojingiausias darbas, susijęs su banginio gelbėjimu: vienas pliaukštelėjimas uodegos plaukmeniu ar peleku yra mirtinas. Pernai šiaurės Kalifornijoje žuvo bendradarbis, pasinėręs po banginiu nustatyti, kuriose vietose jį apraizgė tinklas.

Toldamas nuo Masačūsetso pakrantės, pajuntu įprastą peršulį, svaigų netikėtumo jaudulį. Nedaugelis žmonių matė į krantą išmesto banginio, grąžinamo į juodą vandenyną, žvilgsnį. Nedaugelis žmonių supranta, kad palengvėjimas žodžiais neišsakomas, kad dėkingumas būdingas ne tik žmonių giminei ir rūšiai.

Antrą „Zodiac“ valtį pastebiu pirma Vindžio ir liepiu plaukti prie jos. Į mažą laivelį susigrūdę keturi studentai ir Bertas Samjuelsas, biologas, jau per senas tokiam darbui. Prieš dvidešimt metų šis vyras įsakydavo mums nugrandyti jūrų liūto mėšlą nuo yrančių tyrimų baseinų, ir mes vienas per kitą puldavome vykdyti. O dabar tempą diktuojame mes.

Marmuras graudžiai drybso ant šono, silpnai plakdamas vandenį nugaros peleku. Vienas studentų šaukia Vindį — regis, netoliese lūkuriuoja dar trys banginiai, jiems rūpi Marmuro likimas. Vienas priplaukia arčiau ir prisigretina prie Marmuro, o šis apvirsta ant pilvo. Antras banginis dingsta po vandeniu, išskleidęs uodegos plaukmens galus. Jis grakščiai ir švelniai glosto Marmurui nugarą uodega. Kelis kartus jį paglamonėjęs, nugrimzta ir dingsta.

— Aš nersiu, — sakau, dėdamasis kaukę. Sustojame prie antrosios valties, šiek tiek didesnės, su deguonies balionu, ir pasiruošiame nerti. Pasitaisau diržus, patikrinu reguliatorių, paskui, padedamas vieno studentų, atsisėdu ant pripučiamos valties krašto. — Sulig „trys“. — Deguonis rasoja man ant odos. Žiūriu pro kaukę, įprasta perspektyva — akvariumo viduje. Vienas. Du. Trys.

Pasaulio sambrūzdis ir šviesa siūbteli ir išsisklaido, kai pasineriu. Pratinuosi kvėpuoti po vandeniu, tada sumirksiu ir galvoju tik apie žalią žiauninį tinklą, apraizgiusį šią masyvią sieną — banginį. Girdžiu Marmurą judant, jis karo, kurdamas dirbtines sroves. Akies kampučiu pamato mane ir išsižioja, plūsteli jūros dumbliai ir planktonas, nuo kurių reikia plaukti šalin.

Pirmiausia apiplaukiu uodegą. Judu greitai ir ramiai, įsidėmėdamas, ką apraizgęs tinklas (dešinį peleką, visą uodegos plaukmenį). Plaukdamas po juo, sulaikau kvapą ir meldžiuosi, nors ir nesu didžiai tikintis. Banginis daugiau kaip trisdešimties pėdų ilgio, sveria per penkiasdešimt tūkstančių svarų. Nenerk, šnibždu. Dėl Dievo meilės, Marmure, nenerk.

Plūduriuoju po juo ant nugaros ir nejudu. Žinau, kad reikia kuo greičiau trauktis jam iš kelio, bet koks vaizdas. Nuo tokio grožio gniaužia kvapą. Čia pat kreminis pilvo baltumas, išmargintas randų ir priaugusių ūsakojų vėžiagyvių, su grioveliais prie nasrų it cinkuota lenta virš kriauklės.

Nieko nepagailėčiau, kad būčiau vienas jų. Kad galėčiau kuriam laikui iškeisti kojas į masyvų kūną, galingą uodegą. Lėkčiau su jais pro vandenyno kalnagūbrius, šaukdamas, suprasdamas. Dainuočiau tylią naktį, neabejodamas, kad kažkas manęs laukia ir išgirs. Rasčiau ją; susiporuočiau visam gyvenimui.

Triskart smarkiai pasispiriu plaukmenimis ir priplaukiu prie Marmuro. Iš toli apžiūriu, kuriose nasrų vietose įstrigo žiauninis tinklas, be abejo, užkliuvęs už ūsų. Vargu ar saugumo sumetimais mums pavyks jį visiškai išpjauti. Veikiausiai teks sudraskyti tinklą, kad Marmuras išsivaduotų, o paskui jam teks prisitaikyti. Banginiai puikiai geba adaptuotis. Prisiminkite, kiek jų daug metų gyveno su nulūžusiais harpūnais storoje odoje.

Kai iškylu, du jauni jūrų biologijos studentai įtraukia mane į antrąją valtį. Dugne apsiverčiu ant pilvo, valtis virpa kaip drebučiai sulig kiekvienu Marmuro krustelėjimu. Nusitraukiu kaukę, nusiimu deguonies balionus.

— Tinklas apraizgė dešinį peleką ir įsivėlė į ūsus, — sakau. Paskui pamatau, kad į mane nukreipta televizijos kamera. — Kas čia darosi, po velnių?

— Nepyk, Oliveri, — sako Vindis. — Anė iš mūsų centro. Ji filmuoja, kad turėtume dokumentą.

Sėdžiu ir gaudau orą. Žiūriu, kaip artinasi objektyvas.

— Neprieštaraujate?

Vis dar varvėdamas, įsiropščiu į Vindžio valtį. Liepiu studentams iš kitos valties išdėstyti plūdurus apie banginį, nesvarbu kaip, kilpomis, kabliais, kad tik jis dar labiau nenukentėtų. Reikia, kad jis pavargtų, imtų plūduriuoti paviršiuje, o mes turėtume galimybę nupjauti tinklą. Vindis ir aš pririšame kelis didžiulius plūdurus aplink Marmuro uodegą.

— Gerai, — sakau, apžvelgdamas banginį, apvedžiotą rausvais plūduriuojančiais kamuoliais it kalėdinę eglutę. — Dabar dinkite visi po velnių. — Tai pirmiausia skirta Samjuelsui, nors kitiems iš jo valties irgi. Vienas studentų su antra valtimi atsitraukia kelis šimtus pėdų, ir prie Marmuro liekame tik aš ir Vindis.

Išsilenkiu iš valties; švelni Marmuro oda ranka pasiekiama. Šiuo metu jis taip išvargęs, kad net nesipriešina, kai imu draskyti tinklą kabliais; ūsuose lieka įstrigę nemaži gabalai.

— Reikia priplaukti arčiau, — sakau, kai artinamės prie jo peleko. — Negaliu pasiekti tinklo.

— Negaliu priplaukti arčiau, nes atsidursiu virš jo.

— Tai atsidurk. Tik stebėk variklį.

Vindis ir aš susiginčijame, bet pagaliau jis su mažu laiveliu plaukia virš Marmuro peleko. Esu įsitikinęs, kad šiuo metu banginis taip pavargęs, jog netrukdys mums dirbti. Išsilenkiu iš valties ir bandau atpainioti tinklą.

Staiga lekiu atgal. Marmuras iškvepia po kvėpavimo angą smirdančią stovinčio vandens ir dumblių pliurzę, paskui žiebia peleku per valties kraštą. Jis mums trenkia du kartus, ir taip stipriai, kad valtis kyla ir krinta, vos neapsiversdama.

— Perkūnas! — rėkia Vindis, įsikibęs į gumines rankenas valties viduje. Studentai kitame laivelyje pradeda klykti, ir aš juos girdžiu taip aiškiai, lyg jų balsai sklistų tiesiai į garsiakalbį mūsų valtyje. Tada suprantu, kad valtis išmesta į orą. Aš aukštielninkas krentu ant Vindžio, jis valtyje guli kniūbsčias. Pripučiamas plaustas visiškai atsitiktinai neapsivertė lediniame vandenyje banginiui po apačia.

— Lipk nuo manęs, — sako Vindis. Jis atsargiai atsisėda ir patrina ranką. — Sakiau, kad nereikia plaukti virš jo.

— Variklis veikia?

— Velniop variklį. Tu sveikas?

Šypsausi, kol jis čiupinėjasi rankas ir kojas.

— Aš geresnis už tave, — sakau.

— Nieko panašaus.

— Visada buvau geresnis.

— Nesąmonė, — atkerta Vindis. Jis apčiupinėja variklį ir vėl jį paleidžia. — Kur nori plaukti?

Šį kartą Vindis plaukia banginiui iš užpakalio, slinkdamas tarp peleko ir apatinės kūno dalies. Po kelių mostų kabliais Marmuras laisvas. Vindis ir aš paskutinį kartą apiplaukiame banginį, atkabindami plūdurus. Paskui padidiname apsukas ir nuplaukiame kelis šimtus pėdų į šiaurę nuo banginio. Marmuras tik po kelių minučių supranta, kad jo niekas nebevaržo; jis nugrimzta kelias pėdas po vandeniu ir nuplaukia. Maždaug už ketvirčio mylios prie jo prisideda būrelis banginių. Nuplaukdamas Marmuras išsiriečia ir neria, iškėlęs apatinę uodegos peleko dalį ir daužydamas ja per vandenį taip, kad purslai pasiekia mus.

Vindis ir aš žiūrime, kaip Marmuras plaukia Stelvageno Kranto sūkurių link.

— Jėzau, kaip gražu, — sako jis, ir aš uždedu ranką jam ant peties. — Ketinu tai pasakyti tik kartą, — šypsosi jis, — taigi ištempk ausis. Noriu tau padėkoti, Oliveri. Be tavęs nebūčiau susidorojęs.

— Būtum.

— Tu teisus, tik būtų buvę sunkiau. — Jis nusijuokia ir skuta į krantą. — Tu trenktas kalės vaikas. Aš irgi būčiau pasinėręs nustatyti, kur tinklas, bet po dvidešimt penkių tonų banginio pilvu tikrai nebūčiau nusnaudęs.

— Būtum, — sakau. — Kai pasitaiko tokia proga, negali ja nepasinaudoti.

— Tu tebesi trenktas.

— O tu pavydus. Norėtum lakstyti nuo paparacų.

Vindis patrina ranka kaktą.

— Jėzau. Šitiek reporterių. Užmiršau. Kodėl visiems nė motais banginiai, kol kuris nors nepatenka į bėdą, o tada tai jau valstybinės reikšmės įvykis?

— Neatsisakysiu duoti interviu, — šypsausi.

— Nuo kada?

— Nuo tada, kai ieškau Džeinės. — Nežiūriu į Vindį, tai sakydamas. — Džeinė mane paliko. Pasiėmė vaiką ir paliko. Man atrodo, kad ji Masačūsetse, bet kur, nežinau. Ko gero, tapęs žiniasklaidos didvyriu, per vakarines naujienas galėsiu paprašyti jos grįžti.

— Džeinė tave paliko? Džeinė tave paliko? — Jis išjungia variklį, ir mes sėdime vidury Atlanto vandenyno; antroji valtis mus pralenkė. — Be reikalo tu čia atvykai. Turėjai jos ieškoti.

— Tu manęs neprašei, — primenu. — Aš pats pasisiūliau.

— Gal kuo padėti? Žinai, kad gali gyventi pas mane kiek nori.

— Ačiū, ne. Dabar tegali pargabenti mane ten, kur laukia telekameros ir mikrofonai. — Valtis sūpuojasi, mėtoma bangų. — Matai, turiu ją susigrąžinti, — sakau veikiau sau negu Vindžiui.

— Susigrąžinsi, — atsiliepia jis.

Kai priplaukiame arčiau kranto, Vindis pakelia variklį ir leidžia srovei mus nešti. Paplūdimio pakraščiu atkurna žiniasklaidininkų minia.

— Daktare Džonsai, — šaukia jie, — daktare Džonsai!

Kiek kartų girdėjau šiuos žodžius; dvidešimt, trisdešimt balsų, rėkiančių mano vardą. Pajuntu adrenalino antplūdį kaip koledžo laikais, suvokęs, kad visi jie laukia manęs. Girdėdavau tą nuostabų garsą ir manydavau, kad tai mano bilietas į viršūnes. Paskui grįždavau namo ir pasakodavau Džeinei, o ji visada paklausdavo to, ko reikia: „Kiek buvo reporterių? Ilgai kalbėjai? Ar rodys per žinias? Ar buvo dailių moterų?“

Nė viena neprilygo tau, Džeine.

Išlipu iš valties šiek tiek anksčiau už Vindį, ir jis vedasi mane paplūdimiu, apkabinęs per pečius.

— Ponios ir ponai, — sako jis, trumpai pertrauktas sauso kosulio, — norėčiau pristatyti daktarą Oliverį Džonsą iš San Diego pajūrio tyrimų centro. Daktaras Džonsas vienintelis išgelbėjo Marmurą, kuprotąjį banginį, prieš kelias dienas įsipainiojusį į žvejybos tinklą.

Jie iškart prišoka, man prie veido kiša mikrofonus, dvidešimt vienu metu užduotų klausimų virsta nerišliu veblenimu. Aš pakeliu rankas ir giliai įkvepiu.

— Su džiaugsmu atsakysiu, — tyliai tariu, puikiai suprasdamas, kad pirmas įspūdis išlieka ilgiausiai, — bet kalbėkite po vieną.

Parodau į jauną negrą su geltonu neperšlampamu apsiaustu.

— Daktare Džonsai, ar galite papasakoti, kokia banginio vadavimo iš tinklo procedūra?

Pradėjęs pasakoti matau, kaip Vindis dingsta už reporterių minios. Jis man rodo, kad viskas gerai. Išsitraukia iš kišenės sirupą nuo kosulio ir nueina prie studentų, kurie plaukė antrąja valtimi.

Aš pasakoju jiems, kaip Marmurą buvo apraizgęs tinklas, kaip draskėme jį kabliais. Pasakoju apie banginį, kuris priplaukė prie Marmuro ir švelniai glostė, ir pranešu, kad kuprotieji banginiai dažnai tarpusavyje būna meilūs. Papasakoju viską, kas jiems rūpi, ir galiausiai kažkas užduoda klausimą, kurio seniai laukiu.

— Daktare Džonsai, — klausia vyriškis, — jūs atsitiktinai čia atsidūrėte? Ar atvykote padėti banginiui?

— Nieko nežinojau apie banginį, kol išgirdau apie jį ištikusią bėdą jūsų dėka, gerieji žmonės. Masačūsetse atsidūriau gelbėti ko kito. Keliauju per visą šalį, ieškodamas žmonos Džeinės ir dukters Rebekos. Numanau, kad jos Masačūsetse; deja, valstija didžiulė, ir aš nežinau, kur jos. Vyliausi, kad padarysite man paslaugą ir leisite perduoti joms žinelę.

Aš patyliu, kol jie pradeda filmuoti. Atsikrenkščiu ir žvelgiu į aklą televizijos kameros objektyvą kuo sąžiningiau.

— Džeine, — sakau ir suvokiu, kad ištariau jos vardą kaip klausimą. — Man reikia tavęs. Tikiuosi, tu tai supranti, tikiuosi, tu ir Rebeka gyvos ir sveikos. Negaliu gyventi be tavęs. Nekaltinu tavęs, jei manimi netiki, bet atvažiavau gelbėti šio banginio, nes supratau, kad išgirsi apie tai per žinias, ir norėjau, kad mane pamatytum. Norėjau, kad prisimintum, kaip būdavo — mes dėl banginio atidėjome medaus mėnesį, neužmiršai? Prisimeni, kaip džiūgaudami puolėm vienas kitam į glėbį, pamatę jį plaukiant už kelių mylių nuo kranto? Taigi šiandien aš išgelbėjau banginį. Ir noriu, kad žinotum, jog be tavęs nepatyriau jokio džiaugsmo. Jei žiūri šią laidą, tikiuosi, praneši, kur esi. Paskambink į Provinstauno pajūrio tyrimų centrą — ten žinos, kur mane rasti.

— Turite nuotrauką? — įsiterpia reporteris.

Linkteliu ir iš kišenės išsitraukiu piniginę. Joje Džeinės ir Rebekos nuotrauka, daryta gal prieš metus.

— Galite parodyti?

Aš iškeliu nuotrauką prieš kameras.

— Jei kas nors matė mano žmoną ar šią mergaitę, prašom paskambinti. — Aš žiūriu į pilkas it giedravalkiu aptrauktas televizijos kamerų akis. Džeinės akys irgi pilkos, prisimenu stebėdamasis, kad vis dar taip aiškiai jas įsivaizduoju. — Aš myliu tave, — sakau. — Man nesvarbu, kad tai sužinos visas pasaulis.

58 Džeinė

Aš ilgai žiūriu į besikeičiančius žadintuvo skaičiukus prie lovos. Sulaukiu 1:23, tada atsistoju ir pradedu vaikščioti po šį paskolintą kambarį. Naktis be mėnulio, todėl natūralios šviesos nėra. Tačiau per kelias naktis apsipratau ir nebeatsitrenkiu į tualetinį staliuką, lovos stulpelį ar supamąją kėdę, eidama prie durų.

Sėlinu koridoriumi, sulaikiusi kvapą. Eidama pro Rebekos kambarį, prispaudžiu ausį prie durų ir klausausi jos lygaus, ramaus alsavimo. Ši smulkmena mane nuramina ir suteikia drąsos žengti dar septyniems žingsniams koridoriumi, iki jo kambario.

Dvidešimt minučių treniravausi su savo kambario durų rankena, todėl lengvai įsmunku į vidų be garso. Kai atidarau duris, ant grindų it takelis iki lovos kojūgalio krinta šviesos pluoštas iš koridoriaus. Iš tos vietos, kurioje stoviu, matyti sujaukta paklodė ir antklodė.

Giliai įkvepiu ir atsisėdu ant čiužinio krašto, bet girdžiu tik tvinksnius gerklėje.

— Žinau, kad nemiegi, — sakau. — Žinau, kad tu irgi negali užmigti. Džeine, — tariu sau, — neišeisi iš čia tol, kol pasakysi, ką ketinai. — Aš niekada neturėjau nieko, tik Oliverį, visą gyvenimą, — sakau, o žodžiai veliasi burnoje. — Aš net nieko, be jo, nebučiavau. Kalbu apie tikrą bučinį. Na, išskyrus šią popietę. — Išskečiu pirštus prieš akis, svarstydama, ką tikiuosi paliesti. — Nesakau, kad šiandien tu buvai kaltas. Nesakau, kad kas nors kaltas. Tik sakau, kad nežinau, ar aš tinku tokiems dalykams. — Spėlioju, kodėl niekas neatsako. O gal jis apie tai negalvojo? — Nemiegi? — klausiu, palinkdama į naktį, ir oras man už nugaros sutirštėja.

Jis apsiaučia mane ir apglėbia taip stipriai, kad pradedu klykti, kol kažkieno ranka užspaudžia man lūpas, mėginu kąsti, bet tai beviltiška, ranka parbloškia mane ant lovos aukštielninką ir primyga pečius, o aš visą laiką bandau rėkti, kol galiausiai vaizdas ima aiškėti ir už kelių colių išvystu Samą.

Jis atitraukia ranką nuo mano burnos.

— Ką darai? — kimiai šnibždu. — Kodėl tu ne lovoje?

— Buvau vonios kambaryje. Stabtelėjau pakeliui į tavo kambarį.

— Tikrai? — Atsisėdu ant lovos krašto, jis nepaleidžia mano rankų. Mūsų sunerti pirštai guli ant mano kojos.

— Beje, — sako Samas, — manau, kad tu labai tinki tokiems dalykams.

Žiūriu sau į sterblę.

— Oi, ką tu girdėjai?

— Viską. Laukiau prie durų ir slapta klausiausi. Negali piktintis, nes manei, kad aš čia. — Jis rodo į antklodžių ir pagalvių jukinį lovos viduryje. Paskui paima mane už rankos, atverčia ir patrina šiltą delno odą nykščiu. — Tai ką veiki mano kambaryje? — Jis prislenka arčiau.

Prasmengu jo pagalvėse.

— Laukiu kaltės. Manau, jei pajusiu kaltę, galėsiu save nubausti, ir pasidarys lengviau. Laukiu, laukiu, galvoju apie tave, bet nesijaučiu kalta, ir tiek. Tada pradedu manyti, kad esu visai ne toks žmogus, kokiu save laikiau. Paskui man topteli, kad esu pabaisa, aš neverta galvoti apie tave. — Atsidustu. — Turbūt manai, kad aš beprotė.

Samas juokiasi.

— Žinai, kodėl ėjau pas tave? Pasikalbėti apie santuoką. Garbės žodis. Norėjau, kad žinotum, jog varai mane iš proto, nes mąstau apie dalykus, kurių negali būti, juk tu turi šeimą. O baisiausia, kad aš tikiu santuoka. Nevedžiau todėl, kad neradau tinkamos moters. Visą gyvenimą laukiau tos tikrosios. O šiąnakt gulėjau čia ir galvojau, kaip tu atrodei tą dieną, kai įsižiūrėjai Oliverį Džonsą, ir man viskas paaiškėjo. Nesupranti? Jis pasiėmė moterį, kurią turėjau vesti aš.

— Kai susituokėme, tu buvai Rebekos metų. Vaikas.

Samas atsigula ant šono, kad mane matytų. Jis vilki marškinėliais, mūvi taškuotomis trumpikėmis, o pamatęs, kad į jas žiūriu, čiumpa antklodę ir apsivynioja klubus.

— Aš dabar ne vaikas, — sako.

Ištiesia ranką į mano veidą, perbraukia pirštu per skruostą ir smakrą. Paskui stveria mano ranką ir prispaudžia sau prie skruosto. Vedžioja ja per šiurkščius šerius, staigų žandikaulio krytį, minkštą sausą lūpų liniją. Paskui paleidžia.

Bet aš rankos neatitraukiu. Laikau pirštus pridėjusi prie jo lūpų, kol jos prasiveria bučiniui. Lengvai brūkšteliu Samui per vokus, jausdama, kaip pašėlusiai laksto jo akys. Paglostau blakstienas, čiupinėju tarpuakį. Tyrinėju jį, lyg nieko panašaus niekada nebūčiau mačiusi.

Jis nejuda, kai mano delnai slysta jo pečiais ir rankomis, įdubimu, kur susijungia raumenys, alkūnės linkiu. Jis leidžia man liesti stiprių dilbių sausgysles, vartalioti plaštakas, čiuopti nuospaudas ir įdrėskimus. Jis padeda nutraukti per galvą marškinėlius, ir aš užmetu juos ant naktinio staliuko.

Jei ir toliau taip elgsiuos, lyg tyrinėtoja, bijoti nebus ko. Tik jei pereisiu į kitą, artumo, lygmenį, reikės susirūpinti. Seksas man niekada nebuvo paslaptingas. Žemė nedreba, negirdžiu nei angelų balsų, nei varpų. Visada šiek tiek droviuosi. Turint omeny mano šeimos istoriją, nėra ko stebėtis, kad nesitikėjau sekso kaip stebuklo. Mano nuomone, nuveikiau nepaprastą darbą: išmečiau iš galvos baisiausius prisiminimus. Pirmas kartas buvo sunkiausias, bet, įveikusi tą kliūtį su Oliveriu, nesitikėjau kada nors turėti sunkumų.

Bet pajutusi, kaip Samas apkabina mane per liemenį ir švelniai braukia pirštais per šonkaulius, kaip jo sustandėjusi varpa įsiremia man į šlaunį, pravirkstu.

— Kas yra? Kas atsitiko? — Samas priglaudžia mane. — Ką nors negerai padariau?

— Ne. — Stengiuosi atgauti kvapą. Negaliu jam pasakyti. Niekam nesakiau. Bet staiga užsimanau nuristi nuo širdies šitą akmenį, sunkų kaip Atlantui dangaus skliautas. — Kai buvau maža, — girdžiu savo kuždesį jam į odą. Nepažįstu savo balso, lyg klausyčiausi iš tolimo kampo, bet kalbant atrodo, kad artėju.

Samas mane atitraukia, ir išvystu keisčiausią dalyką. Jis suglumęs žiūri į mane, laukdamas, kol papasakosiu apie tėvą. Bet man tereikia pakelti akis ir pasižiūrėti į jį, įdėmiai pasižiūrėti. Ir iš jo žvilgsnio suprantu, kad paaiškinimo jam nebereikia.

— Žinau, — ištaria jis, regis, stebėdamasis savo žodžiais, — žinau viską apie tavo tėvą. Nesuprantu, kaip čia yra, bet supratau, ką ketini pasakyti. — Jis gurkteli.

— Iš kur? — be garso sukruta mano lūpos.

— Aš... aš nemoku paaiškinti, — sako Samas. — Matau tavyje. — Jis krūpteli ir atšlyja, lyg jam kas būtų trenkęs. — Tu tebuvai vaikas, — šnibžda.

Jis stipriai mane apkabina, o aš apkabinu jį. Jis virpa, radęs mano trūkstamą savastį, radęs savo esatis, kurių nežinojo turįs. Visą laiką raudu kaip niekada anksčiau; byra ašaros, neišlietos tada, kai man buvo devyneri ir tėtis atėjo į mano kambarį, byra ašaros, neišlietos per tėvo laidotuves. Samas atsagsto mano šilkinius naktinius ir nusmaukia nuo pečių. Lėtai stumia mano rankas prie savo trumpikių. Mūsų oda mirguliuoja tamsoje. Samas įkiša ranką man tarp kojų. Suimu jo ranką; raginu jį. Jis įdeda pirštą į mane, drėgną ir pražydusią, nenuleisdamas akių nuo mano veido. Ar gerai? Kaipmat randa jautriausią vietą. Nubučiuoja mano ašaras, paskui bučiuoja mane. Ragauju nuo jo lūpų savo skausmą, savo gėdą.

59 Samas

Kokia ji graži, gulinti ant mano lovos. Ir kokia liūdna. Ji vis bando nusigręžti, paslėpti veidą pagalvėje. Bet aš negaliu to leisti žinodamas tai, ką žinau dabar. Kiekvieną šio kelio žingsnį žengsime kartu.

Užsimerkiu ir bučiuoju jos kaklą, jos krūtis, jos klubo linkį. Kvėpuoju jai tarp šlaunų, žinodamas, kad ji tai jaučia. Tada ji paima mane už rankos ir rodo kelią į save. Visą laiką žiūriu jai į veidą. Klausiu jos, ar taip gerai. Bet ji atkakliai nepaleidžia mano riešo, ir aš švelniai švelniai paklūstu. Karšta, tvinkčioja. Jaučiu, kad susijaudinau, trinuosi į jos koją. Kai man pasirodo, kad nebesusitvardysiu, atsitraukiu ir lyžteliu jai spenelius. Ji atsimerkusi, bet į nieką nežiūri. Ji tyli kaip žemė. Kartais man atrodo, kad net kvėpuoti pamiršo.

Paskui ji atsisėda ir ištiesia į mane rankas. Jos delnai slysčioja mano kūnu. Prisilietimas lengvas kaip plunksnos, erzinantis. Kai pasidaro nebepakeliama, griūvu ant lovos, šiurkščiai ją pastveriu ir bučiuoju. Jos skonis kaip mėtų ir medaus. Pradėjęs nebegaliu sustoti; subruku lūpas į jos burną, ko gero, liks mėlynė. Ji nustumia mane, gaudydama orą, paskui vėl bučiuoja. Ji glaustosi, apkabinusi rankomis mane per klubus. Aš jos nepaleidžiu. Geriu ją, kiekvieną colį, kurį galiu paliesti, ir žiūriu, kaip ji riečia nugarą iš malonumo.

Mes virstame rankų ir kojų raizginiu. Ne iš karto suvokiu, kad ji slenka, rausiasi žemyn, stumia mano kūną pirštais it audeklą, siūdama mašina. Stabteli, dirsteli į mane ir apžioja varpą.

Lyg šilta kempinė būtų apsivyniojusi, ji mataruoja galva, o nuostabiausia, kad jaučiu jos dantų eilę; jaučiu jos liežuvio galiuką. Bandau ją paliesti, padaryti jai tokį malonumą, kokį ji daro man, bet pasiekiu tik jos pečius. Jos plaukai išsiskleidę ant mano klubų it tamsi vėduoklė. Ji čiulpia vis greičiau. Užsimerkiu, galvodamas apie ritmą. Judinu į taktą klubus. Tai fantastiška; fantastiška, bet aš noriu daugiau. Aiktelėjęs atplėšiu jos rankas sau nuo šonų, ketindamas trūktelėti ją aukštyn, ir pamatau žiedą.

Ji visą laiką jį mūvėjo, bet aš nepastebėjau. Jis siauras, auksinis. Amžinas. Ji, kaip ir aš, žiūri į kairę ranką.

— Išmesk, — šnibžda, — man nesvarbu. — Ji nusirita nuo manęs ir nusitraukia žiedą, jis sukdamasis nukrinta ant naktinio staliuko. Ji patrina pirštą, lyg mėgintų išdildyti prisiminimą. Bet ant piršto likęs siauras baltas neįdegęs ruoželis.

Ta ranka ji nubraukia plaukus man nuo veido. Negaliu susivaldyti, krūpteliu — man vėl kilo tam tikrų minčių. Ji pasilenkia pabučiuoti man krūtinės, paskui įsikniaubia į antklodę.

— Aš tik noriu būti tavo, — sako ji.

Apgręžiu ją, kad matyčiau veidą. Pradedame bučiuotis, dūsaudami liečiamės lūpomis. Šį kartą mūsų akys atmerktos, norime matyti vienas kitą. Pajuntu ant klubų jos rankas, traukiančias mane žemyn. Ji apsiveja mane kojomis ir įsileidžia, ir tada aš suprantu, ką reiškia būti vientisam.

Ji apima mane it švelni gerklė. Tai štai kokia yra meilė. Tai štai kaip susidėsto visos detalės. Kraujas suplūsta man į klubus, neritmingai daužydamasis. Nebegaliu prisispausti arčiau, bet mėginu. Noriu tilpti joje, pasiekti jos kitą pusę. Mes įsikimbame vienas į kitą, mūsų kūnai garuoja nuo karščio.

Jaučiu, kaip kaupiasi sėkla, atkakliai ir reikliai. Ji išplečia akis ir su nuostaba žiūri į mane. Toks vaizdas išlieka manyje, kai prispaudžiu ją prie savęs ir pajuntu, kad sprogstu, kai ji apsivynioja mane dar stipriau.

Taip gulime ilgai. Kalbėti nenorime. Pabučiuoju ją į kaktą. Ji žiūri į mane stebėdamasi. Matyt, ir aš taip žiūriu į ją. Ji pasislenka po manimi, ir aš krūpteliu, kai atsiplėšiame vienas nuo kito. Jaučiuosi kitaip. Dabar, kai žinau, ką reiškia būti vientisam, vienam būti negera.

60 Rebeka

1990-ųjų liepos 7-oji

Šios užkandinės sienos apklijuotos violetiniais Elviais. Dvi padavėjos drauge rūko vieną cigaretę ir kalba apie Elvį. Užkandinė tuščia.

— Vera jį matė, — sako viena. — Per vakarėlį „Mėlynajame kupole“.

— Šlovė Verai. Jis miręs, sakau tau. M-I-R-Ę-S. — Padavėja atsisuka į mus. Įsivėrusi į nosį žiedą. — Kuo galiu padėti?

— Mes atsisėsime, — sako motina. Padavėjos jau nebekreipia į ją dėmesio.

Aš ir motina nesukame galvos dėl valgiaraščio. Jau mokame jį atmintinai. Klausomės padavėjų, apžiūrinėjame septyniolika Elvio portretų. Tokiais prekiaujama pakelėse, jie kabo virš kiekvienos kabinos. Mums virš galvų sukasi klestintis Elvis su baltu kombinezonu ir diržu, kurio sagtyje užrašyta MEILĖ.

— Elvis mirė, kai tau buvo treji, — sako motina, ir abi padavėjos įsistebeilija į mus. — Na, teoriškai.

Mes užsisakome tris sumuštinius: su vištienos kotletais, su mėsos kukuliais, apibarstytais parmezanu, su tunu ir šveicarišku sūriu. Užsisakome kokakolos, svogūnų žiedų tešloje, bulvių dubenėlių. Kol valgiai ruošiami, nueiname į tualetą ir nusiprausiame. Valgydamos iš šaukštų, šakučių ir cukraus pakelių dėliojame maršrutą iš Aidaho į Fištrapą Montanos valstijoje.

— Prireiks vos kelių valandų, — sakau, ir motina pritaria.

— Manau, būsime Masačūsetse po savaitės, — sako ji. — Jei ir toliau važiuosime tokiu greičiu, tavo gimtadienį tikriausiai atšvęsime Minesotoje.

Minesota. Mano gimtadienis. Užmiršau. Kai storoji padavėja atneša valgius, mąstau, koks galėjo būti mano gimtadienis. Gal didelis netikėtas pokylis mūsų užpakaliniame kieme. Gal net naktinis kruizas tėvo banginių stebėjimo laivu iš instituto. Su didžėjum ir šokių aikštele parketo grindimis. O gal, kai pabusčiau, prie lovos galo gulėtų milžiniškas paketas. Jame raudona suknelė su petnešėlėmis ir blizgučiais, kurios seniai noriu, bet motina sako, kad su ja atrodyčiau kaip mažametė prostitutė. Į miegamąjį įžengtų tėvas įmantriu smokingu su dryžuota peteliške, vesdamasis motiną taftos suknele. Mes nueitume prie limuzino ir nuvažiuotume į prabangiausią restoraną valgyti garuose virtų omarų. Mus aptarnautų jaunas, šviesiaplaukis, gražuolis padavėjas, jis atitrauktų man kėdę, patiestų servetėlę ir atneštų išgerti, neklausdamas, kiek man metų.

Minesotoje taip nebus. Bet San Diege tikriausiai taip irgi nebūtų buvę. Tėvo per mano gimtadienį nebūtų namie, antraip ir mes čia nebūtume. Jo nebuvo namie, kai vakar vakare bandžiau skambinti iš motelio. Skambinau, kai motina buvo vonios kambaryje, bet ji tikriausiai suprato. Niekaip nepavyksta nuslėpti nuo jos tokių dalykų.

Negaliu sakyti, kad labai jo pasiilgau. Man atrodo, jei būtų atsiliepęs, būčiau numetusi ragelį. Vis dėlto būtų buvę malonu išgirsti jo balsą. Net išgirsti, kad jis manęs pasiilgo. Norėčiau tikėti, kad jo nėra namie, nes jis išvyko mūsų ieškoti. Prieš akis iškyla holivudiški vaizdai, kaip jis ant kelių maldauja mamos grįžti namo, o paskui čiumpa ją į glėbį ir ilgai kaip kine bučiuoja. Prieš akis iškyla tokie vaizdai, bet aš suprantu, kad taip nebus.

Mano motina jau kuris laikas rausėsi piniginėje, o dabar išverčia ant pigaus stalo visą rankinės turinį.

— Kas atsitiko?

Ji pakelia akis į mane.

— Mes negalime sumokėti. Toks paprastas dalykas.

Gal juokauja. Mes turime daugybę pinigų. Jau būtume pastebėjusios. Motina persilenkia per stalą ir šnibžda:

— Paklausk, ar paims čekį.

Aš prisigretinu prie storosios padavėjos ir saldžiu balseliu klausiu, ar galime sumokėti čekiu.

— Mes normuojam grynuosius, — paaiškinu. Storoji padavėja sutinka, bet balsas nuo kepimo grotelių užkandinės gale surinka, kad nieku gyvu. Per daug visokių pravažiuoja. Per daug čekių negalioja.

Grįžtu į kabiną. Būsime priverstos šveisti grindis dantų šepetukais? Dirbti padavėjomis? Pasakau motinai, kad mums nepasisekė.

— Palauk, — sako ji. — Pirštinių skyrelyje yra penki doleriai.

Baisiausiai nudžiungu — ar galit įsivaizduoti, kaip kas nors pameta galvą dėl penkių dolerių? Paskui man topteli, kad iš tų pinigų moku kelio mokesčius. Motina piktai dėbteli į mane ir suskaičiuoja smulkius. Turime dolerį ir trisdešimt septynis centus.

Motina užsimerkia ir suraukia nosį, ji visuomet taip daro, kai kuria Didingą Planą.

— Aš išeisiu pirma, o paskui tu apsimesi, kad eini manęs parsivesti. Nekris į akis.

Kurgi ne, mąstau. Nieko sau motina, palieka vaiką, nes iš kvailumo iššvaistė pinigus. Piktai žiūriu į ją, o ji atsistoja ir žvilgteli į pudrinės veidrodėlį.

— Palikau mašinoje lūpdažius, — sako motina septyniolikai Elviu linksmu paukštelio balsu. — Diana? — Ji užmina man ant dešinės kojos, dėl viso pikto, jei nesupratau.

— Ką, teta Liusile?

— Palauk čia. Tuoj grįšiu.

Išeidama ji nusišypso padavėjoms. Aš barbenu pirštais į plastikinį stalviršį. Garsiai šliurpiu kokakolą iš tuščios stiklinės. Suskaičiuoju stiklinių eiles už prekystalio (dvidešimt septynios) ir sugalvoju padavėjoms vardus. Irma ir Florensė. Delija ir Bebsė. Elinora, Vinifrida, Teima.

Galiausiai atsidustu.

— Nežinau, ką ji daro, bet mes pavėluosim į baleto pamoką, — garsiai sakau, spėliodama, ar Aidaho mergaitės lanko baleto pamokas. Prieinu prie padavėjų. — Ar negalėtumėt valandėlę pasaugoti mūsų daiktų? Matyt, teta išėjo ir paklydo! — Kvailai paaugliškai išsiviepiu ir skėsteliu rankomis. Nieko nepadarysi.

— Žinoma, brangioji. Pasaugosim. — Išeinu pro duris linkstančiais keliais. Įdomu, kaip sudaromas nusikaltimų sąrašas. Pėdinu, kol manęs iš užkandinės nebematyti, o paskui leidžiuosi į kojas.

Mama sustabdo mašiną, ir aš įšoku. Sucypia padangos, ir ji išvažiuoja iš automobilių stovėjimo aikštelės. Kelias mylias sėdžiu, palinkusi į priekį, išplėtusi akis. Paskui lengviau atsikvepiu. Motina vis dar pastėrusi iš baimės, panikos, nežinau ko. Paliečiu jos ranką, uždėtą ant radijo skalės, ir ji suglemba it padanga, iš kurios išleistas oras.

— Per plauką, — ištaria.

Motina nusišluosto viršutinę lūpą marškinių apykakle. Nesuprantu, juokiasi ji ar verkia. Atidarau langą, svarstydama, kas bus toliau. Šypsausi, bet tik todėl, kad tada nuo vėjo neperšti akys.

61 Džeinė

Tą naktį sapnuoju, kad skrendu. Dažnai tai sapnuodavau: vaikystėje, po vestuvių, prieš pat gimstant Rebekai. Sapnas visada vienodas: aš bėgu kiek kojos neša, paskui iš visų jėgų pašoku ir nuskrendu. Kuo aukščiau kylu, tuo baisiau; bet visada atsiduriu virš medžių. Žmonės apačioje mažučiai, automobiliai atrodo kaip žaislai, ir staiga aš nebevaldau skrydžio. Susirūpinu, kaip nusileisiu, ir iš tikrųjų krintu pro medžius stulbinamu greičiu, žemė artėja, ir žnekteliu skaudžiai. Bet sapnas nuostabus. Maža kas vakarą vildavausi jį susapnuoti. Maniau, jei dažnai sapnuosiu, kad skrendu, galų gale išmoksiu nusileisti.

— Sveika, — sako Samas, kai pabundu, ir gražesnio žodžio kaip gyva nesu girdėjusi. Jis įeina į kambarį su pintu padėklu, kurio viename gale padėtas melionas, o kitame — kruopų košė ir šviežios avietės. — Nežinau, ar mėgsti kavą.

— Mėgstu, — sakau. — Su grietinėle, be cukraus. — Jis kilsteli pirštą ir dingsta, paskui grįžta su garuojančiu puodeliu ir atsisėda ant lovos krašto. Žiūri į mane geriančią, ir aš, jo stebima, laukiu, kol susidrovėsiu, bet nesusidroviu. Tiesą sakant, dar niekada man nebuvo taip gera. Šiandien galėčiau įkopti į kalną. Galėčiau nueiti keturiasdešimt mylių. Galėčiau sekioti paskui Samą ir būčiau laiminga.

— Gerai miegojai?

— Puikiai, — sakau, — o tu?

— Puikiai. — Samas pakelia akis, sugauna mano žvilgsnį ir paraudonuoja. — Žinai, norėjau tau kai ką pasakyti apie šią naktį.

— Tikiuosi, neketini atsiprašyti? Nemanai, kad suklydai?

— O tu? — klausia Samas, žiūrėdamas į mane. Jo žvilgsnis neleidžia man susikaupti; aš dūstu.

Kokios akys. Dieve mano.

— Man atrodo, — ištariu užsikirsdama, — man atrodo, kad myliu tave.

Samas nenuleidžia nuo manęs akių.

— Pasiimsiu laisvą dieną.

— Negali. Reikia dirbti sode.

— Pastaruoju metu pastebėjau, kad, būdamas šalia tavęs — nesvarbu, vaidydamasis ar bučiuodamas, — užmirštu visus sodus.

— Visi pradės liežuviu malti. Rebeka neturi sužinoti.

— Sužinos. Ji nekvaila. Beje, nusipelniau atokvėpio. Juk turiu Hedlį. Kam samdyti pavaduotoją, jei niekada nepalieki posto? — Jis pasilenkia ir pabučiuoja mane į kaktą. — Pasakysiu jiems, kad mes vėl einam gulti.

— Samai! — sušunku, bet nustebusi suvokiu, kad nesijaudinu. Noriu, kad visas pasaulis žinotų, jog myliu; jog galiu mylėti. Padedu padėklą ant grindų, knibinėju vaisius. Paskui išsitiesiu ant sujauktos lovos. Mano naktiniai — tie gražieji, šilkiniai, iš Sau rėš Dakotos — išvirkšti.

Kažkas beldžiasi į duris. Išslystu iš lovos ir atidarau.

— Samai? — ištariu, bet pamatau Rebeką, ji taria tą patį vardą, nes jai irgi jo reikia. Rebeka pasižiūri įdėmiau, ar nesupainiojo kambarių. Bandau užsegti naktinių apykaklę ir apčiuopiu išdavikišką išvirkščio drabužio etiketę. — Samo čia nėra, — tyliai sakau.

Rebeka žvalgosi po kambarį, it ieškodama įkalčių. Galų gale pasižiūri man į akis.

— Tiesą sakant, man reikėjo tavęs. Norėjau paklausti, ar nežino, kur tu. Matau, kad žino.

— Yra ne taip, kaip manai, — skubiai puolu neigti.

— Galvą guldau, kad yra kaip tik taip, kaip manau. — Man nusmelkia širdį, ir pasijuntu geriau — ar ne to laukiau? — Atėjau tau pasakyti, kad šiandien po pietų su Hedliu važiuoju į miestą. Norėjau paklausti, ar važiuotum kartu. — Ji vėl dirsteli man per petį. — Ko gero, turi įdomesnių pramogų.

— Tu negali važiuoti į miestą. Na, Hedlis negali. Šiandien Samas ketino pavesti jam tvarkytis sode.

— Mat kaip, — sako Rebeka, įsisprendusi į klubus. — Tiesiai iš šeimininko lūpų?

— Verčiau būk apdairesnė, — tyliai sakau.

— Apdairesnė? Aš? Vargu ar apdairesnei reikia būti man. Ne aš apgaudinėju sutuoktinį.

Instinktyviai pakeliu ranką jai trenkti. Paskui virpėdama nuleidžiu.

— Pakalbėsim apie tai vėliau.

— Tu šlykšti! — surinka Rebeka, sugniaužusi prie šonų kumščius. — Negaliu patikėti, kad tu taip padarei tėčiui! Negaliu patikėti, kad tu taip pasielgei su manimi! Kad ir ką manai, jis tave tebemyli. Juk supranti, kad jis čia atvažiuos. Ir ką tada darysi? — Ji apsisuka ir nudunda laiptais.

Samas mane randa tarpduryje.

— Ji atėjo čia, — sakau. — Rebeka. Dabar ji manęs nekenčia.

— Netiesa. Po kurio laiko supras. — Bet kad ir ką sakytų Samas, jo žodžiai negali nudžiovinti mano ašarų. Jis apkabina mane, glosto pečius — naktį tai buvo stebuklinga, bet dabar viskas kitaip. Aš susivaidijau su dukterimi. Šį kartą jis padėti negali.

Galų gale Samas duoda man ramybę. Sako, kad eis pažiūrėti, ar Džolis žino, ką ir kuo šiandien purkšti. Prieš išeidamas, pabučiuoja mane ir sako, kad esu graži. Jau prie durų atsisuka.

— Tu išvirkščiai apsivilkai naktinius.

Prieinu prie lango į plytomis grįstą kiemelį prieš namą. Prispaudžiu skruostą prie palangės, ji perpus vėsesnė. Kokia aš savanaudė. Gerai, Džeine, pagalvoju. Pasidžiaugei, ir gana. Dabar viską užmiršk. Pasistenk suvesti galus su galais ir žiūrėk, kas išeis. Kai Samas grįš, taip jam ir pasakysiu. Pasakysiu, kad kas nors gal ir būtų išėję kitu laiku ar kitoje vietoje. Jei aš būčiau dešimčia metų jaunesnė; jei jis dirbtų biure. O paskui eisiu ieškoti dukters. Matai? — pasakysiu. — Dabar vėl turi mane mylėti. Negi nesupranti, ko atsižadėjau dėl tavęs?

Išsiblaškiusi žiūriu, kaip į kalvą lipa Hedlis. Jis vilki mėlynais flaneliniais marškiniais, kurie primena man tamsias Samo akis. Staiga atsidaro Didžiojo namo durys, ir pro jas išlekia Rebeka. Ji tebeverkia; suprantu tai iš virpančių petukų. Ji puola prie Hedlio ir prisispaudžia prie jo.

Aš akimirksniu prisimenu, kad Hedlis ir Samas vienmečiai.

Hedlis pakreipia galvą ir apsidairo. Pamačiusi, kad jis žvelgia į viršutinio aukšto langus, atšoku. Paskui dirsteliu pro palangės kraštą. Hedlis bučiuoja ašaras ant mano dukters veido.

Tai trunka netrumpai. Stebiu kiekvieną jų judesį. Ji vaikas. Ji dar vaikas. Ji nieko neišmano — kaip Hedlis gali šitaip elgtis? Išriestas jos kaklas, išlenkti antakiai, rankos, slydinėjančios Hedlio nugara, man kažką primena. Paskui suvokiu. Glamonėdama Rebeka panaši į mane.

Man atrodo, kad tuoj imsiu klykti ar vemti; pasitraukiu nuo lango, kad jie nepamatytų. Tada į kambarį įeina Samas; įdomu, ar jis irgi juos matė.

— Atrodai, lyg būtum išvydusi vaiduoklį, — sako jis. Bet kai pereina kambarį ir žvilgteli į lauką, Hedlis jau atstūmęs Rebeką. Juos skiria mažiausiai jardas.

— Na? — klausia Samas. — Kas yra?

— Aš taip negaliu. Elgiuosi nesąžiningai su tavimi; elgiuosi nesąžiningai su savo dukterimi. Negalima galvoti tik apie save. Buvo nuostabu, Samai, bet, mano nuomone, turėtume vėl būti tik draugai.

— Negalima grįžti atgal. — Samas atsitraukia. — Negalima prisipažinti meilę, suteikti kitam žmogui sparnus, o pamačius jį vėl — sunaikinti. — Jis prieina arčiau ir uždeda ranką man ant peties, bet aš, pajutusi, kad petys dega, nupurtau ją. — Kas tau pasidarė?

— Matei juos? Hedlį ir Rebeką? Jis tavo metų, Samai. Ir jis beveik dulkina mano dukrą.

— Hedlis taip nepadarytų. Gal Rebeka jį sugundė?

Išsižioju.

— Kieno tu pusėje?

— Aš tik patariu mąstyti logiškai.

— Pasakysiu kitaip, — sakau. — Jei vėl pamatysiu jį su dukterimi, nudėsiu savo rankomis.

— Kaip tai susiję su mumis?

— Jei nebūčiau taip paskendusi mintyse apie tave, — sakau, — gal būčiau pastebėjusi, kas vyksta tarp Rebekos ir Hedlio. — Samas pradeda bučiuoti man kaklą. Man topteli, kad kaip tik tokia poza ką tik užtikau savo dukterį ir geriausią Samo draugą. — Tu neleidi man susikaupti.

— Žinau. To ir norėjau. — Pradedu piktintis, bet jis ranka uždengia man burną. — Palauk dar vieną dieną. Pažadėk man tai.

Išvažiuojame iš sodo, man dar nesutikus Džolio. Samas sako, kad jis purškia organinius pesticidus komercinėje sodo dalyje. Noriu susirasti Rebeką prieš išvažiuodama, bet jos niekur nematyti.

Samas važiuoja mėlynuoju pikapu į gamtos draustinį maždaug už trisdešimties mylių į vakarus nuo Stou. Šiame dideliame aptvertame plote, tvarkomame Odiubono draugijos filialo, gyvena elniai, Virdžinijos apuokai, sidabrinės lapės, laukiniai kalakutai. Takai vingiuoja pro gamtines buveines: kūdras su išvartomis, aukštą auksinę žolę, išsikerojusias šakas. Mes vaikštome, susikibę už rankų; čia niekas mūsų nepažįsta. Tiesą sakant, kadangi šiokiadienis, lankytojų beveik nėra. Vos keli senukai, stebintys ne tik gamtą, bet ir mus. Girdžiu, kaip viena senutė šnibžda draugei, kai einame pro šalį: „Jaunavedžiai“.

Samas ir aš tris valandas sėdime prie elnių buveinės ribos. Skyde parašyta, kad ten yra patinas ir patelė. Patiną pamatome netrukus, jis geria iš ežero, bet patelės tarp margos lapijos įžiūrėti neįmanoma. Pusvalandį stengiamės ją rasti, paskui numojame ranka.

Atsisėdame ant žemo rąsto suoliuko vienas prieš kitą ir pasakojame savo dar nežinomą gyvenimą. Aš pasakoju Samui apie namą Niutone, apie Džolio kelionę į Meksiką, apie kokteilių vakarėlius institute ir apie mažą mergytę su vilko gomuriu, jau treji metai mano mylimiausią mokinę. Pasakoju, kaip Rebekai reikėjo siūti smakrą, pasakoju apie lėktuvo katastrofą, pagaliau apie susitikimą su Oliveriu. Samas savo ruožtu pasakoja apie savo tėvą Floridoje, apie kalbas, sakomas profesinėje techninėje mokykloje, apie beveik išnykusią obelų veislę, kurią bando genetiškai atkurti, apie vietas, kurias norėtų pamatyti, nes yra tik skaitęs apie jas. Nutariame kartu ten nukeliauti ir sudarinėjame sąrašą, lyg taip iš tikrųjų bus.

— Kiek daug dalykų norėjau padaryti, bet taip ir nepadariau, — sakau jam.

— Kodėl ne?

— Turėjau Rebeką, — abejingai sakau.

— Ji jau beveik suaugusi ir gali savimi pasirūpinti.

— Matyt, ne. Tu nematei jos šį rytą. Tokių dalykų pati negali nuspręsti, kai tau tik penkiolika.

— Ar ką tik nesakei, kad susipažinai su Oliveriu, kai tau buvo penkiolika? — šypsosi Samas.

Išsižioju sakyti, kad tada buvo kitaip, bet apsigalvoju.

— Ir kuo man tai baigėsi?

— Perdedi.

— O tu nesi jos motina, — atkertu. Giliai įkvepiu. — Noriu, kad išmestum Hedlį iš darbo.

— Hedlį? — nepatikliai pakartoja Samas. — Negaliu. Jis mano geriausias draugas.

Atsistoju, žvalgydamasi elnės.

— Taip negerai. Žinau, kad jis netinka Rebekai, nė šnekos nėra. Dėl Dievo meilės, jis dešimčia metų vyresnis. — Nutylu ir atsisuku į Samą. — Nesakyk to.

Staiga išvystu ją, žingsniuojančią tarp medžių grakščiai it balerina. Elnė aukštai kelia kojas, uodžia žemę, dailiai palenkusi galvutę. Paskui ją seka gelsvai rudas elniukas.

— Aš čia ilgai nebūsiu, Samai, — švelniai sakau. — Tu tai žinai, aš irgi.

Samas atsistoja, susikišęs rankas į kišenes.

— Tu mane šantažuoji.

— Ne, nešantažuoju.

— Šantažuoji, — nenusileidžia Samas. — Jei noriu tavęs, turiu atleisti Hedlį. Ir vis dėlto pergalė būtų laikina.

— Ką tu nori pasakyti?

Samas stveria mane už pečių.

— Pažadėk, kad jį paliksi. Tu ir Rebeka galit su manimi gyventi Stou. Mes susituoksime ir turėsime krūvą vaikų.

— Aš jau turiu vaiką, — liūdnai šypteliu. — Esu per sena gimdyti.

— Nesąmonė, — atšauna Samas. — Pati žinai. Gyvensime Didžiajame name, ir viskas bus puiku.

— Viskas bus puiku, — pakartoju jo žodžius. — Gera taip galvoti.

Samas mane apkabina.

— Pasikalbėsiu su Hedliu. Ką nors sugalvosiu. — Jis padeda galvą man ant peties. — Puiku, — sako.

Kai grįžtame, Didžiajame name yra tik Džolis. Vėlyva popietė, ir jis parėjo atsigerti. Eidamas į vidų, Samas graibo man už šortų juosmens.

— Liaukis! — juokiuosi, daužydama jam per rankas. Ir tada pamatau brolį. — Oi! — atsitiesiu; mes nustverti nusikaltimo vietoje.

— Kur buvote? — linksmai klausia Džolis. Jis bent nesipiktina kaip Rebeka. Kur ji?

— Gamtos draustinyje, — sako Samas. — Kur kiti?

— Baigia darbą. Rebeka irgi su jais.

— Galiu su tavimi pasišnekėti, Samai? — klausia Džolis, ir Samas žiūri į mane: Žinojome, kad taip bus. Jis nusiveda Samą į virtuvę ir atsuka čiaupą, be abejo, kad aš negirdėčiau.

Einu į poilsio kambarį su televizoriumi. Vietinės penktos valandos žinios. Išsidrebiu krėsle šonu, kojas permetu per ranktūrį. Pranešėja pasakoja apie gaisrą Dorčesteryje ir tris žuvusiuosius. Paskui ekrane už jos pasirodo pažįstamas ženklas. Kur aš jį mačiau?

— O dabar, — sako pranešėja, — pasiklausysime Džoanos Galaher iš Glosterio, kur jau trys dienos vykdoma gelbėjimo operacija išvaduoti kuprotajam banginiui, įsipainiojusiam į žiauninį tinklą. Džoana?

— Netikiu, — garsiai ištariu. — Šitie padarai mane persekioja.

— Ačiū, Ane, — klusniai atsiliepia reporterė. — Man už nugaros — Stelvageno Krantas, svarbi kelių Rytų pakrantės kuprotųjų banginių būrių maitinimosi vieta. Daugeliui rūpi Marmuro, kuprotojo banginio, prieš tris dienas įsipainiojusio į žvejybos laivo paliktą žiauninį tinklą, likimas. Jis buvo pastebėtas pakrantės apsaugos, o tiksli Marmuro buvimo vieta nustatyta tik po keturiasdešimt aštuonių valandų. Šiandien besigaluojančio kupročiaus gelbėjimo darbams ėmė vadovauti Vindis Makgilis, Provinstauno pajūrio tyrimų centro direktorius.

Reporterę pakeičia filmuota medžiaga: vandenyno bangos mėto pripučiamą valtį. Joje du žmonės.

— Prie daktaro Makgilio prisidėjo kolega, daktaras Oliveris Džonsas, garsus jūrų biologas, kurio kuprotųjų banginių tyrimai žinomi visame pasaulyje. — Stambiu planu — Oliverio veidas, jis pasilenkęs atriša nailoninę virvę. Sėdžiu kaip įsmeigta. — Daktaras Džonsas, tyrinėjantis banginius Kalifornijos pakrantėje, atsitiktinai buvo Bostono apylinkėse ir, išgirdęs apie Marmuro nelaimę, pasisiūlė padėti. Šie du mokslininkai narsiai nuplaukė dvidešimt tris mylias „Zodiac“ valtimi iki banginio.

Rodoma, kaip valtis sūpuojasi, kaip atgauna pusiausvyrą, kaip šokinėja ant bangų.

— Oliveri, — ištariu ir užsidengiu ranka burną.

Samas ir Džolis jau išėjo iš virtuvės. Jie stovi abipus manęs ir žiūri filmuotą medžiagą.

— Ar tai... — prabyla Džolis, bet aš jį nutildau.

Telekamera vėl nukrypsta į reporterę.

— Po pusketvirtos valandos atkaklaus darbo Marmuras buvo išvaduotas. Prie jo iškart priplaukė keli banginiai. O labiausiai jaudinantis dalykas šioje istorijoje — kad įžymiajam gelbėtojui, daktarui Oliveriui Džonsui, pačiam reikia pagalbos.

— Džonsui? — pakartoja Samas.

Telekamera priartina Oliverio veidą, šviesias akis, rudą odą.

— Džeine. — Jo kimus balsas virpa. — Man reikia tavęs. Tikiuosi, tu tai supranti, tikiuosi, tu ir Rebeka gyvos ir sveikos. Noriu, kad žinotum. Negaliu be tavęs gyventi.

— Geriau nekalbėk, — sako Samas.

Oliveris ištraukia iš piniginės Rebekos ir mano nuotrauką. Net nelabai ryškią.

— Jei kas nors matė mano žmoną ar šią mergaitę, prašom paskambinti, — sako Oliveris.

Aš sugriebiau Samą už rankos; net nepastebėjau kada.

— Tai Oliveris. Tai mano vyras.

Oliveris žiūri į mane, skausmingai sąžiningas. Įdomu, ką jis mato. Įdomu, ar žino, ką padariau.

— Aš myliu tave, — sako Oliveris man, tik man. — Man nesvarbu, kad tai sužinos visas pasaulis.

62 Džolis

Po žinių laidos Samas išeina. Sako, kad reikia kažką padaryti; nesako ką. Mano seseriai netaria nė žodžio.

— Eime, — sakau ir paimu ją už rankos. — Padėk paruošti vakarienę. — Ji eina paskui mane į virtuvę, paklusni, nesispyriodama. Atsisėda ant kėdės panašia į kopėtėles atkalte.

— Oi, Džoli, — atsidūsta, — ką aš padariau?

Išimu iš šaldytuvo morkas ir salotas. Nesu gurmanas, bet salotos — nesudėtingas patiekalas.

— Tu man pasakyk.

Ji pakelia paklaikusias akis.

— Gal pabėgti? Jei išvažiuosime dabar, kai Oliveris čia atsiras, mūsų nebebus.

— Negalima kažin kur temptis Rebekos. Nesveika. Ji dar vaikas.

— Kalbu ne apie Rebeką, — murma Džeinė. — Kalbu apie Samą.

Išmetu kelias morkas, kurias skutau kriauklėje.

— Žinojai, kad Oliveris važiuos tavęs ieškoti. Pati man sakei. Ir nenorėjai kalbėti, kas bus, kai jis čia atsiras.

— Nenoriu apie tai kalbėti.

— Tu teisi. Gal, jei negalvosim apie jį, jis išnyks. — Metu skutiklį į kriauklę. — Gerai, tada pakalbėkim apie ką nors kita. Pakalbėkim apie Samą.

— Nenoriu kalbėti apie Samą, — sako Džeinė.

— Pažiūrėk į mane. — Ji nežiūri. — Kas vyksta? — Kai anksčiau kalbėjau su Samu, jis išsisukinėjo. Sužinojau iš Rebekos, kuri rytą verkdama atlėkė pas mane. Dėde Džoli, kūkčiojo ji, aš nekenčiu jos. Nekenčiu.

— Nieko, — sako Džeinė. Paskui atsidūsta. — Aš tau nemeluosiu. Žinai, kas vyksta. Visi žino.

— Papasakok, — sakau. Noriu išgirsti iš jos pačios.

Tikiuosi, kad ji pasakys, jog pergulėjo su Samu. O ji pakreipia galvą ir sako:

— Samas — žmogus, kurį turėjau pamilti.

— Tada Oliveris kas?

Džeinė žiūri į mane ir mirksi.

— Nereikalingas bagažas.

— Pažįsti Samą penkias dienas. Kaip gali padaryti tokią išvadą po penkių sumautų dienų? — Jis nepažįsta tavęs, mąstau. Aš buvau šalia trisdešimt metų. Tu neatsiejama nuo manęs.

— Prisimeni, ką sakiau, kai čia ką tik atvažiavome?

— Kad Samas — užsispyręs paršas.

— Ne tik, — šypsosi Džeinė. — Tikrai taip sakiau? Na, dar sakiau, kad žinosiu, ko ieškau, kai rasiu. Sakiau, kad man pakaktų akimirkos, kai galėčiau nuoširdžiai, nemeluodama pasakyti, jog esu devintame danguje. Dabar taip yra.

— Dar sakei, kad, jei gautum tas penkias stebuklingas minutes, grįžtum pas Oliverį. Gyventum, kaip gyvenusi, ir niekada nesiskųstum.

— Bet taip buvo anksčiau. Iš kur žinai, kad mano penkios minutės baigėsi? Sakiau, kad grįšiu, kai jos prabėgs. Bet dar ne viskas. Toli gražu, Džoli.

Pradedu jai kalbėti apie Rebeką, apie tai, kas įvyko šį rytą. Kalbu, nes tokios kalbos — išsigelbėjimas: tada negalvoju apie Džeinę ir Samą lovoje. Rebeka atėjo ir pasakė, ką mačiusi. Ji paklausė: „Ar mano tėvai skirsis? Ar aš niekada nebegrįšiu namo?“

Žiūrėjau į ją, stovinčią priešais, suprasdamas, kaip ji jaučiasi. Prisiminiau, ką reiškė įšliaužti į Džeinės lovą, kurioje niekas negresia, po antklode, ir klausytis motinos ir tėvo rietenų apačioje. Kai Džeinė mane apkabindavo, riksmai nebebūdavo nei per garsūs, nei per baisūs.

Naktimis net tėvas pradėjo vaikščioti į Džeinės kambarį. Iš pradžių manydavau, kad ir jam reikia prieglobsčio, kaip man. Man atrodė, kad kiekvienas žmogus ko nors bijo, ką nors nori pamiršti, net tėtis. Skirtumus susiejau ne iš karto, o kai supratau, Džeinė manęs į savo kambarį nebeįleisdavo. Kaip tik tada ji pradėjo keistis; jai ėmė augti krūtys, pastebėjau plaukus, želiančius po pažastimis, besidraikančius tarp kojų. Rengdamasi ji užsidarydavo kambaryje. Nebeleisdavo palįsti po antklode. Dabar mes kukliai sėdėdavome ant lovatiesės ir lošdavome kortomis.

Man plyšo širdis, kai ji išvažiavo į koledžą mokytis. Paliko mane namie vieną. Parvažiuodavo beveik kiekvieną savaitgalį, bet tai jau būdavo kas kita. Visada vyliausi, kad ji grįš pas mane, o ji ėmė ir ištekėjo už Oliverio Džonso.

Šį rytą pasakiau Rebekai, kad Džeinės paskirtis — būti motina. Manimi rūpintis ji pradėjo dar vaikystėje. Bet dabar protingai elgtis turi Rebeka. „Tavo motina atsikvošės“, — pasakiau, bet ji krūptelėjo, išgirdusi šiuos žodžius. Jai rūpėjo, kiek laiko tai truks. Jai rūpėjo, kiek žmonių bus įskaudinta. Labiausiai jai rūpėjo, kodėl teisę spręsti turi tik viena Džeinė.

Ką spręsti? — paklausiau Rebekos.

Pasiųsti viską velniop! — suriko dukterėčia. — Nematai, ką ji daro?

Papasakoju viską seseriai, o ji nervingai suka plaukus ant piršto.

— Nesuprantu, Džoli. Tu visą gyvenimą buvai mano didžiausias gerbėjas. Tu nuolat man sakydavai, kad sau skiriu per mažai dėmesio, kad esu verta daugiau. Po penkiolikos metų aš pagaliau paklausau tavo kvailo patarimo, o tu sakai, kad sulėtinčiau apsukas. Apsispręsk vieną kartą, — sako ji. — Nemeluosiu Rebekai. Papasakosiu jai viską; tiktai ne šiandien. Man reikia šiek tiek laiko. Visą gyvenimą nieko neprašiau. Tik daviau, daviau, daviau. Negi negaliu paimti bent vienos smulkmenos?

— Ne, — atkertu per greitai, ir Džeinė padūksta.

— Tai ką, tavo nuomone, turiu daryti?

— Eikš pas mane. Visada norėdavau, kad ateitum pas mane.

— Negirdžiu, — irzliai atšauna Džeinė.

Atsikrenkščiu.

— Sakiau, jog norėjau, kad tu ateitum pas mane.

Ji skėsteli rankomis.

— Aš atėjau. Važiavau pas tave tris tūkstančius mylių. O gavau viso labo pamokslą.

Tą dieną, kai Džeinė ištekėjo už Oliverio, tą dieną, kai ji pabučiavo mane į skruostą ir pasakė, kad dar niekada nebuvo tokia laiminga, kažkas atsitiko. Labai aiškiai jaučiau, kaip mano krūtinė plečiasi, paskui traukiasi, ir tada supratau, kad sudaužyta širdis — ne tik skambi frazė. Nusigręžiau, netaręs jai nė žodžio, bet ji nepastebėjo, ją prarijo svečių minia. Daviau sau žodį, kad daugiau taip nebesikankinsiu.

Niekada nesilioviau rūpintis Džeine, bet iš tolo. Beveik iškart po jos vestuvių pradėjau keliauti, iš vieno koledžo į kitą, paskui iš Jungtinių Valstijų į Meksiką, į Bangladešą, Maroką, Aziją. Mus skyrė didžiuliai atstumai, nes maniau, kad taip bus lengviausia. Visada norėjau, kad jai sektųsi gyvenimas, nes ji man labai brangi. Todėl, kai ji užmezgė romaną su Samu, jį palaiminau. Norėjau, kad jis ją turėtų. Jei jau negaliu turėti aš.

Ji apkabina mane, ir valandėlę vėl atsiduriu ten, kur būdavau, kur meilę galima įvilkti į pagalvės užvalkalą.

— Atleisk, nenorėjau ant tavęs rėkti.

Galvodavau, kaip numirštu ir esu deginamas. Norėdavau, kad mano pelenai būtų sudėti į odinį maišelį, kurį Džeinė nešiotųsi ant kaklo. Įsivaizduodavau, kaip ji žiemą velkasi kelis sluoksnius drabužių, megztinius aukšta apykakle, nertinius, storas pūkines skrandas su gobtuvu, žinodamas, jog aš arčiausiai jos širdies.

Arčiau nebūna, mąstau.

— Nesijaudink dėl manęs, — šypsausi. — Aš visada sunkiai prisitaikau prie tavo meilužių.

Džeinė nelinkusi juokauti. Išsižioja kažko — ko? — sakyti, bet vėl susičiaupia ir tyli.

Tada į virtuvę įlekia Rebeka ir Hedlis. Hedlis neša Rebeką ant kukurių, ir ji koja atidaro duris. Jie vos spėja peržengti slenkstį, kai Hedlis netenka pusiausvyros ir pusiau paleidžia, pusiau numeta Rebeką ant grindų. Abu taip garsiai kvatoja, kad ne iš karto suvokia, jog virtuvėje esu aš, jog virtuvėje yra Džeinė.

— Sutrukdėme? — geranoriškai klausia Hedlis, šypsodamasis ir valydamasis dulkes nuo džinsų.

— Ne, — atsako Džeinė. — Nė kiek.

Jis žiūri į Rebeką, kuri tyčia neskubėdama stojasi. Keista, ji lygiai tokio pat ūgio kaip Džeinė.

63 Samas

Kad taip būtumėt matę jos veidą, kai per televizorių parodė tą vyruką. Na, lyg jos siela būtų susitraukusi. Supratau, nes ji vos nenukrito nuo krėslo. Kartojo jo vardą: Oliveri.

Tada nieko nebūčiau pagailėjęs, jei būčiau galėjęs atplėšti ją nuo televizoriaus. Būčiau davęs jai raminamųjų ar svaigalų. Gal apkabinęs. Žiūrėjau į ją tokią, ir man maudė paširdžius. Reikėjo kažką daryti. O atsiklaupti šalia, kai ekrane puikuojasi jos išbrinkęs spalvotas prakeiktas vyrelis, negalėjau. Todėl išnešiau kudašių. Pasakiau, kad turiu darbo, tačiau nuėjau pasivaikščioti po mišką prie sodo.

Šiuo metų laiku moskitai pasibaisėtini, o žemė pelkėta. Dalis miško paversta sąvartynu, net kaimynai ūkininkai taip daro. Ant tako vienur mėtosi sena emaliuota vonia, kitur kelios sugedusios skalbyklės. Bet čia tylu, taip tylu, kad girdėti, kaip čirškia makaulė, šokinėdama nuo vienos minties prie kitos.

Nueinu tolokai, nes atsiduriu prie pamatų namo, kuris, matyt, sudegė. Telikęs nedidelis akmenų ratas ir trupantis židinys viename gale. Tėvas sakydavo, kad namas statytas aštuonioliktame amžiuje.

Vaikystėje Hedlis ir aš dažnai čia ateidavome. Būdami maždaug devynerių, įkūrėme čia slaptą klubą, prisitempėme iš daržinės rąstų ir senų lentų, mėginome iš jų sukalti aptvarą. Turėjome slaptažodį: Jazas, taip vadinosi mūsų mylimiausias beisbolo komandos „Red Sox“ žaidėjas. Susitikdavome kasdien saulei leidžiantis ir klausydavomės, kaip motinos iš skirtingų miško pakraščių šaukia mus vakarienės.

Draugauju su Hedliu nuo septynerių, taigi aštuoniolika metų. Rebeka tiek net neišgyvenusi. Kitomis aplinkybėmis būčiau jo pusėje. Jis mano geriausias draugas. Jis žino, ką daro; jis neapgaudinės penkiolikmetės. Bet taip, kaip sodo ribas, žinau, kad tai, kas man nutiko, būna tik kartą gyvenime. Negaliu žiūrėti į susirūpinusią Džeinę, nes esu savanaudis: man skaudu, kai ji nusimena.

Kai grįžtu į Didįjį namą, jau po vakarienės. Džolis plauna indus; jis sako, kad Džeinė viršuje.

— Kur Hedlis? Reikia su juo pasikalbėti.

— Man rodos, išėjo į galinį priebutį su Rebeka. O kas?

Bet aš neturiu laiko atsakyti. Išeinu pro užpakalines duris ir iškart pajuntu, kad sutrukdžiau. Rebeka ir Hedlis sėdi ant sūpynių ir, kai durys girgžteli, atšoka į priešingas puses.

— Ei, — sakau atsainiai, — jūs užsiėmę?

Abu purto galvas. Man nesmagu dėl Rebekos. Jaučiu, kaip jos žėrinčios akys sminga į mano marškinių apykaklę. Timpteliu ją, nes ima trūkti oro.

— Kas yra? — klausia Hedlis. Dabar jis drąsesnis. Apkabinęs Rebeką, uždėjęs ranką ant sūpynių atkaltės.

— Žinai, reikia su tavimi pasikalbėti. — Atsisuku į Rebeką. — Akis į akį. — Atidarau tinklines duris. — Palauksiu čia. — Einu į vidų, durys trinkteli man už nugaros. Hedlis klausia, ar ilgai truks pokalbis.

— Gal einam išgerti alaus, jei sutinki.

Girdžiu, kaip Rebeka klausia: „Ar būtinai reikia?“, bet nežinau, ką jai atsako Hedlis. Jis įeina į vidų, plačiai šypsodamasis, ir pliaukšteli man per nugarą.

— Drožiam. Moki tu?

Einame į „Adomo šonkaulį“, restoraną su dideliu baru, kuriame dažniausiai išgėrinėja motociklininkų gaujų nariai. Retai čia lankomės, bet nenoriu, kad šis pokalbis vyktų ten, kur dažnai pasirodau, nes paskui kaskart, eidamas pro duris, prisiminčiau, kaip išdaviau geriausią draugą. Hedlis ir aš atsisėdame netoli durų prie staliuko, kurio viršus kaip „Pac Man“ žaidimo, su dviem servetėlėmis ir pelenine. Padavėja labai aukšta sušiaušta šukuosena klausia, ką gersime.

— „Glenfiddich“, — sakau. — Du.

Hedlis kilsteli antakius.

— Vedi, turėsi kūdikį ar kokia kita proga?

Atsiremiu alkūnėmis į stalą.

— Noriu tavęs kai ko paklausti. Kas vyksta tarp tavęs ir Rebekos?

Hedlis plačiai šypsosi.

— Kas vyksta tarp tavęs ir Džeinės?

— Liaukis, — sakau, — atsakyk į klausimą.

— Samai, aš nesikišu į tavo reikalus, tu nesikišk 1 mano. — Atnešami gėrimai, Hedlis pakelia stiklinę. — Į tavo sveikatą.

— Ji tikrai labai jauna. Džeinė susirūpinusi.

Hedlis susiraukia.

— Rebeka turi daugiau proto už mus abu. Nevedžiočiau vaiko už nosies, Samai, jei manyčiau, kad taip negerai.

Gurkšteliu didelį gurkšnį viskio. Jis nudegina gerklę, pamanau, kad kalbėti bus lengviau.

— Aš irgi nevedžiočiau už nosies, jei manyčiau, kad taip negerai. — Siūbuoju viskį stiklinėje. — Manau, tau geriau kuriam laikui išeiti.

Hedlis išverčia akis.

— Ką tu pasakei?

— Pasakiau, kad tau reikia atostogų. Dink iš sodo. Važiuok aplankyti mamos. Ji tavęs nematė nuo Kalėdų.

— Tu taip elgiesi dėl jos suknistos motušės.

— Aš taip elgiuosi dėl savęs. Ir dėl tavęs. Mano nuomone, elgiuosi teisingai.

— Ji tau liepė, tiesa? Ji tave privertė. Tu mane pažįsti visą gyvenimą. Ją tu pažįsti penkias dienas. Negaliu patikėti, kad tu taip darai.

— Palik ramybėje Džeinę, — sutrinku. — Tai tik mano ir tavo reikalas.

— Kurgi ne. Jėzau! — Jis vėl spiria į stalą, paskui giliai įkvepia ir sudrimba ant kėdės. — Gerai, — sako. — Noriu žinoti vieną dalyką. Noriu žinoti, kodėl niekas nepaklausė manęs ar Rebekos, ką manome mes. Noriu žinoti, kodėl visas prakeiktas pasaulis lemia mūsų ateitį, išskyrus mus.

— Neilgai. Savaitę, gal dvi. Noriu duoti Džeinei laiko pagalvoti. Tu jos nepažįsti, Hedli. Ji nėra turtinga žiežula. Jos gyvenimas buvo labai sunkus.

— Gerai, aišku, o tu nepažįsti Rebekos, — atkerta Hedlis. — Žinai, kaip jaučiuosi, būdamas su ja? Ji tiki manimi labiau negu mano tėvai. Velnias, papasakojau jai tokių dalykų, kurių net tau nesakiau. Nesvarbu, ką darau ar kur esu, ji visada mano mintyse.

Hedlis atsiremia delnais į stalą.

— Tu su ja kada nors kalbėjai, Samai? Ji išgyveno lėktuvo katastrofą. Ji rūpinasi motina, o ne atvirkščiai. Ji žino apie judu, dėl to neabejoju. Manai, Džeinės gyvenimas buvo sunkus? O kaipgi šita kelionė, primesta savo vaikui?

Hedlis vienu mauku išgeria savo viskį, paskui čiumpa mano.

— Taigi jei nori žinoti, ar aš ją myliu, atsakau — taip. Jei nori žinoti, ar ketinu ja rūpintis, atsakau — rūpinsiuos. Atrodo, daugiau niekas tuo tinkamai neužsiima. — Hedlis žiūri į mane, ir jo akyse išvystu anksčiau neregėtą ryžtą. — Negalvok, ką darau Rebekai, Samai. Galvok, ką jai daro Džeinė.

— Klausyk, — sakau, — padaryk tai dėl manęs. Aš tau atsilyginsiu. Prisiekiu.

Hedlis gurkteli ir sumirksi. Dairosi dar išgerti, bet viskio nebėra.

— Aha, gerai.

— Hedli...

Jis pakelia ranką, mane tildydamas.

— Man nereikia paaiškinimų. Nenoriu nieko girdėti, aišku? Ir sumokėk man, kiek esi skolingas. — Linkteliu. — Paklausyk, Samai. Žiūrėk, kad viskas baigtųsi gerai, nes verti mane palikti žmogų, kuris man labai svarbus. Aš ją susirasiu, anksčiau ar vėliau, kad ir kiek laiko manęs neprikiši prie jos. Susirasiu. Pasakyk tai Džeinei, tiesiai iš mano lūpų. Būsiu su Rebeka, ir niekas manęs nesulaikys.

Valandėlę mes sėdime ir stebime vienas kitą, tylėdami kaip žemė. Galiausiai aš nutraukiu slogią tylą.

— Rytą išvažiuosi.

— Velniop, — purkšteli Hedlis. — Išvažiuosiu šįvakar.

Ir mes išeiname. Namo važiuojame pikapu, ir galiu prisiekti, kad jaučiu kiekvieną kelio duobę ir akmenuką. Matau, kaip drauge pašoka mudviejų kūnai. Tai sunkio jėga: abu sveriame maždaug vienodai. Privažiuojame prie namo; beveik visos šviesos jau užgesintos.

Nei Hedlis, nei aš nelipame iš mašinos. Svirpliai brauko sparnų strykais.

— Kas jai pasakys? — klausia Hedlis.

— Rebekai? Tu. Turėtum pasakyti tu. — Hedlis žiūri į mane laukdamas, ką dar pridursiu. — Drožk. Eik pas ją. Būk, kiek nori. Džeinei nesakysiu.

Jis atidaro sunkvežimio dureles, ir jos sugaudžia kaip visada, kai saugos diržai neužsegti. Šviesa viduje tebedega, taigi žinau, kad jis mato, jog atrėmiau galvą į vairą. Kol kas neturiu noro lipti iš mašinos.

— Ji nebe vaikas, Samai, — tyliai sako Hedlis. — O aš ne toks. — Jis uždaro dureles, ir šios tvarkingai spragteli.

64 Oliveris

Dieve, laimink Ameriką. Esu labai dėkingas visiems palankiems, geraširdžiams vyrams ir moterims, kurie paskambino į Provinstauno pajūrio tyrimų centrą, išgirdę mano prašymą per laidą Glosterio pakrantėje. Komutatorius nukreipia skambučius į mažą kambariuką, kuriame Vindis man laikinai įrengė telefoną, kad niekas netrukdytų. Išgirstu, kad Džeinė pastebėta Masačūsetso greitkelio Eksono stotyje. Vyriškis iš Meinardo maisto prekių parduotuvės prisimena Rebekos veidą. Pagaliau, nors skambutis toli gražu ne paskutinis, paskambina ledų kiosko Stou pardavėjas. Jis klausia, ar aš esu tas banginių gelbėtojas. Jis matęs mano žmoną ir dukterį. „Atvažiavo čia su vietos gyventoju, kuris augina obuolius.“ Pergalė!

— Ar žinote jo pavardę? — klausiu, aiškindamasis kitas smulkmenas. Kaip jis buvo apsivilkęs? Kiek žmonių atvažiavo su juo? Kokį automobilį jis vairavo?

— Aha, atsiminiau! — sako vaikinas. — Mėlynas pikapas, labai gražus naujas sunkvežimis, todėl ir atkreipiau dėmesį. Ant durelių užrašyta HANSENAS.

Hansenas. Hansenas. Hansenas. Pakeliui nė ant vienos pašto dėžutės nemačiau tokios pavardės: negi vyrukas neturi miestelyje giminių? Kaip numalšinti maudžiantį jaudulį? Jau sugalvojau, ką darysiu. Dabar tik penkta ryto, net ūkininkai dar miega. Įsilaušiu į vidų ir pabandysiu rasti Džeinės miegamąjį. Neturėtų būti sunku: dėl klaustrofobijos ji miega atsidariusi duris. Paskui atsisėsiu ant lovos krašto ir paglostysiu plaukus. Užmiršau, kokie jie minkšti. Palauksiu, kol sukrutės, ir pabučiuosiu. Ak, kaip aš ją bučiuosiu.

Hansenas. Staiga nuspaudžiu stabdžius, linkolnas net apsisuka. Visada mėgau didelius automobilius, bet tokiais atvejais jie slysta.

Ištiesinu mašiną ir įsuku į ilgą vingiuotą keliuką. Jei visą kelią važiuosiu, išgirs. Todėl palieku automobilį pusiaukelėje ant provėžų išvagoto žvyro ir einu prie didelio balto namo.

Priebutis girgžda po kojomis. Pasuku rankeną — nerakinta — ar kas nors kaime rakina duris? Viduje tamsu, einu apčiuopomis, bet neimu į galvą. Geras ženklas: visi miega.

Įgudau atidaryti girgždančias duris, kai Rebeka buvo mažutė. Išgirdusi menkiausią garsą, ji pabusdavo ir imdavo verkti, ir Dievas mato, užmigdyti ją visai nakčiai būdavo nelengva. Viską lemia riešas.

Už paskutinių durų dešinėje — tuščias kambarys, papuoštas senoviniais baldais ir durstiniais. Čia randu Džeinės rankinę ir darau išvadą, kad šis kambarys jos, o ji, matyt, miega su Rebeka iš baimės, nerimo ar vienatvės. Širdis man daužosi, kai atidarau gretimas duris, tikėdamasis rasti žmoną ir dukterį. Bet pamatau Džolį, knarkiantį taip, kad granitas suskeldėtų.

Atidarau gretimo kambario duris, čia irgi tuščia, bet lova sujaukta. Visur išmėtyti Rebekos drabužiai — atpažįstu gelbėtojos maudymosi kostiumėlį, kurį vilkėjo tą dieną, kai išvažiavo. Prie lovos padėta pustuštė sulčių stiklinė, lyg ji būtų paskubomis išėjusi. Lyg turėtų tuojau grįžti. Sunerimstu; nenoriu, kad ji pamatytų mane, kol nesusitikau ir nepasikalbėjau su Džeine. Neriu į koridorių ir sėlinu prie paskutinių durų.

Jos atsidaro be garso. Lovoje ant šono guli Džeinė, susirietusi į kamuoliuką. Ji nuoga. Miegodama šypsosi. Kito vyro glėbyje.

Dundėdamas nusvirduliuoju į priekį, durys trenkiasi į sieną. Abu mirksėdami pašoka. Džeinė mane pamato pirma.

— Oliveri! — aikteli.

Puolu jį, ištempiu iš lovos. Džeinė klykia, kad liaučiausi. Regis, verkia.

— Traukis nuo jos, pisliau! — rėkiu, blokšdamas vyrą ant grindų. Nežinau, kas jis. Tuoj jį užmušiu, nors net vardo nežinau.

Spiriu jam į pilvą ir į kiaušius, jis svirduliuodamas atšoka. Džeinė strykteli iš lovos, aimanuodama, nuoga, ir griūva ant jo. Mano gyslomis teka nuodai. Trokštu kraujo.

Ji sūpuoja jo galvą ant kelių.

— Nieko man neatsitiko, — sako jis jai. — Dabar viskas gerai. — Jis bando stotis, pulti mane.

— Eikš, — sakau, modamas ranka. — Aš tave nudėsiu. Kalbu rimtai, aš tave nudėsiu. — Staiga tarp mūsų įsispraudžia Džeinė, puola man į glėbį, išblaško viską iš galvos, ir aš nebežinau, ko siekiu. Ji susisupusi į antklodę. Minkštutė.

— Nereikia, — maldauja ji. — Dėl manęs. Nedaryk šito.

— Eime pasiimti Rebekos. Išvažiuojame.

Džeinė nežiūri man į akis.

— Ne.

— Mes išvažiuojame, Džeine, — valdingai sakau.

Ji stovi tarp mūsų, sugniaužusi kumščius, užsimerkusi.

— Ne!

Tą akimirką į kambarį įžengia Džolis.

— Kas čia darosi, po perkūnais? — Jis pamato mane, Džeinę, aną šiknių, atsirėmusį į lovos stulpelį. — Samai, kas atsitiko?

— Samas Hansenas? Tai tu dulkini mano žmoną? — Mano gerklėje, mano pečiuose susimeta gumulai. Griebiu Samą už kaklo. Galiu nusukti jam sprandą vienu greitu judesiu. Žmogaus anatomiją išmanau.

Džolis nustumia Džeinę, griebia mane už marškinių apykaklės ir rankų, kad negalėčiau pajudėti. Spurdu, bet jis stipresnis, ir galiausiai pasiduodu.

— Kur Rebeka? Noriu pamatyti Rebeką.

— Gretimame kambaryje, — sako Džeinė.

— Gretimame kambaryje nieko nėra.

— Yra, — sako Džolis. — Kur ji būtų penktą ryto?

Džeinei suvirpa rankos, ir ji atsisuka į Samą. Samą.

— Liepiau Hedliui išeiti, — paaiškina šis. — Vakar vakare. Ji turbūt sužinojo. Turbūt išlėkė iš paskos.

Džeinė lėtai linkteli ir apsipila ašaromis.

— Ji suprato, kad aš kalta. Ji suprato, kad aš tau liepiau.

Bent kartą per savo suknistą gyvenimą Džolis kalba protingai. Jis prieina prie Samo ir surinka jam į veidą:

— Žinai, kur dabar gyvena jo motina?

— Miestelį žinau. Rasti nebus sunku.

— Negaliu patikėti, — sakau. — Važiuoju per visą šalį, kad sužinočiau, jog duktė pabėgo, o žmona atsidūrė svetimo vyro lovoje. — Samas ir Džolis toliau kalbasi apie kažkokią vietovę Naujajame Hampšyre. Prieinu prie Džeinės ir paimu ją už rankos. — Norėjau tiek daug tau pasakyti, — liūdnai ištariu. Jos veidas paraudęs ir pabrinkęs nuo ašarų.

— Oliveri, — kimiai šnibžda ji, — negaliu jos prarasti. Negaliu jos prarasti. — Ji pakelia akis. — Atleisk. Nenorėjau tavęs įskaudinti.

Suprantu, kad iš kambario galo visi mus stebi. Suprantu, kad stebi, todėl dar maloniau. Nebuvo lengva. Važiavau per visą žemyną pasakyti šiai moteriai, kad ją myliu. Važiavau pasakyti, kad mano gyvenimas nieko nevertas, jei jos nebus šalia. Ir neketinu trauktis, nepaisant nieko. Dabar moku atleisti. Ko gero, moku ir užmiršti. Man teks atkurti šeimą. Švelniai apkabinu Džeinę. Tada užsimerkiu ir prispaudžiu lūpas prie jos lūpų. Jos lūpos dreba, bet ji irgi mane bučiuoja. Tiek dar suprantu: ji irgi mane bučiuoja.

65 Džolis

Kai Oliveris apkabina Džeinę, šalia pasimuisto Samas. Pasiruošiu įsikišti, kad neitų prie jų ir neprikrėstų kvailysčių. Jis tris kartus lėtai, ritmingai įkvepia net susvyruodamas, paskui prasibrauna pro mane.

— Eime, — sako.

Mes nusprendžiame taip: kadangi žinome, kur išvyko Hedlis, didelė tikimybė ten rasti ir Rebeką. Jei išvažiuosime anksti, per pietus būsime vietoje.

— Važiuosiu su jumis, — sako Oliveris. Jis paleidžia Džeinę, ir ji susmunka prie lovos stulpelio. Atrodo, tuoj nualps.

— Oliveri! — Vyruką derėtų užjausti. Šiaip ar taip, ne tokį vaizdą tikėjosi pamatyti Masačūsetse. — Tau nėra reikalo važiuoti su mumis. Kažkas turi likti su Džeine.

— Klausimas nesvarstytinas. Sakau jums: važiuoju į Naująjį Hampšyrą drauge.

Samas žengia žingsnį į priekį. Matau, kaip mainosi Oliverio veidas, klausantis Samo balso tono.

— Tu žinai, kur gyvena Hedlio mama. Judu važiuokit. Aš liksiu čia, gal ji grįš namo.

— Nė velnio neliksi, — sako Oliveris. Jie tuoj vėl susimuš, todėl žengiu tarp jų. — Nepaliksiu tavęs čia su savo žmona.

— Negali važiuoti vienas, — sako Samas. — Pusė kelių nepažymėti.

Oliveris pasilenkia prie Samo.

— Galiu rasti nepažymėtas vietas, šikniau. Aš iš to gyvenu.

— Čia ne vandenynas.

Džeinė paliečia Oliverio ranką.

— Jis teisus, Oliveri. Negali ten važiuoti vienas.

— Gerai, — sako Oliveris mindžikuodamas. Apsisuka ir parodo į Samą. — Tu. Tu važiuosi su manimi. Džolis liks čia su Džeine.

— Velniškas malonumas, — sumurma Samas.

— Ką tu pasakei? — Oliveris griebia jį už marškinių apykaklės, bet Samas, jau išsibudinęs ir kokius dešimt kartų stipresnis, pastumia jį taip, kad Oliveris trenkiasi į duris.

— Sakiau, kad man bus grynas malonumas. — Samas prieina prie Džeinės, ji vėl verkia. Įsiremia kakta į jos kaktą, uždeda ranką ant peties. Sušnibžda kažką, ką girdi tik ji, ir ji šypteli.

— Galime apžiūrėti sodą, bet nemanau, kad ją rasime. Važiuosim mano sunkvežimiu, — sako Samas, bet Oliveris papurto galvą.

— Važiuosime mano automobiliu, — sako jis.

Kai nuvažiuojančio automobilio ūžimas nutyla, Džeinė susmunka ant grindų ir prisitraukia kelius prie krūtinės.

— Tu laimėjai, Džoli. Tu buvai teisus.

— Niekas nieko nelaimėjo. Jie ją ras.

Džeinė purto galvą.

— Reikėjo jai pasakyti. Reikėjo papasakoti apie Samą, o svarbiausia — reikėjo susimąstyti, kas vyksta su Hedliu. — Ji atsitiesia ir nueina į tuščią Rebekos kambarį.

Atsidūsta taip, lyg iš jos būtų išleistas oras, lyg jai būtų smarkiai trenkta. Čiupinėja Rebekos maudymosi kostiumėlį, plaukų šepetį.

— Kambarys kvepia kaip ji, tiesa?

Ji pakelia Rebekos liemenėlę.

— Pirkome ją Šiaurės Dakotoje, — sako šypsodamasi. — Ji labai apsidžiaugė, nes buvo nurodytas kaušelių dydis. — Apsivynioja liemenėlę apie juosmenį, gumelė nutrūksta. — Kokia aš savanaudė.

— Nežinojai, kad taip bus. — Atsisėdu šalia ant Rebekos lovos.

— Jei ji nukentės, — sako Džeinė, — aš mirsiu. Aš niekada sau neatleisiu. Jei ji nukentės, neištversiu.

Džeinė atsigula ant lovos. Trinu jai nugarą.

— Nieko jai nenutiko. Viskas bus gerai.

— Iš kur tu gali žinoti, — sako Džeinė. — Tu nesupranti, kaip jaučiuosi. Aš jos motina. Aš turiu ją globoti. Turėčiau dabar būti su ja. Turėčiau būti su ja. — Džeinė apsiverčia aukštielninka ir žiūri į lubas. Jose išsklidusios ėriuko ir gvaizdūnės pavidalo dėmės nuo vandens. Ji atsisėda. — Važiuok paskui juos. Noriu būti ten, kai jie ją ras.

— Negalim. O jei ji grįš namo? Kažkas turi čia būti. Tu privalai čia būti.

Džeinė vėl susmunka ant lovos, palenda po antklode ir atsigula ant šono.

— Ji miega šitaip, — kalba Džeinė. — Išsižiojusi, sulenkusi ranką ir uždėjusi ant šono. Ji taip miegodavo net naujagimė, nors visi kiti kūdikiai ligoninėje gulėdavo ant pilvo, atkišę užpakalius. Žinai, kai ji man buvo atnešta po gimdymo, išsigandau. Nemaniau, kad mokėsiu laikyti kūdikį. Bet ji man padėjo. Buvo mažutis spurdantis rankučių ir kojyčių darinys, — šypsosi Džeinė. — Bet pažiūrėjo į mane, lyg sakytų: Nusiramink, mums dar ilgai reikės vienai kitos.

Stengiuosi klausytis, nes žinau, kad jai dabar to reikia.

Staiga Džeinė atsisėda kaip žvakė.

— Rebeka buvo mano mainas, — sako ji. — Anksčiau nesutikau Samo ir už jo neištekėjau, nors taip buvo skirta. Negi nesupranti? Vienas arba kita.

— Nesuprantu.

— Ji mano duktė. Samas — mano dalis, ji irgi. Ji mane pažįsta ne blogiau. Ji mane myli ne mažiau, tik kitaip. — Ji purto galvą. — Visą gyvenimą Samo neturėjau. Tačiau vietoj jo gavau Rebeką.

Žinau, kad nekęsiu savęs dėl žodžių, kuriuos ištarsiu. Žiūriu pro langą, prie daržinės renkasi lauko darbininkai. Kažkas turi jiems pasakyti, ką šiandien daryti.

— Jei neturėtum Oliverio, — primenu, — nebūtum turėjusi Rebekos. Ji yra ir jo dalis.

Džeinė seka mano žvilgsnį, nukreiptą į kiemą. Tolumoje bliauna ėriukai. Darbo daug.

— Oliverio, — pakartoja ji. — Teisybė.

66 Samas

Mes be žodžių randame bendrą kalbą. Automobilyje pakeliui į Baltuosius kalnus beveik nesišnekame. Vairuoja Oliveris, o aš krapštau žibintuvėlio mygtuką ir langų atidarymo svirteles. Aš nelendu prie jo, jis — prie manęs.

Kartkartėm įsižiūriu jam į veidą. Darau tai smalsiai, gal net pavydžiai. Na, žinot: ką jis tokio turi, ko neturiu aš? Jo oda labai tamsi, matyt, įdegusi, bet aš irgi ilgai dirbu lauke, nors taip neatrodau. Gal nuo sūraus vandens. Jo veidą aplink akis ir lūpas išvagojo raukšlės, todėl Oliveris atrodo labai pavargęs. Arba ryžtingas. Kaip pažiūrėsi. Jo plaukai kaip Rebekos, akys mėlynos, tuščios, su mažučiais kaip taškeliai juodais vyzdžiais. Garbės žodis, stengiuosi, bet negaliu įsivaizduoti Džeinės su juo. Vien pagalvojus, kad jis stovi šalia jos, darosi juokinga. Ji neskirta tokiam nuobodžiam pasipūtėliui. Ji skirta tokiam kaip aš.

Žiūriu į jį, kai automobilis pradeda springti. Važiuojame 93-iuoju keliu. Regis, pravažiavome Mančesterį, bet prisiekti negalėčiau. Tiksliai žinau tik viena: baigiasi benzinas.

— Velnias, — sako Oliveris, važiuodamas į šalikelę. — Net nepastebėjau, kad baigiasi.

Susikryžiuoju rankas ant krūtinės.

— Nemanau, kad turi benzino kanistrą?

Oliveris atsisuka ir vypteli.

— Tiesą sakant, turiu. Ir mes abu eisime pasivaikščioti greitkeliu.

— Katras nors turi likti automobilyje. Negi nori grįžęs pamatyti, kad jis nutemptas. Čia net ne kelkraštis. Negali jo palikti.

— Tu čia nepasiliksi, — sako Oliveris. — Aš tavimi nepasitikiu.

— Tu manimi nepasitiki. Ką aš daryčiau su tokiu automobiliu?

Bet Oliveris nesiklauso. Jis atidaro bagažinę ir išima mėlyną plastikinį kanistrą, įkiša galvą pro mano langą ir liepia judintis.

Mes žingsniuojame greitkeliu. Karšta, visur pilna vabzdžių.

— Tai kaip darbas? — klausiu beveik draugiškai.

— Prikąsk liežuvį. Nenoriu su tavim kalbėtis. Nenoriu net patikėti, kad tu esi.

— Patikėk, — sakau, — bastymasis su tavimi neįtrauktas į mano darbų sąrašą.

Oliveris kažką sumurma, bet aš neišgirstu, nes pro šalį važiuoja traktorius su priekaba. Pabaiga tokia:

— ...turėtum papasakoti, kas paskatino mano dukterį išeiti.

Taigi pasakoju jam apie Hedlį ir apie Džeinės sprendimą. Jis klauso įdėmiai, lyg norėtų apgalvoti tai, ką sužinojo, prieš darydamas išvadas. Baigiu pasakoti už kokių trijų mylių, prie išvažiavimo. Tada žvilgteliu į Oliverį, kad pamatyčiau jo miną.

Jis pakelia akis į mane.

— Jie pergulėjo?

— Iš kur, po velnių, galiu žinoti? Abejoju.

— Maniau, kad žinai viską, kas dedasi po tavo stogu, — sako Oliveris.

— Jis geras žmogus, — rodau kelią į „Texaco“ degalinę. — Tiesą sakant, labai panašus į mane.

Vos spėjęs ištarti šiuos žodžius suvokiu, kad leptelėjau be reikalo. Oliveris dirsteli į mane bjaurėdamasis.

— Neabejoju.

Degalinėje Oliveris pripila kanistrą benzino, o aš iš automato nusiperku „Mountain Dew“. Jame (ir „Jolt“ koloje) daugiausia kofeino iš visų gaiviųjų gėrimų, ir man atrodo, kad tai pravers. Atsisėdu ant šaligatvio krašto ir skaičiuoju pravažiuojančius automobilius. Užsimerkiu ir matau Džeinę: naktį atėjau pas ją, o ji buvo mėlynas siluetas baltų užuolaidų fone. Vilkėjo tą aptemptą šilkinį drabužį su petnešėlėmis, suprantat, ką noriu pasakyti. Tuos gundomus naktinius. Nežinau, iš kur juos gavo; mano motina miegamajame tikrai tokių nepaliko. Bet, Dieve mano, kaip ji atrodė. Kai paliečiau ją, audeklas išslydo pro pirštus, ir nustebęs suvokiau, kad jos oda dar švelnesnė.

Atsimerkiu ir pašoku bent pėdą. Prie manęs violetinį ir piktą veidą prikišęs Oliveris.

— Tu galvoji apie ją! — rėkia jis. — Nenoriu, kad galvotum.

Lyg galėtų man uždrausti. Galėčiau jį sumalti į miltus per kelias minutes; tvardausi, nes Džeinė palūš, be to, gal jis padės atplėšti Rebeką nuo Hedlio.

— Ar tau bent kartą toptelėjo, kad ne aš vienas kaltas? Ar tau toptelėjo, kad Džeinė irgi norėjo?

Oliveris pakelia laisvąją ranką turbūt man trenkti, bet aš atsistoju, aš gerais keturiais coliais aukštesnis už jį, ir abu suprantame, kad dabar, kai nemiegu, galėčiau jį užmušti. Jis nuleidžia ranką.

— Užsičiaupk, — iškošia pro dantis. — Tik užsičiaupk. — Visas tris su puse mylios iki automobilio jis eina, aplenkęs mane keliais žingsniais. Nenori su manimi kalbėtis, o man, atvirai kalbant, nesvarbu. Kuo greičiau jis dings iš čia, kuo greičiau Džeinė ir aš liksime vieni, tuo geriau.

Oliveris sumoka šešiasdešimt penkis dolerius, kad atgautų automobilį iš garažo, kur tas buvo nutemptas. Mums tenka sukarti dar penkias mylias į kitą pusę. Sugaištame dar dvi valandas. Išvažiuojame po trijų, sumokėję baudą Gofstauno policijos nuovadoje. Tarnautojas senas ir žilas, plaukai kuokštais šiaušiasi jam ant galvos. Jis patrina delnu priekinį stiklą, aptrauktą dulkių plėvele.

— Atrodo, baigėt benziną, — sako jis. — Jūsų vietoje pasirūpinčiau tuo.

Oliveris prasibrauna pro senį. Išpila kanistrą, kurį tąsė su savimi beveik visą dieną, į benzino baką. Šis kliuksi, it plempdamas gerą importinį alų. Baigęs sviedžia kanistrą ant užpakalinės sėdynės ir įsmeigia akis į mane.

— Ko spoksai? Lipsi į vidų ar ne?

— Mąstau, — sakau. — Verčiau leisk vairuoti man.

Oliveris persilenkia per variklio gaubtą.

— Pasakyk vieną svarią priežastį.

— Kad šįvakar rastume Rebeką. Netrukus išsuksime iš pagrindinio greitkelio, ir net aš nelabai žinau, kur važiuoti. Numanau, bet tau paaiškinti vargu ar galėčiau. — Gūžteliu pečiais; tai tiesa. Noriu kuo greičiau baigti šią istoriją, paskambinti Džeinei ir išgirsti jos balsą telefono ragelyje. Išgirsti, kaip ji liepia man grįžti namo.

Karolą, Hedlio gimtinę, pasiekiame vakare. Kaip ir siūliau, vairuoju aš. Porą kartų pasuku ne į tą pusę, bet galų gale atsiduriame prie Slegų namo.

— Oi, Samai, labas! — ištaria ponia Sleg, atidariusi duris. — Labai malonu tave matyti. Hedlis džiaugiasi savo atostogomis. — Ji grakščiai mosteli ranka koridoriaus pusėn. — Gal užeisi į vidų?

— Ko gero, negaliu, ponia Sleg. Čia mano... čia Oliveris Džonsas. Mes ieškome jo dukters, ir man dingtelėjo, kad ji galėjo atvažiuoti čia aplankyti Hedlio.

Ponia Sleg standžiau apsisupa chalatu.

— Juk Hedlis nepateko į bėdą, tiesa?

— Ne, ne. — Kuo nerūpestingiausiai nusišypsau. Man regis, Hedliui tai pavyksta geriau. — Jie tik draugai, ir mes pamanėme, kad ji atvažiavo čia.

Ponia Sleg iš vidaus uždega šviesą priebutyje.

— Dabar jo nėra namie. Išėjo į barą su draugu. Kažkas priėjo prie durų, nemanau, kad mergaitė, bet tikrai nežinau. Ir jis pasakė, kad išeina.

Oliveris žengia į priekį.

— Ponia, ar leistumėt man apsižvalgyti? Galit įsivaizduoti, ką tai reiškia... vaikas pabėgo, prisigalvoji visokių baisybių.

Ponia Sleg linkčioja, pritardama Oliveriui.

— O taip, Dieve mano, taip. Suprantu. Tikrai.

Oliveris dėkingai šypteli.

— Žinote barų, kuriuose lankosi jūsų sūnus, pavadinimus?

— Oi, — nustemba ponia Sleg. Aš nebežiūriu į detektyvą Džonsą. — Tiesą sakant, nežinau. Retai einu į miestelį. Kai pagalvoji, Samai, Hedlis, ko gero, nesilanko nė viename čionykščių barų. — Ji vėl atsisuka į Oliverį. — Matot, nuo tada, kai persikėliau, Hedlis dirba pas Samą Stou. Atvažiavau čia po vyro mirties, anksčiau mes irgi ūkininkavome. Prie pat Hansenų, tiesa? Hedlis čia atvažiuoja kokius du savaitgalius per metus ir per Kalėdas, todėl paprastai būna namie su broliu ir manimi. Jis ramus vaikinas, ne triukšmadarys.

Oliveris linkteli.

— Jis ne bare, — sako man.

— Iš kur žinai? — klausiu, veikiau tik iš noro prieštarauti. — Kam jis meluotų savo motinai?

— Jei negali atsakyti į šį klausimą, esi kvailesnis, negu maniau. Pažiūrėk viduje. Gal rasi žymių, kad jis išvyko, ar mano dukters pėdsakų. Aš einu į užnamę.

Nenoromis plumpinu į galinį vienaukščio namuko kambarėlį, kuriame apsistoja Hedlis, grįžęs namo. Ponia Sleg stovi man už nugaros.

— Atsiprašau, kad įsibroviau. Mes greitai išeisim. O kai Hedlis grįš, gal galit jo paklausti... — Nutylu ir žiūriu, kaip ponia Sleg braukia rankomis per lovą.

— Keista, — sako ji. — Tik vakar vakare daviau Hedliui dar vieną antklodę, nes čia, kalnuose, šalta. Labai seną antklodę, dar mano senelės, ir liepiau ją saugoti, nes tai jau seniena. O jos nebėr.

Aš pažiūriu po lova, spintoje ir į tuščius komodos stalčius. Nieko. Ponia Sleg bėga į gretimą kambarį, Hedlio brolio, ir sako, kad ant jo lovos irgi trūksta antklodės.

— Oi, Samai, — sako ji virpančiu balsu, — mano sūnui nieko blogo neatsitiks, tiesa? Pažadėk man tai!

Ji tiesia į mane rankas. Pažinojau ją visą gyvenimą. Kaip pasakyti, kad jos sūnus pabėgo su nepilnamete, ir mes nežinome, kur jie?

— Hedliui nieko neatsitiks. Patikėk manimi. — Pakšteliu ją į skruostą ir lekiu lauk. Oliveris pritūpęs prie akmens sienos, kuri ribojasi su užpakaliniu kiemu. Tiesą sakant, tai kalno, Apgaulės kalno, papėdė. Kartą Hedlis ir aš kopėme į jį, atvykę ilgąjį savaitgalį stovyklauti. Prisimenu, kad jis status, o tinkamų atramų kojoms nedaug. Ir gražus. Kai užkopi į viršūnę, jei užkopi, vaizdas įspūdingas.

Oliveris nušluosto dulkes nuo kelių stūksančios sienos uolų krašto.

— Matai? Žemė. Purvas. Šviežias. Dešimt prieš vieną, kad čia kopė Hedlis ir Rebeka.

— Namuose trūksta dviejų antklodžių. Nežinau, ar tai ką nors įrodo.

Oliveris pakreipia galvą. Iš šitos vietos, pačios papėdės, Apgaulės kalno viršūnės nematyti. Skaudu vien pagalvojus. Jis įspraudžia vieną koją į uolos plyšį.

— Kilstelėk mane.

— Oliveri, — sakau jam, — dabar į šį kalną kopti negalima. — Jis ropščiasi aukštyn, vikrumas iš tikrųjų nepaprastas, juk avi įprastais batais, ne pusbačiais. — Jau temsta, tu įstrigsi pusiaukelėje, o kalnuose labai šalta. Susirasime parko prižiūrėtoją ir iš pat ryto kopsime.

— Ji išbus viršūnėje kiaurą naktį. Dievas žino, kokia dabar jos būsena ir kaip ji čia atsidūrė.

— Delsimas nepatinka ne tik tau, bet ir man, — sakau. Tikrai nepatinka. Neketinau praleisti nakties su Oliveriu Džonsu. Dangus jau nepermatomas it antroji šviesoraščio popieriaus pusė. Vienur kitur spindi žvaigždės. — Eime ieškoti prižiūrėtojo. Kuo greičiau jį rasim, tuo geriau.

Artimiausias parko prižiūrėtojų postas įrengtas stovyklavietėje maždaug už dešimties mylių nuo Hedlio namų. Kai mes ten nusigauname, mažoje rąstų trobelėje du prižiūrėtojai šildosi skardinę „Heinz“ pupelių.

Oliveris eina į vidų, nelaukdamas kvietimo. Jis atsisėda virtuvėje už stalo ir pradeda pasakoti prižiūrėtojams apie Rebeką ir Hedlį. Po kokių penkių minučių biografijos faktų dėstymo, nesusijusio su tema, jį pertraukiu.

— Paklausykit, suprantu, kad šįvakar ten įkopti nepavyks, bet labai norėtume rytoj iš pat ryto. Gal galėtumėte mums padėti, tarkim, sekti pėdomis.

Prižiūrėtojas, ką tik pradėjęs budėjimą, ištraukia srities reljefinį žemėlapį ir prašo manęs parodyti, kur gyvena Slegai. Paminiu, kad kartą su Hedliu kopiau į kalną; pakeliui gal kai ką prisiminsiu.

Miegame trobelėje ant grindų, o kai pateka saulė, pradedame sekti pėdsakais. Oliveris eina pirmas, paskui prižiūrėtojas, paskui aš. Kartais Oliveris paslysta, nes jo batų padai nunešioti, ir pargriauna prižiūrėtoją, o šis — mane, lyg būtume žaidimo kauliukai.

Kai kuriose vietose pradedu prisiminti kelią. Skardis, vingiuotas takas, medžių guotas tolumoje.

— Čia nakvojome, — sakau. — Kai lipau į šį kalną, nakvojome prie tų medžių. Ten yra proskyna, be to, arti vanduo, tinkama vieta stovyklai.

Mes lipame rytiniu pakraščiu, čia pat — vis gilėjanti bedugnė. Girdime, kaip per akmenis teškena upė. Oliveris sukanda dantis, pamatęs skardį. Suprantu, ką jis galvoja. O jei ji ten? Visiems trūksta oro, kai žemė išsilygina. Tiesiai prieš mus pro pušis matyti proskyna, kurioje kažkas mėlynuoja. Pirštų galais tipename kamienų labirintu ir išvystame ant antklodės Hedlį ir Rebeką, apsivijusius vienas kitą. Jie nejuda, visiškai nejuda, man net topteli, kad drauge nusižudė, bet paskui pamatau, kaip kilnojasi Hedlio krūtinė. Jis beveik nuogas, vienomis trumpikėmis, o Rebeka vilki tik jo marškinius. Keisčiausia, kad jie atrodo labai ramūs. Kaip angelai. Net kietai miegodami, jie taip stipriai apkabinę vienas kitą, lyg pasaulis nieko nereikštų.

— Jėzau, Hedli, — sakau sukrėstas. Kad ir ką Džeinė man sakė apie jį ir Rebeką, kad ir ką pats papasakojau Oliveriui, iš tiesų netikėjau, kad juodu meilužiai. Ji atrodo kokių devynerių metų, išsidraikiusiais ant nugaros plaukais, liesutėmis rankomis ir kojomis. Akivaizdžiai per jauna šitaip gulėti Hedlio glėbyje. Matau, kad Oliveris irgi priblokštas. Jis dūsta, springsta oru.

Išgirdęs mano balsą, Hedlis atsisėda. Dėl Dievo meilės, jam stovi. Kelis kartus sumirksi ir apsidairo it sugautas žvėris. Dabar Rebeka irgi atsisėda. Pastebiu, kad jos akys miglotos, be to, ji neatrodo nustebusi.

— Hedli, — ramiai sako, — čia mano tėvas.

Hedlis užsitraukia antklodę ant kelių ir ištiesia ranką. Oliveris jos nepaspaudžia. Rebeka vėl atsigula ant antklodės. Ką jie darė, svarstau, įsmeigiu akis į Hedlį, bet jis tyli. Kai Rebeka sunkiai šlumšteli ant žemės, jis prišliaužia prie jos. Beje, prižiūrėtojas irgi. Hedlis neįtikėtinai švelniai pakiša ranką Rebekai po kaklu.

— Pasitrauk nuo jos, velniai griebtų, — galų gale ištaria Oliveris. — Neliesk jos.

Ko gero, šis vaizdas jam dar labiau nepakeliamas negu mano ir Džeinės. Tvyro bjauri, troški nešlovės smarvė.

— Klausyk jo, Hedli. Pasitrauk. Taip bus geriausia.

Hedlis atsisuka į mane, atrodo kaip sužeistas.

— Ką tu išmanai?

Oliveris nekreipia dėmesio į Hedlį ir mane. Jis žengia žingsnį prie dukters, ištiesia ranką, bet jos nepaliečia.

— Rebeka, tu sveika? Jis tavęs nenuskriaudė?

Hedlis žiūri į mane, lyg sakytų: neįskaudink manęs antrą kartą. Užstok mane dabar. Prašau. Patikėk manimi.

Nenuleidžiu nuo jo akių, ir jis vos pastebimai linkteli. Atsisuku į Rebeką. Net kvailiui aišku, kad kažkas negerai, taip keistai ji guli.

— Gali atsistoti? — klausiu priėjęs.

Kai Rebeka papurto galvą, matyt, sukaupusi paskutines jėgas, Hedlis vėl prislenka prie jos. Suima ją už pečių.

— Ji atvažiavo pas mane. Autostopu. Šiandien ruošėmės grįžti pas jus ir viską aptarti. — Jis rėkia, svarstau, ar žino.

Vedžioju akimis nuo Hedlio veido prie Oliverio. Jo žvilgsnis toks, kokio nemačiau net vakar rytą. Nemačiau taip žiūrint žmogaus. Taip žiūri pasiutę meškėnai. Jie drožia tiesiai prie jūsų, nors paprastai baisiai bijo žmonių, ir puola, drasko, kanda. Lyg nenutuoktų, kur yra ir kaip čia pateko. Visiškai netenka proto.

— Hedli, — sakau labai lėtai, stengdamasis nesukurstyti Oliverio, — manau, Rebekai geriau grįžti namo su mumis. O tu kurį laiką lik čia.

Hedlis piktai dėbso į Oliverį, gysla smilkinyje piktai tvinkčioja.

— Tu mane pažįsti, — sako jis. — Tu mane pažinojai visą gyvenimą. Negaliu patikėti... negaliu patikėti, kad tu manimi suabejosi. — Jis prieina prie manęs, taip arti, kad galėčiau jį paliesti, pasakyti, jog viskas baigta. — Tu mano draugas, Samai. Tu man kaip brolis. Aš jos čia nekviečiau. Aš ne toks. — Jis gurkteli; ko gero, pravirks. Per visus mūsų pažinties metus nemačiau jo verkiant. — Bet neketinu atsukti nugaros ir leisti tau ją atimti. — Jis žiūri į Rebeką. — Jėzau, Samai, aš ją myliu.

Jis žengia žingsnį atatupstas, bedugnės link, ir aš palinkstu į priekį, sunerimęs dėl jo saugumo, bet Rebeka puola tarp mūsų ir apsiveja rankomis Hedlio kelius. Hedlis pritupia, apkabina ją ir nubraukia plaukus nuo veido.

Tą akimirką Oliveris netenka savitvardos.

— Paleisk ją, pašlemėke! — Stveriu jį už rankos ir nutempiu šalin. — Paleisk mano dukterį!

Aš atsiklaupiu, esu Rebekos ir Hedlio akių lygyje.

— Atiduok ją mums, Hedli, — sušnibždu. — Atiduok ją mums.

Rebeka įsikniaubusi Hedliui į petį. Jis tyliai kalba jai, ir iš nugirstų pro ratu sukančių vanagų klyksmą žodžių suprantu, kad įkalbinėja važiuoti su mumis.

— Privalai su jais važiuoti, — sako Hedlis. Pakelia pirštu jos smakrą. — Nenori, kad būčiau laimingas? Negi nesupranti?

Pradedu spėlioti, ar gali viskas baigtis geruoju. Oliveris stovi, sugniaužęs kumščius, ir žiūri į Rebeką, lyg tarp jų būtų išaugusi siena. Turbūt nepakeliama suvokti, kad tavo vaikas užaugo; ir dar sunkiau, kai tenka tai suvokti akimirksniu.

Rebeka ir Hedlis grumiasi. Ji kabinasi į jį, o jis stengiasi ją atstumti. Žiūrėdamas į juos, pradedu tikėti. Regis, dabar esu jų pusėje. Nepaisant Oliverio, nepaisant Džeinės. Hedlis paskutinį kartą žvilgteli į mane, maldaudamas penkių minučių. Penkių sumautų minučių.

Žiūriu į saulę, kad jie galėtų susitarti vieni, todėl nematau, kas įvyko. Staiga Rebeka ir Hedlis išsiskiria. Stengdamasis pastumti ją mano pusėn, jis griūva. Matau tai pro neryškias oranžines saulės dėmes, pats kaltas. Paskui Rebeka atsiduria mano glėbyje, mažutė, karšta, prakaituota, tiesianti rankas į skardį, nes nuo jo krinta Hedlis.

Ne vienerius metus prisiminsiu tą dieną, bet aiškiausiai — Rebeką. Tą akimirką jos akys praskaidrėja ir ji ima spiegti. Tačiau tai ne riksmas, bent ne visai riksmas; tai žvėries staugimas. Tai mirties balsas, ir nenustembu, kad jis sklinda iš jos, o ne iš Hedlio burnos. Prisiminsiu tą riksmą ir Rebekos akis, žiūrinčias pro skardžio kraštą, nes nė vienas iš mūsų nedrįsta. Ji nusiplėšia marškinius, net sagos išlaksto, ir pradeda akėti krūtis nagais. Mes visi trys — trys vyrai — stovime ir nieko nedarome; nežinome, ką daryti. Mums užgniaužė žadą. Ji drasko savo kūną, susibraižo rankas ir kojas. Žiūrime, kaip kraują, srūvantį iš jos žaizdų, sugeria žemė.

67 Džeinė

Ją parneša sutvarstytą. Akys atmerktos, bet ji į nieką nežiūri. Net kai atsistoju šalia, ji manęs nemato. Kartais kalba apie ugnį ir žaibą. Antrą naktį atsistojo, ėmė klykti nesavu balsu ir išlipo iš lovos. Pavaikščiojo po kambarį, apeidama kliūtis, kurių nėra, čiupinėdama ranką ir rėkdama apie nudegimus. Paskui atsisėdo ant grindų, susigūžė, palenkė galvą ant kelių. Kai pakėlė akis, jos buvo pasruvusios ašaromis. Ji šaukė mane.

Samas ir Oliveris pavieniui užeina į kambarį. Abu bandė atplėšti mane nuo dukters, bet kaip aš galiu ją palikti? Jei ji atgaus sąmonę kaip tik tada, kai manęs nebus?

Samas atėjęs atsisėda man už nugaros ir masažuoja pečius. Mes beveik nekalbame; man gana, kad jis yra. Oliveris atėjęs atsisėda kitoje lovos pusėje. Jis laiko Rebeką už kitos rankos. Lyg ji sudarytų uždarą elektros grandinę, taip galime kalbėtis. Pasakoju jam, ką jaučiu Samui, ir sakyti tiesą neskaudu. Pasakoju jam, koks jausmas yra tokia meilė. Neatsiprašinėju; jau per vėlu. Turiu pripažinti, kad Oliveris nekaltina. Išklauso, ką sakau, ir pasakoja man visokias istorijas. Jis pasidarė patyręs pasakotojas. Primena tų laikų, kai dar draugavome, nesėkmes, medaus mėnesio nuotykius, stengiantis atgauti dingusį bagažą ar rasti seniai uždarytus viešbučius. Jis tvirtina, kad drauge galime ištverti viską.

Kai ji atsipeikėja, kambaryje yra Oliveris. Aš čiupinėju sienų pakraščių tapinius, spėliodama, kokia Samo motina, kai mano rankoje krusteli Rebekos pirštai. Oliveris pakelia akis; jis irgi pajuto. Rebeka atmerkia krauju pasruvusias, traiškanotas akis ir smarkiai nusikosi. „Kas jai yra?“ — klausia Oliveris. Trokšdama kaip nors padėti, prispaudžiu Rebekai prie kaktos rankšluostį. Oliveris popierinėmis nosinėmis šluosto Rebekai nuo smakro skreplius.

Laimė, pagaliau Rebeka liaujasi kosėti, ji atsidūsta — lyg būtų subliuškęs balionas. Oliveris švelniai glosto jai ranką. „Mažute, — sako jis šypsodamasis, — važiuosime namo. Keliausime iš čia.“ Man nesvarbu, ką jis sako. Padarysiu viską — jei Rebeka išsikapstys.

Rebeka bando sėstis, ir aš skubiai užkišu pagalvę jai už nugaros, kad nepargriūtų.

— Pasakykit, ar Hedlis nebegyvas? — klausia ji.

Nemanau, kad Oliveris susitaikė su Rebekos gebėjimu pamilti. Aš irgi nebūčiau tuo patikėjusi, bet mačiau savo akimis. Oliveris žvilgteli į mane, paskui atsistoja ir išeina iš kambario.

Nežinau, kodėl ji paklausė. Ar tikrai žino? Ar laukia patvirtinimo? „Taip“, — atsakau, ir sulig tuo žodžiu mano dukters veidas aptemsta. Persigąstu, kad vėl jos neteksiu. Kai nusprendi mirti, niekas negali tavęs sugrąžinti. Pradedu verkti ir atsiprašinėti. Atleisk, kad laikiau tave per jauna. Atleisk, kad išvariau Hedlį. Atleisk, kad taip išėjo.

Įsikniaubiu į durstinį, kuriuo užklota mano duktė, ir mąstau: nenorėjau, kad taip atsitiktų. Tikėjausi būti stipri, padėti jai atsitiesti. Bet Rebeka paliečia man skruostą.

— Papasakok viską, ką žinai, — sako ji.

Ir aš pasakoju apie Hedlio mirties siaubą, nusisuktą sprandą, narsumą. Pasakau, kad jam neskaudėjo. Ne taip, kaip tau, pamanau. Nesakau, kad šiek tiek kitokiomis aplinkybėmis Hedlis būtų galėjęs likti gyvas. Prižiūrėtojai tvirtina, kad skardžio aukštis — vos šimtas pėdų, užsimušti sunku. Hedlis žuvo, nes nukrito ant uolos, kuri perkirto jam stuburą. Nesakau Rebekai, kad už kelių colių buvo vanduo, minkštas kaip pagalvė. Pranešu, kad Hedlio laidotuvės rytoj. Taip ilgai lavonas buvo traukiamas iš siauro tarpeklio.

— Taip ilgai? — nesupranta Rebeka. Pasakau, kad praėjo trys dienos. — Ką aš veikiau tris dienas?

Ji sirgo plaučių uždegimu ir beveik visą laiką miegojo, išgėrusi raminamųjų.

— Tu buvai dingusi, kai atvažiavo tėvas, jis užsispyrė važiuoti su Samu tavęs ieškoti. Nenorėjo, kad Samas liktų čia su manimi.

Padedu jai atsigulti ir liepiu ilsėtis. Ji nesiduoda, grumiasi, nori sėdėti.

— Ką reiškia tėvo žodžiai: „Važiuosim namo“?

— Į Kaliforniją. O tu ką manei?

Ji daug kartų sumirksi, lyg mėgindama atsikvošėti, prisiminti, o gal ir viena, ir kita.

— Ką mes čia veikėm?

Rebeka užklumpa mane netikėtai, nespėju sutrukdyti jai nusikloti. Pamačiusi žaizdas ant krūtinės, rankų ir kojų, ji aikteli. Ištiesia drebančias rankas į ką nors atsiremti. Apčiuopia mane.

— Kai Hedlis nukrito, bandei lipti žemyn pas jį. Nesiliovei. — Giliai įkvepiu, jausdama, kaip virpteli balsas. — Kartojai, kad nori išplėšti sau širdį.

Rebeka nusisuka ir žiūri pro langą. Dabar tamsu, ir ji mato tik savo skausmo atspindį.

— Nesuprantu, kam varginausi, — šnibžda. — Tu tai jau padarei.

Prieš šį įvykį maniau, kad meilė tėvams besąlygiška. Maniau, kad Rebeka bus prisirišusi prie manęs, nes aš ją pagimdžiau. Nesiejau šios nuomonės su savo patirtimi. Negalėjau mylėti savo tėvo, bet maniau, kad man kažkas negerai. Bet kai į vidų greitosios neštuvais buvo įnešta Rebeka, suvokiau, kad viskas kitaip. Jei nori mylėti tėvus, turi suprasti, kiek daug jie tau atidavė. Jei esi tėvas ar motina ir nori, kad tave mylėtų, turi nusipelnyti meilės.

Staiga mane taip prislegia kaltė, kad ima suktis galva.

— Ką tau atsakyti, Rebeka?

Rebeka į mane nežiūri.

— Kodėl nori, kad tau atleisčiau? Kokia tau iš to nauda?

Išteisinimas, ateina į galvą žodis. Turiu apsaugoti tave nuo to, ką iškenčiau pati.

— Kodėl noriu, kad man atleistum? Nes niekada neatleidau savo tėvui ir žinau to padarinius. Vaikystėje tėvas mane mušdavo. Mane ir mano motiną, Džolį aš stengiausi apsaugoti. Tėvas sudaužė man širdį ir galų gale palaužė mane. Netikėjau, kad galiu būti ko nors verta. Antraip kam tikram tėvui mane skaudinti? — Šypsausi, spausdama jai ranką. — Paskui viską užmiršau. Ištekėjau už Oliverio, o po trejų metų jis man trenkė. Tada palikau jį pirmą kartą.

Rebeka ištraukia ranką.

— Lėktuvo katastrofa, — sako ji.

— Grįžau pas jį dėl tavęs. Supratau, jog svarbiau už viską — pasirūpinti, kad užaugtum jausdamasi saugi. O paskui trenkiau tavo tėvui ir viską prisiminiau. — Gurkteliu, prisiminusi, kas nutiko ant laiptų San Diege. Banginių tyrimų duomenys, skrajojantys man apie kulkšnis. Oliveris, plūstantis mane. — Šį kartą tai buvo dalis manęs. Kad ir kur nubėgsiu, kad ir kiek valstijų ar valstybių pervažiuosiu, neišnaikinsiu jo savyje. Niekada jam neatleidau, manydama, kad juokiasi tas, kas juokiasi paskutinis. Bet jis laimėjo. Jis manyje.

Ji vėl bando sėstis, ir aš netrukdau. Pradedu jai pasakoti apie Samą. Pasakau, koks jausmas žiūrėti pro miegamojo langą į žvaigždes ir duoti joms protėvių vardus. Kaip jis užbaigia mano pradėtą mintį.

— Netikėjau, kad kas nors gali šitaip jausti. Mano duktė irgi — ypač ji.

Pasitraukiu ant lovos krašto, vėl užkloju jai krūtinę. Paimu ją už rankos, skaičiuoju pirštus.

— Taip darydavau, kai buvai dar kūdikis. Įsitikinti, kad jų dešimt. Norėjau, kad būtum sveika. Man buvo nesvarbu, berniukas ar mergytė. Bent sakydavau, kad nesvarbu. Bet iš tikrųjų buvo svarbu. Vyliausi, kad bus mergytė, panaši į mane. Kad galėsiu eiti su ja apsipirkti, mokysiu ją dažytis, pasipuošti išleistuvėms. Bet dabar gailiuosi, kad tu mergaitė. Nes mus lengva įskaudinti. Ir tai nutinka nuolat.

Mes, mano duktė ir aš, ilgai žiūrime viena į kitą. Blausioje šešiasdešimties vatų lemputės šviesoje pastebiu tai, ko niekada nemačiau. Visi sakydavo, kad ji panaši į Oliverį. Net aš maniau, kad ji panaši į Oliverį. Bet čia ir dabar ji turi mano akis. Ne spalvą, ne formą, o išraišką — ir argi tai nėra svarbiausias bruožas? Tai mano vaikas. Niekas to nepaneigtų.

Žiūriu į ją, ir mano sprendimai aiškūs. Mano nuomone, meilė menkai susijusi su Samu, Oliveriu, Hedliu. Viskas tūno manyje. Viskas tūno Rebekoje. Supratimas, kad prisiminimai, kuriuos papasakojau jai, kitą kartą manęs nebeskaudins. Supratimas, kad ji irgi turi man ką papasakoti.

— Kartais negaliu patikėti, kad tau tik penkiolika, — sakau. Nukloju dukters krūtinę ir nuimu tvarsčius. Vietomis ji vėl pradeda kraujuoti. Gal taip ir gerai. Gal reikia, kad kai kas išsiveržtų. Uždedu rankas jai ant krūtinės, ant krūtų. Pro pirštus sunkiasi kraujas. Taip norėčiau viską užgydyti.

68 Oliveris

Nuolat ir aiškiai prisimenu tave, Džeine, rytą po mūsų vestuvių nakties. Tu atrodei pasiklydusi milžiniškoje, nestandartinio dydžio lovoje Bostono „Meridien“ viešbutyje. Pabudau penktą, dar nesulaukęs skambučio keltis, nes norėjau pasinaudoti proga apžiūrėti tave nesisaugančią. Visada būni žavingiausia, kai nustoji priešintis. Aiškiausiai prisimenu tavo veidą: baltą kaip alebastras, sąžiningą, vaikišką. Tu buvai vaikas.

Tu nė karto nebuvai užsienyje, prisimeni? Ir taip norėjai pamatyti Amsterdamą, Kopenhagą. Bet paskui buvo skambutis iš Provinstauno dėl kelių banginių, išmestų į krantą Ogankvito pakrantėje. Kai sučirškė telefonas, tu atsiritai prie manęs. „Jau laikas?“ — sušnibždėjai ir apsivijai rankomis mano klubus, žaisdama suaugusiųjų pasaulį.

Nusprendžiau tau pasakyti tiesą. Dabar atrodo, kad galbūt šiek tiek prasilenkiau su tiesa, padidinau banginiams gresiantį pavojų. Bet tu mane nustebinai. Nesiraukei, nedūsavai, nenusiminei. Pradėjai mautis senus džinsus, apsivilkai treningą — ne gražųjį rausvą kostiumą, kuriuo taip didžiavaisi, kelioninį apdarą. „Eime, Oliveri, — pasakei. — Reikia ten atsidurti kuo greičiau!“

Važiuodamas į Meiną, slapta žvilgčiojau į tave, žiūrėjau, ar negaili savęs. Gailėjimosi nepastebėjau. Visą kelionę laikei uždėjusi ranką ant manosios ir neužsiminei apie užmirštą medaus mėnesį ir nepanaudotus lėktuvo bilietus. Į Ogankvitą atvažiavome kaip tik tada, kai mūsų lėktuvas turėjo išskristi.

Tą dieną dirbai šalia manęs, kitą dieną irgi, gabenai vandenį iš vandenyno, masažavai apsitraukusius pluta banginių pelekus. Tu ir aš buvome komanda, susivienijusi bendram tikslui. Niekada nesijaučiau tau toks artimas, kaip Ogankvito paplūdimyje, atskirtas milžiniško banginio, bet girdintis tavo balsą, tavo dainą.

Kai banginius reikėjo perkelti, liepėme tau pasitraukti. Tu atsisakei. Dirbai šalia manęs, stūmei, kur pasakydavau, grakščiai paeidavai į šalį, kai sveikas protas pakuždėdavo, kad esi per smulki ir nenaudinga. Aiškiai suvokei, kad būti šalia tokio galingo žinduolio pavojinga. Buvai girdėjusi pasakojimų apie sulaužytas rankas, kojas, dar baisiau — apie sutraiškytus žmones. Tą dieną matėme, kaip į vandenyną grįžta trys banginiai — dvi patelės ir jauniklis. Jauniklį reikėjo kelis kartus grąžinti atgal: jis vis bandė sukti į krantą. Bet mes pamatėme, kaip jie nuplaukia laisvi. Man užgniaužė kvapą, žiūrint į tokią sėkmę. Norėjau tau tai pasakyti, bet tavęs nebuvo. Pradėjau tavęs žvalgytis džiūgaujančioje minioje. Tu tupėjai prie vienintelio banginio, kurio neišgelbėjome. Oda jam ant nugaros jau sutrūkinėjo ir išbluko nuo saulės, o tu vis dar pylei ant jo kibirą po kibiro. „Jam galas, Džeine.“ Mėginau tave atplėšti nuo jo. Tu atsišliejai į nejudantį banginio šoną prie įkaitusios, pūslėtos akies ir apsiverkei.

Nežinau, kaip tai atsitiko: kaip mes nutolome vienas nuo kito. Mielai prisiimsiu kaltę, jei ji liks praeityje. Pabudau vieną rytą žilstančiais smilkiniais, įnikęs į mokslinius tyrimus, ir pamačiau, kad mano šeima dingo. Prisipažįstu, kad net pradėjęs ieškoti tavęs ir Rebekos neturėjau aiškaus tikslo. Siekiau užkirsti kelią šitai nesąmonei, kuo greičiau tave susigrąžinti ir tęsti gyvenimą, kuris buvo pertrauktas. Bet pamatęs tave Ajovoje — taip, aš buvau Ajovoje tuo pačiu laiku, kitoje kukurūzų lauko pusėje, — pamatęs tave su Rebeka, supratau, kad vyksta svarbesni dalykai, negu drįsau pripažinti. Štai nuostabi moteris, su kuria sukūriau šią trapią penkiolikos metų figūrėlę. Štai vaikas, kuris buvo atsidūręs ant bedugnės krašto, bet kažkodėl grįžo.

Suprantu, tu smarkiai pasikeitei per kelionę, ir, nors neapsimetinėsiu, kad neskauda, tavęs nekaltinu. Pats prisišaukiau bėdą. Priverčiau tave ieškoti kito vyro. Bet tu negali nematyti, Džeine, kad aš pasikeičiau. Kiekvienas veiksmas kelia tolygų priešingą atoveiksmį: įsivaizduok, kaip skirsis mūsų gyvenimas. Taip, noriu, kad grįžtum. Noriu tavęs, noriu Rebekos, noriu bent kartą elgtis šeimyniškai. Iš kailio nersiuos, atiduosiu judviem viską, ką turiu. Žinau, kad tau liko spręstinų klausimų, bet negi nesupranti? Man reikia tavęs, Džeine. Aš myliu tave. Žinau, kad man sekėsi kitose srityse tik dėl tavęs — tavo sąskaita. Ir aš vis dar jaučiuosi kaip tą dieną, kai tu mielai atsisakei medaus mėnesio. Noriu, kad būtum šalia manęs.

Būtų per daug prašyti, kad manimi patikėtum. Bet aš žinau, kad tiki, jog galima pasitaisyti. Negali visko išsižadėti. Juk visi pagrindiniai elementai tebėra: tu, aš, Rebeka. Galime viską sugriauti, bet liks šie statybiniai blokai. Dieve mano, Džeine, įsivaizduok, kokį pasaulėlį galėtume sukurti trise.

69 Džolis

Visą laiką ateidavai pas mane patarimo. Man niekada nepavykdavo priversti tavęs pasielgti kitaip, negu būdavai nusprendusi. Matai, išdaviau savo paslaptį. Aš nesu išminčius, kuriuo deduosi; tiesą sakant, Džeine, tu gerai žinai, ko nori, tau reikia manęs tik pasakyti atsakymams, glūdintiems tavo sieloje. Taigi manau žinąs, ką ketini daryti. Manau, supranti, koks poelgis šiuo atveju būtų teisingas.

Papasakosiu tau kai ką apie meilę. Ji kaskart kitokia. Tai tik cheminė reakcija, rodyklė virš lygties, bet elementai keičiasi. Trapiausia yra vyro ir moters meilė. Vėl chemija: įterpus naują elementą neaišku, ar jungtis bus patvari. Gali sudaryti naują sąjungą, kažko atsisakydamas. Manau, kad mylėti galima daug kartų labai skirtingus žmones. Tačiau netikiu, kad taip pat mylėti galima du kartus. Būna pastovūs santykiai. Būna — kaip ugnies ir sieros. Kas gali tvirtinti, jog vieni geresni už kitus? Lemiamas rodiklis — atitikimas. Kaip meilė dera prie gyvenimo.

Visa bėda, kad, sulaukęs tinkamo amžiaus antrajai pusei rasti, jau nešiojiesi nemažą bagažą. Kur užaugai, kiek uždirbi, ar tau patinka šalis arba miestas. O kartais, dažniausiai, pameti galvą dėl žmogaus, kurio į savo gyvenimo ribas neįsprausi. Esmė tokia: dovanodamas širdį, su protu nesitari.

Dauguma žmonių nesusituokia su didžiausia gyvenimo meile. Tuokiesi dėl suderinamumo; dėl draugystės. Džeine, tai didelis dalykas. Nebūtinai skaitote vienas kito mintis, bet tokie santykiai patogūs kaip įprastas jaukus mėgstamas krėslas. Tiesiog tai kitokia meilė, kuri neblėsta, kuri atlaiko tikrovę.

Nesupranti, kaip tau pasisekė. Visoje žemėje tėra vienas mums tinkamas žmogus. Tu radai savąjį. Žinau, koks tai jausmas, nes turėjau tave.

Visada tavimi žavėdavausi, Džeine. Galiu tave atpažinti kambaryje iš oro, sūkuriuojančio aplinkui. Žinojau, kad taip bus, nuo tos dienos, kai tėtis pirmą kartą įsiveržė į mano kambarį. Jis atlapojo duris ir pamatė tave, sėdinčią ant lovos, apsupusią man ausis pagalve, kad negirdėčiau, kaip apačioje verkia mama. Jis liepė tau dingti iš kambario. Tau buvo ne daugiau kaip aštuoneri, vieni kauliukai, bet tu meteisi jam į šakumą it atogrąžų uraganas. Gal vieta, kurią kliudei, sukėlė jam atitinkamą reakciją, nors aš tuo netikiu. Prieš akis iškyla jo galva, atsitrenkusi į aštrų medinio rašomojo stalo kampą, išverstos akys. Tu pažvelgei į jį, sušnibždėjai: „Tėti? Aš to nepadariau, — pasakei. — Girdėjai?“ Bet aš supratau, nors tebuvau ketverių. „Tu vienintelė galėjai tai padaryti“, — pasakiau, ir tie žodžiai tebegalioja iki šios dienos.

Tu turi nepanaudotos stiprybės, Džeine. Todėl atlaikei vaikystę. Todėl tėtis manęs nelietė. Todėl tave pamilo Oliveris, todėl tave pamilo Samas, todėl tave pamilau aš. Sakei, kad atvykai pas mane į Masačūsetsą, nes pamiršai, kas esi. Nesupranti? Tu visų mūsų viltis. Mūsų centras.

Noriu, kad pasakytum. Papasakotum, ką ketini daryti.

Dar kartą.

Tu nesigailėsi. Žinau; jau trisdešimt metų nešiojuosi prisiminimus apie tave. Taip turėjo būti. Pamatysi. Nesvarbu, kas bus. Tu pasiimsi jį kartu.

70 Samas

Iki šiol nežinojau, kad gebėjimas skaityti mintis ne visada naudingas. Galima sakyti, tau ant kaktos parašyta. Nekaltinu tavęs. Turėjau suprasti, kad grįši pas jį. Atgal į Kaliforniją.

Vėliau, kai išvažiuosi, man bus sunku. Iškart mane paliko Hedlis ir tu. Nekaltinu tavęs dėl to, kas jam nutiko; negaliu. Bet dar nesielvartavau, nei dėl jo, nei dėl tavęs. Ilgainiui apsiprasiu su Hedlio mirtimi. Tačiau tave užmiršti bus ne taip paprasta.

Lengva pasakyti, kad, tau išvažiavus, galėčiau apsimesti, jog nieko nebuvo. Tiesą sakant, buvai čia labai trumpai. Visada įtariai žiūrėdavau į staigų potraukį, be to, galėčiau sau nuolat kartoti, kad susižavėjimas ir meilė — skirtingi dalykai. Bet ir aš, ir tu žinome, kad meluočiau. Gali sau sakyti, ką nori, bet negali užmiršti to, kas buvo. Įvyko greitai, nes mes atsigriebėme už prarastą laiką.

Kai bandau tave įsivaizduoti, prieš akis iškyla koliažas, o ne vientisas paveikslas. Tu sėdi ant mėšlo krūvos — argi tai buvo ne prieš metus? Kalbiesi su Džoliu „Gravenstein“ obels paunksnėje, o saulė meta šešėlį tau ant nugaros. Man atrodo, kad jau tada tave mylėjau, nesvarbu, kaip elgiausi. Gal žinojau visada.

Vis mąstau, kokie mes kvaili. Jei nebūtume taip kivirčijęsi, kai susitikome pirmą kartą, būtume turėję beveik du kartus daugiau laiko būti drauge. Antra vertus, jei nebūtume taip aršiai kivirčijęsi, vargu ar būčiau tave taip beprotiškai mylėjęs.

Keista tarti šiuos žodžius čia, nei iš šio, nei iš to, vidury dienos. Aš myliu tave. Juos taip dažnai girdime muilo operose ir kvailose romantinėse komedijose, kad kartais žodžiai virsta garsais be prasmės. Bet, Dieve mano, rėkčiau juos visam pasauliui dieną naktį, jei tokiu atveju galėčiau tave pasilikti. Niekada gyvenime viena frazė nebuvo man tokia talpi.

Ar tau yra kitaip, nes aš — ne pirmas vyras, kurį mylėjai? Galiu taip sakyti, nes tai tiesa. Pirmiausia tu atitekai Oliveriui. Noriu žinoti, ar ir tau atrodo, kad širdis plėšiama lauk? Ar tau lengviau? Ar patyrei kada nors tokį jausmą?

Aš irgi ne. Negaliu įsivaizduoti, kad kada nors vėl patirsiu. Tik ne tokį skausmą, ne dabar, ne apie tai kalbu. Kalbu apie mus. Kai buvau su tavimi, niekas nieko nereiškė. Būčiau ramiausiai žiūrėjęs, kaip šį sodą naikina maras. Būčiau ramiausiai žiūrėjęs į skerdynes, karą, armagedoną. Jokio skirtumo.

Žinau, kad bus kitų moterų, bet jos negalės nė lygintis su tavimi. Galbūt pasikeisiu aš, galbūt pasikeis meilė, bet manau, kad mūsų jausmas patiriamas tik kartą gyvenime. Tu niekada manęs nepaliksi; todėl mano liūdesys nėra beribis. Tokie jausmai neišnyksta. Jie trunka be galo, jie patvarūs. Tu išsiveži juos pas Oliverį, pas Rebeką. Tu niekada nebebūsi, kokia buvai, nes pažinai mane.

Jei reikėtų prisiminti tave vieną akimirką, prieš akis iškiltų toks vaizdas: tu klūpai prieš mane ant palangės ir skaičiuoji žvaigždes. Neprisimenu, kodėl mums šovė į galvą imtis šio neįmanomo, begalinio darbo. Gal todėl, kad mums dviese atrodė, jog visas pasaulio laikas — mūsų. Tu lioveisi ties du šimtai šeštąja. Tada pradėjai duoti joms vardus: senelių, prosenelių, proprosenelių. Senoviškus vardus, kaip antai: Berta, Čaritė, Anabelė, Homeras, Feliksas ir Hardingas. Paklausei mano giminės vardų, ir aš tau pasakiau. Mes nubraižėme danguje savo paveldo žemėlapį. Žinai, kas yra žvaigždė? — paklausiau. — Tai sprogimas, įvykęs prieš milijardus metų. Dabar jį matome tik todėl, kad šviesai teko labai ilgai keliauti, kol jų išvysime. Parodžiau į Šiaurinę ir pasakiau, kad noriu ją pavadinti tavo vardu. Džeinė, — atsakei tu, — per daug prasta tokiai skaisčiai žvaigždei. Aš ginčijau, kad tu klysti. Akivaizdu, kad tai didžiausias sprogimas, jis mus pasiekė po daugybės metų, bet bus matomas dar ilgai.

Galvosiu apie tave kasdien iki gyvenimo pabaigos. Taip turėjo būti: neįsivaizduoju savęs paplūdimyje su banglente, kaip tu neįsivaizduoji savęs auginančios avis. Mūsų kilmė skirtinga, bet mes trumpam susitikome. Ir tas trumpas laikas buvo puikus.

Nesakyk to. Čia ne atsisveikinimas.

Pažiūrėk į mane. Apkabink mane. Taip galiu pasakyti daugiau. Kai kam pavadinti dar nėra žodžių.

Kaip aš myliu tave.

71 Rebeka

1990-ųjų liepos 3-ioji

Visada atkreipdavau dėmesį į tėvų vaidus. Jie neįtikėtini. Sunku suprasti, kaip iš tokio abejingumo kyla tiek pykčio. Įsivaizduoju tėvus, vaikštančius koncentriniais ratais priešingomis kryptimis. Motinos ratas tėvo viduje — dėl finansinių priežasčių. Tėvas eina pagal laikrodžio rodyklę. Motina eina prieš laikrodžio rodyklę. Be abejo, jų keliai nesusikerta. Kartkartėmis jie pasižiūri aukštyn ir akies kampučiu pamato vienas kitą. Ginčas kyla dėl regėjimo linijos pertrūkio.

Šiandien jie riejasi dėl manęs. Mano penkiolikto gimtadienio. Tėvas ketina tuo metu išvykti. Iš keturiolikos gimtadienių jis buvo septyniuose, taigi nieko naujo. Bet motina neteko savitvardos. Ji plūsta jį virtuvėje žodžiais, kurių nusprendžiu negirdėti. Tyčia palieku juos vienus ir įsijungiu žaidimų laidą per televizorių.

Bet įdomiausia pasidaro, kai ji užlipa į viršų. Tėvų miegamasis tiesiai virš svetainės, kurioje aš žiūriu televizorių. Girdžiu riksmus, paskui labai aiškiai dunksteli numestas daiktas. Paskui dar kažkas. Pašoku ir metu beisbolininko kepurę ant sofos. Užlipu laiptais pirštų galais, vildamasi išgirsti pabaigą.

— Man tai įgriso, — šaukia motina. Jos rankose didelė kartoninė dėžė, tokiose tėvas laiko tyrimų duomenis. Pakelia ją, sukaupusi jėgas — motina nėra aukšta, — ir meta į koridorių. Rodos, pamatė mane ant laiptų, todėl pasilenkiu. Paskui į koridorių išeina tėvas. Jis paima dėžę, kurią išmetė motina, ir ištiesina. Pakelia už rankenų ir pro duris įstumia atgal.

Nesuprantu, kaip motinai pavyksta suktis greičiau už tėvą. Dėžių siena auga žaibiškai, nieko nebematyti. Įėjimas į miegamąjį užkrautas.

— Džeine, — sako tėvas, — gana.

Nematau, ką daro motina, ir supykstu. Kiek daug dienų per metus taikstausi su jų abejingumu vieno kitam; jie bendrauja, net ginčijasi, be galo retai. Baisiai noriu pamatyti juos drauge. Todėl užlipu į trečią aukštą ir imu stumdyti dėžes. Perdedu jas atsargiai, nekeldama triukšmo, bet plyšį stebėti pasidarau. Pamatau tėvą, stovintį tarp popierių ir diagramų. Jis atrodo bejėgiškai ir judina ištiestas rankas, lyg dar nebūtų vėlu sugauti dėžę.

Paskui jis stveria motiną už pečių. Pamanau, kad jai skauda. Ji smarkiai spurda, net sunku patikėti, kad turi tiek jėgų, ir išsprūsta.

Motina čiumpa dėžę ir užkelia ant turėklo. Barškina ją it maraką.

Tėvas išsiveržia iš miegamojo.

— Nedrįsk, — perspėja. Tada dėžė plyšta. Žiūriu, kaip lėtai lėtai krinta balti kaulai ir aštrūs ūsų kutai plastikiniuose maišeliuose, diagramų kaspinai ir stebėjimų žurnalai. Staiga nustoju kvėpuoti.

Ir tada nei iš šio, nei iš to prisimenu lėktuvo katastrofą.

Kartą, kai buvau mažutė, tėvas trenkė motinai. Ji pasiėmė mane ir išskrido į Rytų pakrantę. Istorija tokia: tėvas pareikalavo, kad ji mane grąžintų, todėl ji įsodino mane į lėktuvą, skrendantį į San Diegą. Bet lėktuvas sudužo. Pasakoju taip abejingai, nes nieko neprisimenu. Jau sakiau, kad buvau maža. Tai, ką žinau apie avariją, perskaičiau laikraščiuose po daugelio metų.

Retai prisimenu katastrofą — tai buvo seniai, — bet manau, kad dabar apie ją pagalvojau ne be reikalo. Gal todėl atsistoju ir apsisuku. Gal todėl einu į savo kambarį, čiumpu drabužius ir apatinius, kišu juos į maišelį. Nedarykite iš to išvadų, kad turiu kažkokių planų. Bėgu iš savo kambario į vonią, nusigręžusi nuo tėvų. Griebiu nešvarius motinos drabužius iš pintinės ir nulekiu laiptais. Širdis daužosi. Noriu tiktai dingti iš čia. Girdžiu, kaip tėvas ištaria: „Kale.“

Kai man buvo dvylika, svajojau pabėgti. Turbūt visiems vaikams kada nors dingteli tokia mintis. Nukakau net iki galinio kiemo. Pasislėpiau po juodu viniliniu kepsninės uždangalu, bet tėvai mane surado tik po puspenktos valandos. Tėvas turėjo anksčiau grįžti iš darbo. Kaip apsidžiaugė motina, pakėlusi vinilinį uždangalą. Ji apkabino mane ir pasakė, kad aš ją mirtinai išgąsdinusi. Ką aš daryčiau be tavęs? — be paliovos kartojo. — Ką aš daryčiau be tavęs?

Sportbačiai. Čiumpu savo iš svetainės, motinos — iš koridoriaus spintelės. Ji juos vadina „savaitgalio bateliais“. Sudėjau daiktus. Ką dabar daryti?

Kai lėktuvas sudužo, buvau nuvežta į Di Moino ligoninę. Žinoma, gulėjau vaikų skyriuje; teprisimenu, kad seselės vilkėjo chalatus su besišypsančiais veidukais, o tinklelius plaukams puošė lėlės Ernis ir Bertas. Nežinojau, kur mano tėvai, ir norėjau tiktai juos pamatyti. Jie atvažiavo ne iš karto. Prisimenu, kad į palatą įėjo drauge. Buvo susiėmę už rankų, ir aš labai apsidžiaugiau. Kai mačiau juos paskutinį kartą, motina verkė, o tėvas labai garsiai rėkė. Lėktuvo katastrofa buvo baisus dalykas. Bet ji turėjo įvykti. Ji sutaikė mano tėvus.

Mąstydama apie tai, girdžiu pliaukštelėjimą. Šį garsą visada atpažinsi, jei bent kartą girdėjai. Man jis išspaudžia ašaras.

Atidarau laukujės duris. Bėgu prie motinos automobilio, stovinčio tako pakraštyje. Ji šimtą metų važinėja griozdišku senu universalu. Prisėdu ant keleivio vietos krašto. Sakoma, kad istorija kartojasi?

Iš namo kaip paklydusi siela išsvyruoja motina. Ji žiūri į dangų, o vilki vienais apatiniais. Automobilis traukia ją kaip magnetas. Esu tikra, kad manęs ji nemato. Kairėje rankoje laiko kažkokius drabužius. Įlipusi į mašiną, numeta juos ant sėdynės tarp mūsų. Ant riešų, kur tėvas buvo ją sugriebęs, raudoni rumbai. Nežinau, kur šį kartą jis jai trenkė. Paliečiu jai ranką, ji pašoka.

— Viską turiu, — sakau. Balsas skamba per aukštai ir per plonai. Motina žiūri į mane lyg nepažindama. Sušnibžda mano vardą ir vėl susmunka ant sėdynės. Aš irgi. Giliai įkvepiu spėliodama, kada vėl pamatysiu tėvą.

72 Džeinė

Žmogaus kūnas gali pakelti labai daug. Skaičiau istorijas apie žmones, kurie ištvėrė baisų šaltį, žiaurumą, smūgius, siaubingus nudegimus. Skaičiau gyvų išlikėlių pasakojimus. Iš jų atrodo, kad gebėjimas gyventi toliau — visai paprastas dalykas.

Stovime keliuko pradžioje, kur žvyro mažiau. Samas ką tik nunešė Rebeką į mašiną. Oliveris stovi pagarbiu atstumu nuo mūsų, Džolis — priešais, paėmęs mane už rankų, versdamas pažvelgti į jį. Hedlio nėra, ir aš negaliu sau atleisti.

Šiaip diena graži. Vėsi, sausa, dangus permatomas. Visos obelys apsunkusios nuo vaisių. Nežinau, kur dingo paukščiai.

Džolis nusišypso ir šimtąjį kartą liepia man nebeverkti. Pakelia mano smakrą.

— Kitomis aplinkybėmis pakviesčiau kuo greičiau vėl atvažiuoti, — sako jis.

Mano brolis.

— Paskambink, — atsiliepiu. Nežinau, kaip pasakyti jam tai, ką iš tikrųjų noriu pasakyti. Kad nebūčiau ištvėrusi, jei ne jis. Kad noriu jam padėkoti, nors nieko gero neišėjo.

— Rytoj, — sako Džolis, — nueik į Čevi Čeiso paštą Merilande. Jų du. Tau reikia to, kur miesto centre. — Jis mane prajuokino. — Taip geriau. — Neketinu žvalgytis į Samą, bet žinodama, kad jis netoliese, nejučiomis dirsteliu. Džolis apkabina mane paskutinį kartą. — Čia mano atsisveikinimo dovana, — šnibžda jis. Žengia kelis žingsnius prie Oliverio. — Ei, regis, tau nepasitaikė progos apžiūrėti šiltnamio, tiesa? — Jis apkabina Oliverį per pečius ir stipriai stumteli daržinės pusėn. Oliveris kartą kitą atsisuka, nenorėdamas palikti mūsų vienų. Bet Džolis neketina jo paleisti.

Liekame tik Samas ir aš. Žengiame vienas prie kito, bet nesiliečiame. Tai būtų pavojinga.

— Aš tau kai ką įdėjau, — gurkteli jis. — Ant užpakalinės sėdynės.

Linkteliu. Prabilusi nieko gero nepasakyčiau. Kaip jis gali į mane žiūrėti? Aš nužudžiau jo geriausią draugą. Aš netesėjau nė vieno pažado. Aš išvažiuoju. Jaučiu, kaip kažkas auga giliai gerklėje. Samas šypsosi man; bando šypsotis.

— Žinau, kad sakiau, jog šito nedarysim. Žinau, kad bus tik dar blogiau. Bet nebeįstengiu. — Jis palinksta prie manęs, stipriai apkabina per nugarą ir pabučiuoja.

Neįsivaizduojate, ką reiškia jį šitaip liesti, glaudžiantis šlaunimis, pečiais, skruostais. Šiurpulys krečia visur, kur prisispaudęs Samas. Kai jis mane atstumia, gaudau orą.

— O ne, — sakau. Jis laiko mane atstu, ir tai privalo būti pabaiga.

Turiu liautis drebėti, kol neužmiršau, kur esu. Mažasis MG, pirktas Montanoje, stovi šalia mėlyno pikapo. Mes paliksime jį Džoliui. Džolis, įkišęs galvą pro Oliverio linkolno langą, šnekasi su Rebeka. Nežinau, ar ji jau gali keliauti. Norėčiau, kad dar dieną pagulėtų. Bet Oliveriui atrodo, kad ji turi būti namie. Kad ji turi sveikti ten, kur kiekvienas daiktas jai neprimins Hedlio, ir šį kartą jis teisus.

Valandėlę neabejoju, kad nualpsiu. Nebejaučiu kelių, dangus pradeda suktis. Staiga šalia atsiranda Oliveris.

— Kas tau? — klausia jis, lyg galėčiau vienu sakiniu atsakyti. — Gerai, tada važiuojam.

— Važiuojam, — pakartoju. Savo žodžių sugalvoti nepajėgiu. Kai susmunku ant keleivio sėdynės, Džolis aiškina Oliveriui, kaip nuvažiuoti į 95-ąjį kelią. Atidarau langą.

Oliveris paleidžia variklį ir įjungia pavarą. Samas atsistoja netoliese, kad galėčiau jį matyti pro langą. Nemirksiu. Įdėmiai žiūriu jam į akis. Mes įspaudžiame vienas kitą į atmintį, išraižome vaizdą, kad negalėtume neprisiminti, kai vėl susitiksime — po dešimties mėnesių, po dešimties metų. Automobilis pajuda. Aš tiesiu kaklą, nenorėdama nusigręžti pirmoji.

Turiu atsisukti, žiūrėti Rebekai virš galvos pro stiklo valiklio juostelę, bet vis dar matau jį. Matau, kol važiuojame pro skydą su sodo pavadinimu, pro pašto dėžutę.

Tada suprantu, kaip bus. It metalas, suplotas į foliją, plonas, bet nepraradęs tvirtumo. Tiesiog pasikeis pavidalas, pasikeis forma.

Oliveris kalba, bet aš beveik negirdžiu, ką jis sako. Jis labai stengiasi; privalau tai įvertinti. Atsimerkiu ir pamatau dukterį. Rebeka žiūri į mane, o gal kiaurai mane, nežinau. Ji atitraukia antklodę nuo automobilio grindų. Obuoliai. Keli bušeliai obuolių. Štai ką man norėjo duoti Samas. Pajuntu vien lūpomis kartojanti įvairių veislių pavadinimus: „Bellflower“, „Macoun“, „Jonathan“, Cortland“, „Bottle Greening“. Rebeka paima „Cortland“ ir atsikanda.

— O, — sako Oliveris, žiūrėdamas į užpakalinio vaizdo veidrodėlį, — tu šiek tiek vežiesi, tiesa?

Žiūriu į Rebeką su obuoliu. Ji dantimis nulupa žievę ir atsikanda balto minkštimo. Sultys varva per smakrą. Jaučiu skonį, vien žiūrėdama į ją. Pamačiusi, kad nenuleidžiu nuo jos akių, ji atitraukia vaisių nuo lūpų ir kitą pusę pasiūlo man.

Kai imu obuolį, mūsų rankos susiliečia. Jos pirštų galų linijos brūkšteli per mano. Rodos, atitinka. Pakeliu obuolį prie lūpų ir atsikandu didelį kąsnį, paskui antrą, nenurijusi pirmo. Prisikemšu burną obuolio, lyg būčiau badavusi kelias savaites. Štai kodėl Samas jų įdėjo. Suvalgyti obuoliai taps mano kūnu.

Rebekos akivaizdoje išmetu graužtą ant kelio, žiūrėdama į ranką, kuri taip lengvai jį paleido. Ranka be sutuoktuvinio žiedo. Palikau jį pas Samą. Tegu turi bent jį.

Svarstau, ką darysime su Oliveriu, grįžę namo. Kaip reikės grįžti į senas vėžes. Negalime tvarkytis po senovei. Aš negalėsiu užmiršti Samo, būdama su Oliveriu. Antra vertus, ar aš kada nors užmiršau Oliverį, būdama su Samu?

Kadaise, kai buvau kitas žmogus, mylėjau Oliverį. Tada nežinojau to, ką žinau dabar. Pamačiau jį vandenyje iki juosmens ir įsivaizdavau bendrą gyvenimą. Susilaukiau nuo jo vaiko; tai nepaprastas meilės įrodymas. Ji turi visus mūsų abiejų privalumus. Vadinasi, turiu gerų savybių. Kaip ir Oliveris.

Sode galima grąžinti gyvybę džiūstantiems medžiams. Galima įskiepyti į vieną obelį dviejų veislių ūglius, ir vienas medis ves skirtingus vaisius. Akiavimas: mokslas, kaip sutaikyti prieštaringumus; kaip grąžinti prarastą viltį.

Oliveris suspaudžia man ranką, ir aš suspaudžiu jo. Jis nustemba; atsisuka į mane ir nedrąsiai šypteli. Rebeka mus stebi. Kažin ką ji mato, žiūrėdama į mus drauge? Atidarau langą ir atsisėdu šonu. Noriu matyti ir Oliverį, ir Rebeką.

Oliveris sumažina greitį prie rinkliavų būdelės. Mes jau privažiavome greitkelį. Pasitikėdama savimi, šypsausi vyrui ir dukteriai. Rebeka giliai įkvepia ir suima mano laisvąją ranką. Oliveris pasuka į vakarus, Kalifornijos link. Šį kartą aš ir Rebeka — keleivės, ir mes kartu sekame nelygią, vingiuotą greitkelio medžių liniją. Atsisuku pažiūrėti, kaip ji stebi kraštovaizdžio pokyčius. Pirmą kartą, kiek prisimenu, žvelgiu į ateitį plačiai atmerktomis akimis.

PADĖKA

Už suteiktą informaciją autorė dėkinga daugeliui žmonių ir organizacijų: Sarah’i Genman, Naujosios Anglijos akvariumo bibliotekininkei; Provinstauno pajūrio tyrimų centrui; Linkolno ilgalaikių mokslinių tyrimų institutui; „Medingiems sodams“ ir Shelburne’o ūkiui Stou. Atskirai dėkoju Katie Desmond už nenuilstamą darbą prie kopijuoklio, visiems šeimynykščiams, kurie skaitė rankraštį ir mane palaikė, ir tiems žmonėms, kurių gyvenimu ir patirtimi pasinaudojau, rašydama romaną. Baigdama pripažįstu, kad ši knyga nebūtų išleista, jei ne mano agentės Lauros Gross, kuri niekada manimi neabejojo, pagalba ir jei ne neįkainojamas mano redaktorės Fionos McCrae profesionalumas ir tikėjimas manimi. Už šį leidimą plonu viršeliu norėčiau padėkoti ir Emily Bestler, kuriai dingtelėjo žavi mintis, kad mano gerbėjai mielai perskaitytų viską, ką esu parašiusi, ir kuri pasirūpino tą sumanymą įgyvendinti.

Ši knyga — grožinis kūrinys. Vardai, personažai, vietos ir įvykiai — autorės fantazijos vaisius. Panašumas į tikrus įvykius, vietas ar asmenis, gyvus arba mirusius, atsitiktinis.

Daktaro Rogerio Payne’o pavardė panaudota, gavus Banginių ir delfinų apsaugos draugijos sutikimą.

Oliverio straipsnyje žurnalui „The Journal of Mammology“, Amerikos teriologų draugijai maloniai leidus, panaudotos ištraukos iš Davido K. Mattilos, Lindos N. Guinee ir Charleso A. Mayo straipsnio „Kuprotųjų banginių dainos Šiaurės Atlanto maitinimosi areale“, išspausdinto šiame žurnale.

Content

Пиколт Джоди Линн Kuprotojo banginio dainos