Пиколт Джоди Линн

Neprarask vilties

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Versta iš:

Jodi Picoult. Keeping Faith

William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 1999

ISBN 9786090105450

Copyright © 1999 Jodi Picoult

Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Stephanie Frey, „iStockphoto“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Vilma Rinkevičiūtė, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Vilma Rinkevičiūtė

Redaktorė Danutė Gadeikienė

Korektorė Rasa Mielkuvienė

Viršelio dailininkas Gintaras Znamerovskis

Maketavo Albertas Rinkevičius

Skiriu Laurai Gross

Prieš dešimtį metų tu taip manim tikėjai, kad įtikinai surizikuoti ir leidėjus. Nevalia pamiršti ir gerų keturiasdešimties ar penkiasdešimties metų draugystės, visai kaip verslo santykių. Ar dabar supranti, kodėl negaliu šios knygos skirti Tėvui Pijui?

ĮŽANGA

1999 metų rugpjūčio 10-oji

Kai paskambinusi motina pakviečia apžiūrėti savo naujut naujutėlio karsto, mūsų su Viltimi iš viso neturi būti namie.

– Marija, – aiškiai nustemba motina, kai pakeliu ragelį, – ką čia veiki?

– Prekybos centras uždarytas, – atsidūstu. – Priešgaisrinė sistema užliejo maisto skyrių, o valyklos darbuotojas laidoja giminaitį.

Nemėgstu netikėtumų. Mano gyvenimas puikiai sustyguotas. Tiesą pasakius, dažnai vaizduojuosi jį tarsi naujintelaitį dokumentų segtuvą tvarkingai sužymėtais ir susegtais lapais, ir vis dar vietoje net menkiausia smulkmena. Tikriausiai dėl to, kad esu baigusi architektūrą ir labai nenoriu sendama vis labiau panėšėti į motiną. Štai kodėl mano savaitės teka nusistovėjusia vaga. Pirmadieniais meistrauju savo miniatiūrinių namukų karkasus. Antradieniais įrengiu kambarėlius. Trečiadieniais lakstau po miestą, ketvirtadieniais tvarkau namus, o penktadieniais atlieku visus tuos neatidėliotinus darbus, kurie susikaupia per savaitę. Šiandien – trečiadienis, todėl paprastai atsiimu iš valyklos Kolino marškinius, einu į banką ir apsipirkti. O tada kaip tik spėju parvažiuoti namo, iškrauti pirkinius ir pirmą valandą turiu būti nuvežusi Viltį į baleto pamoką. Bet šiandien, taip netikėtai susiklosčius aplinkybėms, laiko liko daugiau nei reikia.

– Taigi, – nepakartojamu savo stilium taria motina, – regis, niekur nedingsi, teks aplankyti mane.

Staiga prišoka Viltis.

– Ar ten senelė? Ar jau turi?

– Ką turi? – Dar tik dešimta, o man jau skauda galvą.

– Pasakyk, kad turiu, – atsako mama kitame laido gale.

Apsidairau po namus. Reikėtų išsiurbti kilimą, bet ką tada veikčiau ketvirtadienį? Langus plaka smarkus rugpjūčio lietus. Viltis šilta švelnia rankele paglosto man kelį.

– Gerai, – sakau motinai. – Netrukus būsim.

Mano motina gyvena už pustrečios mylios sename akmenų mūro name, kurį visi Niu Kanaano gyventojai vadina Meduoline Trobele. Viltis gana dažnai lankosi pas ją po pamokų tomis dienomis, kai dirbu. Galėtume ir nueiti, jei ne bjaurus oras. Bet vos tik mudvi su Viltimi įsitaisome automobilyje, prisimenu, kad mano rankinė taip ir liko ant stalelio virtuvėje.

– Pala, – sakau jai ir išlipusi laukan skubinuosi saugodamasi lietaus lašų, tarsi būčiau cukrinė.

Kai įpuolu pro duris, suskamba telefonas. Griebiu ragelį.

– Alio.

– A, tai tu namie, – taria Kolinas. Išgirdus vyro balsą virpteli širdis. Jis – nedidelės įmonės, gaminančios švieslentes ir įrengiančios jas virš durų, komercijos direktorius, dabar išvykęs dviem dienoms į Vašingtoną, Kolumbijos apygardą, į jaunų bendrovės atstovų rengimo seminarą. Jis skambina, nes tarp mudviejų taip jau įprasta – mūsų gyvenimai susipynę lyg du aulinuko raištelio galai ir mudu nepakenčiam išsiskyrimo.

– Ar tu jau oro uoste?

– Aha. Įstrigau Dalese.

Suku aplink riešą telefono laidą ir galvoju apie prasmę, slypinčią už praryjamų balsių ir žodžių, kuriuos jis drovisi ištarti kalbėdamas viešoje vietoje: Myliu tave. Pasiilgau. Tu esi mano. Toli toli bekūnis balsas praneša atvykstant United reisą.

– Ar Vilčiai šiandien į baseiną nereikia?

– Pirmą valandą į baletą. – Kiek palaukiu ir švelniai klausiu: – Kada būsi namie?

– Kai tik galėsiu. – Užsimerkusi įsisvajoju, kaip nuostabu susitikti po ilgo išsiskyrimo, įsikniaubti veidu jam į kaklo linkį ir įkvėpti jo kvapo.

Jis padeda ragelį neatsisveikinęs, o aš nusišypsau. Toks jau jis, skubinasi kuo greičiau pas mane grįžti.

Pakeliui nustoja lyti. Važiuojant pro ilgą futbolo aikštę miesto pakraštyje, mašinos viena paskui kitą suka į siaurą kelkraštį. Aikštėje virš vešlios žolės sušvinta tobula vaivorykštės arka. Aš nesustoju.

– Tarsi anksčiau nė vienas nebūtų jos matęs, – burbu didindama greitį.

Viltis nuleidžia lango stiklą ir ištiesia ranką, o paskui pamoja man prieš akis.

– Mamyte! – šūkteli. – Aš ją paliečiau!

Iš įpročio žvilgteliu. Išskėsti pirštukai švyti mėlynais, raudonais ir žaliai geltonais ruožais. Akimirką užima kvapą. Bet iškart prisimenu, kad prieš valandą ji sėdėjo svetainėje su pilnomis saujomis magiškųjų spalviklių.

Mamos svetainėje pirmiausia į akis krinta dirbtinės odos sofa, kūno spalvos. Mėginau įsiūlyti jai tikros odos daiktą, galbūt dar porelę krėslų aukštais atlošais, bet ji tik juokėsi. „Tikra oda, – pareiškė ji, – tetinka gojams, kurių pavardės iš Mayflower1 keleivių sąrašo.“

Tada aš pasidaviau. Visų pirma – pati turiu odinę sofą, o antra – esu ištekėjusi už gojaus, kurio pavardė iš Mayflower keleivių sąrašo. Mama bent jau neužtiesė sofos polietileno plėvele kaip senelė Fanė, kai buvau maža.

Bet šiandien įžengusi į svetainę sofos nė nepastebiu.

– Oho, senele, – pagarbiai šnibžda Viltis. – Ar ten kas nors guli?

Ji parpuola ant kelių ir beldžia į poliruotą raudonmedžio stačiakampį.

Jei viskas būtų vykę kaip suplanuota, tai dabar, ko gero, parduotuvėje spaudyčiau ir uostinėčiau melionus rinkdamasi, kurie jų čia saldžiausi ir minkščiausi, arba mokėčiau ponui Li trylika dolerių keturiasdešimt centų ir gaučiau mainais septynerius Brooks Brothers marškinius, taip iškrakmolytus, kad mano universalo bagažinėje jie šiugždėtų lyg suvirtę torsai.

– Mama, – sakau, – kodėl pasistatei svetainėje karstą?

– Tai ne karstas, Marija. Žiūrėk, viršus stiklinis. Čia į karstą panašus stalelis.

– Karstą tu vadini staleliu?

Demonstruodama savo teisumą mama ant perregimo stiklo pastato kavos puoduką.

– Matai?

– Tavo svetainėje – karstas. – Niekaip nesiseka atsikratyti bjaurios minties.

Ji atsisėda ant sofos ir užkelia ant stiklo sandalais apautas kojas.

– Ką gi, brangioji, žinau. Pati išsirinkau.

Susiimu rankom galvą.

– Pas gydytoją Feldmaną buvai tik pasitikrinti. Ir pameni, ką jis pasakė – jei tvarkingai gersi vaistus nuo kraujospūdžio, tai dar mus visus pergyvensi.

Ji gūžteli pečiais.

– Kai ateis laikas, bent vienas darbas tau nuo pečių nukris.

– Nagi, dėl Dievo meilės. Ar tai dėl Kolino kalbų apie tuos naujuosius slaugos namus? Prisiekiu, jis tenorėjo…

– Nurimk, širdele. Visai neketinu tuojau pat pakratyti kojų, tiesiog prireikė stalo. Be to, man patiko medienos spalva. Ir Twenty / Twenty kaip tik parodė laidą apie vyrą, gaminantį štai tokius.

Viltis atsigula aukštielninka šalia karsto.

– Gali jame miegoti, senele, – pasiūlo ji. – Būtum kaip Drakula.

– Negali paneigti, kad dėl tokio daikto ir numirti verta, – sako mama.

Tai jau tikrai. Rinktinio raudonmedžio paviršius lygutėlis ir blizga. Kampai ir sandūros dailios, net miela žiūrėti, vyriai žiba lyg švyturėliai.

– O ir pasiderėjom kaip reikia, – priduria mama.

– Tik jau nesakyk, kad pirkai naudotą.

Motina šnirpšteli ir pašnairuoja į Viltį.

– Tavo mamai reikėtų atsipalaiduoti.

Per tuos metus ji man dažnai vienaip ar kitaip apie tai vis užsimena. Bet aš dar nepamiršau ano savo atsipalaidavimo ir kuo jis baigėsi.

Mama įsitaiso ant grindų šalia Vilties ir abi tampo žalvarines rankenas karsto nešėjams. Dvi šviesiaplaukės galvos – mamos dažyta, o dukters baltut baltutėlė – palinkusios taip arti, kad sunku atskirti, kuri sruoga katros. Beišdykaudamos jos timpteli karstą keletą centimetrų. O aš spoksau į kilime įsispaudusią žymę ir stengiuosi sušiaušti ją bato nosimi.

Mums su Kolinu pasisekė kaip niekam. Susituokėme jauni, o dar neišsiskyrėme – nepaisydami gana dažnai kelyje pasitaikančių duobių.

Ir meilė čia vaidina ne antraeilį vaidmenį. Kai Kolinas žvelgia į mane, jis mato ne moterį, po nėštumo priaugusią penkis kilogramus, su keliomis žilomis sruogelėmis plaukuose. Jis teberegi stangrią ir švelnią odą, vilnijančius nugara plaukus ir studentės kūną. Prisimena mane iš geriausių mano laikų, nes – kaip Kolinas vis kartoja – esu geriausias jo prisiminimas.

Kai retkarčiais susitinkam papietauti su jo kolegomis – tais, kurie kolekcionuoja žmonas, – suvokiu, kokia laiminga esu, kad turiu tokį vyrą kaip Kolinas. Jis paglosto man nugarą – nei tokią dailią, nei įdegusią, kaip tų jaunų manekenių. Pristato mane išdidžiai. „Tai mano žmona“, – sako šypsodamasis. Ničniekuo daugiau ir nenorėčiau būti.

– Mamyte.

Vėl pradėjo lyti, kelias priekyje plaukte plaukia, o aš niekad nebuvau gera vairuotoja.

– Ša, turiu susikaupti.

– Mamyte, – nenutyla ji, – čia labai labai svarbu.

– Bet dar svarbiau – nuvežti tave į baleto pamoką ir neužsimušti.

Vieną palaimingą akimirką stoja tyla. Paskui Viltis ima spardyti mano sėdynės atlošą.

– Bet aš neturiu triko, – zirzia.

Pasuku į kelkraštį ir atsigręžusi nuveriu ją žvilgsniu.

– Neturi?

– Ne. Nežinojau, kad važiuosim tiesiai iš senelės namų.

Jaučiu, kaip kaista sprandas. Iki šokių studijos belikusios dvi mylios.

– Viltie, dėl Dievo meilės. Kodėl anksčiau nesakei?

Jos akys pritvinksta ašarų.

– Tik dabar supratau, kad važiuojam tiesiai į baletą.

Trinkteliu ranka į vairą. Pati nesuvokiu, ar mane siutina Viltis, subjuręs oras, motina, ar ta sumauta priešgaisrinė sistema prekybos centre – visi, kaip susitarę, sukniso dieną.

– Kiekvieną trečiadienį po pietų važiuojam į baleto studiją!

Vėl pajudu iš kelkraščio ir staigiai apsisuku, nekreipdama dėmesio, jog smilktelėjusi kaltė primena, kad per griežtai elgiuosi su dukra, – juk Vilčiai viso labo septyneri. Ji ašarodama klykia:

– Nenoriu namo! Noriu baleto!

– Tik pasiimsim triko ir grįšim, – košiu pro sukąstus dantis.

Pavėluosim dvidešimt minučių. Taip ir matau mane gręžiančias kitų moterų akis, kai įgrūsiu Viltį pro duris prasidėjus pamokai. Moterų, kurios, nepaisydamos šio pasaulinio tvano, laiku atvežė savo vaikus, kurioms nereikia nertis iš kailio dėl pačių paprasčiausių niekų.

Mes gyvename šimtamečiame kaimo name, iš vienos pusės prie jo glaudžiasi miškas, o iš kitos – daili akmenų siena. Beveik visi septyni mūsų akrai įsprausti už namo ir apaugę mišku, plentas irgi visai netoli, tad naktimis mums virš lovų vis slysta pravažiuojančių automobilių šviesos – tarsi švyturio spinduliai. O pats namas pilnas priešingybių, kurios iki šiol žavi – susmukusią verandą palaiko naujut naujutėliai Pellos langai, prie kreivakojės vonios dera masažinis dušas, šalia Kolino – aš. Keliukas išsukus iš plento kiek statesnis ir dar šiek tiek kyla prie namų. Kai įsukame į jį, Viltis džiugiai aikteli:

– Tėtis namie! Noriu pas jį.

Ir aš noriu, bet jo trokštu nuolatos. Be abejo, jis parskrido ankstyvesniu reisu ir prieš eidamas į darbą užsuko namo užkrimsti. Pagalvoju apie kitas motinas, jau sukančias į aikštelę prie baleto studijos, apie susitikimą su Kolinu ir staiga suvokiu, kad išties verta vėluoti tas dvidešimt minučių.

– Pasisveikinsim su tėčiu. Paskui pasiimsi triko ir važiuosim.

Viltis puola prie durų lyg maratono bėgikė, pamačiusi finišo juostą.

– Tėti! – šaukia ji, bet virtuvėje nieko nėra, tuščia ir svetainė, tiktai Kolino portfelis tvarkingai padėtas stalo viduryje lyg įrodymas, kad jis namie. Senuose vamzdžiuose burbuliuoja vanduo.

– Jis maudosi, – sakau, ir Viltis kaipmat puola viršun.

– Neskubėk! – šaukiu jai įkandin, juk Kolinas nenorėtų sulaukti tokio netikėtumo nuogas trypčiodamas po vonios kambarį.

Nuskubu jai pavymui ir paveju prie uždarų miegamojo durų, Viltis dar nespėjo paliesti bumbulinės rankenos.

– Leisk pirma mane.

Kolinas stovi prie lovos ir juosiasi rankšluosčiu klubus. Pamatęs mane tarpduryje sustingsta.

– Labas. – Šypsodamasi plaukiu jam į glėbį. – Argi ne puiki staigmena?

Kai mano galva jaukiai įsitaiso jam pasmakrėje, o jis švelniai mane apkabina, linkteliu Vilčiai.

– Eikš. Tėtis apsirengęs.

– Tėti! – šūkteli ji ir ritasi tiesiai šiam į paslėpsnį.

Kaip dažnai mudu iš to juokiamės, o dabar vyras, netgi laikydamas mane glėby, susigūžia.

– Labas, keksiuk, – ištaria, bet tebežiūri Vilčiai virš galvos, lyg lauktų pasirodant dar vieno vaiko. Pro uždaryto vonios kambario durų plyšius veržiasi garai.

– Galim paleisti jai filmuką, – šnabždu stipriau glausdamasi. – Jei kartais nori, kad nutrinčiau nugarą.

Bet užuot atsakęs jis nerangiai atkabina nuo juosmens Vilties rankas.

– Gal galėtum, mieloji…

– Ką galėčiau?

Visi atsisukam balso, sklindančio iš vonios kambario, pusėn. Durys atsilapoja, ir pasirodo šlaputėlė, varvanti moteris, šiek tiek prisidengusi rankšluosčiu. Moteris, pamaniusi, kad Kolino žodžiai skirti jai.

– Ak tu varge mano, – ištaria ji rausdama, traukdamasi ir vėl užtrenkia duris.

Suvokiu, kad Viltis bėga iš miegamojo, kad Kolinas nuseka jai iš paskos, o vandens teškėjimas vonios kambaryje nutyla. Kojos manęs nebelaiko, atsisėdu ant lovos, ant apkloto, puošto vestuviniais žiedais. Prisiklausęs jį išaudusios menonitės pasakojimų, esą nesibaigiantis apskritimas – tai tobulos santuokos simbolis, Kolinas jį man parvežė iš Lankasterio Pensilvanijoje.

Įsikniaubiu veidu į delnus ir galvoju: „O Dieve. Ir vėl viskas iš naujo.“

1 1620 metais šis laivas iš Anglijos į Ameriką atplukdė nuo Anglikonų bažnyčios atskilusius ir persekiojamus tikinčiuosius (čia ir toliau – vert. past.).

PIRMA KNYGA

Senasis Testamentas

PIRMAS SKYRIUS

Tūkstančių tūkstančiai dvasių nematomų

Dieną ir naktį mus supa.

Džonas Miltonas, „Prarastasis rojus“

Apie kai kuriuos dalykus kalbėti nemėgstu.

Pavyzdžiui, apie tai, kaip būdama trylikos turėjau nuvesti savo šunį ir paprašyti jį užmigdyti. Arba kaip mokydamasi vidurinėje mokykloje išsipuošiau į pasimatymą ir sėdėjau prie lango laukdama vaikino, o jis taip ir neatėjo. Dar apie tai, kaip pasijutau pirmąkart sutikusi Koliną.

Na gerai, apie tai gal kada ir pakalbu, bet niekada neužsimenu jau iš pat pradžių jautusi, kad mudu vienas kitam neskirti. Kolinas buvo koledžo futbolo žvaigždė, o mane jo treneris buvo pasamdęs paruošti jį prancūzų kalbos egzaminui. Kolinas mane pabučiavo – droviai, paprastai, mokiniškai – tik padrąsintas komandos draugų, ir nors sutrikau, jausmas buvo neišdildomas.

Puikiausiai suprantu, kodėl įsimylėjau Koliną. Tik niekaip nesupratau, kodėl jis įsimylėjo mane.

Jis įtikinėjo, kad būdamas su manim jaučiasi kitu žmogumi – šis jam patinka daug labiau nei lengvabūdis sportininkas, vakarėlių liūtas. Sakė, kad jam labiau patinka, kai jį vertina už tai, kas jis yra, o ne už tai, ką daro. Ginčijausi, kad esu jam ne pora, kad nesu nei aukšta, nei pritrenkianti, nei rafinuota. O kai jis su tuo nesutiko, aš irgi prisiverčiau patikėti.

Nemėgstu kalbėti apie tai, kas nutiko po penkerių metų, kai pasirodė, kad buvau teisi.

Ir niekada nekalbu, kaip jis vengė mano žvilgsnio nutaręs įkišti mane ligoninėn.

Atplėšti akis prireikia Heraklio jėgos. Šiurkštūs patinę vokai, rodos, susitarė laikytis tvirtai įsikibę vienas kito, kad tik nereikėtų regėti dūžtančio pasaulio. Bet ant riešo jaučiu kažkieno ranką, galėtų būti netgi Kolino, taigi šiaip ne taip vokus praplėšiu ir į akis rėžia aštri lyg skeveldros šviesa.

– Marija, ar geriau jautiesi? – švelniai kalbina motina, braukdama nuo kaktos plaukus.

– Ne. – Nieko nejaučiu.

Kai pakalbėjau telefonu su gydytoju Johansenu, jis kažko man prirašė ir patarė gerti. Atrodo, lyg būčiau suvyniota į minkštą kelių centimetrų putų sluoksnį. Šis kokonas banguoja kartu su manim, spyruokliuoja ir neleidžia prasismelkti žiauriai tiesai.

– Ką gi, laikas pasijudinti, – dalykiškai kalba motina. Ji palinksta arčiau ir traukia mane iš lovos.

– Nenoriu maudytis. – Riečiuosi į kamuoliuką.

– Ir aš nenoriu, – murma motina. Aną kartą, kai buvo atėjusi į mano kambarį, nutempė mane į vonios kambarį ir pakišo po šaltu dušu. – Aš tave pasodinsiu, velniai griebtų, netgi jei trūkį gausiu.

Tada prisimenu karstą–stalą mamos svetainėje ir tą baleto pamoką, į kurią Viltis taip ir nenuėjo prieš tris dienas. Ištrūkstu iš mamos glėbio ir užsidengiu veidą, ašaros paplūsta upeliais.

– Kas man?

– Ničnieko, kad ir kuo tas asilas mėgintų tave įtikinti. – Motina suima delnais mano degančius skruostus. – Tu dėl to visai nekalta, Marija. Kad ir ką būtum dariusi, nebūtum šito išvengusi. Kolinas nevertas net žemės, kuria vaikšto. – Patvirtindama šį teiginį, ji spjauna ant kilimo. – O dabar atsisėsk, kad galėčiau atvesti Viltį.

Šįkart pastatau ausis.

– Negaliu jai tokia rodytis.

– Tai daryk ką nors.

– Ne taip lengva…

– Dar ir kaip lengva, – neatstoja motina. – Dabar esi nebe viena, Marija. Nori voliotis ir graužtis? Na ir puiku, tik pirma pakalbėk su Viltimi. Pati žinai, jog aš teisi, kitaip nebūtum man skambinusi prieš tris dienas ir prašiusi, kad ja pasirūpinčiau. – Spoksodama į mane ji kalba kiek švelniau: – Jos tėvas – priekvaiša, bet ji turi ir tave. Elkis, kaip išmanai.

Pro mano šarvus braunasi vilties kibirkštėlė.

– Ar ji apie mane klausinėjo?

Mama atsako ne iš karto.

– Ne… bet juk tai nesvarbu.

Kai ji nueina atvesti Vilties, susistumiu pagalves už nugaros ir antklodės krašteliu nusivalau veidą. Stumiama motinos į kambarį įžengia dukra. Sustoja per dvi pėdas nuo lovos.

– Labas, – sakau linksmai tarsi kokia aktorė.

Akimirką gėriuosi žiūrėdama į ją – pasirietę plaukučiai, švarplė vietoj neseniai dar buvusio dantuko, jau apsibraižę rausvu vaikišku laku nulakuoti nagučiai. Ji suneria rankas, įsispiria kojomis lyg kumeliukas, iš dailių putlių lūpų belieka siauras brūkšnelis.

– Nori prisėsti? – patapšnoju čiužinį šalia.

Ji neatsiliepia, atrodo, nė nekvėpuoja. Skaudžiai smilkteli suvokus, ką ji dabar daro, ir pati taip elgdavausi – jeigu pasistengsi laikytis visiškai tyliai, jeigu nedarysi staigių judesių, tai visi paliks tave ramybėje.

– Viltie… – ištiesiu ranką, bet ji nusisuka ir išeina iš kambario.

Giliai krūtinėje trokštu bėgti iš paskos, bet mano širdis niekaip nesugramdo drąsos.

– Ji vis dar nekalba. Kodėl?

– Tu jos motina. Sužinok.

Bet aš nepajėgiu. Jeigu ko ir išmokau, tai suvokti, ką galiu, o ko – ne. Įsitaisau ant šono ir užsimerkiu tikėdamasi, kad motina supras užuominą ir išeis.

– Pamatysi, – tyliai sako ji, dėdama ranką man ant galvos. – Viltis pagelbės tau visa tai ištverti.

Apsimetu, kad užmigau. Neišsiduodu nei tada, kai išgirstu ją atsidūstant, nei tada, kai pro primerktas blakstienas matau, kaip nuo naktinio staliuko susirenka popieriaus peiliuką, nagų dildę ir rankdarbių žirklutes.

Prieš keletą metų, kai užklupau Koliną su moterimi, palaukiau tris naktis ir mėginau pasidaryti galą. Kolinas mane aptiko ir nuvežė į ligoninę. Gydytojai jam pasakė, kad mane atgriebė, bet tai buvo melas. Tą naktį aš pasiklydau. Tapau visai kitu žmogumi, jis man nepatiko, apie jį ir dabar dar nemalonu klausytis, to žmogaus nepažinojau. Negalėjau valgyti, kalbėti, negalėjau sukaupti jėgų, kad nusimesčiau antklodę ir išlipčiau iš lovos. Sąmonę buvo suparalyžiavusi vienintelė mintis: jeigu Kolinas manęs nebenori, tai kaip man gyventi?

Pranešdamas, kad ketina mane paguldyti į Grinheiveno ligoninę, Kolinas verkė. Atsiprašinėjo. Vis dėlto nepaėmė man už rankos, nepaklausė, ko norėčiau, nepažvelgė į akis. Pasakė – mane reikia uždaryti, kad nelikčiau viena.

Bet, priešingai nei jis manė, nebebuvau viena. Jau kelias savaites laukiausi Vilties. Žinojau apie ją, supratau, kad jos laukiuosi, netgi anksčiau, nei gydytojai padarė testus ir pritaikė gydymą nėščiai į savižudybę linkusiai moteriai. Tąkart ligoninėje niekam nesipasakojau apie nėštumą, maniau, patys supras, ir tik po keleto metų suvokiau, kad slapta tikėjausi persileisianti. Įsikaliau galvon, kad Viltis, tas mažutis ląstelių gniužulėlis mano kūne, įstūmė Koliną į kitos moters glėbį.

Ir vis dėlto sakydama, kad Viltis neleis man įkristi į tokią didžiulę depresiją, iš kurios nebegalėčiau išsikapstyti, motina, ko gero, teisi. Galų gale kartą Viltis mane jau išgelbėjo. Per tuos Grinheiveno ligoninėje praleistus mėnesius nėštumas iš naštos nejučia virto palaima. Žmonės, kurie anksčiau nė klausytis nenorėjo, ką kalbu, pagaliau liovėsi bambėję matydami besipučiantį mano pilvą ir švytintį veidą. Sužinojęs apie kūdikį grįžo Kolinas. Daviau jai Vilties vardą, pasak motinos, gojiškesnio nesugalvotum, nes man trūko vilties, kuria galėčiau tikėti2.

Sėdžiu padėjusi ranką ant telefono. Tikinu save, kad bet kurią akimirką gali paskambinti Kolinas ir pasakyti, esą jam buvo aptemęs protas. Jis maldauja nekreipti dėmesio į šį beprotybės blyksnį. Jei jau aš negaliu suprasti, tai kas tada pajėgtų?

Bet telefonas tyli, ir gal apie antrą valandą ryto išgirstu triukšmą lauke. Kolinas, pamanau. Jis atėjo.

Nubėgusi į vonios kambarį mėginu išpainioti plaukus, pirštai, atpratę lankstytis, neklauso ir maudžia. Nuryju pilną dangtelį burnos skalavimo skysčio. Paskui besidaužančia širdimi nubėgu į vestibiulį.

Tamsu. Ramių ramiausia. Sėlinu laiptais žemyn ir prilimpu prie vieno iš šoninių siaurų langų šalia durų. Atsargiai jas atidarau – jos girgžda – ir žengiu į seno kaimo namo verandą. Garsą, kurį palaikiau vyro žingsniais, kelia porelė meškėnų, vagiančių atliekas iš šiukšlių kibiro.

– Dinkit iš čia! – šnypščiu jiems mostaguodama rankomis.

Kolinas gaudydavo juos spąstais, tokiu vieliniu narvu spyruokliuojančiomis durimis, kurios nesužeidžia. Jis išgirsdavo, kaip patekęs į narvą žvėrelis spiegia, ir išnešdavo į mišką už namo. Paskui grįždavo su tuščiu narvu, lyg jame jokio meškėno nė būti nebuvę.

– Abrakadabra, – sakydavo. – Čia buvo, čia nėra.

Grįžtu vidun, bet, užuot lipusi aukštyn, įsispoksau į mėnulio atspindį ant lakuoto pietų stalo paviršiaus. Ovalo viduryje stovi mažutėlis mūsų kaimo namo maketas. Jį padariau aš, taip užsidirbu pragyvenimui. Statau svajonių namus – tik ne iš betono, sieninių plokščių ar medinių sijų, o iš pagaliukų, ne didesnių už dantų krapštukus, iš atlaso kvadratėlių, lengvai telpančių delne ir sustandintų skaidriais klijais. Ir nors kai kurie žmonės užsako tikslias savo namų kopijas, esu sukūrusi ir didžiulių prieškario namų, mečečių ir marmuro rūmų.

Pirmąjį miniatiūrinį namelį iš saldainių pagaliukų ir spalvoto kartono pastačiau prieš septynerius metus Grinheivene, kiti ligoniai tuo metu vyniojo siūlais kryžmus pagaliukus ir lankstė origamius. Netgi ręsdama tą pirmąjį palikau vietos baldams ir jaukios erdvės. Nuo to laiko esu padariusi dar beveik penkiasdešimt. Kai Hilari R. Klinton septynioliktajam Čelsės gimtadieniui užsakė Baltuosius rūmus – Ovalųjį kabinetą, parodai išstatytus porceliano servizus ir rankomis siuvinėtą vėliavą prezidento raštinėje, – aš tapau įžymi. Pirkėjai dažnai prašo, bet niekada nedarau lėlių tiems nameliams. Pianinas, kad ir koks mažas būtų, – vis tiek pianinas, o lėlė dailiai išpaišytu veidu ir skrupulingai nutekintomis rankomis ir kojomis tėra medienos gabalas.

Išsitraukiu kėdę, prisėdu ir pirštais švelniai liečiu kaimo namelio stogo kraigą, verandos kolonas, mažutėles šilkines begonijas degto molio loveliuose. Namelyje stovi toks pat mažutėlis vyšnios medienos stalelis, o ant to mažutėlio pietų stalo – dar mažesnė viso maketėlio kopija.

Piršto galiuku užtrenkiu laukujes mažojo namo duris. Brūkšteliu per kiekvieną pašto ženklo didumo langą – juos visus uždarau. Vos įžiūrimomis sklendėmis užšaunu langines, paslepiu nykštukines begonijas po verandos sūpynėmis. Sandariai uždarau visą namą, tarsi laukčiau besiartinančios audros.

Išėjęs Kolinas paskambina po keturių dienų.

– Nenorėjau, kad sužinotum kaip tik šitaip.

Matyt, mudvi su Viltimi neturėjome jam sutrukdyti. Gali būti, kad paspartinom įvykius. Žinoma, to jam nesakau.

– Mums vis tiek nebūtų pavykę, Marija. Juk pati supranti.

Padedu ragelį jam dar tebekalbant ir užsitraukiu ant galvos antklodę.

Jau penkios dienos, kai Kolinas išėjęs, o Viltis vis dar nekalba. Vaikšto po namus tyliai lyg katė, žaidžia, renkasi filmukus ir visą laiką įtariai žiūri į mane.

Tik motina sugeba prasiskverbti pro tylos sieną ir suprasti, kad pusryčiams Viltis norėtų avižinės košės, kad ji nepasiekia pasiimti konstruktoriaus nuo viršutinės lentynos, kad jai reikia paduoti stiklinę vandens prieš einant miegoti. Gal jos turi kokią slaptą kalbą. Aš nesuprantu dukters, ji atsisako bendrauti ir primena man Koliną.

– Turi ką nors daryti, – vis kartoja motina. – Ji tavo dukra.

Taip, biologiškai. Bet mudvi su Viltimi visai nepanašios. Tiesą pasakius, ji laisvai galėjo peršokti kokią kartą ir gimti iš savo senelės – jos tokios artimos. Tokie pat įgeidžiai, taip pat greitai atgauna pusiausvyrą, todėl ir keista matyti Viltį niūrią.

– O ką man daryti?

Motina purto galvą.

– Pažaisk su ja. Išsivesk pasivaikščioti. Galų gale bent pasakyk, kad ją myli.

Atsisuku į motiną trokšdama, kad viskas būtų taip paprasta. Myliu Viltį nuo pat jos gimimo, tik savaip. Jai gimus man palengvėjo. Juk troškau persileisti, mėnesių mėnesius vartojau prozaką, todėl buvau įsikalusi, kad susilauksiu kūdikio su trimis akimis ar kiškio lūpa. Ir nors gimdymas buvo lengvas, normalus, į pasaulį atėjus sveikai mergytei susidūriau su tikrove, jog nepadarysiu jos laimingos, – tarsi už bausmę, kad tikėjausi blogiausio, iš manęs kas būtų atėmęs gebėjimą su ja susikalbėti ir užmegzti ryšį. Viltį kamuodavo diegliai, ji neduodavo man užmigti ištisomis naktimis ir taip smarkiai žįsdavo, kad kaskart maitinant pilvą gniauždavo spazmai. Išmušta iš vėžių, nukamuota nemigos, kartais padėdavau ją ant lovos ir spoksodama į protingą apskritą veidelį galvodavau: „Na ir ką, po galais, man su tavim daryti?“

Vyliausi, kad motinystės jausmas rasis savaime, panašiai kaip pienas – kiek skausmingai, atimdamas žadą ir tapdamas savastimi, kad ir koks jis būtų. Kantriai laukiau. O jei nesugebėsiu tinkamai įkišti termometro į užpakaliuką? O jei norėsiu suvystyti ir vystyklas neklausys? Įtikinėjau save, kad bet kurį rytą galiu prabusti jau išmanydama, kaip elgtis.

Tiktai po trečio Vilties gimtadienio lioviausi tikėtis. Motinystės jausmas niekaip nenorėjo persmelkti lengvai. Žiūrėdavau, kaip kitos motinos lyg niekur nieko sutupdo krūvas vaikų į furgonėlius, o aš po tris kartus tikrinu vien Vilties saugos diržą norėdama įsitikinti, ar jis tikrai gerai prisegtas. Klausydavausi, ką kitos motinos palinkusios kalba vaikams, ir mėgindavau įsiminti jų žodžius.

Vien pagalvojus, kad reikėtų nutraukti atkaklią Vilties tylą, man suspaudžia krūtinę. O jeigu nepavyks? Kas per motina tada būsiu?

– Dar negaliu, – išsisukinėju.

– Dėl Dievo meilės, Marija, suimk save į rankas. Apsirenk, susišukuok, elkis kaip visos moterys, nė apsidairyti nespėsi, o vaidinti jau nebereikės. – Motina purto galvą. – Kolinas tave dešimt metų įtikinėjo, kad esi vystanti gėlelė, o tu ir patikėjai kaip kokia kvailutė. Negi jis ką išmano apie nervinį išsekimą?

Man prieš nosį mama pastato puodelį kavos, matau ją kone džiūgaujant, kad pasisekė ištraukti mane iš lovos ir pasodinti prie stalo virtuvėje. Tuo metu, kai aš pasidaviau, ji gyveno Skotsdeilyje, Arizonoje, ten buvo išvykusi po tėvo mirties. Po mano bandymo nusižudyti ji atskrido ir atgal išvyko tik įsitikinusi, kad viskas susitvarkė. Na, žinoma, ji nesitikėjo, kad Kolinas mane uždarys į ligoninę. Ir kai sužinojo, ką jis padarė, pardavė butą, grįžo čia ir keturis mėnesius kovojo, kad būtų atšauktas teismo nuosprendis, draudžiantis man išeiti iš įstaigos savo valia. Ji niekada nepripažino, kad pasiųsdamas mane į Grinheiveną Kolinas buvo teisus, ir niekada jam neatleido. Na o aš, ką gi, nė pati nežinau. Kartais, visai kaip motinai, man atrodo, kad jis neturėjo teisės spręsti, kaip jaučiuosi, kad ir kokia susmukusi tuomet buvau. O kartais atrodo, kad Grinheivenas buvo vienintelė vieta, kur jaučiausi jaukiai, nes ten niekas nereikalaudavo tobulumo.

– Kolinas, – rėžia motina, – yra suskis. Ačiū Dievui, kad Viltis atsigimė į tave. Ar atsimeni, kaip kartą penktoje klasėje parėjai gavusi iš matematikos testo B su minusu? Verkei taip, lyg tau būtume grasinę kankinimo krėslu, – betgi mes visai į galvą neėmėm. Tu stengeisi, štai kas svarbu. Tu bandei. O šiandien apie tave šito pasakyti negalėčiau. – Pro atviras duris ji žvelgia į svetainę, kur Viltis piešia vaškinėmis kreidelėmis. – Gal iki pat šiol nesupratai, kad vaiko auklėjimas – nepaliaujamas darbas?

Pasičiupusi oranžinę kreidelę Viltis įnirtingai brauko mano statybinį popierių. Prisimenu, kaip pernai, kai mokėsi rašyti raides, būdavo, prikeverzoja virtines priebalsių ir prašo manęs perskaityti.

– Frzvvlkg, – sakydavau ir, mano nuostabai, ją prajuokindavau.

– Eik gi pagaliau, – stumia mane į svetainę motina.

Pradžia nekokia – koja užkliudau ir išverčiu dėžutę kreidelių.

– Atleisk.

Griebiu jas saujomis ir beriu į skardinę nuo saldainių, kurioje paprastai jas laikome. Baigusi atsilošiu klūpomis ir matau, kad Viltis šaltai spokso į mane.

– Atleisk, – vėl išsižioju, bet kalbu jau ne apie kreideles.

Viltis neatsiliepia ir aš dirsteliu į lapą, kuriame ji piešia. Šikšnosparnis ir prie laužo šokanti ragana.

– Oho, kaip dailiai, – staiga šauna mintis, paimu piešinį, žiūriu iš arčiau. – Ar galiu pasiimti? Pasikabinčiau apačioje, dirbtuvėse?

Viltis krypteli galvą, griebia piešinį ir perplėšia per patį vidurį. Paskui užbėga laiptais ir trinkteli miegamojo durimis.

Šluostydamasi rankas indų rankšluosčiu ateina motina.

– Puikiai pavyko, – sausai sakau.

Ji gūžteli pečiais.

– Negali per vieną naktį pakeisti pasaulio.

Pasiėmusi Vilties kūrinio puselę liečiu pirštais vašku pieštą raganą.

– Manau, ji pavaizdavo mane.

Motina meta į mane rankšluostį, jis nusileidžia man ant sprando toks netikėtai vėsus.

– Manytoja, – ištaria ji.

Tą vakarą valantis dantis žvilgsnis užkliūva už atvaizdo veidrodyje. Nesu nepatraukli, bent jau šitai Grinheivene įsisąmoninau. Slaugės, seselės ir psichiatrai nekreipia į tave dėmesio, jei vaikštai susivėlusi ir bėdoji, o gražus veidelis krinta į akis, todėl su tokiu pacientu verta ir pasikalbėti, ir jam atsakyti. Grinheivene pasikirpau medaus spalvos plaukus, juos susigarbanojau ir ėmiau dažytis norėdama pabrėžti žalias akis. Per tuos kelis mėnesius savo išvaizdai skyriau daugiau laiko nei per visą gyvenimą.

Atsidususi pasistiebiu prie veidrodžio ir iš lūpų kampučio valau dantų pastą. Kai mudu su Kolinu atsikraustėme į šį kaimo namą, pakeitėme vonios veidrodį. Senasis buvo nuskilusiu kampu – pareiškiau, kad tai blogas ženklas. Nesutarėme, kaip pakabinti naująjį. Metro šešiasdešimties centimetrų aukštyje – ties mano akių lygiu, tai toli gražu ne Kolino akių lygis. Gerais trisdešimčia centimetrų aukštesnis, išstypęs, pirmąkart pakėlęs veidrodį jis ėmė juoktis.

– Rija, – pasakė, – tematau savo krūtinę.

Taigi pakabinome veidrodį taip, kad matytų Kolinas. O aš, norėdama pažiūrėti į savo veidą, turiu gerokai pasistiebti. Taip niekad ir nepripratau.

Vidurnaktį pajuntu šnarant antklodes. Oras dvelkteli, ir prie manęs prisiglaudžia švelnus šiltas kūnelis. Atsisukusi apkabinu Viltį.

Štai kaip tai turėtų atrodyti, sakau sau ir gerklę užgniaužia net nespėjus baigti minties. Jos rankos apsiveja mane lyg vynuogienojai. Plaukučiai man po smakru kvepia vaikyste.

Mama vis kartoja, kad bėdai prispyrus mes žinome, kuo kliautis. Kad šeima – ne visuomeniškas darinys, o instinktas.

Mūsų naktinių flanelė sukimba ir susivelia. Tylėdama glostau Vilčiai nugarą, bijau išsižioti, kad nesugriaučiau šios laimės, ir pati drįstu užsimerkti tik sulaukusi, kol jos kvėpavimas tampa lygus. Bent tai dar galiu.

Mūsų miestelis – Niu Kanaanas – išsikėtojęs, turime netgi kalną, ir, kaip visuose miesteliuose, skelbimų lentose priešais nutriušusias vitrinas vis dar randame kampelių, kuriuose platiname visokiausius gandus. Čia daug ūkių ir laisvų žemės valdų, paprasti žmogeliai bičiuliaujasi su atvykusiais iš Hanoverio ir Naujojo Londono profesionalais, šie pasiryžę į nekilnojamąjį turtą investuoti daugiau. Turime degalinę, seną žaidimų aikštelę ir kantri muzikos grupę. Ir vieną teisininką, pro kurio iškabą esu pravažiavusi gal milijoną kartų siūdama pirmyn atgal Ketvirtuoju keliu.

Šeštą dieną Kolinui išėjus atidarau duris ir išvystu verandoje stovintį šerifo įgaliotinį. Jis manęs klausia, ar aš tikrai ponia Marija Vait. Pirmiausia šauna mintis apie Koliną – negi pateko į autoavariją? Įgaliotinis pasikuičia kišenėje ir ištraukia laišką.

– Labai atsiprašau, ponia, – sako jis ir dingsta man nė paklausti nespėjus, ką jis čia atnešė.

Pirmasis oficialus skyrybų dokumentas vadinamas paskviliu. Tai nedidelis popierėlis, bet atsidūręs tavo rankose gali pakeisti visą gyvenimą. Po kelių mėnesių sužinau, kad tik Naujajame Hampšyre šį dokumentą vis dar vadina paskviliu, o ne skundu ar pareiškimu, tarsi visas procesas, kad ir koks taikus jis būtų, vis dėlto turėtų kažkokį bjaurų prieskonį. Prie dokumento prisegtas lapas, kuriame rašoma, kad man keliama skyrybų byla.

Po trisdešimties minučių aš jau sėdžiu teisininko priimamajame, o Viltis tupi kampe prie nutrinto medinio traukinuko. Nebūčiau jos čia atsivedusi, bet mamos visą rytą nėra miestelyje – išvažiavusi ruošia mudviem kažkokį netikėtumą. Durys už priimamojo sekretorės nugaros atsidaro ir pasirodžiusi elegantiška brunetė ištiesia man ranką.

– Džoana Stendiš.

Man atvėpsta žandikaulis.

– Jūs?

Metų metais eidama pro pastatą manydavau, kad teisininkas – pagyvenęs ponas su žandenomis.

Advokatė nusijuokia.

– Kai pastarąjį kartą stovėjau prieš veidrodį, dar buvau aš. – Ji žvilgteli į Viltį, kuri susikaupusi stato tunelį traukinukui. – Nene, – paprašo sekretorės, – gal galėtum pažiūrėti ponios Vait dukrelę?

Lyg už siūlo traukiama nuseku paskui teisininkę į kabinetą.

Juokingiausia, kad aš gana rami. Nė perpus tiek nesijaudinu, kaip tą rytą išėjus Kolinui. Tas paskvilis atrodo keistai, lyg koks pokštas, kur juokingiausia dar ateityje. Visko gali būti, kad po kelių mėnesių, užgesinę šviesas ir apsikabinę, mudu su Kolinu iš jo dar pasijuoksime.

Džoana Stendiš paaiškina man, kas rašoma paskvilyje. Paklausia, ar nenorėčiau pasikalbėti su psichoanalitiku ir daugiau sužinoti apie pagalbos telefonu programas. Paklausia, kas mums nutiko. Kalba apie skyrybų dokumentus, raštiškus nurodymus ir vaiko gyvenamąją vietą, o aš leidžiu kambariui suktis aplink. Atrodo, neįmanoma, kad vestuvėms reikia ruoštis kone metus, o skyrybos bus baigtos per šešias savaites – tarsi visas laikas tarp šių dviejų taškų ir visi jausmai būtų taip sunykę, kad juos galėtų išsklaidyti vienintelis piktas kvėptelėjimas.

– Kaip manote, ar Kolinas norės bendros vaiko globos?

Įsispoksau į teisininkę.

– Nežinau.

Galvoj netelpa, kaip Kolinas gyvens be Vilties. Kaip neįsivaizduoju ir savo pačios gyvenimo be Kolino.

Džoana Stendiš prisimerkia ir atsisėda ant stalo priešais mane.

– Jeigu leisit man pasakyti, ponia Vait, – kalba ji, – jūs atrodote šiek tiek… viskam abejinga. Suprantama, tai labai dažna reakcija – neigti oficialiai pradėtus veiksmus, o paskui jie ima ir užgriūva jums tiesiai ant galvos. Bet noriu jus patikinti – jūsų vyras, tiesą pasakius, daro viską, kad jūsų santuoka būtų nutraukta.

Išsižioju, paskui vėl staigiai užsičiaupiu.

– Ką? – klausia ji. – Jei norėsite, kad jums atstovaučiau, turite manim pasitikėti.

Nudelbiu žvilgsnį sterblėn.

– Na, tiesiog… ką gi. Kartą mudu jau išgyvenome kai ką panašaus. Ir kas nutiks… kas bus daroma… jeigu jis nuspręs grįžti?

Teisininkė, alkūnėmis įsirėmusi į kelius, pasvyra priekin.

– Ponia Vait, negi jūs tikrai nematote skirtumo tarp ano karto ir dabartinės padėties? Ar jis anąkart jus įskaudino?

Linkteliu.

– Ar žadėjo pasikeisti? Ar grįžo pas jus? – Ji švelniai šypsosi. – Ar anąkart padavė skyrybų ieškinį?

– Ne, – sumurmu.

– Taigi skirtumas tarp ano karto ir dabartinio, – taria Džoana Stendiš, – kad šįkart vyras jau padarė jums šią paslaugą.

Mūsų vietos cirke pačioje pirmoje eilėje.

– Ma, – klausiu, – kaip tau pavyko gauti bilietus taip arti?

Motina gūžteli pečiais.

– Permiegojau su maniežo inspektoriumi, – sušnibžda ir pati juokiasi iš savo pokšto.

Vakar ruoštas netikėtumas ir buvo kelionė pirkti bilietų į cirką Ringling Brothers, pasirodantį Bostone. Ji nusprendė pradžiuginti Viltį, kad ši vėl imtų čiauškėti. O kai dar išgirdo apie paskvilį, tai pareiškė šią kelionę būsiant geriausiu būdu atšvęsti.

Motina šūkteli ledų pardavėjui ir nuperka porciją Vilčiai. Arenoje sukinėjasi klounai. Keletą jų atpažįstu – negi tie patys po šitiekos metų? Vienas visa balta galva ir liūdna mėlyna šypsena persisveria per žemą sienelę priešais mus. Rodo į savo taškuotas petnešas, paskui į tokiais pat taškeliais išmargintą Vilties palaidinukę ir suploja rankomis. Kai Viltis išrausta, jis be garso ištaria: „Labas.“ Viltis išpučia akis ir visai taip pat be garso jam atsako.

Klounas, pasikuitęs užpakalinėje kelnių kišenėje, išsitraukia grimo pieštuką. Viena ranka suima Vilčiai už smakro, o kita nupiešia šypseną per visą veidą nuo ausies iki ausies. Pripaišo ant kaklo muzikos natų ir mirkteli.

Tada metasi nuo barjero jau pasiruošęs linksminti kokį kitą vaiką, bet paskutinę minutę dar atsigręžia. Ir kol nespėjau nusisukti, ištiesia ranką man prie veido. Jaučiu vėsią ranką ant skruosto, kai jis piešia ašarą po kaire mano akimi, tamsiai mėlyną ir pritvinkusią sielvarto.

Nors to gerai ir neprisimenu, būdama maža kartą ketinau pabėgti su cirku.

Kiekvienais metais, kai tik į miestą atvykdavo Ringling Brothers, tėvai vesdavo mane į „Bostono sodą“, ir pasakyti, kad man tai be galo patiko – nepasakyti nieko. Laukdama tos dienos, kelias savaites prabusdavau vidury nakties maudžiančia krūtine, traiškanotomis akimis, ir patalas staiga pakvipdavo tigrais, lokiais ir poniais. O kai jau atsidurdavau cirke, bijodavau net mirktelėti, kad viskas lyg cukraus vata neištirptų karštoje burnoje.

Kai buvau septynerių, mane tiesiog užbūrė mergaitė su drambliais – maniežo inspektoriaus dukra. Visa žėrinti ir pasitikinti savim, šokio žingsniu ji užlėkė dramblio straubliu jam ant galvos, kaip aš kartais užlipdavau žaidimų aikštelėje ant čiuožyklos. Šlaunimis suspaudė storą šiurkštų sprandą, įsitaisė ir visą laiką, kol suko ratus aplink areną, žiūrėjo tiesiai į mane. „Ar norėtum, – nebyliai klausė ji, – būti tokia kaip aš?“

Tais metais, kaip ir vėlesniais, mama išsivedė mane dešimčia minučių anksčiau, nei prasidėjo pertrauka, kad išvengtume eilių tualete. Nutempė mane į moterų pusę, abi susigrūdom į mažutę kabiną ir visą laiką, kol susirietusi siusiojau, stovėjo palinkusi lyg džinas prilaikydama. Kai baigiau, pasakė:

– O dabar palauk manęs.

Mama pasakoja, kad niekada neišeidavau į gatvę neįsitvėrusi jos rankos, niekada nekišdavau nagų prie karštos viryklės, netgi būdama visai mažutė negrūsdavau į burną smulkių daiktelių. Bet tą dieną, kol ji tupėjo tualete, aš pasislėpiau už durų ir pradingau.

Aš to neprisimenu. Neprisimenu ir kaip prasmukau pro žaliai apsitaisiusius apsaugininkus, išslydau pro duris ir patekau į didžiulį labirintą, kur nameliuose ant ratų gyveno cirko darbuotojai. Savaime suprantama, nepamenu, kaip pats maniežo inspektorius paskelbė mano pavardę, kaip žinia apie pasimetusią mažylę pasklido po visą cirką lyg ugnis po sausus lapus, kaip tėvai per visą pasirodymą naršė koridoriuose. Nepamenu ir kreiduoto mane radusio cirko darbininko veido, jis pareiškė, jog tikras stebuklas, kad nebuvau sutrypta ar subadyta. Ir nė neįsivaizduoju, ką pagalvojo tėvai, pamatę mane įsitaisiusią tarp siaubingų miegančio dramblio ilčių, – plaukai prisivėlę šiaudų ir seilių, o straublys apkabinęs pečius lyg mylimojo ranka.

Nė nežinau, kodėl visa tai pasakoju, nebent norėčiau įtikinti, kad stebuklai yra paveldimi kaip akių spalva ar kūno sudėjimas.

Su drambliais pasirodanti mergaitė išaugo. Na, žinoma, negaliu tvirtinti, kad čia ji, bet ši moteris žaižaruojančiu kostiumu – visai tokiais pat vario plaukais ir išmintingomis akimis kaip mergaitė iš mano vaikystės. Ji veda mažą drambliuką vidine rato puse, meta jam purpurinį kamuolį, didingai nusilenkia žiūrovams ir leidžia drambliukui mojuoti per petį. Paskui iš už šoninės užuolaidos išlenda maža mergaitė, tokia panaši į tą iš praeities, kad akimirką pasivaidena, jog laikas po šiuo milžinišku kupolu sustojęs. Bet kai pamatau suaugusią artistę padedant mergaitei joti drambliuku aplinkui maniežą, suprantu, kad čia motina su dukra.

Jos susižvelgia, tad ir aš nejučia pasigręžiu į Viltį. Šviečiančiose jos akyse atsispindi blizgučiai nuo mažosios artistės kostiumo. Staiga priešais išdygsta klounas, neseniai šnekinęs Viltį, ir lyg pašėlęs jai moja, o ji linkteli ir prasmukusi pro barjerą puola jam į glėbį. Atsisukusi mums pamoja ir nušvitusiu veidu bėga į maniežą šėlti prieš prasidedant pertraukai. Motina kaipmat įsitaiso jos sėdynėje.

– Matai? Taip ir žinojau, kad reikia pasiimti fotoaparatą.

Ir tada šviesos ir griaudžiančių balsų jūroje cirko artistai ir gyvūnai pajuda ratu aplinkui areną. Ieškau akimis Vilties.

– Štai ten! – šaukia mano motina. – Ėėė, Viltie!

Pro maniežo inspektorių ir narvuose uždarytus tigrus ji rodo į Viltį. Dukra, įsitaisiusi ant milžiniško žvėries didžiulėmis iltimis, traukia paskui dramblio dresuotoją.

Kažin ar ir kitas moteris kiaurai persmelkia pamačius, kaip jų vaikai tampa žmonėmis, kokiais pačios svajodavo tapti. Blyksi prožektoriai, bet nepaisydama visų fanfarų ir džiaugsmingų šūksnių vis tiek girdžiu, kaip mama paslapčiomis rankinėje lukštena irisą.

Išsigandęs dresuotas šuo iššoka iš klouno, seginčio krinoliną, glėbio. Prasprūsta pro maniežo inspektoriaus tarpkojį, peršoka atlasinį trapecijos gimnastės šleifą ir neria tiesiai po Vilties dramblio straubliu, o šis sutrimitavęs pasistoja piestu.

Net jei gyvensiu iki šimto metų, niekada nepamiršiu, kaip ilgai Viltis krito į smėlį, kaip siaubas užkimšo man ausų būgnelius – nieko nebegirdėjau, kaip klounas puolė prie jos, bet atsitrenkė į žonglierių ir išmušė jam iš rankų peilius, ir kaip trys žiburiuojančios geležtės smigo mano dukrai į nugarą.

Viltis guli ant pilvo be sąmonės Masačusetso klinikose, tokia maža, kad teužima vos pusę lovos ilgio. Prie rankos dryksta lašelinė. Pasak gydytojo, taip išvengsim infekcijos. Jis nusiteikęs optimistiškai, nes žaizdos negilios. Ir vis dėlto ganėtinai bjaurios, joms susiūti prireikė net dvidešimties dygsnių. Man tirpsta žandikaulis, nes aš taip sukandusi dantis, kad net šiurpas varsto nugarą. Motina, matyt, tai supranta, nes tyliai pasišnabždėjusi su slaugytoja paliečia Vilčiai plaukelius ir išstumia mane iš palatos.

Nieko nekalbame, kol nepasiekiame nedidelio sandėliuko, kurį motina kaipmat užima mūsų reikmėms. Atremia mane į paklodžių ir rankšluosčių stirtą ir priverčia pažvelgti jai į akis.

– Marija, Viltis pasveiks. Viskas bus gerai.

Štai tada ir praskystu.

– Tai aš kalta, – kūkčioju. – Jos neapsaugojau.

Nepriduriu to, ką, neabejoju, motina supranta ir taip, – kad sielvartauju ne vien dėl žaizdų, kurias Vilčiai padarė peiliai, bet ir dėl savo neapsakomos depresijos Kolinui išėjus, galbūt netgi dėl to, kad vyru išsirinkau Koliną.

– Jei kas čia ir kaltas, tai tik aš – nes nupirkau bilietus. – Ji stipriai mane apkabina. – Tai ne kokia nors bausmė. Toli gražu ne akis už akį, Marija. Tu susidorosi. Abidvi susidorosit. – Tada atsitraukia per rankos ilgį. – Ar niekada tau nepasakojau, kaip kartą tavęs vos nenužudžiau? Mes slidinėjome, tau buvo gal septyneri – tvarkiau lazdas, o tu nuslydai nuo keltuvo sėdynės. Ir kabojai ten, šešių metrų aukštyje, kol sugraibiau tave už rankovės. Ir vis dėl to, kad nebuvau dėmesinga.

– Tai visai kas kita. Ten buvo nelaimingas atsitikimas.

– Ir čia toks pat, – nenusileidžia motina.

Iš sandėliuko grįžtame į Vilties palatą. Galvoje sukasi žodžiai, kuriais Grinheiveno psichiatrai mane apibūdindavo – nepataisoma idealistė, jautri atstūmimui, nepasitikinti savim, linkusi perdėtai maskuoti trūkumus ir dramatizuoti.

– Jai reikia kitokios motinos. Kad sugebėtų ja pasirūpinti.

Motina nusijuokia.

– Mieloji, ji gavo tave ne šiaip sau. Luktelėk ir pamatysi. – Pareiškusi, kad eina atnešti kavos, ji patraukia prie durų. – Jei kiti tėvai gyvena ir vargo nemato, dar nereiškia, kad taip gerai. Tie, kurie labiausiai bijo susimauti, Marija, nemoka į viską nusispjauti, jie trokšta tobulumo.

Durys atsidūsėjusios užsidaro. Atsisėdu ant Vilties lovos ir pirštais perbraukiu antklodės kraštelį.

– Jei negaliu turėti Kolino, – galvoju, – maldauju, leisk turėti bent ją. – Suvokiu, kad sakau tai balsu tik pasirodžius motinai su puodeliu kavos.

– Su kuo kalbiesi?

Iškaistu sugauta derantis su aukštesniąja jėga. Nepasakyčiau, jog tikiu, kad Dievas yra. Kai buvau maža, mano šeima nebuvo labai religinga, o suaugusi gavau tik gerą sveiko skepticizmo dozę… ir, žinoma, įprotį melsti Dievo pagalbos, kai jos iš tiesų reikia.

– Su niekuo. Tiktai su Viltimi.

Motina įspraudžia man į ranką puodelį. Jis toks karštas, kad degina delną, ir netgi pastačius jį ant spintelės odą vis dar perši. Ir tą akimirką Viltis man sumirksi.

– Mamyte, – išspaudžia ji.

Ir mano širdis suvirpa – pirmas žodis po kelių savaičių ir visas mano.

2 Autorės mergaitei duotas vardas Faith – Tikėjimas (angl.).

ANTRAS SKYRIUS

Suprantama, dauguma žmonių tiki Dievą. Bet juk kadaise dauguma žmonių tikėjo, kad Žemė plokščia.

Ijenas Flečeris, The New York Times, 1998 metų birželio 14-oji

1999 metų rugpjūčio 17-oji

Ijenas Flečeris – pačiame pragare. Žingsniuoja aplink galinę filmavimo aikštelės dekoraciją, perbraukia delnu dantytas uolų viršūnes ir dujų vamzdžius, iš kurių veršis liepsna. Pagramdo nykščiu ir pagalvoja, kad siera galėtų būti ir geresnė.

– Pernelyg geltona. Šlykščiai atrodo, lyg kokiame Naujojo amžiaus druidų susibūrime.

Dailininkas su prodiuserio padėjėju susižvelgia.

– Pamaniau, pone Flečeri, kad ugnis ir sieros dvokas gerai dera.

– Dvokas? – Ijenas susiraukia. – Kokios čia dar nesąmonės?

– Na, suprantat, siera. Kai degini, smirdi.

Ijenas nuožmiai nužvelgia dailininką.

– Paaiškink man, – tyliai, grėsmingai taria jis, – kokia prasmė sieti sceninius efektus su kvapais tokioje vizualinėje erdvėje kaip televizija.

Vargšelis krūpteli.

– Nežinau, pone Flečeri, bet jūs…

– Ką aš?

– Norėjai sieros ir ugnies, Ijenai. – Balsas pasigirsta iš už kamerų ir mikrofonų raizgalynės kairėje. – Nekaltink vaikino už savo paties klaidas.

Išgirdęs vykdomojo prodiuserio balsą Ijenas atsidūsta ir persibraukia tankius juodus plaukus.

– Žinai, Džeimsai, jei man kada ir dingteli, kad gali būti kokia aukštesnioji jėga, tai tik tau pasirodžius pačiu netinkamiausiu metu.

– Tai ne Dievas, Ijenai, o Merfio dėsnis. – Žengęs į sieros ratą Džeimsas Viltonas apsidairo. – Bet, žinoma, jeigu grįžtum į religijos glėbį, būtų geriausias būdas reitingams kelti. – Ir paduoda Ijenui faksogramą su lentelėmis.

– Velniava, – burba Ijenas. – Sakiau tau, kad iš tos CBS nieko gero. Reikia vėl atnaujinti derybas su HBO kanalu.

– HBO tavęs nė artyn neprisileis, jei nepakilsi aukščiau trečiosios vietos. – Džeimsas atsilaužia gabalėlį sieros ir pauosto. – Tai čia ir yra siera, a? O aš maniau, kad tai lyg kokie nuodėguliai.

Ijenas abejingai apžvelgia naujas dekoracijas.

– Ką gi. Pastatysim kitas.

– Tikrai? – sausai atšauna Džeimsas. – O mokėsim turbūt iš didžiulės premijos už būsimą Nike reklamos užsakymą? O gal mus ketina paremti Krikščionių sąjunga?

Ijenas prisimerkia.

– Cinizmo nereikėtų. Puikiai žinai, kad prieš pusę metų, kai darėm specialiąsias laidas, reitingai buvo neįtikimai aukšti.

Džeimsas eina šalin nuo dekoracijų ir Ijenui nieko nelieka, kaip tik sekti iš paskos.

– Tai buvo specialiosios laidos. Galbūt vien dėl to ir žavios. O gal kassavaitinė pramoginė laida jau praranda naujumą. – Jis atsisuka į Ijeną, veidas rimtas. – Man labai patinka tai, ką tu darai, Ijenai. Bet komandų prižiūrėtojai televizijoje, kaip visiems žinoma, savo dėmesio veltui nešvaisto. Todėl jiems turiu pasiūlyti nugalėtoją. – Paėmęs iš Ijeno faksogramą Džeimsas ją sumaigo į gumulėlį. – Žinau, tau tai nepatiks… bet dabar būtų pats laikas pasimelsti.

Nors žurnalistai nuolatos klausinėdavo, Ijenas Flečeris vis atsisakydavo pasakoti, kaip iš tikrųjų jis nustojo tikėti Dievą. Ir, tiesą pasakius, ne tiktai skelbėsi, kad niekad, o niekad nėra tikėjęs, bet ir užsidirbdavo pragyvenimui mėgindamas visą pasaulį įtikinti, kad nė vienas žmogus nėra religingas iš prigimties ir kad tikėjimą žmogus paprasčiausiai išmoksta priimti – panašiai, kaip gerti karvių pieną ar tuštintis į naktipuodį, – nes tokia ta socialinė būtinybė. Jis aiškindavo, kad religija – pati puikiausia panacėja. Laikraščių The New York Times, Newsweek ir Meet the Press skaitytojai karštai aptarė probėgšmais mestą jo palyginimą, jog dievobaimingi katalikai yra panašūs į kūdikius, tikinčius, kad žaizdas gydo pleistriuko spalva. Jis klausdavo, kodėl žydai, išrinktoji tauta, iki pat šiol vis dar persekiojami ir niekinami. Klausdavo, kodėl vien tik katalikai šaltiniuose ir ryto migloje sugeba įžiūrėti švenčiausiąją Mergelę. Klausdavo, kur būna Dievas, kai prievartaujami, luošinami ir žudomi nekalti vaikai. Kuo tiesmukiau jis kalbėdavo, tuo niršiau žmonės verždavosi jo klausytis. 1997 metais jo veikalas „Kas tas Dievas?“ dvidešimt savaičių puikavosi The New York Times negrožinės literatūros perkamiausių knygų sąrašo viršūnėje. Jis tapo dažnas svečias Stiveno Spilbergo namuose, būdavo kviečiamas į diskusijas prie apskritojo stalo ir darbo grupes, gvildenančias įvairius kultūrinius klausimus. Tų pačių metų liepą išleistas žurnalas People su Ijeno Flečerio veidu ant viršelio buvo išparduotas per parą. Jo kalba Centriniame parke pritraukė daugiau kaip šimtą tūkstančių klausytojų. O 1998-ųjų rugsėjį Ijenas susitiko su televizijos atstovais ir tapo pirmuoju pasaulyje televizijos ateistu.

Jis įkūrė bendrovę Pagan Productions, vogė idėjas iš pastorių Bilio Greihamo, Džerio Falvelio ir grindė jomis savo pramoginę laidą. Už nugaros milžiniškuose ekranuose būdavo rodomi masinio naikinimo vaizdai: sprogstančios bombos ir minos, prievartaujami civiliai, o tuo metu jaudinantis Ijeno balsas – su niekuo nesupainiosi jo pietietiško tęsiamo akcento – mesdavo iššūkį mylinčiai aukščiausiajai būtybei, leidžiančiai, kad visa tai vyktų. Jis turėjo begales gerbėjų ir buvo pelnęs „tūkstantmečio kartos“ balso reputaciją – buvo atstovas tų ciniškų amerikiečių, kurie neturi nei laiko, nei noro patikėti Dievui savo ateities. Buvo arogantiškas, atkaklus ir užsispyręs, o tai pelnė jam dar ir jaunimo nuo aštuoniolikos iki dvidešimt ketverių palankumą. O puikus išsimokslinimas – apgintas filosofijos daktaro laipsnis Harvardo teologijos fakultete – vertė su juo skaitytis ir vyresniąją kartą. Bet svarbiausia Ijeno Flečerio savybė, dėl kurios prie jo linko įvairiausio amžiaus moterys ir dėl kurios jis taip puikiai tiko žydriesiems ekranams, – jis buvo gražus lyg pati nuodėmė.

Po dviejų valandų Ijenas įpuolė į vykdomojo prodiuserio kabinetą.

– Sugalvojau! – džiūgavo nekreipdamas dėmesio, kad Džeimsas kalba telefonu ir rodo jam ženklus nutilti. – Tobula. Nė apsidairyt nespėsi, kaip tapsi labai turtingas.

Tai išgirdęs Džeimsas susidomi.

– Atskambinsiu, – sako jis ir padeda ragelį. – Gerai, mano dėmesį patraukei. Ir koks tas didingasis planas?

Ryškiai mėlynos Ijeno akys švyti, rankos džiugiai braižo diagramas ore. Jis vėl atrodo toks pat įkaitęs ir piktas oratorius kaip tais laikais, kai pirmąkart patraukė Džeimso dėmesį, – praradusios dvasią šalies simbolis.

– Ką darytum, jei per televiziją it koks pamokslautojas uoliai propaguotum Bibliją ir imtų smukti tavo reitingai?

Džeimsas pagalvoja.

– Permiegočiau su sekretore arba iššvaistyčiau pinigus.

Ijenas išverčia akis.

– Neteisingas atsakymas. Išeitum pamokslauti į gatves.

– Sėsčiau į kelioninį furgonėlį?

– O kodėl ne? – atsako klausimu Ijenas. – Tik pagalvok, Džeimsai. Praėjusio amžiaus pamokslininkai taip įkurdavo ištisas kongregacijas. Pasistatydavo palapinę dykynėje ir darydavo stebuklus.

Džeimsas prisimerkia.

– Neįsivaizduoju tavęs palapinėje, Ijenai. Tavo nuomone, atsisakyti patogumų – tai iš Plazos persikraustyti į „Keturis metų laikus“.

Ijenas gūžteli pečiais.

– Sunkūs laikai reikalauja atitinkamų priemonių. Trankysimės po landynes, mano drauge. Surengsime pirmąjį pasaulyje judėjimą prieš apreiškimą.

– Jeigu žmonės nenori klausytis tavęs namie, Ijenai, kodėl turėtų klausytis velniai žino kur?

– Negi dar neaišku? Čia ir slypi visa esmė. Užuot traukęs iš neįgaliųjų vežimėlių susisukėlius ir atvėręs neregiams akis, aš atskleisiu apgaulę. Sudaužysiu į šipulius tuos neva stebuklus. Na, žinai – nuvažiuosiu su mokslininkais į Lurdą ir įrodysiu, kad statula visai neverkia, kad tai tik drėgmės kondensacija. Ir atkasiu medicininę priežastį, kodėl ištiktas komos vaikinas po devyniolikos metų pakilo iš patalo lyg naujai gimęs. – Jis palinksta priekin, išsišiepia nuo ausies iki ausies. – Žmonės tiki Dievą, nes niekaip kitaip nemoka paaiškinti to, kas nutinka pasaulyje. O aš galiu viską pakeisti.

Džeimsas pamažu šiepiasi.

– Na, tiesą pasakius, ne tokia jau ir bloga mintis, – sutinka jis.

Ijenas pasiima laikraštį nuo Džeimso stalo kampo. Vieną lapą meta prodiuseriui, o kitą lyg kokio didžiulio paukščio sparnus išskleidžia pats.

– Paskambink sekretorei, tegu nubėga parnešti daugiau. Mums reikės Globe, Post ir L. A. Times, – komanduoja Ijenas. – Kažkas vakar vakarieniaudamas picoje pamatė Jėzaus veidą. Taigi reikia jį surasti.

1999 metų rugpjūčio 30-oji

Kolinas Vaitas sėdi ant suoliuko prie žaidimų aikštelės ir žiūri į mamas bei aukles, ganančias mažylius po lipynėmis. Vilki dalykinį kostiumą. Sumuštinis su kiaušiniu ir salotomis vis dar įvyniotas į polietileninę plėvelę. Nė neatsikandęs sumaigo jį ir grūda atgal į rudą popierinį parduotuvės maišelį.

Toji mergaitė ant horizontalių kopėtėlių labai panaši į Viltį. Tokios pat garbanos, tik gal kiek tamsesnės. Ji kabo po kopėtėlėmis, jai netgi pavyksta nusigauti iki trečio skersinio, paskui nuslysta ir bumbteli žemėn. Kolinas pamena, kad ir Viltis taip darydavo – vis treniruodavosi, kol galų gale pavykdavo įveikti visus skersinius. Jis norėtų prieiti arčiau, bet nedrįsta. Šiomis dienomis dar gali ir pedofilu palaikyti, niekam neateitų į galvą, kad žmogus paprasčiausiai ilgisi dukrelės.

Jis persibraukia pirštais plaukus. Kokios nesąmonės čia lenda į galvą? O atsakymas būtų toks – jo galva iš viso buvo tuščia kaip puodynė, kai tą popietę parsivedė į namus Džesiką. Baleto pamokos nepatikimas reikalas, reikėjo susiprasti, kad Marija su Viltimi gali netikėtai grįžti. Net ir prabėgus trims savaitėms jis niekaip nepamiršta nė smulkmenėlės Marijos ir Vilties veiduose, kai iš vonios išlindo Džesika. Jis vis dar prisimena Vilties žvilgsnį, kai pagaliau prisivijo dukrą jos miegamajame, tarsi ji kiaurai būtų tėvą permačiusi, tarsi lyg suaugusi būtų supratusi, kad visi jo atsiprašymai nieko verti.

Jis ir Mariją įskaudino, kita vertus, gyvendamas su moterimi, atsisakančia pripažinti santuokos problemas, net ir šventasis prarastų kantrybę. Kiekvieną kartą, kai mėgindavo priversti Mariją pažvelgti tiesai į akis, nepajėgdavo nuslopinti baimės, kad parėjęs namo ras ją mėginančią nusižudyti. Galų gale jis susirado Džesiką, kad bent turėtų su kuo pasikalbėti.

O dabar jis ją myli.

Kolinas užsimerkia. Tai prisivirė košės.

Mažylė ant kopėtėlių pasisiūbavusi pasiekia paskutinį skersinį ir nušokusi visai šalia Kolino sukelia dulkių debesėlį.

– O, – išsišiepia ji. – Atsiprašau.

– Nieko tokio.

– Gali užrišti man batą?

Jis šypsosi. Viena apie mažus vaikus jis puikiai perprato – jiems suaugusieji lengvai gali pakeisti vieni kitus. Bet kurio panašaus į tėčio amžiaus žmogaus jie gali paprašyti kokios paslaugos. Jis pasilenkia prie batelio ir kai atsiduria prie mergaitės visai arti, staiga suvokia, kad ši jaunesnė už Viltį, stambesnė ir nė kiek į dukrą nepanaši.

O toji jau vėl kopia neaukštomis kopėtėlėmis ant lipynės.

– Žiūrėk! – šūkteli nuoširdžiai išdidi. – Šįkart tikrai pavyks.

Žiūrėdamas, kaip mergaitė pasisiūbavusi griebia metalinį skersinį ir suspaudžia pirštukais iš pradžių kaire ranka, paskui dešiniąja, nors siekti gana toli ir tikriausiai skauda, Kolinas sulaiko kvapą. Ir žiūri, kol ji sėkmingai nušoka kitame gale.

Kaip septynerių metų, ji jau daug žino. Žino, kad drugio monarcho vikšrai gyvena tarp klemalio lapų, kad pėdkelnės niekad taip standžiai neapgula kaip timpės, kad „pažiūrėsim“ visada reiškia „ne“. Ji jau spėjo suprasti, kad pasaulis – suaugusiųjų buveinė ir kad vienintelis būdas palikti savo žymę – kalbėti tik tada, kai jie nutyla, ir elgtis panašiai kaip suaugusieji, tada jie bent pastato akis ir neva atkreipia dėmesį. Ji žino, vos jai užmigus, prisiūtos meškiuko akys iškart atsimerkia. Dar žino, kad nuo tiesos kartais skaudžiai gelia akis ir kad meilė gali gniaužti gerklę lyg svetimos rankos.

Dar ji žino, nors visi stengiasi nuslėpti, kad paslapčiomis jie vis dar kalbasi. Jau trys dienos, kaip Viltis grįžusi iš ligoninės, bet dar negali apsivilkti marškinėlių. Kai tik pamėgina, žaizdos atsiveria ir kraujuoja, taigi ima baimė, kad žiemą sušals arba mirtinai nukraujuos.

Atėjusi senelė žaidžia su ja kortomis, nekreipia dėmesio, kad Viltis mūvi vien šortus. Mama sėdi ant sofos spoksodama jai į nugarą, matyt, nutarusi, kad Viltis nejunta šio sunkaus žvilgsnio. Kai po vakarienės senelė išeina, kartais užsimezga pokalbis su milžiniškais, sunkiais, baltais tarpais ir, rodos, praeina valandų valandos, kol Viltis ar jos mama pasako kitą sakinį.

Šįvakar, kai suskamba durų skambutis, Viltis knaibo lėkštėje žirnius. Senelė kilsteli antakius, mama gūžteli pečiais. Jau tokios jos, gali kalbėtis netardamos nė žodžio, nes labai gerai viena kitą pažįsta. Vilties ir mamos tyla visai kitokia – jiedvi visiškai nepažįsta viena kitos. Viltis šnairuoja į einančią prie durų mamą, o kai jos jau nematyti, pasemia šakute žirnių, kiek pakabina, ir slepia po sėdyne.

– Ak! – mamos balsas džiugus ir lengvas. – Kaip tik pataikei vakarienei.

– Negaliu likti, – pasigirsta tėvo atsakymas.

Viltis sustingsta, po šlaunimi vienas po kito susiploja žirniai. Po Tos Dienos ji tik kartą matė tėvą. Jis atėjo į ligoninę nešinas dideliu kimštu meškinu, bjauriu kaip reta, ir visą laiką, kol laikė jai už rankos ir kalbėjo, ji vis matė aną moterį išeinant iš vonios kambario, lyg čia būtų jos namai. Nesuprato nei ko toji moteris maudosi vidury dienos, nei kodėl pravirko mama. Tik jautė, kad visas tas įvykis neaiškus, lyg įnirtingai kreidelėmis priterliotas popieriaus lapas – ta pačia niūria mėlyna spalva, kurią vaizduodavosi, kai gulėdama lovoje girdėdavo riejantis tėvus anapus sienos.

Tėvas įeina į virtuvę ir pabučiuoja jai į viršugalvį.

– Labas, sausainiuk! – Stengiasi apsimesti, kad nežiūri jai į nugarą, visai kaip mama. – Kaip laikosi mano bandelė?

Viltis spokso į jį ir stebisi, kodėl jis nuolat pravardžiuoja ją visokiais saldumynais.

– Marija, dėl Dievo meilės! – pašoka senelė. – Kaip galėjai jį įsileisti?

– Reikėjo – dėl Vilties.

Senelė prunkšteli.

– Dėl Vilties. Teisingai. – Ji prieina arčiau prie Vilties tėvo ir akimirką jai pasivaidena, kad senelė ketina jam gerokai užvažiuoti kumščiu. Bet toji tik įbeda pirštą jam į šoną. – Viso gero, Kolinai. Tavęs čia niekas nelaukia.

– Gal liausies, Mile?

Vėl pasirodo motina, nešina lėkšte.

– Štai, – čiulba ji. – Nieko tokio.

– Negaliu likti, Marija. Jau sakiau.

– Tiktai vakarienės…

– Turiu kitų planų.

– Gali atsisakyti. Viltis labai džiau…

– Automobilyje laukia Džesika, – griežtai sako tėvas. – Suprask!

Viltis traukiasi nuo tėvo balso ir slepiasi senelei po pažastimi. Mama susmunka ant kėdės, lėkštė krinta ant stalo ir žirniai per staltiesę ritasi į visas puses. Tėvo žandikaulis keistai juda, bet žodžių negirdėti. Galop jis sako:

– Tik norėjau pamatyti dukrą. Atleisk.

Paskui paliečia Vilčiai petį ir išeina.

– Kad tave, mam! Negi būtinai reikėjo sakyti?

– Taip! Nes pati nepasakytum! – atšauna senelė.

– Tavo pagalbos man nereikia. – Mama susiima galvą. – Išeik.

Viltį užlieja panika. Ji nenori, kad ateitų tėvas, nes paskui visada prasideda tokios štai scenos. Kartą mokykloje mokytoja pripylė į dubenį vandens ir įbėrė pipirų. Paskui viename krašte įlašino indų ploviklio ir pipirai išsilakstė į šonus. Kai Viltis galvoja apie tėvą su mama, prieš akis visada iškyla šis vaizdas.

– Viltie, – sako jai senelė, – gal šiąnakt norėsi nakvoti pas mane?

– Nė už ką. Ji liks čia. – Mama purto galvą.

– Nuostabu!

Viltis mėgina suprasti, kas čia nuostabaus. Jai norisi pas senelę. Mama tik slampinės nusiminusi po kambarius, jai pakišusi žiūrėti filmuką. O pas senelę galėtų miegoti svečių kambaryje, jame kampe kėpso siaubingai juoda siuvimo mašina ir yra dėžutė sagų, ant naktinio stalelio stovi nedidelė saldaininė, pilna cukraus gabaliukų.

Bet senelė jau atsisveikina, o mama burba apie atvirkštinę psichologiją, ir štai jos jau dviese su visais tais patiekalais ant stalo. Viltis ilgai žiūri į motiną. Ši sėdi veidą užsidengusi rankomis taip tyliai, kad Viltis jau pamano ją užmigus. Nežinodama, ką daryti, Viltis ją stumteli.

– Nori pažaisti?

Kai mama pakelia galvą, Vilčiai pasivaidena, kad dar niekada nėra mačiusi nieko liūdnesnio. Nebent tas vėžlys iš San Diego zoologijos sodo, lankėsi jame prieš dvejus metus; padaras pakėlė didžiulę savo galvą ir įsispoksojo į Viltį, maldaudamas grąžinti jį į gimtąsias vietas.

Mamos balsas tylus ir gergždžiantis.

– Negaliu.

Ji išeina iš kambario ir palieka Viltį, o ši ir vėl suka galvą, koks stebuklingas žodis sulaikytų mamą šalia.

Marija visada manė, kad besikamuojančioms sudaužytoms mylimųjų širdims irgi turėtų būti kokia pagalbos programa, panašiai kaip anoniminiams alkoholikams. Tikriausiai mūsų yra nemažai, galvoja ji, žmonių, kuriems praverstų išsikalbėti, kai sugauni savo brangiausiąjį apkabinusį kitą moterį arba kai jis paskambina, bet kalbėtis nenori, arba kai iš jo akių supranti, kad jau pradeda tave užmiršti. Ji bando vaizduotis, kad pažįsta kokį nors Gerąjį Samarietį, su kuriuo būtų galima plepėti telefonu lyg su drauge iš septintos klasės laikų, kuris ištrauktų tau mieliausiojo veido pavidalo strėliukių taikinį ir padėtų pamiršti skausmą.

Bet ji teturi nedidelę vizitinę su psichiatro pranešimų gaviklio numeriu. Skambinti jam galima tik ypatingais atvejais, o jai, ko gero, tai turėtų reikšti nenugalimą norą persipjauti riešus ar pasikarti ant kabyklos sandėliuke. Norėtų su kuo nors pasikalbėti, tik nežino su kuo. Artimiausia draugė yra mama, bet Milę ji ką tik išvarė. Kitų jos pažįstamų moterų vyrai dirba kartu su Kolinu, tos poros tikriausiai jau kviečiasi jį vakarienės kartu su Džesika. Pajunta, kaip gerkle kyla kartėlis. Atrodo, taip neteisinga, kad toji moteris gaus jos vyrą, draugus, visą ankstesnį jos gyvenimą.

Marijai dar tiek daug reikia padaryti. Reikia nueiti pas Viltį, paduoti jai antibiotikų ir prieš miegą perrišti žaizdas. Reikia paskambinti motinai ir atsiprašyti. Ir mažų mažiausiai bent stalą nukraustyti.

O ji nejučia įsispokso į lovą. Visą naktį vaidenasi, kad čiužinys išgulėtas ir nepatogus, lyg Kolinas su Džesika būtų palikę jame neišdildomus pėdsakus. Galop nusitempia antklodę ir guolį susisuka ant grindų. Užsikloja ir mėgina išvysti Kolino veidą, kaip kartą stengėsi gulėdama siauroje koledžo bendrabučio lovoje. Nė nekrusteli, nekreipdama dėmesio į nevalingai pasipylusias ašaras, tą geizerį, tas karštas versmes, turinčias galią gydyti.

Viltis girdi, kaip graudžiai mama rauda, net kvapą gniaužia. Pagalve garsų nuslopinti nepavyksta, kaip anksčiau nenuslopindavo tėvų rietenų. Tad jai ir pačiai norisi pravirkti. Viltis svarsto, ar nepaskambinus senelei, bet prisimena, kad ši apie septintą valandą nukelia ragelį norėdama atsiginti prekiautojų telefonu. Tada susirango virš antklodės be naktinių ir apsikabina senąjį meškiuką, kvepiantį šampūnu Johnson’s Baby.

Taip ji guli ilgai, o paskui susapnuoja pavidalą ilgais baltais naktiniais marškiniais, sėdintį šalia. Ji tučtuojau atsitraukia – buvo ne kartą perspėta nekalbėti su nepažįstamaisiais.

– Viltie, – sako viešnia, – nereikia bijoti.

Ilgi tamsūs plaukai, tamsios liūdnos akys.

– Ar aš tave pažįstu?

– O ar norėtum?

– Nežinau. – Vilčiai taip norisi paliesti nepažįstamosios naktinius. Dar nebuvo mačiusi nieko panašaus. Regis, tokie minkšti, kad galėtum įkristi ir niekada iš jų nebeišsikapstyti. – Ar tu mamos draugė?

– Aš tavo gynėja.

Ji galvoja apie šiuos žodžius, svarsto, ar gali niekada nematytas žmogus imti ir nei iš šio, nei iš to atsirasti tavo gyvenime.

– Su kuo kalbi? – tarpduryje staiga išdygsta Vilties motina, akys pabrinkusios ir raudonos, rankose – tūbelė bacitracino.

Viltis krūpteli ir apsidairo, bet nepažįstamoji dingusi – kartu ir sapnas.

– Su niekuo, – atsako ji, paskui pasisuka, kad mama sutvarstytų žaizdas.

Dar po dviejų naktų Marija krūpteli ir prabunda. Basa nueina koridoriumi ir net nepriėjusi kambario jau žino, kad Viltis pradingo.

– Viltie? – šnabžda ji. – Viltie! – Nutraukia antklodę nuo tuščios lovos, žvilgteli į sieninę spintą. Kyšteli galvą į vonios kambarį, paskui nubilda laiptais patikrinti žaidimų kambario ir virtuvės. Galva jau tvinkčioja, o delnai sudrėkę. – Viltie, – klykia ji, – kur tu?

Marija prisimena laikraščiuose skaitytas istorijas apie vaikus, gūdžią naktį pagrobtus tiesiai iš namų. Vaizduotėje sukasi tūkstančiai siaubų, tykančių čia pat, už keliuko. Paskui akies krašteliu pro langą užgriebia sidabro blyksnį.

Lauke Viltis atsargiai šliaužia mediniu strypu sūpynių viršūnėje, gal trys metrai virš žemės. Kartą jau yra iškrėtusi tokią šunybę: užsikorė tada lyg katė ir mirtinai išgąsdino Mariją, įsitikinusią, kad dukra nukris.

– Gal pasakysi, ką čia darai vidury nakties? – švelniai klausia Marija, nenorėdama išgąsdinti Vilties.

Viltis žvilgteli žemyn, visai nesistebi, kad ją užklupo.

– Mano gynėja liepė čia ateiti.

Iš visų galimų atsakymų šitokio Marija tikėjosi mažiausiai.

– Kas tavo?

– Mano gynėja.

– Kokia dar gynėja?

– Mano draugė. – Ir šypsosi svaigdama nuo šios tiesos. – Ji su manim draugauja.

Marija mėgina prisiminti mažųjų Vilties draugių veidus. Bet Kolinui išėjus nė viena iš jų nesilankė, jų šeimos tvirtai laikosi Naujosios Anglijos tradicijos nekišti nosies į nelaimės ištiktųjų reikalus, kad toji nelaimė, neduok Dieve, prie pačių nepriliptų.

– Ar ji gyvena kur nors netoliese?

– Nežinau, – atsako Viltis. – Paklausk jos.

Marijai staiga nusmelkia krūtinę. Po Grinheiveno ligoninės jos vidinis pasaulis jai regisi lyg eilėmis sustatytų stiklinių domino kauliukų virtinė, kurią sugriautų neatsargus kvėptelėjimas. Pasvarsto, ar atsiribojimas nuo tikrovės paveldimas, kaip plaukų spalva ar polinkis pilnėti.

– Ar… tavo draugė dabar čia?

Viltis prunkšteli.

– O kaip tu manai?

Suktas klausimas.

– Taip?

Viltis nusijuokia, apžergusi skersinį atsisėda ir švysčioja kojas.

– Lipk žemėn, kol nesusižeidei, – barasi Marija.

– Nesusižeisiu. Gynėja man pažadėjo.

– Na ir kas, – burba Marija, lipdama ant sūpynių sėdynės, kad pasiektų dukrą. Atsidūrusi arčiau girdi Viltį patylomis dainuojant pagal vaikiškos dainelės melodiją:

– Tik apie vaiiisių to meeedžio… Kurs sooodo viduryje…

– Namo, – įsakmiai pareiškia Marija. – Tučtuojau.

Ir tik apkamšiusi dukrą lovoje, pirmą kartą po ano įvykio cirke, Marija suvokia, kad Vilties nugara jau gerokai apgijusi ir dukrą galima apvilkti naktiniais.

Nors gydytojos Keler Barbė ir plika galva, Vilčiai vis tiek patinka čia žaisti. Tarp žaislų yra spygliuotos minkštos guminės pirštinaitės, lėlių namelis ir visokiausių pavidalų kreidučių, panašių į antis, kiaules ar žvaigždutes. Bet pažvelgus į Barbę nukrečia šiurpas. Vietoj plaukų jos galva nusėta mažais spuogeliais su skylutėmis ir atrodo nei šiaip, nei taip. Primena lėlę, kurią Viltis kadaise netyčia numetė, jos krūtinė perskilo ir paaiškėjo, kad viduje, kur turėtų būti daili, kaip iš paveikslėlio knygoje, širdelė, iš tiesų įtaisyta baterija ir siurbliukas.

Viltis džiaugiasi eidama pas gydytoją Keler. Iš pradžių buvo baisoka, kad ten nepultų leisti vaistų ar daryti tyrimo, kai gerklėn reikia grūsti ilgą pagaliuką, bet gydytoja Keler tiktai žiūrėdavo, kaip ji žaidžia, ir kartais šio to paklausdavo.

O šiandien iš viso tik sėdi ir kažką rašo užrašų knygutėje. Viltis pasiima lėlę su karalienės karūna, bet greitai numeta. Įkiša ranką į kibirėlį, pilną spalvotų kreidučių, ir žiūri, kaip tarp pirštų slysta spalvos. Paskui pereina kabinetą ir įsispokso į plikagalvę Barbę. Pasičiupusi ją nusineša prie lėlių namelio.

Tai ne toks įmantrus namelis, kokius stato mama, bet irgi visai neblogas. Prie mamos statinių nė prisiartinti neįmanoma, kad negautum rėkti, o jei pavyksta pačiupinėti kokią mažutėlaitę kėdutę ar paliesti pirštu pintą kilimėlį, nuolat vaidenasi, kad jie gali suirti vien atsidusus. O plastikinis gydytojos Keler lėlių namelis aiškiai skirtas vaikams ir su juo galima žaisti. Ne vien į jį žiūrėti.

Kenas ir dar viena Barbė, šioji su plaukais, abu sugrūsti į nediduką namuko vonios kambarį. Kenas veidu įmurkdytas į tualetą. Viltis pakelia jį ir nuveda į miegamąjį. Suglaudžia jį su Barbe plaukais, kad juodu stipriai apsikabintų. Paskui paima plikąją Barbę ir atremia į miegamojo sieną lyg stebėtoją.

Gydytoja Keler prieina arčiau su visa kėde.

– Kiek daug žmonių tavo namelyje.

Viltis pakelia akis.

– Tai tėtis su mama ir kita mama.

– Dvi mamos?

– Aha. Šitos reikia, – ji paliečia lėlę Keno glėbyje, – kad visus bučiuotų.

– Na, o anos?

Viltis švelniai paglosto pliką antrosios Barbės galvą.

– Kad verktų.

– Ką tu?..

Džesikos veidas sukrinta, ir Kolinas iškart supranta padaręs dar vieną klaidą.

– Maniau apsidžiaugsi, – ištaria ji ir apsipila ašaromis.

Kolinas, nors užmušk, nesugalvoja, ką jam dabar daryti. Džesika, aišku, tikėjosi džiaugsmingos reakcijos, bet jam vis sukasi galvoje akimirka prieš keletą metų, kai Grinheiveno gydytojai pranešė, kad Marijos nėštumo testas teigiamas. Netrukus jis apkabina Džesiką.

– Atleisk. Aš išties džiaugiuosi.

Džesika pakelia ašarotas akis.

– Tikrai? – klausia virpančiu balsu.

Kolinas linkteli.

– Prisiekiu.

Ji suspurda glėbyje ir apsiveja jį visu kūnu lyg liana.

– Žinojau, kad taip pasakysi. Žinojau, kad suvoksi kaip dar vieną galimybę.

Galimybę ko? – svarsto jis ir tada susigaudo, kad ji kalba apie šeimą. Nusišypso Džesikai ir nuryja gerklėje įstrigusį gumulą. Džesikos akys švyti, ji paima jo ranką ir priglaudžia prie plokščio, lygaus savo pilvo.

– Kažin į katrą jis bus panašus? – tyliai svarsto ji.

Kolinas mėgina įsivaizduoti jųdviejų su Džesika pradėto vaikelio veidą. Užsimerkia, bet temato vien Viltį.

Marija baigia dvigubais mazgais raišioti Vilčiai sportinius batelius ir dejuodama atsitiesia. Šiandien ketvirtadienis, namų ruošos diena, dar reikės grąžinti knygas į biblioteką ir nusipirkti šviežių kukurūzų iš ūkininkų turgelio, o pastaruoju metu prisidėjo dar ir vizitas pas gydytoją Keler.

– Gerai. Eime.

– Mama, – prašo Viltis, – reikia padėti ir jai.

Marija atsidūsta ir vėl pritūpusi apsimeta, kad varsto batelius tariamai Vilties draugei.

– Mama… jos batai su sagtimis.

Po akimirkos Marija atsistoja.

– Ar dabar jau galim eiti?

Ji užbėga priešais dukrą, pasičiumpa rankinę ir atidaro lauko duris. Kai Viltis išeina, Marija dar šiek tiek lukteli, kad ir dukros gynėja galėtų praeiti.

Viltis šelmiškai šypteli ir einant iki automobilio įsikimba Marijai į ranką.

– Ji sako ačiū.

Marija nė už ką nebūtų pasirinkusi savo psichiatre gydytojos Keler. Nors ji tokia tvarkinga, kad Marija nejučia ima tikrinti, ar ko nors nepaliko automobilyje: raktų, užrašų knygelės, savikliovos. Be to, gydytoja Keler graži – jauna, vešliais lapės kailio spalvos plaukais ir dailiomis kojomis, šių niekada nepamiršta sukryžiuoti. Marija jau prieš daugelį metų suprato, kad išsikalbėti tokiam žmogui nenorėtų. O štai gydytojas Johansenas kaip tik jai – neaukštas, nuobodokas, gana žmogiškas, tad savo trūkumus jam atskleisti visai nebaisu. Tai jis pasiūlė nuvesti Viltį pasikalbėti su kuo nors, kas padėtų mergaitei suprasti, kas yra skyrybos. Marija norėjo, kad paaiškintų pats gydytojas Johansenas, bet jis vaikų negydo. Taigi rekomendavo gydytoją Keler, netgi paskambino jai ir įkalbėjo priimti Mariją greičiau.

Marija net sau bijo prisipažinti, kad galbūt pati kalta dėl Vilties haliucinacijų. Galų gale Grinheiveno gydytojai perspėjo negalintys garantuoti, kad prozakas nepakenks vaisiui jos įsčiose. O jei pakenks, nepajėgiantys nuspėti kiek.

Marija prisiverčia pažvelgti į gydytoją Keler.

– Man kiek neramu dėl tos nematomos draugės.

– Be reikalo. Visiškai įprasta. Netgi sveika.

Marija kilsteli antakius.

– Normalu ir sveika kalbėti su kažkuo, ko visai nėra?

– Sveikų sveikiausia. Viltis susikūrė asmenį, globojantį ją visą parą. – Iš mergaitės piešinių krūvelės gydytoja ištraukia lapą. – Ji tą asmenį vadina savo gynėja ir tai tik patvirtina mano žodžius – dabar ją nuolatos saugo, taigi nieko baisaus nenutiks.

Marija paima popierių ir nusišypso, pamačiusi šviesiaplaukės mergaitės atvaizdą. Tai pati Viltis – atpažįsta iš purpurinės suknelės su geltonomis gėlėmis, kurią, jeigu tiktai galėtų, kasdien nešiotų. Plaukai supinti į kaseles, atrodančias lyg linksmos gyvatėlės, o ranką padavusi paslaptingai būtybei.

– Tai jos draugė, – paaiškina gydytoja.

Marija spokso į figūrą.

– Panaši į vaiduokliuką Kasparą.

– Visko gali būti. Ko gero, Viltis įsivaizduoja asmenį, kurio prototipą jau yra kur nors mačiusi.

– Kasparas su plaukais, – pasitaiso Marija, pirštu braukdama per baltą sklandantį kūną su rudu šalmu ant galvos. – Tai bent gynėja!

– Svarbu, kad Vilčiai tai padeda.

Marija giliai įkvepia ir šoka bedugnėn.

– O iš kur jūs žinote? – tyliai klausia. – Iš kur žinote, kad čia ne koks balsas galvoj?

Gydytoja Keler trumpam nutyla. Marija svarsto, ar psichiatrė ką žino apie jos pačios bėdas, kiek jai atskleidė gydytojas Johansenas.

– Pirmiausia nevadinčiau to haliucinacija. Kitaip įtarčiau, kad jūsų dukrai kyla psichikos sutrikimų, betgi jūs neužsiminėte apie jokius elgesio pokyčius, kurie leistų tai įtarti.

– Kokius pokyčius? – klausia Marija, nors pati puikiausiai žino.

– Drastiškus. Neramus miegas. Spoksojimas į vieną tašką. Agresija. Valgymo įpročių pakitimas. Tarkim, pastebėtumėte ją sukant ratu aplink medį ankstų rytą ir ji paaiškintų, kad toji draugė liepė užlipti ant namo stogo.

Marija prisimena, kaip Viltis vidurnaktį užsikabarojo ant sūpynių skersinio.

– Ne, – meluoja ji, – nieko panašaus nepastebėjau.

Gydytoja gūžteli pečiais.

– Tai ir jaudintis nėra ko.

– O jeigu ji užsimanytų pasiguldyti draugę į lovą? Arba pasisodinti prie stalo?

– Sutikit. Elkitės kuo paprasčiau, netrukus Viltis pasijus saugi ir tos draugės jai nebereikės.

Atsikratysim gynėjos, galvoja Marija ir beveik šypsosi.

– Aš dar pasikalbėsiu su ja apie tą draugę, ponia Vait. Tiesą pasakius, esu mačiusi šimtus tokių atvejų. Devyniasdešimt devyni vaikai iš šimto vėliau nebeturėdavo jokių bėdų.

Marija linkteli, bet pati svarsto, kas gi nutikdavo tam vienam.

Kolinas šypsosi slaugos ligoninių tinklo ūkio dalies administratoriui.

– Luktelėkit valandėlę, – sako jis ir atsainiai išeina iš kabineto krėsti savo automobilio bagažinės.

Nelengva liaupsinti nelemtąsias durų švieslentes, rodančias, pro kur išeiti, kai įjungta į tinklą viena jų pažėrė žiežirbas. Visa laimė, bagažinėje turi atsarginę detalę, o kaltę dėl švieslentės bus galima suversti Taivano gamykloje prastai sujungtiems laidams.

Pavyzdys giliai dėžėje. Grieždamas dantimis Kolinas įkiša ranką prie pat krašto ir rausiasi gilyn ieškodamas nelemto laidelio, o aptikęs suima ir ištraukia, bet paaiškėja, kad tai mažas plaukų segtukas.

Visiškai neaišku, kaip jis atsidūrė pavyzdžių dėžėje. Kolinas pamena, kad aną kartą matė jį Vilties plaukuose, žybsintį sidabru tarp kriokliu krintančių šviesių garbanų. Savo plaukų segtukus ir gumytes ji laiko senoje cigarų dėžutėje, kurią kadaise Kolinui padovanojo senelis.

Pamiršęs slaugos ligoninės administratorių, pamiršęs durų ženklą, dabar kabaliuojantį pro dėžės kraštą lyg sulaužyto roboto ranka, Kolinas nykščiu brauko segtuką.

Juodu su Džesika buvo nuėję pas akušerę. Klausėsi kūdikio širdies plakimo. Bet labai sunku apsimesti ir džiūgauti dėl šio negimusio vaikelio, kai jis taip sukniso reikalus tam, kurį jau turi.

Jis mėgino skambinti, kartą netgi sekiojo ją akimis iš tolo, žaidžiančią mokyklos aikštelėje, bet taip ir nuėjo neužkalbinęs. Nes nė nenumano, ką pasakytų. Kiekvieną kartą, jau surepetavęs atsiprašymo žodžius, vis prisimena Vilties žvilgsnį, kai buvo nuėjęs jos aplankyti ligoninėje po įvykio cirke, – tylų ir smerkiantį, lyg turėdama tokią menką patirtį jau galėtų suvokti, kad jis susimovė. Kolinas supranta, kad būti tėvu – tai ne gražūs vaizdeliai iš sumautos reklamos, negana išradingai mestelėti kamuoliuką per žalią pievelę ar supinti kasytę. Reikia atmintinai mokėti visą eiliuotą knygelę „Labanakt, Mėnuliuk“. Turi prabusti vidury nakties akimirka anksčiau prieš jai iškrintant iš lovos. Turi žiūrėti, kaip ji sukasi pasidabinus balerinos sijonėliu, ir mintyse peršokus daugybę metų paspėlioti, koks apims jausmas per jos vestuves.

Tai nuolat palaikyti iliuziją, kad tavo žodis svarbiausias, nors tą pat akimirką, kai ji tau nusišypso ir jaukiai įsitaiso glėbyje, tampi bejėgis.

Šiomis dienomis Kolinas tiek daug galvoja apie Viltį, kad jau nebesupranta, kaip galėjo visai ją pamiršęs padaryti didžiausią klaidą – mylėtis su Džesika savo paties namuose.

Kolinas giliai atsidūsta. Jis myli Džesiką ir ji teisi – metas viską pradėti iš naujo. Taigi tylomis prisižada šįkart būti geresniu tėvu ir Vilčiai taip pat rasti vietos tame naujame gyvenimo puslapyje, kurį ką tik atvertė. Jis pasižada – kai tik viskas susigulės, grįš Vilties. Jis viską pasistengs atitaisyti.

– Pone Vaitai, – nekantriai šūkteli iš tarpdurio slaugos ligoninės administratorius. – Gal baigiam darbą?

Kolinas atsisuka ir įsikiša segtuką į kišenę. Pasiima naują pavyzdį ir sklandžiai aiškindamas, kiek pinigų ir laiko jis padėsiąs sutaupyti, vis nesiliauja galvojęs, kodėl žmogus, pragyvenantis iš to, kad padeda kitiems saugiai išnešti kudašių, pats, nors užmušk, neranda išeities iš susiklosčiusios padėties.

1999 metų rugsėjo 6-oji

Pasiėmusi dietinės kolos Milė Epštein įsitaiso svetainėje ant sofos šalia dukters.

– Na, pažvelk į gerąją pusę. Ji galėjo įsivaizduoti britų kareivį su milžiniška kailine kepure ir paskui skųstis, kad jis netelpa užpakalinėje automobilio sėdynėje.

Marija mineralinio vandens skardine vėsinasi kaktą.

– Kitą savaitę prasidės pamokos. O jeigu kiti vaikai iš jos tyčiosis?

– Tai dėl šito jaudiniesi? Na jau, Marija. Jai tik septyneri. Kitą savaitę ji nieko nebeprisimins.

Marija brauko lūpomis aštrų skardinės kraštą.

– Aš prisiminsiu, – tyliai sako ji.

Motina palinksta arčiau.

– Nieko tau nėra. Tai Kolinas prikalbėjo, kad esi išprotėjusi, nors tik šiek tiek negalavai.

– Tai buvo klinikinė depresija, mama.

– O tai ne tas pat, kaip įtikėti, kad ateiviai tau į smegenis siunčia žinias.

Marija atsisuka.

– Niekada ir netvirtinau, kad aš šizofrenikė.

– Mieloji. – Milė paliečia dukrai petį. – Ir tu, kai buvai penkerių, turėjai nematomą draugą, berniuką, vardu Volfas. Sakydavai, kad jis miega tavo lovos kojūgalyje ir liepia nieku gyvu nevalgyti daržovių.

– Ar taip mane guodi? – Marijai ima tvinksėti smilkiniuose.

Paėmusi valdymo pultelį ji įjungia motinos televizorių. Jis nieko kito nerodo, tik muilo operas, kurių ji nepakenčia, reklamas ir Martos Stiuart laidą. Paieškojusi tarp rečiau įjungiamų satelitinių kanalų nutaria apsistoti prie situacijų komedijos.

– Ne, įjunk aną. – Milė griebia pultelį. – Man patinka jo akcentas.

Pamačiusi Ijeno Flečerio antireliginę laidą ir jį patį, stybrinėjantį tai šen, tai ten lyg kokį nusivariusį kalakutą, Marija susiraukia. Pamanyk, akcentas. Balso moduliacijų tikriausiai išmokytas. Ji niekad nesuprato, kuo gi jis taip traukia tas begales žmonių, kita vertus, religija niekada pernelyg nesidomėjo, taigi ir religijos kritika jos netraukė.

– Tikriausiai žmonėms patinka į jį žiūrėti tik todėl, kad nori pamatyti, kaip Dievas, neapsikentęs jo burnojimo, trinktelės žaibu tiesioginiame eteryje, ir visi galės pasigrožėti.

– Pavyzdingas Senojo Testamento mąstymas. – Milė paspaudžia garso išjungimo mygtuką. – Ko gero, iš hebrajų mokyklėlės tu prisimeni kur kas daugiau.

Marija sumirksi.

– Lankiau hebrajų mokyklėlę?

– Vieną dieną. Mudu su tėvu pamanėm, kad reiktų tave pamokyti tradicijų. Kai kurie tavo draugai lankė sekmadienines mokyklėles… – Ji nusijuokia. – Tu parėjai ir pareiškei, kad verčiau lankysi baletą.

Marijos tai nenustebina. Vaikystėje jos santykis su religija buvo kaip vaiko iš žydų šeimos, šventyklą aplankančios tik per didžiąsias šventes, ir tai veikiau iš smalsumo pažiūrėti, kuo vilki žmonės. Marija pamena, kaip žiūrėdama į Kalėdų Senelį parduotuvėse trokšdavo užsiropšti jam ant kelių. Pamena, kaip per Kalėdas, kai visas pasaulis švęsdavo, jos šeima eidavo pietauti į kinų restoraną, o paskui žiūrėti filmo – jie būdavo vieninteliai žmonės visoje salėje.

Niekas nenustebo, kai Marija ištekėjo už episkopalinės bažnyčios nario.

Marija neprisimena, kad būtų lankiusi baleto pamokas, bet jeigu vis dar padaro penkias kojų pozicijas, tai tikriausiai dešimt baleto taisyklių kadaise buvo labai tvirtai įkaltos jai į galvą.

– Nežinojau…

– Oho! – šūkteli Milė. – Didžiulė kelionė! Jis keliaus per visą Ameriką! Antradienį buvo Niu Poltse.

– Negi Niu Poltse tiek daug ateistų? – juokiasi Marija.

– Priešingai. Nuvažiavo tenai, nes vienoje bažnyčių atseit kraujas iš statulos sunkėsi. Paaiškėjo, kad kalkakmenio nuosėdos ar panašiai.

Ekrano apačioje blyksteli raidės: „Houltonas, Meinas, TIESIOGIAI!“, o kamera rodo panoraminį vaizdą, mirgėte mirga trumparankoviai marškinėliai, išrašinėti žodžiais: GYVENIMO ŠAKA: JĖZUS – MEDIS. Paskui priartėja prie Ijeno Flečerio, stovinčio miegamojo autobusiuko tarpduryje.

– Tikras gražuolis, – atsidūsta Milė. – Tik pažvelk, kokia šypsena.

Marija net akių nepakelia nuo „TV gido“, kurį kaip tik varto.

– Taip, žinoma, – atsako. – Tikriausiai linksminasi kaip begalėdamas.

Ijenas dar niekad nesijautė taip siaubingai. Sukaitęs ir prakaituotas, galva nuo skausmo perpus plyšta, norisi nekęsti Meino, o gal ir visos Amerikos. Negana to, netgi laidai pasibaigus nėra ko tikėtis atokvėpio. Prodiuseris nesutinka užsakyti jam padoraus viešbučio, tvirtina, kad vyrukas, leidęsis į turą sujaudinti masių, turi būti pasirengęs mindyti žemę savo itališkais pusbačiais. Taigi – dėl gero įspūdžio – visa Ijeno kūrybinė grupė apsistos Houlton Holiday Inn, o pats Ijenas turės tenkintis išliaupsintąja konservų skardine.

Jis niekam nenori prisipažinti, kad žmogui, kuriam sunku užmigti naktimis, patogumai nėra antraeilis dalykas, tad dabar šlitinėja pervargęs. Nemiga – jo vieno reikalas, ir baigta. Vis dėlto Ijenas apsakyti negali, kaip jam norisi šitą spektaklį pasiųsti į visas keturias puses. Ir kitą apgavystę geriau jau būtų atskleisti kur nors arčiau prie viešbučio Ritz–Carlton.

Sulaukęs Džeimso ženklo, jis išlipa iš Dievo prakeikto kelioninio autobuso, aplinkui susispiečia būrelis reporterių. Prasispraudęs pro juos pasilipa ant tuščios čia pat paliktos pieno butelių dėžės.

– Visi tikriausiai žinote, – Ijenas rodo į nedidelį dievobaimingųjų būrelį, susispietusį prie išsikerojusios ponų Makinių obels, – kad pastarosiomis dienomis žmonėms kyla klausimų, ar iš tiesų Houltone, Meino valstijoje, nutiko stebuklas. Pasak Viljamo ir Butsės Makinių, rugpjūčio dvidešimtosios rytą po baisios audros vienoje perskilusioje šios obels šakoje jiems apsireiškęs Jėzus.

Ijenas pasisuka į medį. Ir tikrai, metinių rievių linijos ir plonyčiai išdžiūvusių sakų intarpai panėši į pailgą veidą tamsiomis akimis. Visuotinai priimtas Jėzaus paveikslas, jei žmogus linkęs tuo tikėti. Ijenas delnu lėtai uždengia atvaizdą.

– Ar čia veidas? Gali būti. Bet jeigu Makiniai nebūtų dievobaimingi katalikai, nuolat lankantys mišias, argi čia būtų išvydę Jėzų? O gal būtų palaikę jį Orvilu Redenbačeriu arba senelės broliu Samueliu? – Jis patyli, kad klausytojai pasvarstytų tokią versiją. – Ar tikėjimo stebuklas iš tiesų nepaaiškinamas ir dieviškas? O gal čia tik atsitiktinumas, žmonės mato tai, ką nori matyti?

Viena vienuolė aikteli, o Houltono parapijos kunigas žengia į priekį.

– Klausykit, pone Flečeri, – sako tėvas Reinoldsas. – Yra ir dokumentais patvirtintų stebuklų, pripažintų paties Šventojo Sosto.

– Tarkim, prieš kelerius metus Meksiko metro baloje apsireiškė Mergelė Marija?

– Nemanau, kad šis atvejis bus patvirtintas.

Ijenas prunkšteli.

– Liaukitės, tėve. Jeigu jūs būtumėt Mergelė Marija ir norėtumėt apsireikšti, tai nejaugi pasirinktumėte benzino balutės žvilgesį metro aikštelėje? Negi nepajėgiate pripažinti, kad ne visada būna taip, kaip atrodo?

Kunigas tapšnoja pirštu smakrą.

– Galiu, – lėtai taria jis. – O jūs?

Per minią nuvilnija kikenimas, ir Ijenas pasijunta išmuštas iš vėžių. Kad jį kur tą tiesioginį eterį.

– Ponios ir ponai, noriu jums pristatyti Prinstono universiteto daktarą Irviną Negelį iš miškininkystės katedros. Daktare?

– Medieną, – pareiškia profesorius, – sudaro kelių skirtingų tipų ląstelės, tarp jų – paskirstančios medžiagas ir stiprinančios medį. O šis paveikslas susidarė medienoje vykstant natūraliems procesams. Medžiui senstant gilesni sluoksniai nebeperduoda maisto medžiagų, juos užkemša sakai, dervos, taninas, todėl jie patamsėja ir sukietėja. Veidas, kurį čia pamatė ponai Makiniai, tėra nuosėdų sankaupa apmirusio medžio šerdyje.

Ijenas linkteli, prodiuseris prieina ir atsistoja šalia.

– Nežinau, ar jie kimba, – šnabžda Džeimsas. – Bet pokštas apie metro man patiko.

Daktaras Negelis netikėtai išsitraukia milžiniškas, baisokas gyvatvorių žirkles.

– Ponai Makiniai savo sutikimą man davė, – sako jis ir išsirinkęs šaką ją nukerpa. Mediena raustelėjusi, bet netrukus išryškėja metinės rievės. – Štai. Sakyčiau, primena peliuką Mikį.

Priekin žengia Ijenas.

– Profesorius nori pasakyti, kad tas neva Kristaus veidas tėra gamtos išdaiga. Kai medis toks didelis ir senas, visko gali pasitaikyti. – Staiga Ijenui šauna mintis ir išsitraukęs juodą žymeklį ant apnuogintos medienos jis nupiešia pavidalą. – Rodi, – pakviečia pažįstamą korespondentą, – kas čia?

Tas prisimerkia.

– Mėnulis.

Ijenas beda pirštu į tėvą Reinoldsą.

– Dubuo.

– Pusrutulis, – pareiškia daktaras Negelis.

Ijenas garsiai spragteli žymeklio gaubtelį.

– Suvokimas yra galinga jėga. Aš čia jokio Jėzaus veido neįžvelgiu. Tai mano nuomonė. Galiu klysti arba neklysti ir nieko neįrodysiu, tad jūs turite teisę abejoti mano žodžiais. Bet dėl tos pačios priežasties, kai Bilis Makinis ar tėvas Reinoldsas sako: „Taip, čia Jėzaus veidas“, – ką gi, tai irgi tėra nuomonė – ir jos taip pat neįmanoma įrodyti. Ir nesvarbu, ar juos palaiko popiežius, ar prezidentas, ar viso šio suknisto pasaulio dauguma. Be abejo, jie tai mato. Galbūt tai tiesa, o gal ir ne. Tad jeigu netikite manim, kodėl tikite jais?

– Žinai, nesuprantu nė pusės to, ką jis čia paisto, bet man vis tiek siaubingai patinka, – pareiškia Milė. – Tik pasižiūrėk į tą kunigą. Tiesiog violetinis.

Marija nusijuokia.

– Gal jau išjungti, mam? Ar po šito dar rodys Džerį Springerį?

– Labai juokinga. Jis tikras poetas, Marija. Tik pasiklausyk.

– Kalba pagal kieno nors sukurtą scenarijų, – atšauna Marija, o Ijenas Flečeris tuo metu pakelia Bibliją ir sarkastiškai skaito:

– „Tik apie vaisių to medžio, kuris yra sodo viduryje, Dievas sakė: Nuo jo nevalgysite, nei jį liesite, kad nemirtumėte.“

Į kambarį įeina Viltis ir įsitaiso ant sofos.

– Jau girdėjau šitą eilėraštį.

Keisčiausia, kad Biblijos eilutės labai girdėtos ir Marijai, nors niekaip negali atsiminti kur. Bibliją Marija skaičiusi labai seniai, o Viltis, kiek jai žinoma, nė akyse jos nemačiusi. Juodu su Kolinu vis atidėliojo imtis religinio dukros auklėjimo, nes abu nenorėjo veidmainiauti.

– Bet žaltys tarė moteriai…

Vos Viltis ištaria šiuos žodžius, Ijenas Flečeris pakartoja juos iš ekrano, o tada, nusiskynęs nuo Makinių obels obuolį, tarsi provokuodamas atsikanda didelį kąsnį. Ir staiga Marija prisimena, kur girdėjo Ijeno skaitomas eilutes – prieš kelias dienas, vidury nakties užsikorusi ant sūpynių skersinio, jas tyliai niūniavo Viltis. Vos prieš keletą dienų, kai Viltis – per savo trumpą gyvenimą nė karto nebuvusi bažnyčioj nei šventykloj, niekada nelankiusi jokios sekmadieninės nei hebrajiškos mokyklėlės, – kartojo Pradžios knygos eilutes lyg kokią paprastą vaikišką dainelę.

Studijoje Pagan Productions Los Andžele dirbantys vyrai ir moterys laikosi nuo Ijeno kiek atokiai, matyt, bijodami ugningo jo temperamento protrūkių, gebėjimo savaip išversti pašnekovo žodžius šio nenaudai ir dar klausydamiesi savisaugos instinkto – jeigu kartais pasirodytų, kad ponas Flečeris klysta ir Paskutinio teismo dieną Dievas, sviesdamas jį į ugnies ežerą, nenublokštų ir jų kartu. Jiems gerai mokama ir už pagarbą asmeniniam darbdavio gyvenimui, ir už atsisakymus duoti kokius nors interviu. Štai kodėl ničniekas už Pagan Productions sienų nežino, kad antradienio rytais Ijenas kažkur nuolat išvyksta.

Savaime suprantama, Ijeno bendradarbiai, lyg galvas nutrūkę, kuria visokiausias versijas – jis susitikinėja su meiluže. Lankosi raganų sąskrydžiuose. Skambina popiežiui, kuris yra slaptas Pagan Productions partneris. Keletą kartų drąsuoliai bandė sekti, kur link jis pasuks sėdęs į savo juodą visureigį. Bet Ijenas, nardydamas Los Andželo greitkeliu, visų nusikratydavo. Kažkas tvirtino nusekęs jį iki pat Los Andželo oro uosto, bet niekas nepatikėjo. Kurgi galima nuskristi, kad dar tą pačią dieną grįžtum montuoti laidos?

Antradienio rytą, kai Ijenas vėl ruošiasi apšviesti prie Jėzaus medžio susibūrusius žmonelius, šalia kelioninio autobuso tyliai sustoja juodas ilgas limuzinas. Ijenas su Džeimsu ir dar keli prodiuserio padėjėjai aptaria šurmulį, kurį spaudoje sukėlė naujausios jo kalbos.

– Turiu išvažiuoti, – paskelbia Ijenas, jis lengviau atsikvepia pamatęs sustojusį automobilį. Šiandien jis važiuoja ne iš Los Andželo, o iš Meino, todėl reikės tiksliau apskaičiuoti laiką ir persėdimus.

– Turi išvažiuoti? – perklausia Džeimsas. – Kur?

– Kai kur. Atleisk, maniau, užsiminiau, kad šiandien teks baigti anksčiau.

– Neužsiminei.

– Ką gi, vakare grįšiu. Tada ir baigsim.

Jis čiumpa portfelį, odinį švarką ir trinkteli automobilio durelėmis.

Lygiai po dviejų valandų su puse jis peržengia nedidelio mūrinio namo slenkstį. Žingsniuoja koridoriais savim pasitikėdamas, kaip jau ne kartą čia buvęs; žmonės, sėdintys koridoriuose, sveikindamiesi jam linksi. Jis traukia į poilsio kambarį, apstatytą ąžuoliniais stalais, televizoriais ir krėslais, aptrauktais kartūnu. Ijenas eina į tolimiausią kampą, ten prie stalo sėdi žmogus. Nors kambaryje šilta, Maiklas vilki megztinį be apykaklės ir marškinius su sagutėmis apykaklės kampučiuose. Jo rankos pašo malką kortų, viena po kitos jos krinta ant stalo.

– Būgnų karalienė, – murma jis. – Vynų šešakė.

Ijenas prisėda priešais.

– Labas, – švelniai sako jis.

– Širdžių karalienė. Vynų dviakė. Širdžių septynakė.

– Kaip laikaisi Maiklai? – Ijenas palinksta arčiau.

Vyras patrauko pečiais.

– Kryžių šešakė! – griežtai pareiškia jis.

– Kryžių šešakė, drauguži. – Ijenas linkteli, atsidūsta ir vėl atsitraukia. Žiūri į kortas, viena po kitos krintančias ant stalo: raudona, juoda, raudona, juoda. Maiklas atverčia tūzą.

– O ne, – ištaria vyras. – Tūzas…

– Tūzas pro šalį, – baigia Ijenas.

Maiklas pirmą kartą prabėgomis žvilgteli į jį.

– Tūzas pro šalį, – pakartoja ir toliau vardija metamas kortas.

Ijenas tyliai sėdi, kol praeina lygiai valanda – ne todėl, kad Maiklas būtų pradėjęs su juo bendrauti, bet todėl, kad jis pastebėtų, jei Ijenas išeitų bent keliomis minutėmis anksčiau.

– Pasimatysim po savaitės, drauguži, – sumurma Ijenas.

– Kryžių karalienė. Širdžių aštuonakė.

– Ką gi, iki, – ištaria Ijenas ir sunkiai nuryja gerklėje įstrigusį gumulą.

Jis išeina laukan ir leidžiasi kelionėn atgal į Meiną.

Visai neseniai Viltis atrado: jei labai stipriai užsimerksi ir dar patrinsi akis nykščiais, tai pamatysi visokių keistybių – žvaigždučių ir mėlynai žalių apskritimų. Jie panašūs į akių raineles, lyg ten, akių gelmėje, būtų veidrodžiai, rodantys visus šiuos regėjimus. Ji timpteli vokų kampučius ir viską užlieja raudonis – tikriausiai tokios štai spalvos turėtų būti pyktis. Pastaruoju metu tai mėgstamiausias jos užsiėmimas, nors vakar, kai teko eiti į mokyklą, nelabai pavyko. Vilis Merseris pareiškė, kad tik mazgės nešiojasi priešpiečius dėžutėse su undinėlėmis, o kai Viltis, stengdamasi nekreipti į jį dėmesio, panoro pasikalbėti su savo gynėja, Vilis ėmė juoktis ir išvadino ją prietranka. Ji užsimerkė, kad jo nebematytų, paskui viskas susimaišė ir nespėjo ji nė apsidairyti, o mokyklos seselė jau skambino į namus mamai ir aiškino, kad mergaitė vis trina akis, matyt, jai akių gleivinės uždegimas.

– Ar tau skauda akis? – dabar klausinėja gydytoja Keler.

– Ne, tik kiti taip galvoja.

– Aha. Tavo mama man papasakojo, kas nutiko vakar mokykloje.

Viltis sumirksi, paskui užvertusi galvą atsigręžia į dienos šviesos lempą ir užsimerkia.

– Man nieko neskaudėjo.

– Neskaudėjo.

– Man taip patinka. Visko pamatau. – Ji kilsteli smakrą. – Pati pabandyk! – meta iššūkį.

Jos nuostabai, gydytoja nusiima akinius ir patrina akių vokus kaip Viltis.

– Matau baltą dėmę. Panašu į mėnulį.

– Čia tavo akyje.

– Tikrai? – gydytoja Keler vėl užsideda akinius. – Ar tikrai žinai?

– Na, ne, – prisipažįsta Viltis. – Bet negi užsimerkusios akys galėtų ir toliau dairytis aplink?

– Gal ir galėtų. Ar ir savo draugę matai, kai šitaip užsimerki?

Vilčiai nepatinka kalbėti apie savo draugę. Vis dėlto gydytoja Keler nusiėmė akinius ir pasitrynė akis, o šito Viltis nė už ką nesitikėjo.

– Kartais, – sako mergaitė kuo tyliausiai.

Gydytoja Keler atidžiai žiūri į ją, taip niekas nėra spoksojęs. Mama, kai Viltis mėgina jai ką nors pasakyti, paprastai tik sumurma: „Mmm“ arba „Tikrai?“, bet iš tiesų jos mintys sukasi apie begales kitų reikalų. O ponia Grenaldi išvis niekam nežiūri į akis. Spokso mokiniams virš galvų, tarsi šiems plaukuose tarakonai bėgiotų.

– Ar seniai turi tą draugę?

– Kurią? – klausia Viltis, nors puikiai supranta, kad gydytojos Keler apmauti nepavyks.

Psichiatrė palinksta priekin.

– Viltie, ar daug draugų turi?

– Aišku. Žaidžiu su Elza ir Sara, na, dar su Gariu, kai mama liepia, bet Garis mano drabužius teplioja snargliais, mano, kad nematau.

– O kitų draugų, tokių kaip tavo gynėja?

– Ne. – Viltis pagalvoja. – Kitų, tokių kaip ji, nepažįstu.

– Ar ji dabar čia, su mumis?

Viltis nesmagiai apsidairo.

– Ne.

– Ar tavo gynėja su tavim kalbasi?

– Taip.

– Gal kartais tave gąsdina?

Viltis papurto galvą.

– Man su ja gera.

– Ji tave liečia?

– Kartais. – Viltis užsimerkia ir suspaudžia akis nykščiais. – Papurto mane naktį, kad pažadintų. Ir dažnai apkabina.

– Kaip miela, – sako gydytoja Keler. – Tau tikriausiai patinka.

Viltis sutrikusi linkteli.

– Ji sako, kad mane myli labiausiai.

– Tai ji tik tavo draugė? Daugiau niekieno?

– Oi, ne, – atsako Viltis. – Ji turi ir daugiau draugų. Tik dabar su jais ne taip dažnai matosi. Ir aš anksčiau dažnai nueidavau pas Brianą, o dabar ji eina į kitą mokyklą ir kartu žaidžiame rečiau.

– Ar tavo gynėja pasakoja tau apie tuos kitus draugus?

Viltis ištaria keletą vardų.

– Ji draugavo su jais labai seniai, o dabar nebe.

Gydytoja Keler patyli. Keista, dažniausiai ji vis klausinėja ir klausinėja, kol Viltį apima noras užsikimšti ausis. Mergaitė žiūri į gydytojos rankas, šios vos pastebimai virpa, visai kaip mamos, kai toji gerdavo vaistus.

– Viltie, – galų gale taria gydytoja Keler, – ar tai… ar tu norėjai… – atsidūsėjusi ji kalba toliau: – Gal tu meldeisi, kad toji draugė ateitų?

– Ką reiškia melstis? – Viltis suraukia nosytę.

Iš spindinčių psichiatrės Keler akių Marija supranta, kad persilaužimas jau netoli. O galbūt jau ir įvykęs, sunku nuspręsti, nes Viltis prie lango žaidžia ramiai. Gydytoja Keler prisėda ant stalo krašto ir pamoja Marijai, kad ši taip pat įsitaisytų.

– Šiandien Viltis paminėjo keletą vardų – Hermanas Juozapas iš Šteinfeldo, Elžbieta iš Šėnau, Julijona Falkonieri. – Gydytoja Keler žvilgteli ir vėl nuleidžia akis.

Marija gūžteli pečiais.

– Nepažįstame jokių Hermanų. O tas Šėnau, ar tai kur nors netoliese?

– Ne, ponia Vait, – tyliai atsako gydytoja. – Tolių toliausiai.

Marija nervingai nusijuokia.

– Ką gi, tada ji tuos vardus, matyt, išsigalvojo. Na, jeigu susigalvojo nematomą draugę… – balsas skamba vis tyliau, kol visai užgęsta, staiga suprakaituoja delnai, nors Marija niekaip nesupranta, ko taip jaudinasi.

Psichiatrė pasitrina smilkinius.

– Septynmetei būtų sunkoka nei iš šio, nei iš to sugalvoti tokius vardus. Ir jie neišgalvoti. Tai išties tikri… tiksliau – gyvenę žmonės.

Dar labiau sutrikusi Marija linkteli.

– Gal mokykloje apie juos mokėsi? Pernai Viltis buvo tapusi tikra džiunglių žinove.

– Ar ji lanko parapijos mokyklą?

– Oi, ne. Mes ne katalikai. – Marija neryžtingai šypteli. – O ką?

Gydytoja Keler sėdi priešais Mariją ant paties stalo kraštelio.

– Prieš ištekėdama ir tapdama psichiatre, buvau vadinama Marija Margareta O’Salivan ir gyvenau Evanstone, Ilinojaus valstijoje. Kiekvieną sekmadienį priimdavau Komuniją, sutvirtinimo proga man iškėlė tikrą puotą ir iki pat įstojimo į Jeilį lankiau parapijos mokyklą. Apie Hermaną Juozapą aš mokiausi savo mokykloje. Ir apie Elžbietą su Julijona. Tai katalikų šventieji, ponia Vait.

Marija netenka žado.

– Na, – išspaudžia, nes nežino, kokios reakcijos iš jos tikimasi.

Gydytoja Keler žingsniuoja pirmyn atgal.

– Galbūt mes ne visai aiškiai supratome, ką sako Viltis. Toji gynėja… žodžiai… tokie panašūs.

– Ką norite pasakyti?

– Jūsų dukra, – ramiai taria gydytoja, – manau, ji bendrauja su Dievu3.

3 Angliškai guard (sargas, gynėjas) ir God (Dievas) skamba panašiai.

TREČIAS SKYRIUS

Mintis yra stipri ir gali ji savy

Paversti rojų pragaru ir pragarą dangum.

Džonas Miltonas, „Prarastasis rojus“

1999 metų rugsėjo 20-oji

Grinheiveno ligoninėje viena moteris tikėjo, kad jos ausyje gyvena Mergelė Marija. „Taip patogiau, – sakydavo ji mums, – šnabždėti pranašystes.“ Kai kada ji susikviesdavo slaugytojas, gydytojus, kitus pacientus ir pasiūlydavo pažiūrėti. Kai atėjo mano eilė, prisikišau taip arti, kad giliai angoje pamačiau pulsuojant rausvą membraną. „Ar matei?“ – pareikalavo atsakymo ji, o aš linktelėjau svarstydama, kuri gi iš mūsų kvailiau atrodome.

Viltis dabar dažnai praleidžia pamokas, o aš jau dvi savaites nebuvau prisėdusi prie savo žaislinio namelio. Ligoninėje mus galima rasti dažniau nei namie. Vilčiai padarytas magnetinis rezonansas, kompiuterinė tomografija ir visi kraujo tyrimai, todėl žinome, kad jai nėra nei smegenų auglio, nei jos skydliaukė pakitusi. Be to, gydytoja Keler jau konsultavosi su kolegomis dėl jos elgesio.

„Beveik visos suaugusiųjų haliucinacijos susijusios su religija, valdžia arba velniu, – pasakė ji man. – Bet Viltis elgiasi kaip sveikiausias vaikas ir jokių kitų psichozės nulemto elgesio požymių nematyti.“

Ji norėjo, kad Viltis kurį laiką pavartotų risperidono, vaistų nervams sustiprinti. Jeigu nematoma draugė pranyks, tiek ir bus buvus bėdos. O jeigu ne, ką gi, tada ir pagalvosim, ką toliau daryti.

Su Dievu bendrauti Viltis jokiu būdu negali, tuo neabejoju. Bet tuoj pat klausiu savęs: o kodėl gi ne? Keisčiausių atvejų buvę ir anksčiau. Motina turi ginti savo vaiką, kad ir kokių keistenybių jis prisigalvotų. Bet jei pradėsiu visiems pasakoti, kad Viltis bendrauja su Dievu, kad ji nėra pamišusi, – pamišėle jie ims laikyti mane. Ir vėl.

Vilčiai išrašyto risperidono tabletę pirma turiu sutrinti grūstuvėje ir įmaišyti į šokoladinį pudingą, kad ji nejaustų skonio. Gydytoja Keler sako, kad antipsichoziniai vaistai veikia greitai, ne taip kaip prozakas ar zoloftas, todėl norint pamatyti, ar padeda, nereikės laukti aštuonių savaičių. O kol kas teks stebėti ir laukti.

Viltis miega, susirietusi į kamuoliuką po antklode su mažąja undinėle. Atrodo, vaikas kaip vaikas. Tikriausiai pajunta, kad aš šalia, nes pasirąžo, atsisuka ir atsimerkia. Nuo vaistų akys tarsi stiklinės ir abejingos. Veido bruožus ji paveldėjo iš Kolino, tačiau krūptelėjusi suvokiu, kad dabar veikiau panaši į mane.

Atmintyje šmėsteli Grinheivene praleisti mėnesiai – už nugaros uždaromos ir užrakinamos durys, raminamųjų dūris į ranką ir vis besisukantis klausimas: kodėl Kolinas, psichiatras ir netgi teisėjas viską pasakė už mane, nors pati norėjau pasakyti tiek daug?

Tikrai dar nesuvokiu, kas man būtų baisiau – sužinoti, kad Viltis serga psichikos liga ar kad neserga?

– Miegas, – kartoja Viltis. – M-I-E-G-A-S.

– Nuostabu. – Antroje klasėje ji pradėjo mokytis tarti žodžius paraidžiui. – Šienas.

– Š-I-E-N-A-S.

Padedu popieriaus lapą ant virtuvės stalo.

– Visas raides pasakei teisingai. Ir pati galėtum mokyti.

– Galėčiau, – ramiai atsako ji. – Mano gynėja sako, kad kiekvienas žmogus galėtų kitus šio to išmokyti.

Na štai, net sustingstu. Jau dvi dienas Viltis nebuvo užsiminusi apie nematomą žaidimų draugę, ir aš jau pradėjau tikėti, kad vaistai padėjo.

– Tikrai? – klausiu, o pati svarstau, ar galėčiau pasiekti gydytoją Keler per pranešimų gaviklį. Galbūt, remdamasi ir mano vienos stebėjimais, ji sutiktų, kad daugiau neduočiau dukrai vaistų. – Tai toji draugė vis dar trinasi aplink?

Viltis prisimerkia ir aš suprantu, kad ji liovėsi kalbėti apie savo gynėją dėl rimtos priežasties – tai per ją pakliuvo į bėdą.

– Kodėl klausi?

Svarstau, kaip atsakytų gydytoja Keler: Nes noriu tau padėti. Paskui galvoju, ką pasakytų mano motina: Jeigu ji tavo draugė, tai ir aš norėčiau su ja susipažinti. Bet, mano nuostabai, išsprūsta žodžiai iš mano pačios širdies:

– Nes tave myliu.

Man atrodo, kad Viltį jie sukrečia kaip mane pačią.

– O… gerai.

Suimu jos rankas.

– Norėčiau tau kai ką pasakyti, Viltie. – Jos akys suapvalėja, kupinos lūkesčio. – Seniai seniai, dar prieš tavo gimimą, aš dėl kai ko labai nusiminiau. Ir, užuot papasakojusi žmonėms, kaip jaučiuosi, pradėjau keistai elgtis. Lyg pakvaišusi. Kai ką padariau ir tai išgąsdino daugybę žmonių, todėl mane nusiuntė į tokią vietą, kur visai nenorėjau būti.

– Kaip į kokį… kalėjimą?

– Panašiai. Bet dabar nesvarbu. Tenorėjau, kad žinotum – nieko tokio, jeigu tau liūdna. Aš suprantu. Nereikia kvailioti, jei nori parodyti, kad tau liūdna.

Vilties smakras virpteli.

– Man neliūdna. Ir aš nekvailioju.

– Na, tos tavo gynėjos visai neseniai dar nebuvo.

Ašaros, kurios iki šiol tik kaupėsi akyse, pasipila skruostais.

– Tai manai, kad prisigalvojau? Kaip gydytoja Keler, vaikai mokykloje, kaip ponia Grenaldi. Visi sau manot, kad trokštu dėmesio. – Staiga ji giliai įkvepia. – Ir dabar man reikės išvykti į tokį kalėjimą?

– Ne, – sakau stipriai ją apkabindama. – Niekur tau nereikės išvykti. Ir nesakau, kad tu ją išsigalvojai, Viltie, tikrai nesakau. Tik noriu paaiškinti – kadaise man buvo labai liūdna ir tuomet atrodė, kad matau tai, ko iš tikrųjų nebuvo, – daugiau nieko.

Viltis įsikniaubia man į petį ir purto galvą.

– Ji tikra. Tikra.

Užsimerkiu, patrinu nykščiu viršum nosies, kad neįsiskaudėtų galva. Ką gi, Roma irgi ne per vieną dieną buvo pastatyta. Atsistoju, pasiimu tuščią ovalią lėkštę nuo sausainių, šiuos suvalgėm po pietų. Jau suku į virtuvę, bet Viltis trūkteli man už palaidinukės krašto.

– Ji nori tau kai ką pasakyti.

– O?

– Ji žino apie Priscilą. Ir tau atleidžia.

Lėkštė išslysta iš rankų ir terkšteli ant grindų.

Kai man buvo aštuoneri, taip norėjau kokio nors naminio gyvūnėlio, kad pradėjau slapčia į namus temptis visokiausius padarus: varles, balinius vėžliukus, o kartą parsinešiau netgi voverę. Kai vieną vėžliuką pamatė rėpliojant per virtuvės stalą, mamos kantrybė trūko. Nenorėdama, kad užsikrėsčiau salmonelėmis, vieną dieną ji parnešė katytę ir pareikalavo pažadėti palikti ramybėje visus kitus padarus.

Katytę pavadinau Priscila, nes tą savaitę iš bibliotekos buvome parsinešę knygelę apie princesę tokiu vardu. Murklė miegodavo ant mano pagalvės, o uodega, lyg kokia kailinė kepurė, apsivydavo man kaktą. Leisdavau jai lakti pieną iš savo dubenėlio su dribsniais. Rengdavau lėlių drabužėliais ir apmaudavau medvilninėmis kojinaitėmis.

Kartą nusprendžiau ją išmaudyti. Mama paaiškino, kad katės nepakenčia maudynių ir mieliau nusilaižo visą purvą, negu artinasi prie vandens. Bet mama sakė, kad Priscilai nepatiks važinėtis ir lėlių vežimėlyje suvystytai vystyklais, o jai patiko. Taigi vieną saulėtą dieną žaisdama kieme pripyliau į kibirą vandens ir pasišaukiau katytę. Palaukusi, kol mama kur nors išeis, panėriau katę į vandenį.

Ji priešinosi. Raitėsi ir draskėsi, bet šiaip taip išlaikiau ją vandenyje nė neabejodama, kad elgiuosi tinkamai. Ištryniau brangiu muilu, kurį buvau pasivogusi iš tėvų vonios kambario. Labai rūpestingai išmuilavau visas tas vietas, kurias mama man primindavo praustis ypač kruopščiai. Taip įsijautusi ją maudžiau, kad visai pamiršau ištraukti iš vandens atsikvėpti.

Mamai pasakiau, kad Priscila tikriausiai pati įkrito į kibirą, o kadangi verkiau pasikūkčiodama, ji manim patikėjo. Bet net daugybei metų praėjus vis dar jaučiu, kaip po suglebusiu šlapiu kailiu juda kauliukai. Ir kartais pro miegus pajuntu pirštais gniaužianti menkutį kūnelį.

Niekada nebeturėjau kitos katės. Ir niekam nesu nė žodeliu apie tą įvykį prasitarusi.

– Marija, – ramiai žiūri į mane motina, – kodėl dabar man pasakoji?

Žvilgteliu mamos svečių kambario pusėn, kur Viltis nuėjo pažaisti su dėžute sagų.

– Ar tu žinojai?

– Ką žinojau?

– Apie Priscilą? Kad aš ją paskandinau?

Mama išpučia akis.

– Žinoma, ne. Tik prieš penkias minutes sužinojau.

– O tėtis? – Protas puola skaičiuoti: kai jis mirė, Viltis tebuvo dvejų, kiek ji tegali prisiminti iš tų laikų?

Motina suima man ranką.

– Ar gerai jautiesi, Marija?

– Ne, mam, negerai. Bandau suvokti, iš kur dukra žino mano paslaptį, kurios niekam gyvam nesu pasakojusi. Ar čia aš atkritau, ar Viltis kraustosi iš proto, arba… – ir nutylu suvokusi, ką ketinu pasakyti.

– Kas?

Pažvelgiu į motiną, paskui į koridorių, iš kur skamba Vilties balselis. Negaliu taip paprastai ištarti žodžių, kaip kad kitos motinos didžiuodamosi pliauškia apie savo vaikus, lyg riešutus kremtančius matematikos uždavinius ar puikiai atmušančius kamuoliuką. Na ir prasidėtų, jei tik išsižiočiau. Kam tie nervai ir ginčai.

– Arba Viltis sako tiesą, – sušnabždu.

– Tai tau, dėl Dievo meilės! – piktai šūkteli motina. – Tu tikrai atkritai.

– Kodėl? Kodėl taip sunku patikėti, kad Viltis bendrauja su Dievu?

– Paklausk Mozės motinos.

Ir tik tada man dingteli.

– Tu ja netiki! Savo pačios anūke!

Norėdama įsitikinti, kad Viltis vis dar žaidžia, motina dirsteli į koridorių.

– Gal galėtum tyliau? – šnypščia. – Nesakau, kad netikiu Viltimi. Tik nenoriu skubotai spręsti.

– Manim tu tikėjai. Palaikei netgi tuomet, kai mėginau nusižudyti, kai Kolinas, teisėjas ir visi Grinheiveno gydytojai tvirtino, kad mane reikia uždaryti.

– Tai visai kas kita, tai nutiko tik kartą, be to, priešinausi Kolinui. – Ji iškelia rankas. – Marija, žmonės vis dar žudo vieni kitus dėl religijos.

– Tai jeigu ji regėtų Abraomą Linkolną arba Kleopatrą, būtų kita kalba? Dievas nėra keiksmažodis, mam.

– Taigi, – atsako ji. – Gali būti ir taip.

1999 metų rugsėjo 23-ioji

Šiandien paštu gaunu sąskaitas už elektrą, telefoną ir ištuokos liudijimą.

Vokas oficialus – su Graftono apygardos teismo spaudu, viduje storas popierių pluoštas. Plėšdama jį, popieriumi įsipjaunu pirštą. Štai taip vos per šešias savaites mano santuokai ateina galas. Prisimenu apeigas, kurių laikosi tautos kitose pasaulio šalyse – indėnai lauke prie vigvamo palieka vyriškus batus, arabai tris kartus ištaria: „Aš su tavim skiriuosi“, – ir staiga visa tai man pasirodo ne taip jau ir kvaila. Akyse regiu Koliną su savo advokatu priešais teisėją ir teismo posėdį, apie kurį nė nežinojau. Gal tuos popierius derėtų laikyti seife šalia santuokos liudijimo ir paso, bet sunku įsivaizduoti, kaip į tą mažą dėžutę sutilptų tiek daug metų.

Staiga pajuntu, kad širdis nebetelpa krūtinėje. Metų metais dariau tai, ko norėjo Kolinas. Elgiausi kaip toji moteris, kurią kartą stebėjau iš tolo, – veltinio švarkeliai ir margo kartūno suknelės, kvietimai kolegų vaikams arbatėlės, Kalėdų girlianda virš židinio. Apaugau kiautu, kuriuo jis galėjo didžiuotis. Buvau jo žmona, o dabar, kai ja nebesu, iš tiesų nenutuokiu, kuo dar galėčiau būti.

Mėginu įsivaizduoti Koliną su koledžo futbolo komandos uniforma. Bandau pajusti, kaip jis spaudė man ranką per vestuves. Stengiuosi, bet nesiseka – vaizdai neaiškūs ir išplaukę, sunku net prisiminimais juos pavadinti. Gal ir širdies skausmas taip pasimirš? Gal galima pakeisti savo istoriją, kad tai, kas gera, virstų legendomis, o tai, kas bloga, išgaruotų kaip nebuvę. Man tereikėtų žvilgtelėti į Viltį ir suprasčiau tik kvailinanti save.

Metu laiškus ant stalo lyg iššūkį. Blogiausia, kad kam nors pasibaigus, visada laukia bauginanti pradžia.

– Dieve padėk, – sakau slėpdama delnuose veidą ir pravirkstu.

– Mamyte, – šaukia Viltis, įlėkusi į virtuvę, – apie mane yra knyga! – Pjaustau morkas vakarienei, o ji šoka aplinkui. – Ar galim ją gauti? Galim?

Žvelgiu į ją, nes jau kuris laikas nemačiau tokios susijaudinusios. Nuo risperidono ji būdavo apsnūdusi ir vangesnė. Dar tik pora dienų, kaip jos kūnas įveikė šį šalutinį poveikį.

– Aš nieko apie ją negirdėjusi. O iš kur tu sužinojai?

– Gynėja pasakė, – ištaria ji, ir aš vėl pajuntu dūrį paširdžiuose. Viltis prisitraukia taburetę prie atmintinės ir susikaupusi pakeverzoja kreivomis raidėmis EI. SI. MOR. – Čia dėdė, kuris parašė. Gerai?

Žiūriu į morkas, lyg žaidimo šiaudeliai pažirusias ant pjaustymo lentos. Į vištą, apdėliotą paprikomis, laukiančią virš orkaitės. Iki bibliotekos nuvažiuoti truks tik dešimt minučių.

– Gerai, – sakau. – Susirask kortelę.

Viltis taip džiaugiasi, jog mane nusmelkia kaltės jausmas, nes dabar rezgu planą norėdama jai įrodyti, kad visa tai tėra vaizduotės žaismas. Kai pamatys, jog nėra jokio EI. SI. MOR, gal tada patikės, kad nėra ir gynėjos.

Savaime suprantama, tokios pavardės neatsiranda nei kompiuterizuotame bibliotekos kataloge, nei apdulkėjusioje kartotekoje.

– Nežinau, Viltie. Atrodo, nėra.

– O mokyklos bibliotekininkė sako, kad mūsų miestelis labai mažas, todėl kartais reikia užsisakyti knygas iš kitų mokyklų bibliotekų. Visai nesunku, tik reikia užpildyti formą. Gal einam pasiklausti bibliotekininkės?

Prisitaikysiu, galvoju. Vesdamasi Viltį už rankos prieinu prie vaikų skyriaus bibliotekininkės.

– Mes ieškome EI. SI. MOR knygos.

– Vaikiškos?

Viltis linkteli.

– Ten parašyta apie mane.

Bibliotekininkė šypsosi.

– Ką gi, kataloguose turbūt jau žiūrėjot. Tokio autoriaus nesu girdėjusi… – Ji pirštu tapnoja smakrą. – Kiek tau metų?

– Po dešimties mėnesių ir pusės bus aštuoneri.

Bibliotekininkė pasilenkia prie Vilties.

– Iš kur sužinojai apie tą knygą?

Viltis žvilgteli į mane.

– Viena teta parodė pavardę. Ir užrašė.

– Aha. – Bibliotekininkė paima nuo stalo lapelį popieriaus. – Esu mokiusi pirmokus. Kartais pasitaiko, kad tokio amžiaus vaikai raides rašo atvirkščiai. – Ji sukeičia pavardės raides. – Na štai. Jau kas kita.

Viltis pažvairuoja į žodį, pakartoja.

– Ką reiškia ROM?

– Manau, knyga, kurios ieškai, štai čia, – sako bibliotekininkė, traukdama iš lentynos Bibliją. Atverčia Laiško romiečiams penkioliktą skyrių ir mirkteli.

– Šitas! – krykštauja Viltis, pamačiusi savo vardą. – Čia apie mane!

Aš spoksau į puslapį. Keletas eilučių apie viltį.

Dukra ima skaityti sunkiai dėliodama žodžius.

– Taigi vilties Di… Diev…

– Dievas.

– Vilties Dievas jus, gyvenančius tikėjimu, – kartoja ji, – tepripildo visokių džiaugsmų ir ramybės. – Ji skaito toliau, o aš užsimerkiu, mėgindama viską kaip nors paaiškinti.

Galbūt Viltis jau kur nors matė šį tekstą, gal pamatė ir jos vardą reiškiantį žodį, įspraustą tarp visų kitų. Betgi mes nė Biblijos neturime.

Visada pavydėjau tvirtai tikintiems žmonėms, kurie tragedijos akivaizdoje gali kliautis malda ir tikėtis, kad viskas kaip nors susitvarkys. Kad ir kaip nemoksliškai tai atrodytų, ką gi, būtų nuostabu perkelti visą atsakomybę ir kančią ant tvirtesnių pečių.

Jei prieš kokį mėnesį būtumėt manęs paklausę, ar aš tikiu Dievą, būčiau atsakiusi, kad taip. Jei būtumėt paklausę, ar norėčiau, kad ir mano vaikas tikėtų, būčiau atsakiusi – taip. Tik nenorėjau pati imtis mokyti.

Ir aš jos nemokiau.

– Pasakyk savo Dievui, – šnabždu. – Pasakyk jai, kad aš tikiu.

Kiek pamenu, prieš visus šiuos įvykius Viltis tik kartą paklausė manęs apie Dievą. Jai buvo penkeri ir mokykloje ką tik buvo išmokusi ištikimybės priesaiką.

– Dievo valioje, – atmintinai sakė ji ir staiga paklausė: – O kas tas Dievas?

Sutrikau ir karštligiškai svarsčiau, kaip čia viską paaiškinti neužkabinus religinių skirtumų, juo labiau Jėzaus.

– Na, – rinkau jai suprantamus žodžius, – Dievas tai pats didžiausias angelas iš visų. Jis gyvena aukštai danguje, tokioje vietoje, kuri vadinasi rojus. Jo darbas – saugoti mus, kad nieko blogo nenutiktų.

Viltis ilgokai pamąstė.

– Kaip didelė didelė auklė?

– Taip, – atsipalaidavau aš.

– Bet Dievas – tai dėdė, – suabejojo Viltis. – O visos mano auklės buvo tetos.

Kad ir kaip sunku klausytis psichiatrės Keler, esą Viltį kamuojančios haliucinacijos, dar baisiau pripažinti kitą variantą. Mažoms mergaitėms to nenutinka, įtikinėju save bemiegėmis naktimis, kol suvokiu, kad neturiu jokios teisės spręsti. Gal čia toks septynmečio vaiko raidos etapas, panašiai kaip pabaisų po lova ieškojimas ar meilė brolių Hansonų popgrupei. Kitą rytą palieku Viltį pas motiną ir važiuoju į Dartmuto koledžo Beikerio biblioteką. Čia užduodu bibliotekininkei keletą klausimų apie vaikišką Dievo suvokimą, o paskui vaikštau po tamsų knygų lentynų labirintą, kol randu jos rekomenduotą knygą. Tikiuosi kokios nors panašios į daktaro Spoko studiją apie vaiko auginimą, bet jos nurodyta knyga – Batlerio „Šventųjų gyvenimai“.

Atsiverčiu tą seną knygą ketindama skaniai pasijuokti, o tada jau toliau žadu ieškoti daktaro Spoko. Bet nespėju nė apsižiūrėti, kaip išsėdžiu visą dieną skaitydama apie jaunąją Bernadetą Subiru iš Lurdo Prancūzijoje; 1858 metais ji keletą kartų kalbėjosi su Mergele Marija. Apie mažąją Julijoną Falkonieri, gyvenusią keturioliktame amžiuje, mačiusią Kristų ir Jo apdovanotą gėlių vainiku. Apie kitus vizijas regėjusius vaikus iš Fatimos. Vieni jų buvo tokie pat maži kaip Viltis, kiti – lygiai kaip ji – nieko neišmanė apie religiją ir vis vien buvo pasirinkti.

Išsitraukusi iš rankinės užrašinę, paskubom keverzoju pastabas. Apie visus tuos regėtojus, gyvenusius tryliktame, keturioliktame ir netgi devynioliktame amžiuje ir mačiusius moterį, apsisiautusią mėlynai kaip Mergelė Marija. Ir apie mačiusiuosius figūrą baltu rūbu, ilgais tamsiais plaukais, avinčią sandalais, kurią jie vadino Dievu, – ir visi kalbėjo apie vyrą.

Visi – išskyrus Viltį.

– Na? – klausiu pašnabždomis, grįžusi pas motiną. – Kaip ji?

– Puikiai, – griaudėja motina. – Ji nemiega.

– Norėjau paklausti, ar ji… na, žinai. Vėl matė ką nors.

– Ak taip. Dievą.

Praeinu pro ją į virtuvę, ten nuo kekės atsilaužusi bananą pradedu lupti.

– Apie tai ir norėjau sužinoti.

Motina gūžteli pečiais.

– Praeis. Pamatysi.

Atsikandu vaisiaus, bet tas įstringa gerklėje.

– O jeigu ne, mam? – klausiu sunkiai nurijusi. – O jeigu nepraeis?

Mama švelniai nusišypso.

– Gydytoja Keler suras veiksmingesnių vaistų.

– Ne, ne apie tai kalbu. Norėjau pasakyti… o jeigu tai tikra?

Motina liaujasi šluosčiusi stalviršį.

– Ką čia dabar kalbi, Marija?

– Tokių dalykų jau yra nutikę. Buvo kitų vaikų, kurie matė… kai ką. Katalikų kunigai, popiežius ir daug kas pripažino tai įvykus.

– Viltis – ne katalikė.

– Žinau. Ir mes niekad nebuvom religingi. Bet vis galvoju, kad tai gali priklausyti nuo mūsų pasirinkimo. – Giliai atsikvepiu. – Tik vis svarstau, ar aš, tu ir psichiatrai galime apie tai spręsti.

– O kas tada gali? – klausia motina, o paskui išpučia akis. – Na jau, Marija. Negi ketini vestis ją pas kunigus?

– O kodėl ne? Jie turi patirties – susidūrę su apreiškimais.

– Jie norės įrodymų. Ašarojančios statulos ar kokio nors paralyžiuoto žmogaus, kuris atsistojo ir pradėjo vaikščioti.

– Netiesa. Kartais užtenka vaiko liudijimo.

Motina kvailai išsišiepia.

– Kada spėjai tapti tokia gojų žinove?

– Čia kalbama ne apie religiją.

– Ne? O apie ką?

– Apie mano dukterį, – kimiai ištariu, akys pritvinksta ašarų. – Jai kažkas darosi, mam. Netrukus visi ims šnabždėtis ir badyti pirštais. Tai ne koks nors apgamas, kurį galima paslėpti po drabužiais ir elgtis taip, lyg jo nebūtų.

– O kas iš to, kad nuvesi ją pasikalbėti su kunigu?

Nežinau. Pati nesuprantu, ko tikiuosi – gal ko panašaus į egzorcizmą? O gal patvirtinimo? Staiga taip aiškiai prisimenu, kaip prieš daugelį metų stovėjau prie gatvės degant raudonai šviesai ir jaučiau, lyg visi kiaurai rankoves matytų randus ant mano riešų. Lyg visi suprastų mane esant kitokią – tik truputėlį, bet nebeatšaukiamai. Nenoriu, kad taip jaustųsi dukra.

– Noriu, kad Viltis būtų tokia kaip visada.

Motina pažvelgia man į akis.

– Gerai. Daryk, kaip išmanai. Bet gal pradėti reikėtų ne nuo bažnyčios. – Pavarčiusi seną, aplamdytą, besisukantį vizitinių dėklą, ištraukia iš jo kortelę. Ji pageltusi ir apspurusiais kraštais – pernelyg dažnai čiupinėta arba pernelyg ilgai pamiršta. – Čia miestelio rabino pavardė. Nori tai pripažinti ar ne, bet tavo dukra žydė.

Rabinas Marvinas Veismanas.

– Nežinojau, kad vaikštai į sinagogą.

– Ir nevaikštau. – Ji gūžteli pečiais. – Šiaip kadaise pateko į rankas.

Įsidedu kortelę į kišenę.

– Puiku, pirmiau jam paskambinsiu. Greičiausiai manim nepatikės. Nė vienoje knygoje, kurias šiandien varčiau, nebuvo rašoma apie žydus, kurie matė regėjimus.

Mama nykščio nagu krapšto stalviršio briauną.

– Na, ir kokią darai iš to išvadą?

Nors pro Niu Kanaano sinagogą esu ėjusi ne kartą, viduje nesu buvusi. Čia tamsu ir atsiduoda pelėsiais. Sienas puošia ilgi, siauri vitražiniai langai vienodais atstumais, o hebrajiškos mokyklos skelbimų lenta išdabinta ryškiaspalviais mokinių vardais. Viltis sudreba ir prisiglaudžia.

– Man čia nepatinka. Baisoka.

Širdyje sutinku su ja, bet tik tvirčiau suspaudžiu rankelę.

– Nieko baisaus. Pažiūrėk, kokie gražūs langai.

Viltis apžiūri vitražus ir vėl atsigręžia į mane.

– Vis tiek baisoka.

Koridoriuje pasigirsta artėjantys žingsniai. Į vestibiulį įžengia besiginčijanti pora.

– Negi nebegali pasakyti nieko gero? – šaukia moteris. – O gal tyčia visomis jėgomis stengiesi palikti mane kvailės vietoj?

– Negi manai, kad tyčia tave nervinu? – griaudėja vyras. – Tikrai manai?

Nekreipdami dėmesio į mane su Viltimi, jie griebia nuo pakabų drabužius. Viltis negali atplėšti nuo poros akių.

– Nusisuk, – šnabždu. – Nemandagu spoksoti.

Bet ji tebežiūri, akys didžiulės ir liūdnos, išraiška keistoka. Gal prisimena mudu su Kolinu, gal mums, kad ir kaip stengėmės, nepavyko paslėpti barnių už uždarų miegamojo durų. Pora išeina pro duris, pyktis juos ir vienija, tarsi tai būtų vienintelis vaikas, kurį abu tvirtai laikytų už rankų.

Staiga pasirodo rabinas Veismanas, jis su džinsais ir languotais marškiniais. Nė kiek ne vyresnis už mane.

– Ponia Vait. Viltie. Atleiskit, kad vėluoju. Turėjau susitikimą.

Su piktąja pora. Gal ir jie čia buvo atėję prašyti patarimo? Gal taip žmonės elgiasi, kai ima klibėti jų santuoka?

Kai nieko neatsakau, jis atlaidžiai nusišypso.

– Ar kas nors negerai?

– Ne. – Purtau galvą, lyg už rankos sugauta. – Tik man visada atrodė, kad rabinai nešioja ilgas žilas barzdas.

Jis pasiglosto neseniai nuskustą smakrą.

– Aha, per dažnai žiūrit „Smuikininką ant stogo“. O ką matai, to ir tikiesi. – Jis įspraudžia Vilčiai į delną karamelę ir mirkteli. – Siūlau visiems užeiti į šventovę.

Į šventovę. Su malonumu.

Sinagogoje lubos aukštos, briaunotais skliautais, klauptai sustatyti tvarkingai, lyg dantys, bima išklota kvadratiniu mėlyno aksomo kilimu. Rabinas iš kišenės išsitraukia nedidelę dėžutę pieštukų ir duoda Vilčiai, paskui dar kelis lapus popieriaus.

– Noriu tavo mamai kai ką parodyti. Neprieštarausi?

Viltis linkteli jau traukdama pieštukus. Rabinas vedasi mane į gilumą, galime stebėti Viltį ir kalbėtis jai negirdint.

– Taigi jūsų dukra bendrauja su Dievu.

Taip tiesmukai užklupta išraustu.

– Tikriausiai.

– O kodėl norėjote pakalbėti su manim?

Negi dar neaišku?

– Na, esu žydų kilmės. Tai yra buvau taip išauklėta.

– Tai jūs atsivertėte.

– Ne. Tiesiog lyg ir nukrypau, o paskui ištekėjau už episkopalo.

– Bet vis tiek esate žydė, – atsako rabinas. – Galite būti netikinti žydė, nepraktikuojanti žydė, bet vis tiek liekate žydė. Tai lyg būti šeimos nare. Reikėtų nedovanotinai prisidirbti, kad tave išspirtų.

– Mano mama sako, kad Viltis taip pat žydė. Formaliai. Štai kodėl atėjau.

– Ir Viltis bendrauja su Dievu. – Vos vos pastebimai, bet galvą vis dėlto linkteliu. – Ponia Vait, – sako rabinas, – didelio čia daikto.

– Kaip tai?

– Daugelis žydų bendrauja su Dievu. Judaizmas – tiesioginis bendravimas su Juo. Esmė ne tai, kad Viltis bendrauja su Dievu… bet ar Dievas bendrauja su ja.

Papasakoju apie Biblijos eilutę, kurią Viltis dainavo lyg vaikišką dainelę, apie biblioteką. Papasakoju, kaip paskandinau savo katytę, istoriją, kurios niekam nesu pasakojusi. Kai baigiu, rabinas Veismanas klausia:

– Ar Dievas liepė jūsų dukrai perduoti kokią nors žinią? Patarė, kaip išnaikinti blogį pasaulyje?

– Ne, ji nedavė.

Rabinas patyli.

– Ji?

– Viltis taip sako.

– Noriu su ja pasikalbėti, – pareiškia rabinas Veismanas.

Palieku rabiną Veismaną su Viltimi šventykloje, po pusvalandžio jis ateina į prieangį.

– Maimonidas, – sako, lyg tęstų pradėtą pokalbį, – mėgina paaiškinti, kaip reikėtų suprasti posakį „Dievo veidas“. Tai nėra paprasčiausias veidas, antraip Dievas ne kažin kuo tesiskirtų nuo žmogaus. Tai Dievo apvaizda, suvokimas, kad jis į mus žvelgia. Kaip Dievas sukūrė mus pagal savo paveikslą ir panašumą, taip ir mes kuriame Jį pagal savąjį – kad Jis būtų mums suprantamesnis. Pasak midrašų, yra buvę keletas atvejų, kai Dievas pasirodė ryškiu pavidalu. Vieną kartą – pereinant Raudonąją jūrą, tada Dievas pasirodė kaip jaunas karys, galiūnas. O ant Sinajaus kalno jis pasirodė kaip senyvas teisėjas. Kodėl Dievas pasirodė kaip teisėjas ant Sinajaus, o ne prie Raudonosios jūros? Nes prie Raudonosios jūros žmonėms reikėjo galiūno. Senukas nebūtų pritikęs. – Jis pasisuka į mane. – Savaime suprantama, jūs apie tai žinote.

– Ne. Niekada nesu girdėjusi.

– Tikrai? – Rabinas Veismanas atidžiai žiūri į mane. – Paprašiau Vilties, kad nupieštų Dievą, kurį ji mato. – Ir ištiesia man lapą popieriaus su piešiniu.

Nesitikiu nieko ypatingo – juk jau ne kartą esu mačiusi Vilties nematomos draugės atvaizdus. Bet šitas kitoks. Baltai apsirengusi moteris sėdi krėsle ir laiko rankose dešimt kūdikių – juodos, baltos, raudonos ir geltonos spalvos. Ir nors piešinukas gana negrabus, moters veidas šiek tiek panašus į mano.

– Norite pasakyti, kad ji įsivaizduoja Dievą, panašų į mane? – klausiu galų gale.

Rabinas Veismanas gūžteli pečiais.

– Nenoriu. Bet kiti pasakytų.

Nepaprastai santūrus vaikų šizofrenijos specialistas daktaras Gredis de Vraisas su dailiu itališku kostiumu ir tvarkingai sušukuotais plaukais visai nepanašus į žmogų, kuris galėtų beveik tris valandas žaisti ant grindų su Viltimi ir plikagalve Barbe. O aš štai sėdžiu prie slapto lango ir matau jį kaip tik taip ir elgiantis. Po kurio laiko juodu su gydytoja Keler įžengia į psichiatro kabinetą.

– Ponia Vait, – sako gydytoja Keler, – ponas de Vraisas norėtų su jumis pasikalbėti.

Jis sėdasi ant kėdės priešais mane.

– Norite pirma geros naujienos ar blogos?

– Geros.

– Vilčiai nereikės gerti risperidono. Jūsų dukra ne ligonė. Tiriu vaikų psichozes jau daugiau kaip dvidešimt metų. Rašau apie tai knygas, dirbu ekspertu teismuose ir… na, jūs mane supratot. Viltis visais atžvilgiais, išskyrus vieną, yra psichiškai sveika ir gana laiminga septynmetė mergaitė.

– O blogoji naujiena?

Daktaras de Vraisas nykščiu ir smiliumi pasitrina akis.

– Tai, kad Viltis kai ką girdi ir su kai kuo kalbasi. Ji pernelyg išmani, tai nedera nei su jos amžiumi, nei su padėtimi, todėl šito niekaip nepriskirsi paprasčiausiam vaizduotės žaismui. Bet tai nėra liga – nei fizinė, nei psichinė. – Jis žvilgteli į gydytoją Keler. – Jeigu leistumėt, paprašyčiau panelės Keler pateikti šį atvejį psichiatrų simpoziume, gal mūsų kolegos pasiūlys kokią nors išeitį.

Pro slaptą langą žiūriu, kaip Viltis truktelėjusi virvelę paleidžia skristi sparnuotą lėlę. Kai ši atsitrenkia į dienos šviesos lempas, dukra juokiasi ir mėgina pataikyti vėl.

– Nežinau… nenoriu, kad į ją žiūrėtų kaip parodoje.

– Jai nereikės ten būti, ponia Vait. Ir pavardės neskelbtume.

– Jeigu sutiksiu, ar išsiaiškinsite, kas jai?

Daktaras de Vraisas susižvelgia su psichiatre Keler.

– Tikėkimės, ponia Vait, – sako jis. – Bet gali paaiškėti, kad pagydyti neįmanoma.

KETVIRTAS SKYRIUS

Vertesnė abejonė nuoširdi,

Negu aklai kartojamas Tikiu.

Lordas Alfredas Tenisonas

1999 metų rugsėjo 27-oji

Kai Alenui Makmanusui paskiria nušviesti simpoziumą, jis nė neabejoja, kad tas šešias valandas teks prasnausti. Kartais „Bostono uosto“ viešbutyje prisirenka tiek daug akiniuočių, kad į jį siunčiamas neetatinis The Boston Globe korespondentas. Ir nesvarbu, kad Alenas Makmanusas dažniausiai rašo nekrologus. Vyriausiasis redaktorius tikriausiai mato sąsają – dauguma siaubingų konferencijų žmogų nuoboduliu irgi gali numarinti.

Alenas velkasi į patį salės galą. Simpoziumo pavadinimą jau užsirašė ir to turėtų visiškai pakakti dviem eilutėms spausdinto teksto, kurio toks renginys ir nusipelno. Jis jau ruošiasi užsidengti skrybėle veidą ir nusnausti. Bet netikėtai ant pakylos užlipa patraukli moteris. Alenas susidomi. Kad ir kokia jo profesija, jis pats dar ne numirėlis. Dauguma pranešėjų tokiuose simpoziumuose paprastai būna seni surūgėliai, primenantys jam tai tėvą, tai aną kunigą iš Pietų Bostono, kuris vaikystėje pliekdavo jam per pirštus, kad išdykauja patarnaudamas per Mišias. Pirmą kartą per visą dieną susidomėjęs, jis atsisėda tiesiau.

Moteris liekna ir smulkaus sudėjimo, plaukai dalykiškai sušukuoti. Išsidėlioja pastabas ant pulto.

– Labas rytas, aš – daktarė Mari Keler. – Jos akys neryžtingai panaršo po užrašus. – Ponai ir ponios, – sako, – norėčiau pristatyti jums netradicinę temą, todėl neskaitysiu paruošto pranešimo. Norėčiau papasakoti apie du tiriamus atvejus. Pirmas – mano dabartinė pacientė, motinos atvesta gydyti. Mergaitė susikūrė nematomą draugą ir vadina jį Dievu. O antrasis nutiko daugiau kaip prieš trisdešimt metų. – Gydytoja Keler pasakoja apie mergaitę iš parapijos mokyklos, kurią už atgailą versdavo labai ilgai klūpėti. Pasakoja apie dieną, kai toji penkiametė pajuto šalia kažką judant – tvirtą ir šiltą, bet atsisukusi ničnieko nepamatė.

– Šiandien jūsų norėčiau paklausti štai ko, – kalba daktarė Keler. – Jeigu nėra jokių fizinių manijos požymių, jeigu neįmanoma pritaikyti nė vienos diagnozės, kuriomis paprastai nusakomas psichinės ligos paveiktas elgesys, tai ką belieka galvoti?

Alenas mato, kad priešais sėdintys daktarai ima vos pastebimai erzėti. Po šimts pypkių, galvoja jis, jau atspėjęs, kur link ji kreipia. Tai tikrų tikriausia profesinė savižudybė.

– Jeigu nenustatoma nei fizinė, nei psichinė liga, ar psichiatras turi teisę sakyti, kokia tada tokio elgesio priežastis? Ar jis gali teigti, kad kalba sukasi ne apie haliucinaciją, o apie viziją? – Ji lėtai apžvelgia visą netikinčią auditoriją. – Klausiu jūsų, nes žinau, kad bent viena iš tų mergaičių, jeigu ne abidvi, sako tiesą. O žinau tai, nes toji mažylė, klūpėjusi koplyčioje ir pajutusi… kai ką nenusakoma… buvau aš. Ir dar todėl, kad po trisdešimties metų, kalbėdama su kita mergaite, savo paciente, ir vėl tai pajutau.

Alenas Makmanusas atplėšia žvilgsnį nuo gydytojos Keler, patyliukais išeina iš salės ir skambina redaktoriui.

Prie išvykimo vartų Kolinas mato, kaip Džesika jau šimtąjį kartą tikrina bilietus. Ji atrodo lyg keliaujanti verslininkė – pagal užsakymą siūtas kostiumėlis ir dėklas su nešiojamuoju kompiuteriu – visai kaip Kolinas. Ją pamatęs niekas nepasakytų, kad po dešimties dienų komivojažierių kursų Las Vegase ji ketina ištekėti užvažiuojamoje bažnyčioje ir visą savaitę truksiantį medaus mėnesį lošti lyg galvą pametusi.

– Ar jaudiniesi? – murkia ji prisiglaudusi. – Nes aš – labai.

– Man, eee, reikia į gerą vietą.

Kolinas jai nusišypso ir apsimestinai lengvai žingsniuoja vyrų tualeto link. Jis nežino, ar džiaugiasi dėl tų vedybų Las Vegase. Visai kitokios vestuvės negu jų su Marija – šiose tebus samdytas taikos teisėjas, Elvio Preslio antrininkas, dainuojantis serenadas, ir pigi gėlių puokštė už penkis dolerius.

Ši mintis šovė Džesikai. Šiaip ar taip, abu važiuoja į tuos kursus Las Vegase.

– Tik įsivaizduok, ką jam galėsim papasakoti, – juokėsi ji, glostydama pilvą.

Dabar jis svarsto, ar būtų jo santuoka su Marija buvusi tvirtesnė, jei būtų ją vedęs „Mėnulio šviesos“ koplyčioje Las Vegase, o ne Šventojo Tomo bažnyčioje Virdžinijoje, kur pompastikos ir ceremonijų buvo daugiau nei per karališkąsias vestuves. Jeigu jis būtų sutikęs sušokti… kaip ten tas šokis vadinasi? Hora! Arba sudaužyti prie kojų taurę; jeigu nebūtų nuolat galvojęs, kad tik jis vienas žino, kaip reikia elgtis, galbūt jų skirtumai nebūtų taip išryškėję. O dabar Kolinas kaltina save už tai, kas nutiko jo buvusiai žmonai. Reikalavo, kad ji visada lenktųsi jo valiai, ir ji lenkėsi, kol palūžo.

Užuot ėjęs į vyrų tualetą, Kolinas prisėda ankštoje telefono būdelėje ir paskambina į buvusius namus.

– Marija, – sako, kai ji pakelia ragelį.

Akimirką stoja tyla.

– Kolinai.

Nors ir stengiasi nekreipti dėmesio, vis tiek girdi jos balse virptelint palaimą. Jis pasijunta nejaukiai, visada taip jausdavosi. Kuriam gi sveiko proto žmogui patiktų būti kito išganytoju?

Kolinas atsiremia kakta į metalinę būdelės sieną ir mėgina rasti tinkamų žodžių. Bet tik paklausia:

– Kaip Vilties nugara?

– Daug geriau. Jau velkasi palaidinukes.

– Puiku.

Kai vėl stoja tyla, Kolinas netikėtai prisimena, kaip Marija kalbantis nemėgdavo pauzių. Užuot palūkėjusi, puldavo pliurpti bet ką, plepėti niekus. O štai dabar tyli, tarsi ką slėptų, visai kaip jis.

– Kaip laikaisi? – galop klausia ji.

– Gerai. Skrendu į kursus Las Vegase.

– A, – tyliai ištaria buvusi žmona ir jis supranta, ką ji nori pasakyti tuo vienu garsu: „Tai tavo gyvenimas eina toliau?“ – Ko gero, skambini Vilčiai?

– Ar… ar nieko tokio?

– Tu jos tėvas, Kolinai. Žinoma, nieko.

Ragelyje sutreška ir nespėjus Kolinui dar ką nors pasakyti, pasigirsta Vilties balselis.

– Labas, tėti.

– Labas, keksiuk. – Ir suka aplink ranką metalinę laido gyvatę. – Norėjau pasakyti, kad turiu kelioms savaitėms išvažiuoti.

– Visada išvažiuoji.

Koliną sukrečia jos žodžių tiesa. Kai tenka tiek daug važinėti darbo reikalais, beveik visi jo prisiminimai apie Viltį – dukros apie jį tikriausiai taip pat – beveik nepertraukiama atsisveikinimų ir susitikimų virtinė.

– Bet visada tavęs ilgiuosi.

– Ir aš tavęs. – Šniurkštelėjusi Viltis atiduoda ragelį motinai.

– Atleisk, – sako toji. – Šiomis dienomis ji šiek tiek nenuspėjama.

– Ką gi. Suprantama.

– Taip.

– Ji dar vaikas.

– Žinoma. Neabejoju, ji vertina, kad paskambinai.

Koliną stebina, kaip keistai skamba jų pokalbis. O juk kadaise Marijos žodžiai teškendavo aplinkui tarsi paplūdimio bangelės: apie cheminės valyklos talonus, susirinkimus mokykloje ir išpardavimus maisto krautuvėlėje, – toks nesiliaujantis čiauškėjimas, kurio jis niekada nesiklausydavo, kol kartą abu nutilo ir jis apstulbęs pamatė, kad iki kaklo palaidotas tos santuokos smėlyje. Dar taip neseniai ir taip nerūpestingai barstei žodžius, lyg kokius menkaverčius smulkius pinigėlius, o štai akimirksniu atsidūrei padėtyje, kai jėgas atima net šis paprasčiausias pokalbis.

– Tai… daugiau nieko? – Prieš užduodama kitą klausimą, ji mirksnį dvejoja. – O gal norėjai pasikalbėti su manim?

Tiek daug visko reikėtų aptarti – vestuves, Marijos išlaikymą; kodėl, kad ir kaip būtų keista, net už daugelio mylių vis dar jauti aukštą mūrinę sieną, kurios neįmanoma apeiti, – bet Kolinas atsako:

– Daugiau nieko.

1999 metų rugsėjo 29-oji

Ijenas net trims žmonėms moka vien už tai, kad šie skaitytų Jungtinių Valstijų ir Europos didžiųjų miestų laikraščius. Šie padėjėjai kiekvieną rytą į kabinetą privalo atnešti žinių apie mažiausiai du įtartinus mistinius įvykius. Praėjus dviem savaitėms nuo jo demaskuojamojo kryžiaus žygio pradžios, jie keturiese susispaudę sėdi Ijeno kelioniniame autobusėlyje.

– Ką gi, gerai. – Ijenas atsisuka į Deividą, patį jauniausią darbuotoją. – Ką iškasei?

– Dvigalvį viščiuką ir septyniasdešimt penkerių metų gimdyvę.

– Mesk lauk, – nusišaipo Ivona. – Rekordą pasiekė moteris iš Floridos.

Ijeno nesujaudina nė vienas atvejis.

– Turi ką geresnio?

– Ratais išgulę javai Ajovoje.

– Su šitais prasidėti nenoriu. Tikėti Dievą – viena, o ateiviais – visai kas kita. Vanda?

– Vieno Montanos šaltinio dugne pasirodė keista šviesa.

– Veikiausiai radioaktyviųjų medžiagų spinduliuotė. Kas dar?

– Na, tiesą pasakius, šis tas yra. Bostone per simpoziumą kažko sujudo psichiatrai.

– Čia jau savaime loginis prieštaravimas. – Ijenas išsišiepia.

– Atrodo, kažkokia gydytoja metė mintį, kad haliucinacija, jeigu tai nėra liga, galėtų būti ir tikrovė.

– Čia tai man patinka. O kokia haliucinacija?

– Psichiatrė turėjo pacientę – mažą mergaitę, kuri, gydytojos nuomone, galbūt regi Dievą.

– Tikrai? O kas pacientė? – Ijenui nušvinta akys.

– Nežinau. Tuose simpoziumuose psichiatrai vardų nemini. Tiesiog atvejis. – Vanda pasirausia džinsų kišenėj. – Bet užsirašiau psichiatrės pavardę, – sako ji, duodama popierėlį Ijenui.

– Panelė Mari Margareta Keler, – skaito Ijenas. – Tai haliucinacija – ne liga? Tikriausiai jau parodė tą vaiką penkiasdešimčiai į save panašių tipų. Pats laikas įsikišti man.

Pasigirdus beldimui į duris rabinas Veismanas pakelia akis nuo knygos. Sudejuoja pamatęs, kad jau dešimta. Laukia dar vienas susitikimas su Rotmanais.

Pasvarsto, ar neapsimetus, kad jo nėra namie. Nėra bjauresnio užsiėmimo nei sėdėti ir klausytis, kaip Rotmanai taip tulžingai svaidosi įžeidimais, kad kartais jis jaučiasi patekęs į kryžminę ugnį. Jis supranta, kad rabinas privalo padėti bendruomenės nariams, bet šitai? Šeimos terapija? Papurto galvą. Jau geriau vietoj taikinio stovėti.

Atsidusęs rabinas Veismanas nutaiso šypseną, atidaro kabineto duris ir net išsižioja pamatęs koridoriuje Evą su Herbu bučiuojantis.

Juodu atsitraukia ir puola sumišę atsiprašinėti. Netikėdamas savo akimis rabinas spokso, kaip pora prieš sėsdama stumteli fotelius arčiau vienas kito. Čia tikrai ne tas vyras, kuris aną savaitę išvadino žmoną savanaude karve, melžiančia jo sunkiai uždirbtus pinigus. Ir tikrai ne ta pati moteris, kuri žadėjo vidury nakties nupjauti jo bajtsim, jeigu jis dar bent kartą grįš namo prasmirdęs viešnamiu.

– Na? – klausia rabinas kilstelėdamas antakį.

Evos pirštai suspaudžia vyrui plaštaką.

– Žinau, – droviai sako ji. – Argi ne nuostabu?

– Nuostabiau nei nuostabu, – džiūgauja Herbas. – Mylim jus, rabi, bet manom, kad mudviem su Eve jūsų paslaugų daugiau nebeprireiks.

Rabinas Veismanas šypsosi.

– Man tokie atsisakymai patinka. Kas atsitiko?

– Nė nežinau, – prisipažįsta Eva. – Staiga pasijutau visai kitaip.

– Ir aš, – pritaria Herbas.

Jei rabino neapgauna atmintis, per aną susitikimą porą teko skirti lyg du įsismarkavusius boksininkus, kad nepultų vienas kito kumščiuoti iš tikrųjų. Rotmanai dar kelias minutes pakalba su rabinu, paskui atsisveikina ir eina iš kabineto. Kraipydamas galvą Veismanas spokso jiems įkandin. Dievas įsikišo, ne kitaip. Niekas nebūtų ir sudilusio skatiko davęs už šią akivaizdžiai byrančią santuoką.

Tai nutiko tikrai ne dėl kokių nors jo žodžių – antraip nebūtų pamiršęs tokio persilaužimo akimirkos. Būtų pasižymėjęs lipniame lapelyje ar užsirašęs pastabą kalendoriuje. Bet praeitos savaitės užrašinėje nieko nėra, ničnieko.

Tiktai susitikimo su pora laikas, o po juo – 11:00 ryto – mažosios Vilties Vait vardas ir pavardė.

Vidurnaktį Viltis prabunda ir sugniaužia kumštelius. Juos skauda, net žliumbti norisi, kaip tada, kai Betsė Korkoran įkalbėjo ją per pačius praėjusios žiemos šalčius palaikyti plikomis rankomis vėliavos stiebą, ir prie metalo prišalo oda. Ji apsiverčia ant pilvo ir pakiša delnus po pagalve, ten paklodė vėsesnė.

Bet ir tai nepadeda. Viltis dar kiek paerzėja neapsispręsdama, ar dabar, kai jau vis tiek prabudo, nubėgti į tualetą, ar tebegulėti ir laukti, kol liausis skaudėti rankas. Pas mamą taip pat neverta eiti. Kartą ji pabudo vidury nakties, nes kojos rodėsi ištinusios lyg arbūzai ir dilgsėjo, bet mama pasakė, kad čia tik diegliukai adačiukai, ir nusiuntė ją į lovą. Nors ant grindų jokių adačiukų nebuvo, Viltis apsižiūrėjo pėdas, bet nė vieno nebuvo įsmigusio ir pade.

Vėl atsivertusi ant nugaros ji pamato ant lovos krašto sėdint savo gynėją.

– Rankas skauda, – šniurkščioja ji ir pakelia rodydama.

Gynėja pasilenkia arčiau.

– Skaudės visai neilgai.

Viltis pasijunta geriau. Kaip sergant, kai kūnas kaista ir prakaituoja, o mama duoda tokių nedidelių tablečių, nuo kurių, jau žino, nustoja skaudėti galvą. Viltis žiūri, kaip gynėja pakelia pirma kairę ranką, paskui – dešiniąją ir pabučiuoja į patį kiekvieno delniuko vidurį. Jos lūpos tokios šiltos, kad Viltis net šoktelėdama atitraukia rankas. O kai į jas pažiūri, mato – bučiniai liko delnuose lyg maži raudoni ratukai. Manydama, kad tai lūpų dažai, Viltis pamėgina nutrinti juos nykščiu, bet nenusitrina.

Gynėja švelniai užlanksto Vilties pirštelius į kumštį. Viltis kikena, jai patinka mintis laikyti kumštyje bučinį.

– Matai, kaip aš tave myliu? – sako gynėja, ir Viltis šypsosi, kol vėl suima miegas.

1999 metų rugsėjo 30-oji

Būtų neblogai, jei Ijenas galėtų pasigirti, kad pas Viltį Vait jį atvedė šeštasis jausmas, troškimas su šaknimis išrauti apgaulę, bet tai nebūtų tiesa. Kaip ir kiekvienas profesionalus intrigantas, jis žino, kad geriausias būdas viską sužinoti – visur kišti nosį. Taigi kai gydytoja Keler kategoriškai atsisako su juo susitikti, jis imasi plano B.

Užtenka pusvalandžio, kad rastų sandėliuką vietos ligoninėje, ir dešimties minučių chalatui iš jo nugvelbti. Dar dešimties minučių suteikti Ivonai visą reikalingą informaciją, padėti persirengti, kad neišsiskirtų iš darbuotojų, ir pasigrožėti, kaip ji žengia pro stiklines stumdomąsias ligoninės duris.

Po penkiolikos minučių ji vėl pasirodo spindinčiu veidu.

– Nuėjau tiesiai į magnetinio rezonanso kabinetą ir budinčiai seselei pareiškiau, kad gydytoja Keler dar negavo septynmetės pacientės atsakymų. O ji užgiedojo: „Ak, Vilties Vait?“ Paieškojo kompiuteryje ir atšovė, kad atsakymai buvo išsiųsti prieš savaitę. Vilties Vait, – pakartoja Ivona. – Štai taip.

Bet Ijenas nebesiklauso. Jis jau veda pirštu per ilgą Vaitų sąrašą telefonų knygoje. Išsitraukia iš kišenės mobilųjį telefoną ir skambina pirmu numeriu.

– Alio. Ieškau Vilties Vait motinos… Aha… Atsiprašau.

Nesėkmingai pakartoja tai dar porą kartų, o tada įsijungia atsakiklis: „Jūs paskambinote Kolinui, Marijai ir Vilčiai. Galit palikti žinutę.“

Ijenas apsibraukia adresą ir pažvelgia į savo darbuotojus.

– Pataikiau.

Niu Kanaane susivokti nelengva. Kiek labiau į akis krintančių pastatų tėra Didžiojoje gatvėje, kuri abiejuose galuose pereina į daug patogesnį ir tvirtesnį Ketvirtą kelią. Čia yra mokykla, policijos nuovada, kirpykla, statybų bendrovė, spurginė Donut King – iškilūs objektai, leidžiantys suprasti, kad važiuoji per Niu Kanaaną. Bet jeigu nežinai kelio per siaurus vieškelius, vinguriuojančius kukurūzų laukais, ir nesi išbandęs takelių, kylančių į Lokių kalną, raizgyno, nė nesuprasi, kad pravažiuoji pro kaimo namukus ir trobeles, kur gyvena tikrieji Niu Kanaano gyventojai.

Aplinkui spurginę trinasi Didžiosios kančios ordino nariai. Pervargę ir suirzę, jie, rodos, labiau nori rasti artimiausią tualetą nei naująjį Mesiją – o tai tikrasis tikslas, atvedęs juos iš Sedonos į Niu Kanaaną. Jų vadovas brolis Heivudas, perėjęs Didžiąją gatvę, dairosi po žemės rėžį, kuris turėtų priklausyti Holšteino ūkiui. Niu Kanaanas, galvoja jis. Žemė plūstanti pienu ir medumi. Bet jis, tiesą pasakius, nėra tikras, kad atvedė savo avis ten, kur reikia. Mesijas gali būti Naujojoje Anglijoje, Niujorke, Naujajame Bransvike. Iš kišenės išsitraukęs akmenėlius su runomis meta ant žemės sau po kojom. Vieną runą trina nykščiu, o tada į veidą bloškia smėlis ir purvas – kone uždusina.

Iš už kampo išlėkęs furgonėlis nulekia taip greitai, kad brolis Heivudas drebiasi atbulas. Jis atsistoja ir prisidengia akis mėgindamas įžiūrėti numerį – ne todėl, kad ketintų pranešti; prieš keletą metų jis atsisakė dalyvauti pasaulio reikaluose, tik senų įpročių ne taip lengva atsikratyti. Šiaip ar taip, nuo mėlyno numerio žvilgsnis peršoka prie ryškaus ugninio kamuolio, nupiešto ant užpakalinių furgonėlio durų.

Brolis Heivudas susigrūda kaftano kišenėn runas, o iš kitos mikliai išsitraukia sulankstomus žiūronus.

– IJENAS FLEČERIS, – skaito jis. – TIESOS PAIEŠKOS.

Ką gi, turėtum gyventi miško tankmėj, kad nežinotum, kas toks Ijenas Flečeris. Jo veidas puikuojasi skelbimų lentoje netgi Sedonos priemiestyje, o visos būsimos laidos nupirktos iki pasaulio pabaigos. Heivudas ir pats norėtų pasipriešinti sistemai kaip šis televizijos ateistas, drąsiai sutikti publikos patyčias – tiktai vardan religijos. Ir brolio Heivudo lūkesčiai visai priešingi negu Ijeno Flečerio.

Bet jis žino, kaip Ijenas užsidirba duoną, ir yra girdėjęs apie turą prieš evangeliją per visą šalį. Jo nuomone, gali būti tik viena priežastis, atvedusi Ijeną į Naująjį Hampšyrą – Niu Kanaaną, vadinasi, ir ordinas čia atsibeldė ne veltui. Apsidairęs, ar niekas jo nestebi, brolis Heivudas vėl pakelia žiūronus ir mintyse pasižymi kelią iki tolimo balto kaimo namo, prie kurio pagaliau sustoja miegamasis autobusėlis.

Ketvirtadienį Marija visą rytą žiūri „Dievo avinėlį“, todėl apsipirkti išvažiuoja vėlokai. Kai sustoja prie pradinės mokyklos pasiimti Vilties, bagažinė pilna maisto produktų. Suskamba skambutis, ir Marija atsistoja įprastoje vietoje prie didžiulio klevo, netoli pirmokų skyriaus, bet Viltis nesirodo. Marija laukia, kol iš mokyklos išbyra paskutiniai vaikai, o tada eina vidun ir suka į kabinetą.

Viltis susirietusi tūno ant apkrautos purpurinės sofos šalia sekretorės stalo, ašaros byra kaip pupos, timpės per kelius praplyšusios, plaukai išsitaršę ir prilipę prie šlapių skruostų. Ant kumštelių ji užsitraukusi rankoves. Rankogaliu nusišluosto varvančią nosį.

– Mamyte, ar galiu daugiau neiti į mokyklą?

Marijai suspaudžia širdį.

– Kas nutiko?

– Jie iš manęs juokiasi. Sako, kad aš prietranka.

Prietranka. Užlieta teisėto pykčio Marija apkabina dukterį.

– Kodėl jie taip sako?

Viltis susikūprina.

– Nes išgirdo, kaip kalbu su… ja.

Marija užsimerkia ir meldžia (kieno?), kad sutvarkytų šį reikalą – ir sutvarkytų greitai. Pastato Viltį ant kojų ir pačiupusi už kumštelio ištempia iš kabineto.

– Žinai ką? Gal rytoj ir galėtum neiti į mokyklą. Ką nors sugalvotume, tik tu ir aš, pabūtume kartu visą dieną.

Viltis atsisuka į motiną.

– Tikrai?

Marija linkteli.

– Ir tavo senelė kai kada man sumanydavo netikėtas atostogas.

Ir stipriau sukanda dantis prisiminusi, kaip motina tą dieną vadindavo – dvasinės sveikatos diena.

Jos sukinėjasi vingiuotais Niu Kanaano keliukais ir Viltis pamažu padrikai ima pasakoti Marijai, kas išties nutiko mokykloje. Prie keliuko, sukančio į namus, Marija nuleidžia lango stiklą ir pasiima paštą, ji nusistebi – kiek daug šalikelėje stovi automobilių. Greičiausiai turistai arba paukščių stebėtojai, taikantys į lauką anapus kelio. Jie gana dažnai čia pasirodo. Marija važiuoja toliau ir tik tada pamato namus apsupusią minią.

Daugybė pikapų ir paprastų automobilių, dėl Dievo meilės, netgi didžiulis aprašinėtas kelioninis autobusas.

– Oho, – išsižioja Viltis. – Kas čia darosi?

– Nežinau, – įsitempusi atsako Marija.

Išjungusi variklį ji išlipa iš automobilio ir ją apsupa gal dvidešimties žmonių būrys. Tučtuojau sublyksi kameros ir lyg ietys pasipila klausimai:

– Ar jūsų dukra automobilyje?

– Ar Dievas su ja?

– Ar jūs taip pat matote Dievą?

Kai atsidaro Vilties durelės, visi nuščiūva. Marija stebi, kaip dukra lipa iš automobilio ir nervingai sustoja prie skalūnu išpilto takelio namų linkui. Prie jo išsirikiavę gal tuzinas vyrų ir moterų su kaftanais, Viltis į juos žiūri, o visi nulenkia galvas. Už jų, kiek šone, stovi vyras su cigaru dantyse. Jis Marijai matytas, krūpteli suvokusi, kad per televizorių. Į laukinę obelį atsirėmęs pats Ijenas Flečeris.

Staiga Marija susivokia, kas čia darosi. Žmonės išgirdo apie Viltį. Jausdama, kaip sugniaužia širdį, apkabina dukterį per pečius ir vedasi laiptais į verandą. Įstumia vidun ir užrakina duris.

– Iš kur jie atsirado? – Viltis prilimpa prie langelio šalia durų, bet mama tučtuojau trūkteli ją, kol niekas nespėjo pamatyti.

Marija trinasi smilkinius.

– Eik į savo kambarį. Ruošk pamokas.

– Kad nieko neuždavė.

– Tai prasimanyk ką nors! – kerta Marija.

Ji eina į virtuvę ir paima telefono ragelį, gerklę jau kutena ašaros. Reikia paskambinti policijai, bet pirma surenka kitą numerį. Kai po antro bandymo motina atsiliepia, Marija pirmąkart sukūkčioja.

– Ateik greičiau, – sako ir padeda ragelį.

Prisėda prie virtuvės stalo, ištiesia rankas ant vėsaus plastiko. Suskaičiuoja iki dešimties. Galvoja apie bagažinėje likusius persikus, pieną ir brokolius, turbūt tuoj pradės pūti.

Ijenas Flečeris puikiai išmano savo darbą. Jis negailestingas, atkaklus, sugeba veikti kryptingai. Tad įsmeigia akis į mažylę, būsimą savo siužetą, stebeilija, kaip ji lipa iš automobilio.

Bet dėmesį patraukia moteris šalia Vilties Vait. Baimės kupinas veidas, įgimtas grakštumas, ji instinktyviai apkabina dukrą – viskas patraukia Ijeno žvilgsnį. Moteris neaukšta ir smulkutė, plaukai blausaus aukso spalvos. Sušukuoti atgal, jie atidengia blyškų nedažytą veidą, tokio mielo gamtos kūrinio Ijenas nematęs nuo tada, kai kopė į uolas prie krioklių Pietų Amerikoje. Jos grožis neklasikinis, ne akį rėžiantis, bet dėl to ji tik dar mielesnė. Ijenas papurto galvą, kad atsipeikėtų. Jis mėgsta paūžti su modeliais ir kino žvaigždėmis, tad neverta prarasti galvos dėl moteriškės angelo veidu.

Angelo? Jau pati mintis kvaila, išdavikiška. Tai tas prakeiktas furgonėlis, nutaria jis. Kai, užuot miegojęs viešbutyje ant minkštų čiužinių, vartaisi siauroje sulankstomojoje miegamo autobusiuko loviūkštėje, nemiga taip užspaudžia smegenis, kad nebegali aiškiai mąstyti, o tada jau tampa patraukli bet kokia persona su porele X chromosomų.

Ijenas sutelkia dėmesį į prigludusią prie motinos Viltį Vait. Bet paskui vėl padaro klaidą – pakėlęs akis susiduria su Marijos Vait žvilgsniu. Akys šaltos, žalios, įsiutusios. Teprasideda mūšis, galvoja Ijenas nepajėgdamas, o ir nenorėdamas nusisukti, kol ji neuždaro durų.

– Paminėkit bent vieną dalyką, išskyrus Dievo buvimą, kuriuo tikime visiškai aklai! – meta iššūkį Ijenas, jo balsas virš susirinkusių pasiklausyti žmonių galvų nuskamba lyg kvietimas į mūšį. Naujiena apie Ijeno atvykimą čia jau pritraukė žioplių, taip pat ir žiniasklaidos atstovų. – Nieko panašaus nėra! Nėra nė vieno. Tarkim, kasdien patekanti saulė. Žinau, ji patekės, nes galiu tai įrodyti moksliškai.

Jis parimsta ant turėklų laikinos medinės pakylos, skubiai suręstos štai tokiems susitikimams su žiniasklaida.

– Ar galiu įrodyti Dievo buvimą? Ne.

Akies krašteliu jis stebi, kaip žmonės šnabždasi, gal netgi klausia savęs, kurių galų čia susirinko paspoksoti į tą stebuklingąją Viltį Vait.

– Gal žinot, kas yra tikėjimas, kas yra religija? – Ijenas nuveria žvilgsniu ryškiai raudonai vilkinčius, susispietusius arčiau vienas kito Didžiosios kančios ordino narius surūgusiais veidais. – Tai kultas. Iš ko perimame tikėjimą? Tėvai išplauna mums smegenis, kol dar esam maži, kokių ketverių ar penkerių, ir noriai patikime visokiomis keisčiausiomis istorijomis. Mums sako, kad turime tikėti, taigi tikime.

Ijenas mosteli į Vaitų namą.

– O dabar pora žodžių apie mažą mergaitę, kuri – pridursiu – kaip tik tokio amžiaus, kai tikima fėjomis, piktais nykštukais ir Kalėdų kiškučiu. Ir jūs jau patikėjot? – Jis permeta minią profesionalo žvilgsniu. – Taigi klausiu jūsų – kuo dar mes visi taip beatodairiškai tikime?

Pasiklausęs mirtinos tylos Ijenas išsišiepia.

– Ką gi, leiskite jums padėti. Vienas asmuo, kuriuo jūs vienu metu tikėjote tvirtai ir nepajudinamai, buvo… Kalėdų Senelis. – Jis kilsteli antakius. – Kad ir kaip neįtikimai tai atrodytų, kad ir kiek faktų kalbėtų priešingai, vaikystėje troškote juo tikėti, todėl tikėjote. Kad ir kaip šiurkščiai skambėtų palyginimas, ne kažin kuo nuo šio tikėjimo skiriasi ir tikėjimas Dievą. Ir vienas, ir kitas žada atpildą, priklausantį nuo jūsų elgesio – gražaus ar nelabai. Abu savo darbus nudirba nepastebėti. Abiem reikia pasakiškų būtybių pagalbos: vienam elfų, kitam – angelų.

Ijenas paeiliui nužvelgia kulto narį, vietos korespondentą ir motiną, apkabinusią vaiką.

– Tai kodėl dabar nebetikite Kalėdų Seneliu? Nes užaugot ir supratot, kad tokių dalykų nebūna. Iš tikroviško asmens Kalėdų Senelis tapo pasakų personažu, puikia istorija jūsų pačių vaikams. Kol buvote maži, tėvai jums lygiai taip prišnekėjo ir apie Dievą. – Jis akimirką dvejoja, leisdamas įsivyrauti tylai. – Tai argi nematote, kad Dievas taip pat tėra mitas?

Milė Epštein įsiutusi trenkia automobilio durelėmis. Nuostabų seną Marijos kaimo namą apgulė bepročiai – ne kitaip. Mažiausiai dvidešimt žmonių grūdasi ant keliuko, o kai kurie, visai jau suįžūlėję, trypia žolę priešais verandą. Tarp jų – keletas keistais raudonais naktiniais, keletas smalsių vietinių ir pora autobusiukų su televizijos stočių pavadinimais ant šonų, žinoma, ir reporterių. Milė stumdo juos visus į šonus, kol pasiekia verandą, o čia pamato policijos viršininką.

– Tomai, kas čia per cirkas? – užsipuola ji.

Policijos viršininkas gūžteli pečiais.

– Pats ką tik atvykau, ponia Epštein. Pasak žurnalistų, tie žmonės skelbia, kad jūsų anūkė – Jėzus ar panašiai. Ir dar atvyko tas vyrukas, kuris sako, kad Viltis ne tik joks ne Jėzus, bet kad Jėzaus iš viso nėra.

– Ar galima juos nuvyti nuo Marijos pievelės?

– Kaip tik ketinau, – prisipažįsta jis. – Bet, savaime suprantama, tegaliu nuvaryti juos ne toliau kaip iki kelio. Nes ten jau vieša vieta.

Milė nužvelgia minią.

– Gal galėtume pakalbėti su Viltimi? – šaukia reporteris. – Išveskit ją!

– Taip!

– Tegu išeina ir motina!

Balsai vis garsėja ir pašiurpusi Milė nieko daugiau negali padaryti, kaip tik klausytis. Paskui suneria rankas ant krūtinės ir stebeilija į minią.

– Čia privati nuosavybė ir jūsų čia niekas nekvietė. Be to, kalbame apie vaiką. Vaiką. Negi jūs rimtai tikite septynmetės žodžiais?

Iš už žmonių nugarų pasigirsta plojimas, lėtas, apdairus.

– Sveikinu jus, ponia, – nutęsia žodžius Ijenas Flečeris. – Protingas pareiškimas, nors čia toks beprotnamis. Tik pamanykit.

Jis prasibrauna pro minią prie Milės ir ši suvokia, kad čia tas pats Ijenas Flečeris iš televizijos. Nors jis toks pat dailus kaip ekrane ir balsas skamba taip pat maloniai, ji staiga supranta, kad siaubingai suklydo palaikiusi tą žmogų patraukliu. Milė mestelėjo miniai trupinį abejonės, kad turėtų apie ką šnekėti ir paliktų anūkę ramybėje. Bet tas žmogus… tas žmogus sėja abejones norėdamas pavergti visus, pajungti savo valiai.

– Tikiuosi, tuoj patrauksit savais keliais, – griežtai sako Milė. – Mano anūkė neturėtų jūsų dominti.

Blyksteli Ijeno Flečerio šypsena.

– Ar tikrai? Negi netikite anūke? Ko gero, manote, jog vaikas, sakantis, kad mato Dievą, tėra… vaikas, besigiriantis, kad bendrauja su Dievu. Jokių varpų, jokių šauksmų, jokio stebuklo. Tik keli kvanktelėję sektantai, nė per nago juodymą nekeliantys pagarbos. Bet juk šito tikrai nepakaks norint sukelti didelį triukšmą?

Jo liežuvis lyg medumi teptas, Milė, užlieta žodžių srauto, augte įauga į žemę prie verandos laiptelių.

– Štai tokias moteris aš suprantu, ponia.

Milė prisimerkia ir prasižioja, bet staiga griebiasi už krūtinės ir krinta Ijenui po kojomis.

Atlapojusi duris Marija puola prie motinos.

– Mama! – šaukia suklupusi ant kelių ir purto Milę už pečių. – Kvieskite greitąją!

Žybteli kelios fotoaparatų blykstės. Nekreipdama į jas dėmesio Marija palinksta prie motinos. Bet ši nekvėpuoja, nekrusteli nė menkiausias plaukelis. Ji spaudžia motinai ranką, nes, atrodo, vos paleidusi ją praras.

Po kurio laiko kaukdama atlekia greitoji, iš po ratų žerdama žvyrą ji privažiuoja kuo arčiau pro susigrūdusius furgonėlius, žinių automobilius ir autobusiukus. Medikai puola į verandą. Vienas iš jų švelniai patraukia iš kelio Mariją, kitas imasi darbo.

– O Dieve, – vos girdimai šnabžda Marija. – O Dieve. Dieve. O mano Dieve.

O gynėja. Gynėja. O mano gynėja. Iš slėptuvės, kur buvo prisiglaudusi, kai patyliukais išlinko iš namų, kyšteli Vilties galva. Jos kreipimasis toks panašus į motinos, kad ji pirmąkart suvokia, su kuo visą laiką bendravo.

Ijenas spokso į Mariją, proverksmiu besiginčijančią su medikais, nes šie atsisako į greitosios pagalbos automobilį priimti ir Viltį. Įsikiša policijos viršininkas, pažada nuvežti mergaitę į ligoninę, kai tik atvyks pastiprinimas, ir išgrūsti neprašytus svečius iš kiemo. Susibrukęs rankas į kišenes jis žiūri, kaip greitosios pagalbos automobilis nuriaumoja keliuku.

– Puikiai padirbėta.

Išgirdęs balsą Ijenas krūpteli ir atsisukęs pamato vykdomąjį prodiuserį, atkišusį automobilio raktelius.

– Na štai. Šįvakar neabejotinai visas eteris tavo.

Senos moteriškės infarkto kaina.

– Ką gi, – ištaria Ijenas. – Ko daugiau benorėti.

– Tai ko dar lauki?

Ijenas griebia raktelius.

– Tvarka, – sako, kaipmat suvokęs, kur link suka Džeimsas, ir ima dairytis prodiuserio BMW. Net operatoriui su kamera nemosteli, nes žino, kad į ligoninę šio nė už jokius pinigus neįleistų. – Nevaryk šuoliais mano furgonėlio, – dar šūkteli ir nulekia.

Ligoninės laukiamajame jis spokso į mirgantį televizoriaus ekraną, rodantį vaikiškus animacinius filmukus. Marijos Vait nematyti. Po dešimties minučių jauno policininko lydima pasirodo Viltis Vait. Juodu atsisėda per kelias eiles priekyje ir mergaitė vis atsisuka paspoksoti į Ijeną.

Tai gerokai nervina. Sąžinės Ijenas turi ne kažin kiek, tad retai susimąsto apie savo darbą. Galų gale juk dažniausiai tenka ginčytis su prakeiktaisiais baptistais iš Pietų, pats toks kadaise buvo, o jie įsijautę kasdien ryja Jėzaus mokslo porcijas ir prašyte prašosi kartkartėmis gerai supurtomi, kad nepaspringtų savo teisumu. Jam rėžiant vieną savo kalbų Centriniame parke, netoliese nualpo moteris, betgi tai ne tas pat. Vilties Vait senelei – Ijenas net jos vardo nežino – kai kas nutiko ir nutiko dėl jo žodžių ar veiksmų, be jokios abejonės.

Čia tik siužetas, įtikinėja jis save. Tu jos nė nepažįsti, tai siužetas. Ir nieko daugiau.

Ima pypsėti jaunojo policininko pranešimų gaviklis. Jis patikrina, paskui atsisuka į Viltį ir paprašo ramiai pasėdėti. Pakeliui prie telefonų faras sustoja prie budėtojos stalo ir tyliai su ja kalbasi, turbūt prašo prižiūrėti mergaitę.

Kai Viltis vėl atsigręžia paspoksoti, Ijenas užsimerkia. Tada išgirsta jos tylų nedrąsų balselį.

– Pone?

Ji jau sėdi šalia.

– Labas, – kiek patylėjęs atsako jis.

– Ar mano senelė mirė?

– Nežinau, – prisipažįsta Ijenas.

Viltis Vait tyli ir apimtas smalsumo jis žvilgteli. Viltis susimąsčiusi spaudžiasi prie krėslo ranktūrio. Visai nepanaši į kokią nors regėtoją. Veikiau į išsigandusią mažą mergaitę.

– Na, – nejaukiai pasijutęs sako jis, mėgindamas nukreipti jos mintis. – Tau turbūt patinka Spice Girls. Aš buvau su jomis susitikęs, – prisipažįsta.

Viltis sumirksi įsmeigusi į jį akis.

– Ar dėl tavęs nugriuvo senelė?

Ijenui sugniaužia širdį.

– Manau, taip, Viltie. Labai atsiprašau.

Ji nusisuka.

– Tu man nepatinki.

– Su tavim įdomu kalbėtis.

Jis tikisi, kad ji nueis arba grįš policininkas, bet staiga iš palatos paraudusiomis akimis išeina Marija Vait ir dairosi aplinkui. Žvilgsniu suranda Viltį, mergaitė pašoka ir puola motinai į glėbį. Marija šaltai spokso į Ijeną.

– Policininkas… jis nu… – Ijenas sunkiai renka žodžius, paskui mosteli į koridorių.

– Nelįskit prie mano dukters, – drebia ji. Ir apkabinusi mergaitę pradingsta už dvivėrių durų.

Ijenas spokso į duris, paskui pakyla ir pats eina prie budėtojos.

– Atrodo, ponios Vait motina neišsikapstė.

Budėtoja net akių nuo popierių nepakelia.

– Atspėjot.

Tragedija baisi todėl, kad smogia netikėtai su visa uragano jėga ir įniršiu. Stovėdama prie motinos kūno Marija tvirtai laiko Vilties ranką. Nedidelė palata tuščia, maloni slaugytoja ištraukiojo iš Milės kūno visus vamzdelius ir adatas, kad šeima galėtų atsisveikinti. Marija nutarė atsivesti ir Viltį. Nenorėjo, bet kitaip dukra niekada nepatikės, kad senelės nebėra.

– Ar supranti, – kimiai klausia Marija, – ką reiškia, kad senelė mirė?

Ir Vilčiai nespėjus atsakyti, Marija pravirksta. Ji atsisėda ant kėdės šalia Milės kūno ir užsidengia veidą rankomis. Iš pradžių nekreipia dėmesio į tylų krebždesį kitapus ratukinių neštuvų. Kai pakelia galvą, Viltis jau pristūmusi prie jų vieną iš sulankstomųjų kėdžių. Pasilipusi ant sėdynės ji priglunda veidu senelei prie krūtinės, rankomis nevikriai apkabina jos kūną.

Staiga Marija pajunta ant sprando šiaušiantis plaukus ir paliečia juos delnu. Bet žvilgsnis nenukrypsta nuo Vilties – nei tada, kai Viltis pasikelia ant alkūnių, nei tada, kai abiem rankom suima Milės veidą ir pabučiuoja tiesiai į lūpas, nei tada, kai Milės rankos nerangiai pakyla ir apkabinusios iš visų jėgų priglaudžia anūkę.

PENKTAS SKYRIUS

Vaikelio štai

Alsavimas švelnus,

Gyvybe kūnas trykštantis,

Ar jam mirties baisu?

Viljamas Vordsvortas

1999 metų rugsėjo 30-oji

Dar ilgai po motinos prisikėlimo neįveikiu drebulio. Sėdžiu palatoje, o tas pats gydytojas, kuris pranešė apie jos mirtį, padaręs galybę tyrimų galop pareiškia, kad ji sveika. Prisėdu rankas ir mėginu apsimesti, kad ką tik numirusi moteris, dabar vaikštanti ligoninės koridoriais, – įprasčiausias reiškinys.

Gydytojas norėtų, kad mama iki rytojaus liktų ligoninėje, būtų gerai ją stebėti.

– Nė už ką, – priešinasi ši. – Galiu bėgioti, šokinėti ir net neprakaituoti. Jau visada būsiu sveika.

– Mama, gydytojo mintis ne tokia jau kvaila. Tave gi infarktas buvo ištikęs.

– Jūs buvote mirusi, – pabrėžia terapeutas. – Dar mokantis vyrukai pasakodavo apie lavoninėje atsisėdančius negyvėlius – vos tik atidarius lavonmaišio užtrauktuką. Ir pats visada troškau pamatyti ką nors panašaus. – Mudvi su motina susižvelgiam, jis atsikosi. – Šiaip ar taip, reikėtų padaryti kardiogramą, kompiuterinę tomogramą ir dar keletą tyrimų, be to, peržiūrėti jūsų širdies vaistus.

Motina prunkšteli.

– Norit įsitikinti, kad nesu daržovė.

– Norim įsitikinti, kad neatkrisit, – pataiso ją gydytojas. – Jums leidus, pakviesiu slaugę, kad nuvežtų jus į skyrių.

– Dėkoju, bet galiu ir pati, – šokdama nuo stalo atšauna motina.

Gydytojas, vis nesiliaudamas kraipyti galvos, jau ruošiasi eiti. Pripuolu ir palietusi jo rankovę kviečiu už širmos.

– Ar jai tikrai gerai? O gal čia koks nervinės sistemos sutrikimas ir po kokios valandos ji vėl grius be sąmonės?

Gydytojas mąsliai žvelgia į mane.

– Negalėčiau pasakyti, – prisipažįsta. – Esu matęs pacientų, kurie seilėdavosi ir judėdavo, nors prietaisai jau rodydavo mirtį. Esu matęs komos ištiktų žmonių, kurie po kelių mėnesių atsipeikėdavo ir elgdavosi lyg niekur nieko. Bet galiu patvirtinti, kad jūsų motiną buvo ištikusi klinikinė mirtis, ponia Vait. Greitosios pagalbos medikai ją užfiksavo ataskaitoje – kad tave kur, ir pats savo ataskaitoje tą pat parašiau. Ar tai laikinas pagerėjimas? Nežinau. Anksčiau niekad nieko panašaus nesu regėjęs.

– Suprantu, – sakau, nors ničnieko nesuprantu.

– Jos širdis veikia taip, lyg jokios traumos nė būti nebuvę. Žinoma, norėčiau atlikti daugiau tyrimų, bet kol kas atrodo, kad jūsų mamos širdis stipri lyg paauglės. – Jis paplekšnoja man ranką. – Negaliu šito paaiškinti, ponia Vait, taigi net nebandysiu.

– Gal liausies pagaliau? – Motina nusipurto rūpestingai prilaikančią mano ranką. – Jaučiuosi gerai.

Ji drožia iš palatos stumdama priešais ir mudvi su Viltimi. Budėtoja persižegnoja. Greitosios pagalbos automobilio vairuotojas, kuris kramsnodamas pyragaitį su ja plepėjo, paleidžia iš rankų plastikinį puodelį su kava.

– Atleiskit, – sustabdo motina jauną praktikantę. – Kaip nueiti iki liftų?

Moteris parodo ir motina atsigręžia į mane.

– Na? Tai dar ilgai čia stypsosi?

Ir nudrožia koridoriumi tiesiai pro Ijeną Flečerį, spoksantį į mus tokio nepasitikėjimo kupinu veidu, kad pirmą kartą po daugelio valandų nusijuokiu.

Kol tie mėsininkai bado ir baksnoja motiną, mudvi su Viltimi sėdime skyriaus laukiamajame. Ji išblyškusi ir pavargusi, po akimis tamsiai raudonos dėmės sulig nykščių pagalvėlėmis. Nė nesuvokiu, kad kalbinu ją balsu, kol Viltis nepakelia smulkaus veidelio.

– Padariau, kaip norėjai, – šnabžda ji.

Sunkiai nuryju seiles.

– Kad senelė pasveiko, tu niekuo dėta. Ar supratai?

– Tu jos prašei, – murma Viltis. – Aš girdėjau.

– Kieno prašiau?

– Dievo. Tu sakei: O Dieve. Dieve. O mano Dieve. – Viltis pasitrina nosį į palaidinukės petį. – Ir ji tave išgirdo. Ji pamokė mane, ką daryti, kad tau būtų geriau.

Nunarinusi galvą spoksau į dukters sportinius batelius. Vieno raištelis atsirišęs, galai driekiasi ant grindų kaip visų vaikų. Bet mano vaikelis bendrauja su Dievu. Mano vaikelis ką tik padarė stebuklą.

Nuslopinu troškimą apsipilti ašaromis. Visa tai – nesibaigiantis košmaras, netrukus Kolinas papurtys mane, lieps apsiversti ant kito šono ir miegoti toliau. Paprastai vaikai eina į mokyklą, supasi sūpynėse, nusibalnoja kelius. O visa kita – tik televizijos filmų, romanų siužetai. Jokiu būdu ne kasdienis, paprastas gyvenimas.

Glostydama Vilties delniuką nykščiu užčiuopiu nuospaudą.

– Kas čia?

Viltis slepia ranką sterblėje.

– Nuo kopėtėlių.

– Ne nuo… – kaip čia dabar pasakius? – Ne dėl to, kad palietei senelę? Ar tau… neskaudėjo?

Viltis purto galvą.

– Atrodė, lyg lėkčiau geležinkeliuku į pakalnę. – Ji sutrikusi žiūri į mane. – Mamyte, ar nenorėjai, kad senelė pasveiktų?

Stipriai ją apkabinu, trokšdama vėl įtraukti į save ir apsaugoti nuo to, kas dabar, be jokios abejonės, užgrius.

– Ak, Viltie. Aišku, norėjau. Tik truputį išsigandau, kai tu jai padėjai pasveikti.

Glostau jai plaukus, pečius.

– Aš irgi truputį išsigandau, – šnabžda Viltis.

Moteris miršta ir vėl prisikelia

1999 metų spalio 1-oji; Niu Kanaanas, Naujasis Hampšyras

Vakar, 3.34 val. po pietų, anapus iškeliavo Mildreda Epštein. 4.45 val. ji atsisėdusi paklausė, ką veikianti ligoninėje.

Penkiasdešimt šešerių Epštein lankėsi pas dukterį Niu Kanaane. Kaip teigia liudininkai, staiga ji griebėsi už krūtinės ir susmuko ant žemės. Greitosios medicinos pagalbos personalas maždaug 20 minučių nesėkmingai mėgino stimuliuoti plaučių ir širdies veiklą. Mirusia pacientę paskelbė Konektikuto slėnio medicinos centro gydytojas Peteris Viveris. „Nesu matęs nieko panašaus, – vakar vakare žiniasklaidos atstovams pasakė Viveris. – Priešingai nei tvirtina daugybė liudininkų ir kvalifikuotų medicinos darbuotojų, padarius tyrimus neaptikta jokių požymių, kad ponios Epštein širdis būtų nesveika, ką jau kalbėti, kad gerą valandą jos širdis buvo sustojus.“

Šaltiniai tvirtina, kad ponią Epštein infarktas ištiko po ginčo su Ijenu Flečeriu, žinomu televizijos ateistu, neigiančiu Dievo buvimą. Jis rengė reportažą apie ponios Epštein anūkę, buvo kalbama, kad mergaitė bendrauja su Dievu. Nei su ponia Epštein, nei su ponu Flečeriu susisiekti kol kas nepavyko.

– Na, žinai, – atsilošdamas burba Ijenas, – kai kalbėjau apie šviežias jūrų gėrybes, turėjau galvoj ne troškintą tuną.

– Arba valgai čia, arba einam į spurginę. – Džeimsas išsišiepia. – Riestainiai arba jūrų gėrybės.

Ijenas gūžteli pečiais.

– Žinai, ką dabar galėčiau atiduoti už gerą jautienos kepsnį?

– Iš to lauko anapus kelio, prie pieninės, galėtum pasivogti nors ir visą karvę. Ten jų tiek daug, kad, galvą guldau, niekas neskaičiuoja. – Džeimsas pasivalo lūpas servetėle. – Džiaukis, kad valgai restorane.

– Lygiai taip pat galėtum tvirtinti, kad pasivažinėjimas visureigiu autobusėliu tolygu safariui.

– Ne, tai lygu masių švietimui. Bent jau taip tvirtinai prieš kelias savaites. – Prodiuseris palinksta į priekį. – Liaukis, Ijenai, tik tuščiai bambi. Tavo gabalą su kojas pakračiusia močiute NBC paleido į eterį per „Nakties naujienas“ ir kas valandą kartoja. Mergaitė irgi neblogai – žmonės iš jos nieko nesitikėjo. Todėl kai nuplėši uždangą, atrodys dar įspūdingiau.

Ijenas vos pastebimai šypteli.

– Štai dėl ko turiu kęsti tą bjaurią kelionę.

– Pažvelk iš gerosios pusės, jeigu ši istorija tau padės susigrąžinti buvusią šlovę, jokio furgonėlio niekad gyvenime daugiau nebepamatysi. – Džeimsas pasiima sąskaitą, nusijuokia ir išsitraukia kredito kortelę. – O man vaikystėje patikdavo taip stovyklauti. Ar tau niekada neteko?

Ijenas neatsako. Džeimso vaikystė, matyt, visiškai neprimena jo paties prisiminimų.

– Ak, tiesa. Tu neturėjai vaikystės.

– Neturėjau. – Ijenas šypsosi. – Užaugau ir subrendau vykdomojo prodiuserio akyse – esu jo darbo vaisius.

– Ijenai, tikrai. Mudu pažįstami jau kiek? Septynerius metus? O aš apie tave težinau, kad apgynei filosofijos daktaro laipsnį kažkokioje Bostono mokykliūkštėje.

– Toji Bostono mokykliūkštė turėjo proto tokius kaip tu palikti Jeiliui, – atšauna Ijenas. Pasijutęs nejaukiai jis apsimeta žiovaujantis. – Visai nusikaliau. Gal jau geriau trauksiu į savo namuką.

Džeimsas kilsteli antakį.

– Tu? Nori miego? Nieko sau.

Ijenas įsitempia. Iš kur Džeimsas suuodė apie jo nemigą? Nejaugi žino, kad paskutinį kartą jis padoriai miegojo prieš keletą metų? Negi matė jį naktimis lipantį iš visureigio ir vaikštinėjantį po miškus ar pievas, prerijas ar kokias kitas velnio apylinkes, kur tuo metu būdavo apsistojęs?

– Pasijutai įspeistas į kampą, – pareiškia Džeimsas, – ir bandai keisti temą. – Ijenas lengviau atsikvepia, jo paslaptis saugi. – Aš rimtai, Ijenai. Klausiu kaip draugas. Kas buvo tavo tėvai? Kaip augai?

Užaugau pernakt, galvoja Ijenas, bet tyli.

– Kaip tik siaubingai užsimaniau spurgos, – vėl slepiasi už šypsenos jis. – Eisi kartu?

1999 metų spalio 3-ioji

Laimė, policija iš mūsų sklypo išvijo Ijeną Flečerį, tos keistos sektos narius ir gal penkiasdešimtį kitų žioplių, nežinia iš kur atklydusių. Visa bėda, kad nelabai toli nuvijo. Kelias – vieša vieta, tik už šimto metrų nuo namo, taigi matome juos pro langus. Vadinasi, ir jie mus mato.

Neleidžiu Vilčiai žaisti lauke, nors ji vis nerimsta ir nuolat zirzia. Vos išeinu į lauką, jie pakelia triukšmą, o kas būtų, jei pamatytų ją? Netgi norėdama išnešti šiukšles laukiu vidurnakčio ir tik tada slenku laukan palikti maišo šiukšliavežiams, kad manęs neapipultų reporteriai. Sėlinu pro sūpynes ąžuolyno pakraščiu.

– Apie ką mąstot?

Net šokteliu. Netoliese stovi Ijenas Flečeris rankoje laikydamas degantį degtuką. Prisidega cigarą, įsikanda, užsitraukia.

– Galėčiau paprašyti, kad jus areštuotų, – atrėžiu. – Peržengėte ribą.

– Žinau. Bet, manau, neprašysit.

– Klystat. – Tučtuojau suku namo ketindama skambinti policijai.

– Nereikia, – tyliai sako jis. – Mačiau, kaip vaikštinėjote name ruošdamasi išeiti, norėjau pasiteirauti apie motiną. – Jis mosteli į automobilius kelkraštyje. – Kad niekas negirdėtų.

– Ir?

– Ar ji sveika?

Spoksodama į jį linkteliu.

– Tik ne jums dėkui.

Ar man pasivaideno, ar Ijenas Flečeris išties paraudo?

– Atleiskit. Man nereikėjo… – jis dvejoja, paskui papurto galvą.

– Ko nereikėjo?

– Nereikėjo. Ir tiek.

– Ijenas Flečeris atsiprašo? Reikėtų įsirašyti.

Bet jis jau dingęs ir vienintelis ženklas, liudijantis jį čia buvus, – vis dar žioruojantys cigaro pelenai prie mano kojų.

1999 metų spalio 4-oji

Kitą rytą vykstu į ligoninę, gydytojas Viveris dar kartą rengiasi tirti motinos širdį. Ir apstulbstu radusi ją skyriaus poilsio kambaryje plepant su Ijenu Flečeriu.

– Marija, čia ponas Flečeris, – sako ji, lyg mes arbatą ruoštumės gerti.

Taip smarkiai griebiu Viltį, kad ji net aikteli.

– Mes pažįstami. Galima valandėlę? – Stumiu motiną kur toliau iš paskos tempdama Viltį. – Gal pasakysi, ką jis čia veikia?

– Nusiramink, Marija. O tai dar pačią infarktas ištiks. Pakviečiau poną Flečerį… – ji trumpam nutyla, linkteli jam ir nusišypso, – kad nufilmuotų, ko jam reikia, o paskui nešdintųsi iš kur atėjęs, kuo toliau nuo mūsų. Tegu filmuoja, neturiu ko slėpti.

Susižnybu nosies tiltelį.

– O kodėl manai, kad jis nepadarys iš tavęs kokios zombės ar vampyrės ir toliau nesitrins aplinkui?

– Žinau.

– Puiku. Viskas aišku. – Stipriau priglaudžiu dukterį. – Viltis irgi nenori jo matyti.

– Mieloji, ji tik gaudo tavo fluidus.

– Neturiu jokių fluidų. Tokio daikto išvis nėra.

– Tokio daikto kaip Dievas irgi nėra, tiesa? – nekaltai šypsosi motina.

– Gerai, – sakau. – Nori krėsti cirkus, prašom. Nori Ijeno Flečerio, tavo reikalas. Bet nei aš, nei Viltis su juo nekalbėsim. Ir nė kojos nekelsiu į tą kabinetą, kol jam šito neišaiškinsi.

Ijenas Flečeris su savo komanda ir prodiuseriu susigrūda kabineto kampe. Jis pažada kalbinti tiktai motiną ir man pareikalavus patenkintas pakiša jos pasirašytą sutikimą, o kartu ir ligoninės leidimą filmuoti. Jis įsako perstumti neštuvus, sureguliuoti šviesą ir piktai nudelbia mane, kai patraukiu toliau nuo kamerų Viltį. O aš atsistoju šalia ligoninės administratoriaus, kad galėčiau stebėti filmavimą, ir toliau šnairuojam vienas į kitą iš padilbų. Kai Flečeris per gydytojo petį pamoja operatoriui iš arti nufilmuoti mamos ligos istoriją, įsikišu:

– Tai asmeniška.

– Kaip ir visa procedūra, ponia Vait. Jūsų motina pasirašė sutartį, kurioje sakoma, kad rankine kamera galime filmuoti viską, ką panorėję, savo malonumui.

– Nusispjaut į jūsų malonumą.

Ijenas Flečeris tingiai šypsodamasis žiūri į mane.

– Niekuo negaliu padėti.

Spūdinu šalin ir stebiuosi, kas gi nutiko žmogui, kuris vakar buvo toks rūpestingas. Ar jo televizinis veidas visiškai kitoks nei tikrasis?

Sunėrusi rankas atidžiai stebiu Ijeno Flečerio operatorius, lipte prilipusius prie gydytojų, darančių mamai kardiogramą, paskui veloergometriją.

– Ponia Epštein, – galų gale sako gydytojas Viveris, – jūsų širdis dirba kaip aštuoniolikmetės. Galėtumėte net mane pergyventi. – Jis atsisuka į Ijeną, aiškiai mėgaudamasis šiomis penkiolika minučių šlovės. – Pone Flečeri, aš, kaip jums žinoma, – mokslo žmogus. Bet nėra jokio mokslinio paaiškinimo, kodėl ponios Epštein įprasta būklė, jos kraujospūdžio ir veloergometrijos rezultatai šiandien taip skiriasi nuo tų, kuriuos atlikom prieš mėnesį, nebent jai būtų buvusi persodinta širdis. Ką jau kalbėti, savaime suprantama, apie… prisikėlimo fenomeną.

Mane pamažu apima pasitenkinimas – visų pirma gavau patvirtinimą, kad motinos sveikata gera, kita vertus, ir Ijeną Flečerį nusodinti juk malonu. Triumfuodama žvilgteliu į jį, ir pačiu laiku, nes matau jį kažką sakant operatoriui, tas nutaiko kamerą nebe į motiną, o kiek tolėliau – į Viltį.

Ji sėdi kamputyje ir spalvina receptų knygelę.

– Ne, – sušnabždu, o tada šoku veikti. – Jos filmuoti negalite! – šaukiu puldama tarp kameros ir dukters. Operatorius priverstas žengtelėti atgal. – Atiduokit man tą įrašą! Atiduokit tuojau pat!

Siekiu kameros, bet operatorius pakelia ją virš galvos.

– Po galais, pone Flečeri, patraukit ją nuo manęs! – šaukia jis pagalbos.

Pakėlęs rankas Ijenas žengia artyn.

– Ponia Vait, – ramina jis, – prašyčiau nepersistengti.

Atsisuku į jį.

– Neaiškink čia man, ką daryti. – Akies krašteliu matau vis dar filmuojantį operatorių. – Pasakyk, kad išjungtų tą bjaurastį!

Ijenas lėtai linkteli ir operatorius nusiima nuo peties kamerą. Įtampa atslūgsta, kūną apleidžia jėgos. Pasitraukiu nuo Vilties, dairausi ieškodama motinos, o Ijenas Flečeris, ligoninės administratorius ir gydytojas – visi netekę žado spokso į mane.

– Ne, – šiaip ne taip išspaudžiu, paskui atsikosiu. – Aš sakau – ne.

Kai Ijenas išeina, slaugytoja nusiveda Viltį lipdukų, o mudvi su motina, kol ji rengiasi, liekame dviese.

– Tai aš kalta, – kalba ji. – Pamaniau, jei pakviesiu Flečerį, greičiau jo nusikratysime.

– Nepasisekė, – murmu.

Tylomis laukiam grįžtant Vilties, abiejų mintys mažais ratukais sukasi aplink savo kaltę.

– Ar žinai, Marija, kas kalbama apie mirtį?

Pažvelgiu į ją.

– Kas?

– Apie tą ryškią šviesą ir taip toliau? Apie tunelį. – Nei iš šio, nei iš to ji nudelbia akis ir ima krapštinėti nago odelę. – Jų nemačiau.

Bandau nuryti seiles, burna išdžiūsta lyg dykuma.

– Ne?

– Nemačiau šviesos. Nemačiau angelų. Mačiau savo mamą. – Pakelia švytinčias akis. – Ak, Marija. Ar žinai, kaip ilgai buvau jos nemačiusi? Dvidešimt septynerius metus. Žinai, buvo išties nuostabu pažvelgti į visa, ką jau buvau pamiršusi. Į nukramtytus jos nagus ir po paskutinio dažymo ataugusias plaukų šaknis… netgi į veido raukšleles. Ji nusišypsojo man ir pasakė, kad kol kas ateiti dar negaliu.

Netikėtai mudviejų su motina pirštai sukimba. Kuo vyresni užaugame, tuo rečiau liečiamės prie tėvų. Maža ropšdavausi jai ant kelių, paauglystėje jau vengdavau jos rankų, siekiančių pataisyti apykaklę ar plaukus, o suaugus netgi apsikabinti atsisveikinant ėmė rodytis pernelyg sentimentalu, lyg taip prisišauktum žodžius, kurių kol kas nesinori ištarti.

– Visada stebėdavausi, kodėl Dievas laikomas tėvu, – šnabžda ji. – Tėvai iš mūsų nuolat ko nors reikalauja. Tik motinos mus myli besąlygiškai, kaip manai?

Viltis grįžta su keturiais lipdukais ant palaidinukės. Nusprendžiame, kad jiedvi su motina palauks ligoninės koridoriuje, kol privažiuosiu automobiliu prie durų iš tolesnės aikštelės.

Aikštelės pakraštyje išgirstu žingsnius.

– Aš nuolatos jūsų atsiprašinėju. – Šalia išdygsta Ijenas Flečeris.

– Nes nuolatos prisidirbate, – atšaunu. – Atiduokit tą įrašą.

– Juk suprantat, kad negaliu. Bet pažadu nerodyti nė vieno kadro, kuriame yra Viltis.

– Tie jūsų pažadai, – prunkšteliu. – Tarkim, pirmas – žadėjote jos nefilmuoti.

– Klausykit, nereikėjo filmuoti jos be jūsų sutikimo. Jau pripažinau tai.

Einu toliau.

– Ei. Ei! – Man žengus jis griebia už rankos. – Ar negalėtumėt luktelėti? – Bet tučtuojau paleidžia mane lyg nudegęs ir susigrūda rankas į kišenes. – Noriu jums kai ką pasakyti. Netikiu jūsų tvirtinimais dėl dukters – kaip ir tuo tariamu prisikėlimu – ir vis dar ketinu įrodyti, kad klystat. Bet gerbiu jūsų poelgį. – Jis atsikosi. – Jūs puiki motina.

Man atkąra žandikaulis. Pastaruoju metu taip nėriausi iš kailio stengdamasi apsaugoti Viltį, kad neturėjau laiko nė susimąstyti, ar teisingai elgiuosi. O šis žmogus, šis siaubingas žmogus, nekviestas įsibrovęs į mūsų gyvenimą, šis žmogus, kuris manęs nė nepažįsta, palaikė mane tuo, kuo visada norėjau būti – motina, kuri lyg liūtė gina savo vaiką.

Ar čia pravirkti, ar juoktis? Savaime suprantama, geriau nei kas nors kitas žinau, kad aplinkybės greitai gali paversti tave nauju žmogumi. Pagalvoju apie motinas, kurios pajudindavo iš vietos dvi tonas sveriančius automobilius gelbėdamos prispaustus bamblius, apie motinas, kūnu užstojusias vaikus nuo kulkų vienu nekaltu judesiu. Galbūt ir aš jau esu viena iš jų. Bet mielu noru grįžčiau prie savo abejonių, jei tik Viltis galėtų gyventi įprastai.

– Pone Flečeri? – Palaukiu, kol jis pažvelgia tiesiai man į akis tikėdamasis padėkos, o tada užsimojusi drožiu jam per veidą.

ŠEŠTAS SKYRIUS

Kas ne su manim, tas prieš mane.

Lk 11, 23

1999 metų spalio 6-oji

Ijeno senelė buvo užkietėjusi baptistė, religija jai buvo atspari ugniai liemenė. „Dėkui Dievui, kad esu krikščionė“, – kartodavo ji tarsi litaniją, dangstydamasi religija lyg skydu, kai sužinojo, kad vyras paliko ją dėl spurginės padavėjos, ir gavusi žinią, kad jos valda bus nušluota valant kelią naujam parduotuvių tinklui. O kai Dievas nieko nesiimdavo, ji patyliukais griebdavosi burbono butelio, slepiamo tualeto po laiptais vandens bakelyje, ir susitaikydavo su tokiu Aukščiausiojo neveiklumu.

Nesveikas pietietiškas pamaldumas, kuris buvo skiepijamas Ijenui, toli gražu skyrėsi nuo jankių skepticizmo. Pietuose bendruomenės būrėsi aplink bažnyčias. Kai kur religija smaugia pietiečius net šiomis dienomis ir žmogus ten vertinamas pagal tai, kuriuos Dievo namus pratęs lankyti. Tiesą pasakius, Ijenas daug geriau jaučiasi tarp jankių, kuriems tikėjimas ne gyvenimo pagrindas, o greičiau fonas. Šiaurėje paliekama daugiau vietos abejonei… bent jau taip manė Ijenas, kol pamatė Milės Epštein mirtį ir prisikėlimą.

Padedamas ligoninės darbuotojo, jis peržiūrėjo Milės Epštein ligos istoriją. Trys specialistai patvirtino moters mirtį. O Ijenas tik prieš kelias dienas pats savo akimis matė ją gyvą ir žvalią.

Jo reitingai ir vėl auga, bet jie užges lyg liepsnelė per liūtį, jei jis nesugalvos, kaip įkurti didesnę ugnį. O to kuro iš Milės Epštein ne kažin kiek išspausi. Įsikniaubęs veidu į delnus jis apgalvoja kitą žingsnį. Viena, ką jis tvirtai žino, – visi be išimties turi ką slėpti, turi paslapčių, kurių niekam nenorėtų atskleisti. Jis tai puikiai žino iš nuosavos patirties.

Vos Alenas Makmanusas spėja išvynioti keksiuką su kremu, suskamba jo asmeninis telefonas.

– Klausau, – urgzteli griebęs ragelį. Kiek kartų sakė žmonai neskambinti į darbą. Po galais, čia vienintelė vieta, kur randa šiek tiek ramybės.

– Esi girdėjęs apie Lozorių?

Balsas žemas, paslaptingas. Ne žmonos.

– Kas čia per velnias?

– Apie Lozorių esi girdėjęs? – pakartoja balsas. – Ir kam iš viso to gali būti naudos?

– Klausyk, veikėjau, nežinau, ką tu čia… – Ragelyje trakšteli ir pasigirsta pypsėjimas. – Lozorius. Kas čia per šlamštas?

Turbūt koks Helovino pokštas, Helovinas ne už kalnų, o niekam ne paslaptis, kad Alenas – nekrologų kūrėjas. Koks nors juokdarys, matyt, nusprendė, kad ir mirusiųjų prikėlimas jo sritis, todėl peradresavo skambutį Alenui. Vos tik jis spėja išmesti viską iš galvos, sutarška nekrologų skyriaus faksas. Atsidusęs jis kulniuoja prie aparato – greičiausiai Associated Press išgirdo užsilenkus kokią garsenybę – ir mirksėdamas spokso į neryškią moters nuotrauką, virš kurios parašyta „Niu Kanaano kronika“. Kas čia per velnias?

MOTERIS MIRŠTA IR VĖL PRISIKELIA.

Lozorius.

Alenas prisėda. Norėtų prisiminti, kas Biblijoje rašoma apie Lozorių. Nors jis gerai net neprisimena, ar ši istorija tikrai užrašyta Biblijoje. Palinksta prie kolegės, sėdinčios kitapus tarpueilio.

– Barba, gal turi Bibliją?

Ji juokiasi.

– Aišku, guli šalia taisiklio. O kam? Pamatei Dievą?

– Pamiršk, – piktai dėbteli Alenas.

„Niu Kanaano kronika“. Laikraštpalaikis, menkiausio dėmesio nevertas. O jame istorija apie miesteliūkštyje iš mirusiųjų prisikėlusią moteriškę.

Ir toji psichiatrė buvo iš Niu Kanaano.

Alenas dar kartą permeta akimis straipsnį. Ketvirtoje pastraipoje – štai kur: „Epštein anūkė… bendrauja su Dievu.“

Jau neblogai, kad tave. Kiek dar vaikų tame miesteliūkštyje atitiktų psichiatrės Keler apibūdinimą? Alenas svarsto, ką iš to išpešus, – maža mergaitė, kuri bendrauja su Dievu, kuri staiga ima daryti stebuklus. Skyrius pirmame „Naujojo Hampšyro“ puslapyje garantuotas.

„Kam iš viso to gali būti naudos?“

Taip sakė tas vyrukas. Prisikelti, žinoma, naudingiausia būtų poniai Epštein… nebent tai joks prisikėlimas. Alenas ir vėl žvilgteli į laikraštį. Tenai trinasi ir tasai Ijenas Flečeris, matyt, ir jam čia kažkas nepatinka. Taigi kam būtų daugiausia naudos iš netikro stebuklo? Pirmiausia mergaitei. Bet tokio amžiaus vaiko reikalais visada kas nors rūpinasi.

Šiuo atveju tikriausiai motina.

1999 metų spalio 7-oji

Po penktos ryto Marija išgirsta trinktelint laukujes duris. Ji šoka iš lovos ir metasi laiptais žemyn. Vestibiulyje pasičiupusi nuo kabyklos skėtį užsimoja juo tarsi kuoka ir dairosi tarp šešėlių tūnančio įsibrovėlio.

– Išlįsk! – šūkteli, o širdis daužosi. – Nori filmuoti? Sensacijų ieškai? Pasirodyk, bjaurybe!

Bet niekas nejuda, nė nekrusteli. Keikdamasi ji meta skėtį ir pro langelį šalia durų pamato Viltį, basą ir vienais naktinukais žaidžiančią su lėlių vežimėliu pievelėje.

Marija žvilgteli į svitą prie kelkraščio. Arizonos sektantai miega palaimintųjų miegu kiek tolėliau prie akmenų sienelės, reporterių, kurie vakar visą dieną tykojo pasirodant Vilties, – nė kvapo. Tiesą pasakius, Viltį stebi tik vienas žmogus – paniuręs ir nusikamavęs Ijenas Flečeris savo autobusėlio tarpduryje.

– Labas, mamyte. – Viltis pamoja. – Nori pažaisti?

Marija nuslopina norą bartis.

– Tavo kojelės… ar nesušalai?

– Ne, lauke labai smagu. – Viltis palinksta prie lėlių vežimėlio. – Tiesa? – suulba ji ir apkamšo lėlę.

O lėlė… sujuda. Pro rūką sušvytuoja mažučiai tamsūs kumšteliai, iš po garbanotų plaukučių kupetos ant kaktos matyti didelė apskrita žaizda. Viltis iškelia vaiką iš vežimėlio ir priglaudžia prie skruosto.

– Koks geras vaikutis.

Ir tik tada Marija pastebi liesutę berniuko motiną, tyliai stovinčią už uosio keliuko gale. Galva pridengta šaliku, o akių neatplėšia nuo sūnelio, tačiau nė nemėgina atimti jo iš Vilties.

Viltis vėl pasodina kūdikį į žaislinį vežimėlį, nuveža prie lėlės kėdutės, kurią, matyt, kiek anksčiau atsinešė į pievelę namo priekyje, ir vaidina pusryčiaujančius – smaguriauja žaisliniais vaisių gabalėliais. Vaikutis šypsosi ir spardo aukštos kėdutės kojas. Juokiasi taip garsiai, kad pažadina fotografą, o šis pabudęs jau taikosi aparatu į Viltį ir puola pyškinti kaip patrakęs.

Marija nusipurto stingulį ir iš verandos žingsniuoja pas dukterį.

– Mieloji, jau reikia eiti vidun.

Pasisukusi į tekančią saulę Viltis sumirksi.

– A. Taip smagu žaisti.

Marija paliečia jai plaukus.

– Taip. Gal vėliau išeisim. – Tai sakydama ji permeta žvilgsniu praretėjusią minią ir užkliūva už abejingo Ijeno Flečerio veido. Visą šį laiką jis nė nekrustelėjo, neiškrėtė jokios kiaulystės, tik akis išpūtęs žiūrėjo. Marija prisiverčia vėl atsigręžti į Viltį. – O vaikelį nunešk mamai.

Viltis atsargiai pakelia kūdikį ir pabučiuoja ant kaktos pūpsantį skaudulį. Paskui nunešusi prie uosio atiduoda kūkčiojančiai motinai. Ši, rodos, norėtų kažką pasakyti Vilčiai, tik niekaip neatgauna amo. Viltis švelniai paliečia jos pirštus, laikančius kūdikio galvelę.

– Atnešk jį dar pažaisti, gerai?

Moteris linkteli ir šluostosi akis. Viltis paduoda ranką Marijai, o šią sukrečia nuostaba, kad štai šalia jos visiškai nepažįstamas žmogus. Kaip čia nutiko, kad nešiojo Viltį savo pilve, jautė ją veržiantis į pasaulį ir septynerius metus kartu gyveno su ja po vienu stogu nė nenujausdama, kas galiausiai nutiks?

Jau ketina žengti į verandą su dukra ir staiga akies krašteliu mato keliuku begėdiškai atžingsniuojant Ijeną Flečerį. Jis atneša plastikinį lėlės vežimėlį, žaislinę kėdutę ir krepšelį žaislinių vaisių bei daržovių. Marija ima žaislus.

– Palikit mus ramybėj, – šaltai sumurma.

Jis traukiasi nenuleisdamas akių nuo Vilties.

– O kad galėčiau.

Po netikėto Vilties Vait pasirodymo Ijenas grįžta į autobusiuką. Kai pamatė ją žaidžiant kaip visi septynmečiai, jo įtarimai tik sustiprėjo. Aišku, visą tą košę užvirė motina. Kai tik ji pasirodė, vaikas dingo lyg nebuvęs ir atsirado stebukladarė gydytoja. Kad ir ko Marija Vait siekia, tai jos darbas.

Jis ir anksčiau yra matęs šarlatanų, gabiausių apgavikų: ir vyrų, ir moterų. Dažniausiai vaidinama dėl pinigų arba trokštant išgarsėti. Bet Ijenui čia kažkas nepatinka. Žvelgiant į Marijos akis jam lenda mintys, kad ši greičiau auka nei apsukri apgavikė. Tarsi ji nenorėtų viso to, kas vyksta.

Ką gi, gera aktorė – ir nieko daugiau. Už grožio galima puikiausiai slėptis lyg už kaukės, grožis atitraukia dėmesį. Tas skaistus, nors ir užmiegotas veidelis, tos neįtikėtinos kojos, sušvytavusios, kai puolė prie dukters, – ką gi, tai tik masalas. Tik dūmai ir veidrodžiai, kaip ir jos mažės stebuklai. Viltis Vait prikelia mirusiuosius ir kalbasi su Dievu ne daugiau kaip pats Ijenas.

1999 metų spalio 8-oji

– Susipažinkit, – sako rabinas Veismanas Marijai, – čia rabinas Danielius Saliamonas.

Ranką tiesia išsišiepęs žmogelis batikos technika dažytais marškinėliais.

– Tikiuosi, ne veltui esu pavadintas išmintingojo karaliaus vardu.

Marija nė nešypteli. Apkabina Viltį, iš už jos nugaros spoksančią į nepažįstamuosius.

– Aš Boulderio Beit Am Hadašo bendruomenės dvasinis vadovas, – kalba toliau Saliamonas.

Marija nužvelgia jo marškinėlius, ilgus į uodegą surištus plaukus. Jei tu rabinas, tai aš – Anglijos karalienė, pamano ji.

– Beit Am Hadašas, – aiškina rabinas, – reiškia „Naujosios tautos namai“. Mano bendruomenė priklauso žydų atsinaujinimo judėjimui, mes remiamės kabala, taip pat budizmu, sufizmu ir vietos amerikiečių tradicijomis. – Jis žvilgteli į rabiną Veismaną. – Norėtume kiek daugiau sužinoti apie Viltį.

– Klausykit, – atsako Marija, – mums nėra apie ką kalbėtis. – Ji nebūtų įsileidusi rabinų, tačiau palikti juos verandoje būtų buvę nežmoniška. Marija paliepia Vilčiai eiti į žaidimų kambarį, kad ji negirdėtų pokalbio. – Kai aną kartą kalbėjomės, atrodė, jūs nė kiek nesusidomėjote Viltimi. Manėte, tai aš verčiu ją vaidinti.

– Taip, tiesa, – atsako rabinas Veismanas. – Vis dar nežinau, ką galvoti. Bet ryžausi paskambinti rabinui Saliamonui. Suprantat, ponia Vait, kai jūs išėjote iš sinagogos, nutiko kai kas nepaaiškinama – susitaikė pora, kurios santuoka jau byrėjo.

– Ir kas čia keista? – atšauna Marija, o krūtinę nusmelkia pažįstamas skausmas, nes mintyse vėl šmėsteli Kolino veidas.

– Patikėkit, – atsako Veismanas. – Juodu buvo nesutaikomi, kol nepasirodėte jūs su dukrele. – Jis skėsteli rankomis. – Nelabai ką galiu paaiškinti. Ir tik kai perskaičiau laikraštyje apie jūsų motiną, man šovė mintis, kad kai kas turbūt ir šios poros susitaikymą galėtų susieti su Viltimi. Tai priminė man rabino Saliamono žodžius, pasakytus per vieną susitikimą prieš porą metų. Buvo iškeltas klausimas, ką Dievas galėtų pasakyti pranašui šiomis dienomis. Aš tvirtinau, kad turėtų perduoti kokią nors žinią – na, žinot, taika Izraeliui arba pamokymai, kaip nugalėti palestiniečius, – o jūsų dukra, kalbėdama su Dievu, nieko tokio neišgirdo. Šiaip ar taip, rabinas Saliamonas mano, kad Dievui rūpi ne blogyje knaisiotis, o tai, kaip vienas žmogus elgiasi su kitu. Skyrybos, smurtas prieš vaikus, alkoholizmas. Visuomenės ydos. Štai ką Jis norėtų ištaisyti.

Marija abejingai spokso į Veismaną. Rabinas Saliamonas atsikosi.

– Ponia Vait, ar galėčiau pasikalbėti su Viltimi?

Ji permeta jį vertindama.

– Kelias minutes, – nenoriai sutinka. – Jeigu nesunervinsit dukros.

Visi sueina į žaidimų kambarį. Rabinas Saliamonas priklaupia, kad galėtų žiūrėti tiesiai Vilčiai į akis.

– Aš vardu Danielius. Ar galiu tau šį tą papasakoti?

Viltis droviai linktelėjusi slenka Marijai už nugaros.

– Žmonės, ateinantys į mano šventovę, tiki, kad kol dar nieko nebuvo, buvo Dievas. Jis buvo toks… na… toks didelis, kad kurdamas pasaulį turėjo truputėlį sumažėti ir padaryti vietos viskam kitam.

– Ne Dievas sukūrė pasaulį, – atsako Viltis. – Buvo didelis sprogimas. Mokykloj pasakojo.

Rabinas Saliamonas nusišypso.

– Ir mane to paties mokė. Vis dėlto man labiau patinka galvoti, kad tas sprogimas įvyko Dievui panorėjus, o paskui Jis viską stebėjo iš šalies. Kaip manai, ar galėjo taip būti?

– Gal.

– Tai va, kaip sakiau. Dievas kiek susitraukė ir padarė vietos pasauliui, pripylė pilnus indus šviesos ir energijos, paskui perkėlė juos į naują vietą. Bet indai nebepajėgė išlaikyti energijos ir suskilo. Ir visos juose buvusios Dievo šviesos kibirkštys pasklido visatoje. Kartu ir suskilusių indų šukės, tik šios tapo blogiu mūsų pasaulyje – mes jas vadiname klipot, arba kelipot. Mes su draugais tikime, kad reikia surasti ir sunaikinti visas tas klipot, o šviesos kibirkštėles surankioti ir grąžinti Dievui. Taigi jei ištari palaiminimą ar šabo dieną valgai košerinį viščiuką, išlaisvini šventąsias viščiuke slypinčias kibirkštėles. O jeigu kitam padarai micva – padedi jam šiek tiek, – išlaisvini dar daugiau kibirkštėlių.

– Mes nesilaikom ritualinio švarumo, – sako Marija rabinui Saliamonui. – Nesam tradicinės žydės.

Jis pasitampo marškinėlius ir kreivai šypteli.

– Nesilaikau ir aš, ponia Vait. Tačiau kabala – žydų misticizmas – gali paaiškinti netgi tai, kodėl maža mergaitė, niekada nebuvusi šventykloje ir nesimeldusi, yra arčiau Dievo už mus visus. Savo jėgomis niekas negali kilstelėti šių kibirkštėlių. Galia jas surasti, tiesą pasakius, kartais slypi taip giliai, kad netgi liaujiesi iš viso tikėjęs Dievą. Bet kai šalia atsiranda kupinas šviesos žmogus, nelieka nieko kito, kaip tik pastebėti savąją, nes kai esate kartu, toji šviesa tik stiprėja. – Jis paliečia Vilčiai viršugalvį. – Galbūt Dievas pas Viltį atėjo dėl visų tų žmonių, kuriuos jai lemta pasiekti.

– Jūs tikite? – kvėpteli Marija, nes bijo ištarti tai garsiai. – Net nepakalbėjote su ja ir jau manote, kad ji nemeluoja?

– Esu kiek platesnių pažiūrų už rabiną Veismaną. Toji pora, kurią jis mokė… galbūt tik atsitiktinai viskas sutapo, kad ir jūsų duktė tuo metu ten lankėsi. O galbūt ir ne, tada Viltis galėtų atsakyti į daugybę klausimų. Jei Dievas nuspręstų pasirodyti 1999-aisiais, nemanau, kad Jis imtų pamokslauti iš tribūnos. Tikriausiai elgtųsi kuo tykiausiai, kaip tvirtina jūsų dukra.

Viltis timpteli rabinui rankovę.

– Jis yra ji. Dievas – mergina.

– Mergina, – atsargiai pakartoja rabinas.

Marija suneria ant krūtinės rankas.

– Taip, Viltis tvirtina, kad Dievas – moteris. Kaip žydų misticizmas paaiškintų šitai?

– Tiesą pasakius, visa kabala remiasi prielaida, kad Dievas yra drauge ir vyras, ir moteris. Jo moteriškoji pusė – Šechina, tai Dievo apvaizda. Tai ji išsiliejo dūžtant indams. Dievo apvaizda yra kaip tik tai, kas padeda Vilčiai gydyti ir suburti žmones. O tai, ką ji mato, – jos pačios atspindys.

Marija žiūri, kaip Viltis nuobodžiaudama kasosi kelį, o tada ryžtasi užduoti giliai širdyje kirbantį klausimą.

– Boulderis gana toli, rabine Saliamonai. Ko jūs atvykot?

– Norėčiau pasiimti Viltį į Koloradą ir daugiau sužinoti apie jos vizijas.

– Už jokius pinigus. Mano dukra – ne cirko reginys.

Rabinas žvilgteli į langą, pro kurį matyti priekinis kiemas.

– Tikrai?

– Aš jų nekviečiau. – Ji įsisprendžia kumščiais į klubus, nenuleisdama akių nuo Vilties. – Neprašiau viso to sambrūzdžio.

– Kokio sambrūzdžio, ponia Vait? Dievo pasirodymo? – Jis purto galvą. – Šechina neina ten, kur nelaukiama. Turite būti atvira Dievo apvaizdai, kad ji galėtų pasirodyti. Galbūt todėl dabar jums taip sunku. – Gintarinės jo akys saugo savo paslaptis. – Kas jums nutiko, Marija, – švelniai klausia, – kad taip priešinatės ir nenorite būti žydė?

Kartą vaikystėje su drauge ji buvo nuėjusi į bažnyčią ir nustebo sužinojusi, kad, tikinčiųjų nuomone, Jėzus myli visus be išimties, netgi tuos, kurie klysta. O žydų Dievo meilę reikia pelnyti. Ir jau nebe pirmą kartą Marija nusistebi, kodėl religija, besipuikuojanti nešališkumu, pristato tavo kelyje šitiek kliūčių.

Staiga šauna pribloškianti mintis: štai – jos namuose du rabinai.

– Aš nesu žydė. Nė dar ten kas nors. – Žvilgtelėjusi į Viltį priduria: – Mes netikinčios. Manau, jums laikas eiti.

Rabinas Saliamonas ištiesia ranką.

– Ar pagalvosite apie tai, ką jums sakiau?

Marija gūžteli pečiais.

– Nežinau. Kai žiūriu į dukrą, rabine Saliamonai, nematau Dievo apvaizdos. Ir negalvoju, kad ji kupina Dievo šviesos. Tik matau, kad ją vis labiau baugina visi šie įvykiai.

Rabinas Saliamonas atsitiesia.

– Keista. Kaip tik taip žydai sakė apie Jėzų prieš du tūkstančius metų.

1999 metų spalio 10-oji

Prieš vilkdamasis liturginius rūbus, tėvas Džozefas Makridis nusispiria nudrengtus kaubojiškus batus ir persiauna juodais minkštapadžiais kunigo pusbačiais. Jis tikisi, kad bažnyčia bus pilnutėlė. Į ankstyvąsias ryto Mišias sekmadienį paprastai prisirenka nemažai žmonių, Niu Kanaano katalikams atrodo verta paaukoti keletą valandų saldaus ryto miego, kad paskui visą dieną būtų galima ramiai mėgautis poilsiu soduose ar aplinkinių miestelių golfo aikštynuose. Šiandien, galvoja jis, gali būti toji diena. Įsirėmęs rankomis į subraižytą stalą, jis pakelia žvilgsnį į iškilų kryžių sienoje. Prisimena dieną prieš daugelį metų, kai bastydamasis po šalį staiga suvokė, kad galėtų nuvairuoti savo harlį nors į Ramųjį vandenyną – ir niekas, visiškai niekas, nepasikeistų.

Dar ir dabar, po kelių dešimtmečių ir galybės atlaikytų Mišių, prieš kiekvienas iš jų kunigas meldžia ženklo, kad apsisprendė teisingai, ženklo, kad Dievas su juo. Dar minutėlę, kupinas vilties, jis spokso į Nukryžiuotąjį. Bet ir šiandien, kaip visus tuos dvidešimt aštuonerius metus, ničnieko nenutinka.

Tėvas Makridis, prieš eidamas į bažnyčią pas savo bendruomenę, užsimerkia mėgindamas sutelkti Šventąją Dvasią.

Bažnyčioje tik aštuoni žmonės.

Nustebęs jis traukia prie altoriaus ir pradeda Mišias, o mintys sukasi lyg pašėlusios. Niekaip negali suprasti, kodėl jo aštuoniasdešimties avelių banda per savaitę sumažėjo iki aštuonių. Paskubom pasako pamokslą ir išdalija Komuniją. Patarnautojas, kuris per pamaldas paprastai nesugeba nė dešimties minučių ramiai pastovėti, apstulbsta. Po paskutinio „Amen“ tėvas Makridis paskubom persirengia ir bėga prie laukujų durų atsisveikinti su keliais ištikimaisiais. Bet kol atbėga, dauguma jų jau aikštelėje.

– Mardžore, – šūkteli pagyvenusią moterį, prieš metus netekusią vyro. – Kur jūs visi šįryt taip skubat?

– Oi, tėve, – nusišypso ji, skruostuose žybteli duobutės, – prie Vaitų namo.

Dabar jis sutrinka dar labiau.

– Kokių Vaitų?

– Na tų, kur turi mažą mergaitę. Viltį Vait. Tą, kuri mato Dievą. Bet man vis tiek atrodo, kad Mišių tai neatstoja.

– Ir ką toji mergaitė?

– Argi neskaitėte šios savaitės „Kronikos“? Žmonės kalba, kad ją lanko Dievas. Netgi keletas stebuklų nutiko. Girdėjau, lyg ir moteriškę iš mirusiųjų prikėlė.

– Žinot ką, – pagalvojęs sako tėvas Džozefas, – mielai važiuočiau su jumis.

Marija suka tekinimo staklėse vyšnios medienos cilindriuką ir žiūri, kaip iš po peilio raitosi drožlių garbanos. Bus ketvirta koja staliukui, jis papuoš jos statomo namuko karalienės Onos stiliaus valgomąjį. Žvilgsnis slysteli darbastaliu, šalia miniatiūrinio paviršiaus ovalo jau guli kitos trys įmantriai išdrožtos kojos.

Šiandien – ne baldų gamybos diena. Tiesą pasakius, iš viso ne darbo diena, bent jau pagal tą tvarkaraštį, kurį pati susidarė. Bet šiomis dienomis visi tvarkaraščiai nuėjo šuniui ant uodegos. Vakar visą dieną sugaišo – parvežė motiną iš ligoninės, o prieš tai visą savaitę truko tyrimų ir įvairiausių įmanomų apžiūrų maratonas. Marija norėjo parsivežti mamą į savo namus, bet Milė nė už ką nepasidavė.

– Tik penkios minutės kelio iki tavęs, – kalbėjo ji Marijai. – Kas gali nutikti?

Galop ji pasidavė, nes Milę visai lengva bus prikalbinti keletą dienų paviešėti paprasčiausiai paprašius pasirūpinti Viltimi. Grįžus Marija padėjo motinai susitvarkyti, tik vieną nejaukią akimirką abi stabtelėjo prie nelemto karsto–staliuko. Motina nė necyptelėjo, kai ji ištempė tą bjaurastį į garažą kuo toliau nuo akių.

Šiandien Marija stengiasi atsigriebti už prarastą laiką. Iš priekinės kišenėlės išsitraukusi slankmatį pamatuoja staklėse įspraustą koją. Dviem milimetrais per trumpa, reikės tekinti iš naujo. Atsidususi išmeta medienos gabalėlį, o tada pasigirsta durų skambutis.

Netikėta – pastaruoju metu niekas nedrįsta brautis per policijos užtvarą keliuko gale. Gal paštininkas atnešė siuntinį arba atvažiavo dujų cisterna.

Atidariusi duris ji pamato kunigą. Papučia lūpas.

– Kaip jus praleido policija?

– Profesinė privilegija, – nė kiek nesutrinka tėvas Džozefas. – Kai Dievas uždaro duris, atidaro langą. Bent jau pasiunčia katalikų kunigą prie jūsų keliuko.

– Tėve, man malonu, kad atėjot, – nuvargusi kalba Marija. – Netgi suprantu kodėl. Bet…

– Tikrai? Nes pats nelabai suprantu. – Jis nusijuokia. – Šįryt Šventosios Elžbietos bažnyčia buvo tuščia. Matyt, jūsų dukra rimta konkurentė.

– Visai to nenorėdama. Nemanau, kad mes pasirengusios dar vienam religiniam antpuoliui, – sako Marija. – Penktadienį čia buvo keli rabinai ir kalbėjo apie žydų misticizmą…

– Žinot, kas sakoma apie mistiką – migloj pradžia, schizma gale.

Marija nenorom šypteli.

– Mes netgi ne katalikės.

– Girdėjau. Episkopalinė bažnyčia ir judaizmas, tiesa?

Marija atsiremia į durų staktą.

– Tiesa. Tai kas jus sudomino?

Džozefas gūžteli pečiais.

– Žinot, kai tarnavau kapelionu Vietname, buvau sutikęs Dalai Lamą. Mūsų buvo keletas ir prieš susitikimą aušinom burnas niekaip nenutardami, kuo jį pavaišinsim, kaip reikės kreiptis. Vieni siūlė „Jūsų Šventenybę“, kiti ginčijosi, kad tai išimtinai popiežiaus titulas, ir tenka pripažinti, kad susikibę buvom ne juokais. Ir žinot ką, ponia Vait? Pasirodo, Dalai Lama spinduliuoja… tokią šviesą, kokios dar niekad nebuvau pajutęs. Taigi jis nėra katalikas, bet, be jokios abejonės, labai dvasingas žmogus.

Marijos skruostuose žybteli duobutės.

– Atsargiai, tėve. Taip ir ekskomunika netoli.

Jis šypsosi.

– Jo Šventenybė tikriausiai turi įdomesnių užsiėmimų, nei stebėti mano prasižengimus.

Svečias toks pasaulietiškas, kad Marija pamano – kitokiomis aplinkybėmis, ko gero, malonu būtų pakviesti šį nepažįstamąjį prisėsti, išgerti kavos.

– Tėve…

– Džozefas. Džozefas Makridis. – Jis šypsosi. – Visada pasiryžęs jums patarnauti.

Marija garsiai juokiasi.

– Jūs man patinkat.

– Ir jūs man, ponia Vait.

– Bet, manau, jums metas eiti. – Paspaudžia jam ranką ir vis galvoja, kad kunigas nė nepaprašė leisti pasikalbėti su Viltimi. – Jei man jūsų prireiks, paskambinsiu į bažnyčią. Bet niekas dar neįrodė, kad stebuklų tikrai buvo.

– Taip, tiktai gandai sklinda. Kita vertus, Matas, Morkus, Lukas ir Jonas irgi pasakojo tik tai, ką savo akimis buvo matę.

Marija sukryžiuoja rankas.

– Negi jūs tikrai tikit, kad Dievas gali kalbėti per vaiką? Ir dar per žydaitę?

– Kiek man žinoma, ponia Vait, kartą Jis taip tikrai padarė.

1999 metų spalio 11-oji

– Patraukit tą lentą penkis milimetrus į kairę, – įsako prodiuseris ir perkreipęs kaklą žiūri, kaip kadras atrodo monitoriuje. Elektrikas ir apšvietėjas pristatė aplink tiek prožektorių, kad Tereza Sivernos norom nenorom markstosi ir pridengia mažajam Rafaeliui akis. Jis tuojau pat nustumia ranką ir ji šiandien jau kokį šimtąjį kartą džiūgauja dėl jo stiprybės ir gyvybingumo. Tvirčiau apkabinusi kūdikį, ji pabučiuoja lygut lygutėlę kaktos odą.

– Mes pasirengę, ponia Sivernos. – Balsas saldus lyg medus, tai Petra Saganova, įžymioji laidos „Holivudas šįvakar!“ vedėja.

Iš kažkur vėl išdygsta prodiuseris.

– Gal galėtumėt atnešti vaiką kiek arčiau? Taip, labai gerai. – Ir parodo nykštį.

Petra Saganova palaukia, kol grimuotoja paskutinįkart dar brūkšteli veidą.

– Ar prisimenat, kokį klausimą dabar užduosiu?

Tereza linkteli ir nervingai nužvelgia antrąją kamerą, pasuktą į jos kūdikį. Mėgina priminti sau, kad pati jiems paskambino, ne jie jai. Iš pradžių ketino sukalbėti noveną šventajam Judui per The Globe, bet paskui suprato, kad yra būdas pasiekti dar daugiau žmonių. Jos pusbrolis Luisas dirba Los Andžele, Warner Brothers šutvėje, čia glaudžiasi ir laidos „Holivudas šįvakar!“ studija. Jis susitikinėja su mergina, tvarkančia Petros Saganovos drabužius. Tereza paprašė su ja pasikalbėti. Ir praėjus vos parai nuo Rafaelio išrašymo iš Masačusetso viešosios ligoninės su švarut švarutėle ligos istorija, Petra Saganova jau sukinėjosi mažutėliame Terezos butuke Saut Bostone ruošdama medžiagą, kurią vėliau žadėjo panaudoti tiesioginėje laidoje.

– Trys, – sako operatorius. – Du. Vienas… ir… – Jis duoda ženklą Petrai.

– Jūsų vaikelis ne visada taip sveikai atrodė, tiesa?

Tereza junta, kad rausta. Petra jai buvo liepusi neraudonuoti. Reikia nepamiršti.

– Taip. Tik prieš kelias dienas Rafaelis buvo gydomas kūdikių AIDS skyriuje, Masačusetso ligoninėje, – kalba Tereza. – Susirgo perpilant kraują per gimdymą. Dar praėjusią savaitę jis buvo išblyškęs ir apatiškas, kentė nuo pienligės, lėtinio poliartrito ir stemplės uždegimo. CD4 baltymo tyrimas terodė penkiolika. – Ji stipriau apkabina vaikelį. – Gydytojas pasakė, kad gyventi jam telikęs mėnuo.

– Ir kas nutiko, ponia Sivernos?

– Išgirdau gandus… Apie vieną žmogų. Kad Naujajame Hampšyre gyvena mergaitė, bendraujanti su Dievu. Mano kaimynė, ji lanko bažnyčias ir šventas vietas, paklausė manęs, ar nenorėčiau keliauti drauge. Nusprendžiau, kad neturiu ko prarasti. – Tereza paglosto vaikeliui plaukus. – Kai atvykom, Rafaelį krėtė karštligė, todėl auštant vaikštinėjau su juo aplink ir staiga pasirodė toji mergaitė – Viltis. Ji atsinešė lėlės vežimėlį ir paklausė, ar negalėtų pažaisti su mano sūnumi. Ji gal kokią valandą su juo vaikštinėjo, juokėsi ir žaidė – drauge su juo pusryčiavo. – Tereza pakelia kupinas ašarų akis. – Jinai sūnelį palietė. Pabučiavo štai čia, kur buvo atviras skaudulys. O paskui mes parvykom į Bostoną. Kai kitą dieną mudu grįžom ligoninėn, gydytojas jo nepažino. Pernakt visos žaizdos buvo išgijusios. Limfocitų kiekis – dvidešimt du tūkstančiai. – Ji akinamai nusišypso Petrai. – Jis pasakė, kad mediciniškai tai neįmanoma. Paskui pasakė, kad Rafaelis nebeserga AIDS.

– Ar jūs tvirtinat, kad jūsų sūnui buvo pagydytas AIDS?

– Tikriausiai, – atsako Tereza. – Dievas tikrai palietė tą mergaitę, tą Viltį. Tai stebuklas. Nėra žodžių, kuriais galėčiau jai atsidėkoti. – Ir patrina skruostu Rafaeliui į pakaušį.

Prodiuseris duoda ženklą operatoriui, šis liaujasi filmavęs. Petra iš sidabrinio dėklo išsitraukia cigaretę ir šneka su prodiuseriu, abu atsukę Terezai nugaras.

– Na jau, – sako jis juokdamasis iš kažkokių Petros žodžių. – Tau nuolat pakliūva visokie prietrankos.

Tereza nugirsta.

– Tai ne pokštas. Viskas iš tiesų taip ir buvo.

– Aišku. – Petra išsišiepia. – O aš – Mergelė Marija.

– Tai tiesa. Ji ir savo senelę prikėlė iš mirusiųjų. – Įsiutusi Tereza atsistoja ir griebia didžiulę odinę rankinę. Pasiraususi ištraukia lankstytą ir perlankstytą Niu Kanaano žemėlapį su rūpestingiausiai kartu su kaimyne rinktomis ir pažymėtomis nuorodomis ir meta įžymiajai laidų vedėjai. – Važiuokit ir patys pasiklauskit, – drebia ir pasisukusi ant kulniuko neria vonios kambarin su Rafaeliu ant rankų, paskui užsirakinusi laukia, kol Petra Saganova su visa savo šutve išsinešdins.

1999 metų spalio 12-oji

Lėktuve Ijenas įsijungia ausines pasiklausyti per skrydį transliuojamų žinių. Patenkintas atsidūsta ir pakelia akis į pačiame verslo klasės salono centre įtaisytą ekraną.

Bet, užuot išvydęs CNN, netikėtai pamato Petrą Saganovą, nusususios pramoginės laideliūkštės žvaigždę.

– Kad tave kur, – burba Ijenas, sustabdęs stiuardesę. – Negi neturit ko nors geresnio?

Ji purto galvą.

– Atleiskite, pone. Rodom tai, ką duoda.

Surūgęs Ijenas nusiplėšia ausines ir sugrūda sėdynės atlošo kišenėn priešais. Pasilenkia pasiimti portfelio, gal iš neturėjimo ką veikti pastudijuoti reitingus, pasidomėti, kuriose šalies valstijose jis populiariausias. Vėl atsitiesęs regi Petros Saganovos kalbinamą moterį.

Ši, atrodo, matyta.

Pradeda vartyti rankose popierių pluoštą ir… tas kūdikis. Ijenas nepajėgia atplėšti akių nuo nedidelio ekrano ir nuo motinos rankose besispardančio ir besimuistančio vaiko. Vėl siekteli ką tik paniekintų ausinių.

– …jo žaizdos išgijo. Nėra infekcijos… – girdi Ijenas ir staiga prisimena, kur matė tą moterį. Pievelėje priešais kaimiško stiliaus namą Niu Kanaane, stebinčią, kaip Viltis Vait lėlės vežimėlyje pirmyn atgal tąso jos sūnų.

Ijeno skruosto raumuo trūkteli. Tai dabar ji ne tik mirusiuosius prikelia, o ir AIDS gydo?

– Viešpats palietė mažą mergaitę… – girdi jis moters žodžius.

– Šūdas, – murma Ijenas. Reikia kuo greičiau grįžti. Reikia pradėti kampaniją, pasistengti dvigubai. Reikia sutrinti į miltus visas juokingas Vilties Vait pretenzijas, su žemėm sumaišyti stebuklingosios gydytojos šlovę.

Kartu jis suvokia, kad kol kas atgal neskris – kaip ir buvo planavęs, prieš grįždamas į Niu Kanaaną būtinai aplankys Maiklą.

Jis vėl stengiasi sutelkti dėmesį į popierius ant kelių, bet prieš akis šmėsčioja kortas dėliojančios rankos – raudona, juoda, raudona, juoda. O ekrane AIDS sirgęs vaikelis, prieš kelias dienas atrodęs gležnas kaip skuduras, dabar nerimsta ir juokiasi motinos glėbyje.

Klausimas tik šmėsteli mintyse ir tučtuojau springsta užsmaugtas. Tačiau Ijenas vis tiek girdi jį skambant ir aidint džiaugsmingai, lyg paskutinę giesmės gaidą chorui nutilus: o jeigu šį kartą aš klystu?

1999 metų spalio 13-oji

Su visu septynmetės rimtumu Viltis krauna reikalingus daiktus į didžiulį brezentinį krepšį, kuriame mama paprastai parsineša knygas iš bibliotekos. Įsideda meškiuką, apatinių kelnaičių pamainą ir trapučių pakelį, nudžiautą iš sandėliuko. Dar Stebuklingosios moters draugijos pažymėjimą ir parko smėlio dėžėje rastą blizgantį plastikinį žiedą, kuris, jos nuomone, šiek tiek stebuklingas. Palaukia, kol mama paleidžia vandenį didžiajame vonios kambaryje, o tada slenka iš miegamojo. Apsivelka tamsiai žalią šiltą dirbtinės vilnelės palaidinukę, rūdžių spalvos blauzdines ir violetinį megztuką atverčiama apykakle. Ir dar vilnones raudonas pirštines, kad rankų nesimatytų.

Viltis tykina laiptais žemyn. Ji neketina bėgti, tai nebus tikras pabėgimas, nes vos tik ras telefoną, mamai paskambins. Numerį moka atmintinai. Jei kartais kas klausytųsi, ji pakeis balsą kaip inspektorius Gadžetas ir paprašys mamos ateiti į kino teatrą, kur vasarą abi žiūrėjo „Tarzaną“, nes šito niekas gi nesitikės, tiesa? O tada abi išvažiuos, na, gal dar senelę pasiims, ir paliks visus tuos kvailius goglinėti po pievelę priešais namą.

Pro laukujes duris ji išsėlina tyliai lyg katytė.

Na, ir kur ji, po galais, dabar eina?

Bent kartą bus naudos iš nemigos. Spoksodamas pro miegamojo autobusėlio langą Ijenas pamato ryškų žybtelėjimą, pradingstantį miške netoli Vaitų namo. Atsargiai atidaro duris ir žengia laukan. Jau netoli miško pakraščio leidžiasi bėgti, klausydamasis tylaus lyg krintančių snaigių mažų kojyčių tapsėjimo.

Štai – ir vėl tas žybsnis, patraukęs akis, jis mato, kad tai šviesos atspindys. Trikampis atšvaitas. Tikriausiai prisiūtas ant palaidinukės ar sportinio megztuko ir atspindi mėnulio šviesą.

– Ei! – negarsiai šaukia jis, ir Viltis sustingsta.

Atsisuka, pamato jį ir vėl puola bėgti. Vienu šuoliu Ijenas ją pasiveja, griebia ir virsta atbulas, o ji drebiasi ant viršaus taip smarkiai, kad net kvapą užgniaužia. Jis stengiasi nepaleisti mergaitės, o toji iš visų jėgų spardosi.

– Liaukis tučtuojau! – murma jis, purtydamas mergaitę. – Man skauda.

– Man irgi skauda! – pravirksta Viltis.

Jis kiek atleidžia gniaužtus.

– Jeigu paleisiu, ar nepabėgsi?

Kai ji iškilmingai papurto galvą, ją paleidžia. Viltis tučtuojau pašoka ant kojų ir puola į mišką.

– Kad tave kur! – Jis lekia iš paskos ir kai pavyksta sugriebti už rankovės, stengiasi išlaikyti, tarsi kokią įpykusią, spurdančią žuvį. – Tu pamelavai.

– Ne, – atsako jau rimdama Viltis. – Nemelavau.

Ijenas staiga suvokia, kad juodu kalba apie nereikšmingus dalykus.

– Gal truputį per vėlu žaisti lauke?

– Aš bėgu. Man čia nebepatinka.

Ijenui smilkteli krūtinėje. Tikslas pateisina priemones, primena jis sau.

– O tavo mama neprieštarauja, kad išeini?

Viltis nukaria galvą.

– Aš jai pasakysiu. Pažadu. – Ji apžvelgia medžius. – Gal žinai, kur rasti telefoną?

– Turiu kišenėje. O kam?

Ji nužvelgia jį, lyg laikytų visišku kvaileliu.

– Paskambinti mamai, kai ten nueisiu.

Ijenas perbraukia per apsiausto skverną ir užčiuopia nedidelį mobiliojo telefono iškilumą. Ką gi, pasiderėti verta.

– Jei nori paskambinti mamai iš ten, kad ir kur eitum, tau reikės mano telefono. O aš be savo telefono niekur neinu. – Jis patyli, leisdamas jai suvokti mintį. – Ir negerai vienai vaikštinėti tamsoje.

Viltis nuduria akis į kojas.

– Ir su nepažįstamaisiais vaikštinėti negalima.

Ijenas juokiasi.

– Negi dar negana, kiek trinuosi aplink, kad būčiau laikomas pažįstamu?

Ji pagalvoja.

– Mama sako, kad tu pavojingas.

– Na va, matai. Nesako, kad nepažįstamas. – Jis ištraukia telefoną, paskui vėl įsikiša į kišenę. – Sutarta?

– Gal, – sumurma Viltis.

Ji leidžiasi eiti, Ijenas pėdina šalia. Jis galvoja, ko dabar reikėtų: kamerų, diktofono, o svarbiausia – komandos, bet, savaime suprantama, neįrašytas interviu vis tiek geriau negu jokio. Jeigu jis perpras, kur čia slypi gudrybė, kitą dieną bus galima apgaulę atskleisti viešai.

Jie eina dar tik kelias minutes, bet Viltis jau gaudo kvapą, todėl prisėda ant patręšusio rąstigalio. Jis nustemba. Manė – vaikai ištvermingesni. Mėnesienoje, besiskverbiančioje pro medžių šakas, žiūri į jos veidą, tas vaiduokliškai blyškus.

– Gerai jautiesi?

– Aha, – tyliai atsako ji. – Tik pavargau.

– Senokai turėtum miegoti. Kaip prasmukai pro mamą?

– Ji maudosi.

Ijenas pajunta pagarbą.

– Kartą ir aš buvau pabėgęs iš namų, kai buvau penkerių. Pasislėpiau po brezentiniu kepsninės dangalu ir sėdėjau tris valandas, kol mane rado.

– Čia netikras pabėgimas.

Jos balsas toks pavargęs, toks nelaimingas ir dvelkia tokia nevaikiška išmintimi, kad Ijeną ir vėl persmelkia kaltė.

– O argi tau nepatinka… kai tavim žavisi tiek žmonių?

Viltis pažvelgia į jį lyg į visišką kvailį.

– O tau patiktų?

Na, tiesą pasakius, patiktų… kitaip nebūtų jokios prasmės kelti reitingų. Bet, matyt, ne visi mąsto vienodai. Ką jau kalbėti apie vaiką, kuris tėra žaislas kažkieno rankose. O gal įmanoma Viltį Vait paversti sąjungininke?

– Ei, ar gali man padėti? – Ijenas iš kišenės išsitraukia kortų malką – kartais pasjansas padeda sutrumpinti ilgą naktį. – Mokausi vieno triuko ir nežinau, ar tinkamai. – Jis sumaišo kortas, paskui paprašo Vilties ištraukti vieną. Mergaitė išima kortą pirštinėtais neklusniais pirštukais. – Dabar prisimink, kokią paėmei. Prisimeni? Tai vėl kišk į vidurį.

Kikendama Viltis daro ką liepiama. Mintyse jis padėkoja dėdei Boregardui, kad išmokė šį vieną vienintelį nepaprastą triuką, tik jį Ijenas sutiko mokytis. Jis pabrėžtinai sumaišo kortas, tos tik skraido iš vienos rankos į kitą, paskui liepia Vilčiai paimti viršutinę kortą.

– Būgnų septynakė, – pareiškia jis. – Tavo korta.

Ji pakelia ir išsižioja.

– Kaip padarei?

– Pasakysiu tau savo burtų paslaptį, – sako jis, – jei tu man pasakysi savąją.

Vilties veidelis apsiniaukia.

– Aš nemoku burtų.

– Na, nepasakyčiau. – Ijenas atsisėda šalia Vilties ir suspaudžia rankas tarp kelių. – Pradžioje pasakyk, kaip pagydei senelę?

Viltis net pasišiaušia visa.

– Vis tiek nenoriu mokytis tavo kvailų burtų.

– Žinai, esu sutikęs žmonių, kurie manė, kad gali gydyti. Kai kurie iš jų paprasčiausi hipnotizuotojai. Jie įtikindavo ligonius jaustis geriau, bet jų kūnas nepasveikdavo. O kai kurie iš tiesų padėdavo žmonėms pasijusti geriau, nes jų oda skleisdavo elektrą.

– Elektrą?

– Krūvį. Kaip prisilietus prie televizoriaus laidų. Tik zvimbt. Maždaug taip.

Viltis atsistoja ir atkiša rankas.

– Paliesk mane, – meta jam iššūkį.

Labai lėtai, neatplėšdamas žvilgsnio nuo mergaitės veido, Ijenas ištiesia ranką.

– Nusimauk pirštines.

Viltis tučtuojau slepia rankas už nugaros.

– Negaliu.

Ijenas gūžteli pečiais: o ką sakiau.

– Tikrai negaliu, – maldauja Viltis.

Septyneri Ijenui buvo jau senokai. Jis mėgina prisiminti, kokie triukai veikdavo žaidimų aikštelėje.

– Melagė.

– Ne! – susijaudinus atrėžia Viltis. – Klausk ko nors kito!

– Gerai. – Ijenas žaidžia nešvarų žaidimą – dėl Dievo meilės, negi sunku pergudrauti septynmetę, ir kilnumu jis niekada negarsėjo.

Viltis jau šoka pagal jo dūdelę – akys dega niršiu troškimu įrodyti savo teisumą, todėl norom nenorom suklups, atskleis visas gudrybes.

– Klausk, – vėl reikalauja ji.

Ijeno galvoje sukasi mintys, ką norėtų sužinoti: kas užvirė visą šią košę, kam iš to nauda ir kaip joms pavyko apmauti gydytojus ligoninėje? Bet kai praveria lūpas, net pats nustemba.

– Kaip atrodo Dievas?

Vilties lūpos prasiveria.

– Dievas… – ištaria ji ir apalpsta.

Ijenas reaguoja žaibiškai ir suspėja pagauti mergaitę, kol ji neprasiskėlė galvos į rąstą, akmenį ar šaknį.

– Atsimerk!

Atsargiai paguldęs ją ant žemės patikrina pulsą. Nubraukia nuo veido lapus.

Paskui valydamasis į apsiaustą rankas pamato, kad šis kruvinas.

Besidaužančia širdimi apsižiūri krūtinę ir šoną. Nieko, metus akį į Vilties kūną irgi nematyti jokių žaizdų. Žvilgsnis užkliūva už raudonų pirštinių, tokių sodriai ryškių ant purvinos samanų ir lapų paklotės.

Jis atsargiai nutraukia vieną nuo rankos.

– Mėšlas! – Net kvapą užima.

O tada griebia Viltį glėbin ir bėga kiek kojos neša pas Mariją Vait.

Sukant aplink galvą rankšluostį, rišantis chalato dirželį ir lekiant žemyn laiptais, durų skambutis vis nesiliauja čirškęs. Pusė vienuoliktos vakaro, dėl Dievo meilės. Ir Viltis jau miega. Kas drįsta tokiu metu jas trukdyti?

Čiupus už durų rankenos bumbulo, tas kažkas anapus durų ima trankytis garsiau. Sukandusi dantis Marija atplėšia duris ir spokso į Ijeną Flečerį. Bet visas pyktis garuote išgaruoja, kai pamato jo rankose suglebusią Viltį.

– Oi… – Marijos balsas sudreba, ji žengia atbula ir įleidžia Ijeną.

– Radau ją miške. – Ijenas žiūri, kaip Marija liečia Vilčiai smilkinius, skruostą. – Ji kraujuoja. Reikia nuvežti į ligoninę.

Marija užsidengia burną gniauždama raudą. Atsmaukia rankovę tikėdamasi įpjauto riešo, bet Ijenas nutraukia pirštinę.

– Nagi! – nekantrauja jis. – Ko dar laukiat?

– Nieko… – Marija puola viršun ir apsirengia drabužiais, kuriuos jau buvo sumetusi į skalbinių krepšį. Tada nuo kabyklos šalia laukujų durų dar pasigriebia automobilio raktelius ir rankinę.

Anas kiemo pakraštys nesitveria smalsumu, dauguma reporterių iškart atgijo, vos tik pamatė… ne bet ką, o patį Ijeną Flečerį, nešantį į namus mergaitę. Sukasi filmavimo kameros, blykstės žybsi lyg fejerverkai, o per visą tą triukšmą girdėti spigūs balsai, maldaujantys pagalbos be sąmonės gulinčiai Vilčiai Vait.

Marija atidaro Ijenui užpakalines automobilio dureles, o jis, netardamas nė žodžio, įlipa vidun su Viltimi ant rankų ir įsitaiso. Marija sėda į vairuotojo sėdynę, drebančiomis rankomis suspaudžia vairą ir važiuoja keliuku atbula, saugodamasi nesuvažinėti nė vieno žioplio, mėginančio paliesti automobilį.

Užpakalinio matymo veidrodėlyje Marija sugauna Ijeno žvilgsnį.

– Kas atsitiko?

– Nežinau. – Ijenas nubraukia plaukus mergaitei nuo kaktos, Marija mato. – Kai ją radau, tikriausiai jau buvo susižeidusi.

Kelias leidžiasi žemyn nuo kalvos ir Marija pristabdo. Gal Viltis nevykusiai mėgino nusižudyti? Ji neklausia Ijeno to, ką labiausiai nori sužinoti – kodėl su ja buvai tu? Kodėl mano dukra neatėjo pas mane?

Ji sustoja prie Konektikuto medicinos centro skubiosios pagalbos durų. Palieka automobilį ir veda Ijeną vidun, pas budėtoją. Marija pasirengusi kautis dėl Vilties pirmumo teisės, bet slaugytoja tik žvilgteli į sąmonės netekusį vaiką, į kruviną Ijeno apsiaustą ir nieko nelaukdama iškviečia neštuvus ir gydytoją. Kai Viltį nusiveža, Marija vos spėja iš paskos.

Ji nė negalvoja kviesti kartu Ijeno, bet nenustemba, kai pasirodo ir jis. Žiūrėdama, kaip pirštinė karpoma nuo Vilties pirštų, Marija beveik nesuvokia, kad svyruoja, o Ijenas ištiesia ranką jos prilaikyti.

– Ką rodo?

– Spaudimas šimtas ir šešiasdešimt, pulsas netolygus.

– Užrašom ir paimam kraujo. Man reikia jo grupės ir Rh, klinikinės analizės, apsinuodijimo testo, elektrolitų. – Gydytojas pakelia akis nuo nejudraus Vilties kūnelio. – Kuo ji vardu?

Marija mėgina išspausti garsą, bet nepavyksta.

– Viltis, – atsako Ijenas.

– Gerai, Viltie, – palinkęs visai arti jos sako gydytojas. – Nagi, pabusk, mieloji. – Jis žvilgteli į seselę. – Atnešk elastinių tvarsčių, – įsako ir vėl atsisuka į Mariją. – Ar ji nenukniaukė kokių tablečių? O gal rado kokį buteliuką po virtuvės kriaukle?

– Ne, – šnabžda pasibaisėjusi Marija. – Ką jūs.

Ijenas krenkšteli.

– Kai radau, ji kraujavo. Buvo su pirštinėmis, todėl ne iškart supratau. O paskui ji nualpo. – Jis žvilgteli į laikrodį. – Maždaug prieš trisdešimt minučių.

Rezidentas pamaigo Vilčiai rankas ir kojas.

– Meningito simptomų nėra.

– Ir durtinės žaizdos neprimena, – sako seselė, o budintis gydytojas atsisėda šalia Vilties ir spaudo jai ranką nuo peties. – Kraujavimas nesiliauja. Man reikės chirurgo konsultacijos. – Jis pažvelgia į Ijeną. – Jūs tėvas?

Ijenas purto galvą.

– Draugas.

Marijai jie atrodo lyg milžiniški maitvanagiai, sukantys ratus apie smulkutę Viltį ir besitaikantys čiupti apgailėtiną jos kūnelį. Seselė kilsteli dešinę Vilties ranką ir spaudžia žasto arteriją, akimirką Marija regi šviesos spindulį, žybtelėjusį pro žaizdą – tai maža lygi skylutė tiesiai per delną.

Staiga Viltis ima spardytis, pataiko rezidentui į smakrą.

– Neee! – klykia ji ir trūkteli rankas, kurias seselės mėgina sugriebti. – Ne! Skauda!

Marija žengia arčiau, bet pajunta ant peties Ijeno ranką.

– Jie žino, ką daro, – murma jis, kai gydytojas ima raminti Viltį.

– Kur taip susižeidei rankas, vaikeli? – klausia jis Vilties.

– Niekur. Nieko nedariau… oi! Kraujas pats ėmė tekėti ir pleistras nesilaikė, ir… baikit! Mamyte, tegu jie atstoja!

Numetusi Ijeno ranką Marija puola prie neštuvų, paliečia dukters šlaunį, bet seselė ją vėl nustumia.

– Veskit ją toliau iš čia! – šaukia gydytojas, jo balsas vos girdėti per Vilties klyksmą.

Bet kuo toliau Mariją tempia nuo dukters, tuo garsiau skamba dukters klyksmas, ir tik po kelių minučių Ijeno glėbyje Marija susivokia, kad rauda ji pati.

Vidurnaktį ligoninėje tvyro keista ramybė, lyg visi tyliai dejuojantys, dūsaujantys ir slopiai aimanuojantys žmonės, klajojantys koridoriais ir rymantys ant lovų kraštelių, slapčia būtų susivieniję. Sutikęs moterį lifte pajunti jos skausmą. Sustojęs šalia vyro prie kavos aparato suvoki, kaip jis jaudinasi dėl savo kūdikio. Nelauktai imi ir paklausi kokio nors nepažįstamojo, kas nutiko, pasijunti artimas žmogui, su kuriuo gatvėje paprasčiausiai prasilenktum.

Marija su Ijenu lyg sargybiniai stovi Vilties lovos kojūgalyje vaikų skyriaus palatoje. Ji ramiai miega, sutvarstytos rankos skęsta baltoje antklodėje.

– Ausų krapštukai, – murma Ijenas.

– Ką?

– Sakau, jos rankos pirščiukai panašūs į ausų krapštukus. Tokie pat minkšti galiukai.

Marija šypteli, pačiai keista, kaip po kelių valandų jaudulio ši grimasa priverčia timptelėti veido raumenis. Viltis apsiverčia ant kito šono ir vėl nurimsta, Ijenas parodo duris, klausiamai kilsteldamas antakius. Marija išeina ir nuseka paskui jį koridoriumi, pro tyliai besišnekučiuojančių sesučių postą, pro lifto duris.

– Dar nepadėkojau, kad ją parnešėt. – Staiga sužvarbusi ji suneria rankas. – Kad neišsitraukėt kameros ir nepuolėt filmuoti.

Ijenas sutinka jos akis.

– Iš kur žinot, kad nefilmavau?

Burna perdžiūsta. Prisimena Ijeną, sėdintį ant užpakalinės sėdynės su Viltimi ant rankų.

– Žinau, – atsako Marija.

Juodu sustoja priešais naujagimių palatą, kurioje vaikeliai vienas prie kito guli lyg prekės lentynoje, suvystyti pastelinių spalvų vystyklais. Vienam pavyksta išlaisvinti kumštelį ir atgniaužti jį lyg gėlės žiedlapius. Marija mato, kokie piršteliai rausvi ir sveiki.

– Ar jūs tikite? – klausia jos Ijenas, spoksodamas į naujagimius.

Tai ne toks paprastas klausimas ir tikrai jau netinkama tema pokalbiui su Ijenu Flečeriu, kuris – kad ir koks šiąnakt riteriškas – rytoj vėl taps priešu. Bet per pastarąsias kelias valandas tarp jųdviejų atsirado ryšys, tarsi maži voriukai būtų permetę vieną kitą siūlelį per didžiulę bedugnę, tarsi vidinis balsas tvirtintų, kad privalu atsakyti Ijenui.

– Taip. Nežinau, ką mato Viltis, nežinau, kodėl mato, bet… bet tikiu, kad ji nemeluoja.

Jis beveik nejučia papurto galvą.

– Norėjau paklausti, ar tikite Dievą?

– Nežinau. Norėčiau atsakyti: „O, taip.“ Norėčiau, kad viskas būtų paprasta.

– Vadinasi, abejojate.

Marija pakelia akis.

– Kaip ir jūs.

– Taip. Bet skirtumas tarp mūsų tas, kad jei galėtumėt pasirinkti, jūs norėtumėt tikėti. O aš nenorėčiau. – Neatitraukdamas akių nuo kūdikių jis priglaudžia prie stiklo delną. – „Kaip vyrą ir moterį sukūrė juos.“ Betgi pro mikroskopą matyti, kaip apvaisinamas kiaušinėlis. Galima įvesti mažutėlę kamerą ir stebėti, kaip dalijasi ląstelės, kaip formuojasi širdis. Matyti, kaip viskas vyksta. Ir kur čia Dievas?

Marija prisimena rabiną Saliamoną su hipiškais marškinėliais ir kaip jis mėgino Vilčiai nutiesti siūlą nuo Biblijos iki Didžiojo sprogimo.

– Galbūt dėl to, kad jis yra, visa tai ir vyksta.

Ijenas atsisuka.

– Betgi čia kalbame apie mokslinius įrodymus.

Ji prisimena aplinkybes, dėl kurių atsidūrė Grinheivene.

– Kartais matome, kaip kažkas vyksta tiesiai priešais nosį ir vis dėlto padarome klaidingas išvadas. – Jų akys akimirką susiduria. Marija sumirksi pirmoji. – Jūs tikriausiai norite grįžti. Išsimiegoti.

Ijenas pasitrina sprandą ir šypteli.

– Nuolat, – sutinka jis, bet nė nekrusteli.

Marija nejučiom nužvelgia Ijeną Flečerį kaip moteris vyrą – juodi šilkiniai plaukai, tokie tiesūs, kad atrodo lyg brūkšniai ant kaktos, plačiai ant stiklo išskėsti pirštai, žiburėliai akyse.

– Kas jūs buvot?

– Prieš įsikūnydamas į subingalvį? – juokiasi jis.

– Ne. – Marija raudonuoja. – Kol dar nebuvot ateistas. Vaikystėje juk buvot episkopalinės bažnyčios narys, metodistas arba katalikas.

– Buvau baptistas. Pietų baptistas.

– Balsas išduoda, – net nepajutusi lepteli Marija.

– O širdis nepriima. – Ijenas atsiremia petimi į kūdikių skyriaus stiklo sieną ir suneria rankas. – Man nepatinka Kristaus idėja.

– Tada jums reikėtų pastudijuoti judaizmą arba islamą.

– Ne, tai ne dėl Mesijo. Tai mintis, kad joks tėvas – ir Dievas taip pat – negali atiduoti sūnaus kančiai. – Įsispokso į eilute suguldytus kūdikius. – Negaliu garbinti tai leidusio Dievo.

Marija taip apstulbsta, kad žado netenka. Aišku, kai klausimas iškeltas šitaip, kaip galima nesutikti? Ji vis dar mėgina sugalvoti atsakymą, o Ijenas netikėtai nusišypso ir išblaško visas jos mintis.

– Pasakysiu, kuo aš tvirtai tikiu, – švelniai sako jis. – Tikiu, kad Viltis netrukus pasveiks.

Jis palinksta arčiau, brūkšteli lūpomis Marijai skruostą ir nueina koridoriumi.

SEPTINTAS SKYRIUS

Pašėlo visas pragaras.

Džonas Miltonas, „Prarastasis rojus“

1999 metų spalio 15-oji

Po dviejų dienų Viltis vis dar ligoninėje. Atrodo, jaučiasi gerai, tiktai delnuose žioji po atvirą žaizdą. Bet jų, sako Viltis, jau nebeskauda. Plaštakų chirurgas gydytojas Bliumbergas buvo atsivedęs visą virtinę ekspertų Vilties diagnozei patvirtinti. Mums jis nieko konkretaus nesako, bet Vilties išrašyti namo nenori.

Mėginau prisiskambinti Kolinui, bet jo balso paštas tepasakė, kad jis išvykęs iš miesto, nepatikslino kur. Skambinau kas kelios valandos, bet nieko nepešiau.

Mama sako, kad turėčiau jaudintis dėl Vilties, o ne dėl Kolino. Ji kasdien sėdi čia su mumis ir nesupranta, ko aš taip veržiuosi namo. Ligoninėje bent jau jokie reporteriai, jokie fanatikai neprasibraus prie Vilties.

Aš pati, žinoma, buvau parvažiavusi namo nusiprausti ir pasikeisti drabužių. Žmonių prie keliuko nesumažėję – sektantai vis dar ten, tebestovi ir miegamasis autobusėlis, nors Ijeno Flečerio nė ženklo. Tai manęs nenustebino. Užtat nustebino, kad Viltį paguldžius į ligoninę per tiesioginę laidą jis nė neužsiminė apie žaizdas.

– Mam, – zirzia Viltis, – jau trečią kartą šaukiu.

Nusišypsau jai.

– Atleisk, mieloji. Negirdėjau.

– Kur girdėsi varnas gaudydama, – burba motina.

Nekreipiu į ją dėmesio.

– Ko norėjai, Viltie?

– Ledų su pagaliuku. Raudonų.

– Tuojau. – Užuot kvietusi slaugę, pati nueinu paimti ledų iš šaldytuvo prieškambaryje. Atidarau duris ir anapus jų pamatau Ijeną Flečerį, besiginčijantį su policininku. Tas čia saugo Viltį nuo įkyrių žiniasklaidininkų, jeigu kartais nepastebėti prasmuktų pro ligoninės apsaugą.

– Sakau jums, – aiškina Flečeris, – paklauskit jos pačios ir ji mane priims.

– Ko paklausti?

Jis šypsosi man ir rodo rožių puokštę.

– Norėjau pamatyti ligoniukę.

– Dabar mano dukra negali.

Visai ne laiku pro atviras duris pasigirsta Vilties balselis:

– Mamyte, kas ten? – Ji atsikrausto į lovos galą, pamato Ijeną Flečerį ir iškaista. – Tikriausiai reikia padėkoti, kad aną naktį parnešei mane namo.

Flečeris prasispraudžia į palatą ir įteikia rožes Vilčiai.

– Nėra už ką. Kilnieji riteriai, kaip kad aš, nuolat dairosi į bėdą patekusių panelyčių.

Viltis kikena, o mama paima rožes.

– Argi ne nuostabios? – šūkteli. – Kažin kur jas pamerkti?

Atsiprašydama policininko gūžteliu pečiais, grįžtu į palatą ir uždarau duris.

– Dar nesu sutikęs moters, kuri neturėtų silpnybės gėlėms, – sako Ijenas.

– Mama nuo jų čiaudi, – pareiškia Viltis.

– Pasistengsiu nepamiršti. – Ijenas Flečeris atsisuka į mane. – Na, ir kaip ji laikosi?

– Jau daug geriau.

Jis vis neatplėšia žvilgsnio nuo mano akių.

– Taip, – pritaria, – ji tikrai atrodo geriau.

Mus perskiria motina, įsibrauna su ąsočiu, pilnu rožių. Kai pastato jas ant spintelės, Ijenas prisėda ant lovos krašto.

– Ar jau sakė, kada galėsit važiuoti namo?

– Dar ne, – atsakau.

– Aš jau noriu važiuoti, – įsiterpia Viltis. – Čia smirdi.

– Ligoninės kvapas, – sutinka Ijenas. – Lyg kas nuolat valytų tualetus.

– Ir tu gulėjai ligoninėj?

Jo veidu perbėga šešėlis.

– Ne pats. – Žvilgteli į mane. – Ar galim trumpam šnektelėti?

Jis mosteli koridoriaus pusėn. Tylomis linktelėjusi motinai, išeinu paskui jį. Va, prasidės, sakau pati sau. Jis praneš – kas iš to jo pavyzdingo elgesio ir geltonų rožių, – kad paliekant ligoninę Viltį pasitiks kameromis apsikarsčiusi gauja.

– Norėjot pasikalbėti?

Jis stovi vos per pėdą, mūsų pečiai remiasi į staktą, vienas vienoj durų pusėj, kitas – kitoj. Ijenas atsikosi.

– Tiesą pasakius…

– Ponia Vait… – Net pašoku išgirdusi gydytojo Bliumbergo balsą. – Kaip gerai, kad jus sutikau. Norėčiau pasikalbėti apie Viltį. Gal eime į poilsio kambarį koridoriaus gale?

Ir nors laukiau šito, imu drebėti. Jaučiu, kad naujienos blogos, ruošdamiesi pranešti blogą žinią, gydytojai visada kviečia prisėsti. Jei Viltis būtų sveika, jis ramiausiai būtų atėjęs į palatą. Dabar jis man pasakys, kad Viltis serga vėžiu, kad gyventi jai beliko trys savaitės ir kad aš dėl visko kalta. Jei būčiau geresnė motina, jau seniai būčiau ką nors pastebėjusi – guzą už ausies, lėtai gyjantį kelio įdrėskimą.

– Marija, – tyliai klausia Ijenas, – ar galiu eiti kartu?

Jis žvilgteli į koridoriumi tolstantį gydytoją, paskui vėl į mane. Jis įkyrus, kaip nežinau kas, mėgsta smogti į silpniausią vietą – ir vis dėlto pasiūlo ranką tada, kai ima linkti keliai. Nederėtų jam taip brautis – nors jis buvo su Viltimi, kai visa tai nutiko, ir jau pamatė viską, kas įmanoma. Sveiką protą nusveria bent jau tokios draugijos troškimas.

– Gerai, – šnabždu apdujusi ir abu einame.

Ijenas kažko krapštosi, bet aš neatsigręžiu. Jei ieško diktofono ir užrašų knygutės, nenoriu matyti. Labai sunku išlaikyti įsmeigtą žvilgsnį, bet kai gydytojas Bliumbergas paprašo Ijeno paskolinti plunksnakotį, susidomiu. Gydytojas išsitraukia iš kišenės į plėvelę suvyniotą daiktą.

– Matot?

Bandelė su uogiene ir sūriu. Gydytojas Bliumbergas paima Ijeno plunksnakotį ir perduria kepinį kiaurai plėvelę ir per įdarus.

– Puikus durtinės žaizdos pavyzdys. – Grąžinęs Ijenui lipnų ir varvantį plunksnakotį, jis rodo skylę bandelėje. – Matot, kokia sumaitota bandelė? Kaip sūrio įdaras persimaišė su vyšnių uogiene? O vyšnios sunkiasi išorėn. Dūris deformuoja ir perplėšia audinius. Pakraštyje nelygiai plyšta oda, netgi įspaudžiama gilyn į žaizdą. Ši prisipildo kraujo krešulių ir sužalotų audinių. Be to, dažniausiai randame išsiliejusio kraujo ir kaulo skeveldrų. – Gydytojas Bliumbergas pakelia į mane akis. – Jūsų dukros žaizdose nieko panašaus nėra.

– Tai gal tada čia… ne durtinės žaizdos, – mėginu spėti.

– Tai kad durtinės. Perdurta kiaurai ir švariai. Norėčiau pabrėžti žodį švariai. Mes peršvietėme – turim aparatą – ir pamatėm dailias apskritas žaizdeles per audinius ir per kaulus… bet jokios traumos.

Dabar jau visiškai sutrinku.

– Ar tai… gerai?

– Tai nepaaiškinama, ponia Vait. Kaip žinote, pastarąsias dvi dienas konsultavausi su kolegomis dėl Vilties diagnozės. Visi sutarėm – niekaip neįmanoma, kad objektas, perdūręs delną ir išlindęs kitoje pusėje, nepadarytų jokios žalos, net nesužalotų audinių.

– Betgi ji kraujavo. Net nualpo.

– Žinau, – atsako gydytojas Bliumbergas. – Tačiau kraujas tekėjo lėtai. Tai irgi nebūdinga įplėšimams, be to, kraujo ji prarado palyginti nedaug ir sunku būtų paaiškinti, kad sąmonės neteko nukraujavusi. Jūsų dukters žaizdos lyg ir durtinės, bet… visai į jas nepanašios.

– Nesuprantu jūsų.

– Ar nesat girdėjusi apie žmones, kurie po sunkios galvos traumos netikėtai ima laisvai kalbėti kiniškai ar japoniškai? – klausia gydytojas. – Trinkteli kakta į telefono stulpą ir nei iš šio, nei iš to pradeda suprasti kalbą, kurios anksčiau nesimokė. Tai neįprasta, bet kartais taip nutinka. Ir mediciniškai tai labai sunku paaiškinti. – Jis giliai atsikvepia. – Po kruopščios apžiūros su keletu kitų gydytojų iškėlėm klausimą, ar Viltis tikrai kuo nors persidūrė delnus… ar jie paprasčiausiai ėmė kraujuoti.

Flečeris man už nugaros tyliai švilpteli.

– Jūs tvirtinat, kad tai stigmos.

– Primygtinai nesiūlyčiau šios diagnozės dabartinėmis aplinkybėmis, – karštai atšauna gydytojas, o aš tuo pat metu klausiu:

– Stigmos?

Aiškiai sutrikęs gydytojas Bliumbergas dvejoja.

– Kaip žinote, ponia Vait, stigmos – Kristaus žaizdų nuo kryžiaus atsikartojimas kito žmogaus kūne, tai mediciniškai nepaaiškinami atvejai, kai nesusižeidus pradeda kraujuoti plaštakos, pėdos ir šonas. Kartais jos atsiranda patiriant religinę ekstazę. Kartais tokios žaizdos tai pradingsta, tai vėl atsiranda, kartais net neužgyja. Beveik visada jos labai skausmingos. Praeityje būta atvejų, kai gydytojai nustatydavo kaip tik tokią diagnozę.

– Ir jūs tvirtinat, kad mano dukra… ne. – Vilties neištiko jokia religinė ekstazė, kad ir kas tai būtų. Ir kaip jai galėjo atsirasti nukryžiavimo žaizdų, jei ji net nežino, kas tas nukryžiavimas? Pečiai nusvyra. – Tie istoriniai atvejai… kada tai buvo?

– Prieš šimtus metų, – pripažįsta gydytojas Bliumbergas.

– Dabar 1999-ieji, – pareiškiu. – Nieko panašaus nebenutinka. Visos žaizdos seniausiai peršviečiamos rentgenu, ištiriamos radioaktyviosios anglies metodu ir moksliškai įrodoma apgaulė. – Atsisuku į Ijeną Flečerį. – Tiesa?

Tačiau jis šį kartą tyli lyg vandens į burną prisisėmęs.

– Noriu pamatyti jos rankas, – reikalauju. Gydytojas Bliumbergas sutinka ir atsistojęs suka į Vilties palatą. – Mieloji, – kuo linksmiausiai sakau įėjusi pro dvivėres duris, – gydytojas nori tave apžiūrėti.

– O paskui galėsim važiuoti namo?

– Matysim. – Stovėdama šalia gydytojo stebiu, kaip jis vynioja storus tvarsčius.

Juos keičia kasdien, bet po triukšmo, kurį Viltis sukėlė greitosios pagalbos palatoje, personalas labai saugo, kad ji nematytų žaizdų. Atsargiai pincetu nuvyniojęs marlę gydytojas atsisėda taip, kad Viltis nematytų, ir patraukia arčiau stalinę lempą. Pakelia paskutinius tvarsčius nuo dešinės Vilties rankos. Skylutė tik kelių milimetrų skersmens, bet tebėra. Oda aplinkui paraudusi ir pabrinkusi, į visas puses driekiasi sudžiūvusio kraujo spindulėliai. Viltis pajudina pirštus ir žaizdoje žybteli plonytis lyg adata kauliukas. Bet kraujo nematyti.

Gydytojas apžiūri žaizdelę. Kartais Viltis krūpteli, paskui, jam netyčia sujudėjus, ji pamato savo plaštaką. Pakelia arčiau akių ir įsispokso į nedidelę skylutę, pro kurią iš anos pusės kiaurai ranką spindi šviesa, o mes visi sulaikom kvapą.

Ji užklykia.

Gydytojas Bliumbergas iškviečia seselę, Ijenas Flečeris su motina laiko Viltį.

– Viltie, nieko čia baisaus, – raminu. – Gydytojas viską sutvarkys.

– Mamyte, mano rankoj skylė! – spiegia ji.

Atbėga seselė su putplasčio padėkliuku, ant jo guli švirkštas. Gydytojas Bliumbergas tvirtai suima Vilčiai ranką ir beda adatą į menkučius raumenis, ji dar akimirką daužosi, paskui nurimsta.

– Atleiskit, – murma gydytojas. – Manau, jai reikėtų dar šiek tiek čia pabūti. Siūlyčiau psichiatro konsultaciją.

– Manot, ji išprotėjo? – jaučiu isteriškai kylant balsą. – Juk matėt ranką. Ji neišsigalvoja.

– Nesakiau, kad ji išprotėjo. Tik kad protas – galingas organas. Ir gali susargdinti žmogų ne prasčiau už kokį virusą. Tiesą pasakius, net nežinau, kaip reikėtų šiuo atveju elgtis. Nežinau, ar protas gali priversti kūną kraujuoti.

Mano akys pasrūva ašaromis.

– Jai tik septyneri. Kam jai visa tai?

Atsisėdu šalia Vilties ant lovos, ji grimzta į miegą, o aš glostau jai plaukus. Lūpos prasiveria, tarp jų išsipučia seilių burbulas. Girdžiu, kaip už nugaros gydytojas kalbasi su motina. Girdžiu dukart atsiveriant ir užsidarant duris.

Mažos mergaitės trokšta būti princesėmis. Turėti ponį. Apsikarstyti brangenybėmis ir vilkėti puošniomis suknelėmis, o ne kraujuoti be jokios priežasties, kad panėšėtų į Jėzų.

Prie pat smilkinio pasigirsta tylus Ijeno Flečerio balsas.

– Kartą ėmiau interviu iš vienuolės, – sako jis. – Septyniasdešimt septynerių karmelitės. Ji buvo uždaryta į vienuolyną vienuolikos metų. Pasak vyresniosios motinėlės, sesuo Marija Amelija esanti palaimintoji – turinti stigmų. – Lėtai atsisuku, kad matyčiau jo akis. – Visi laikė tai stebuklu. Kol aš jos abito pakraštyje radau įkištą nediduką aštrų įrankį, skirtą siūlėms ardyti. Paaiškėjo, kad tarp religinės ekstazės ir religinės beprotybės labai menka riba.

Tai manai, kad ji pati susižalojo. Tyliu, bet jis numano, ką galvoju.

– Jos žaizdos – tos sesers – buvo visai nepanašios į Vilties žaizdas.

– Ką čia dabar paistot?

Jis gūžteli pečiais.

– Tik sakau, kad jos atrodo kitaip. Daugiau nieko.

Šiaip ar taip, Aleno Makmanuso nuomone, šis sandėris atsiėjo gana pigiai. Mažius Henris, dalį dienos dirbantis Globe, gavo picos su dešra, šešių butelių alaus paką ir atsidėkodamas sėdo prie kompiuterio kapstyti slapčiausios informacijos apie Vaitų šeimą.

– Ko taip ilgai krapštaisi? – klausia Alenas, dviem pirštais stumdamas prakaituotus sportinius drabužius, kad galėtų prisėsti ant lovos kraštelio Henrio kambaryje.

– Mano modemas tik dvidešimt aštuonių kablis aštuonių, – atrėžia Henris. – Atvėsk.

Bet Alenas negali. Kuo daugiau jis sužino, tuo neramiau jaučiasi. Pastaruoju metu vis lenda galvon Apreiškimo citatos ir penktoje klasėje girdėtos siaubingos sesers Talomenos istorijos apie nusidėjėlius, patekusius į pragarą. Išpažinties ar Komunijos pats Alenas buvo prieš begalę metų, tikėjimą jam nuo pat vaikystės apnuodijo nežmoniški vienuolių seserų mokymo metodai parapijos mokykloje. Bet katalikybės šaknys gilios ir, susidūręs su ta mergaite, jis iš naujo permąsto savo pasirinkimą. O jeigu visus tuos metus jis klydo? Kiek reikėtų sukalbėti „Sveika Marijų“ ir „Tėve mūsų“ atgailaujant, kad nusigręžė nuo Dievo?

Staiga kompiuterio ekrane pasipila informacija.

– Pirkta kredito kortele. Štai ponios pirkiniai.

Alenas palinksta prie monitoriaus. Begalės maisto krautuvėlių, vaikiškų drabužių parduotuvių, vienas kitas daiktas iš katalogo L. L. Bean. Nieko ypatingo.

– Kad tave, net sąskaitas kas mėnesį apmoka.

– Taigi. Patikrinkim vyrą. – Henrio pirštai bėgioja klaviatūra, ištraukia verslo kortelę American Express. Jis tęsiamai švilpteli. – Atrodo, per savo keliones ponas Vaitas nemažai linksminasi. Patikrinkim šitą – Lilės šokių rūmai.

Alenas purkšteli.

– Taigi jis maustė žmoną. Baisaus čia daikto. – Dėl neištikimybės niekas neskelbia savo vaikų netikrais mesijais. Taip daro tie, kurie nori pasirodyti geresni, nei išties yra, ar patraukti dėmesį. Arba visiški nukvakėliai.

– Ei, radau! – šūkteli Henris. – Išplaukė viena pavardė. Tai Naujojo Hampšyro valstijos oficialaus tinklalapio informacija. Teismai privalo registruoti visus įsakymus ir kitas nesąmones – beveik viską, kas pasiekia teisėją. Atrodo, ponas Vaitas savo ponią mėgino įkišti beprotnamin. Ne, atleiskit, atrodo, buvo įkišęs.

– Duok pažiūrėti. – Alenas vėl prisėda ir slenka puslapiu žemyn. – Po šimts pypkių! Jis pasiuntė ją į psichiatrijos ligoninę. – Peržvelgia teismo įsakymą, moteris buvo pasiųsta į Grinheiveną, į pakartotinius bylos svarstymus, pradėtus Milės Epštein iniciatyva, mėginant išlaisvinti dukterį.

Henris, rakinėdamas iš dantų dešros plaušus, išsidrebia ant lovos.

– Pasaulyje pilna bepročių.

Bet Alenas jo nesiklauso. Beprotnamis. Dabar viskas aišku. Septynmečiai nei iš šio, nei iš to nepradeda kalbėtis su Dievu – juos kas nors pakursto. O tas, kas kartą peržengė ribą, jo nuomone, ją gali peržengti ir vėl.

Atsistojęs nuo kėdės pasiima popierinį krepšį ir ištraukęs butelį alaus meta Henriui.

– Geras, – sako Henris, – ką švenčiam?

– Ateizmo pergalę. – Alenas šypsosi.

Slapta ligoninės naujienų tarnyba vis dėlto paskleidė žinią apie Viltį. Viena paskui kitą eina seselės apsimesdamos, kad reikia patikrinti Vilties savijautą, bet galų gale visos prisėda ant jos lovos ir kalbasi, viena netgi davė palaikyti šventojo Judo medalionėlį pirštinėtomis rankomis.

Atrodo, Viltis nežino, kaip elgtis. Kai nemiega – mandagiai atsakinėja į klausimus apie mokyklą ir mėgstamiausius Disnėjaus filmukus, o jei miega, moterys liečia jos plaukus ar skruostą, lyg nuo to priklausytų jų išganymas.

Mama visą dieną nerimsta.

– Čia dar nieko, – sako ji kiekvienam, kas tik sutinka klausytis. – Stigmos, šmigmos. Žydai jau penkis tūkstančius septynis šimtus metų laukia Mesijo, tai nepulsim gi dabar prie Jėzaus. – Kai Viltis miega, ji pasiveda mane pašalėn. – Ar tavęs tai nebaugina? Tai, kas nutiko Vilčiai?

– Aišku, baugina, – karštai atsakau. – Manai, noriu, kad ji taip kentėtų?

– Kalbu apie katalikybę. Katalikai – dėl Dievo meilės! Ir visi tie žmogėnai, zujantys čia virtinėmis, lyg Viltis būtų kokia šventoji.

– Jeigu kraujuoja rankos, dar nebūtinai tapo katalike.

Mama pritariamai sulinksi.

– Tikiuosi.

Tačiau tą popietę, kai pro duris įžengia tėvas Makridis, džiaugiuosi, kad mama išėjusi į kavinę parnešti Vilčiai drebučių.

– Šarlote, – sako jis slaugytojai, šukuojančiai Vilčiai plaukus ir, kai nusisuku, nubrauktus kišančiai kišenėn. – Kaip laikaisi? Kaip tavo vaikai?

– Gerai, tėve, – atsako slaugytoja. – Išgirdot, kas čia vyksta?

– Viena iš ligoninės savanorių dirba bažnyčios komitete. – Kunigas palaukia, kol slaugytoja išeis, o tada sėdasi ant paliktos kėdės. – Labas. Aš – tėvas Makridis.

– O kodėl tau ant kaklo toks baltas daiktas?

– Čia apykaklė, ši pakaklinė rodo, kad jis tarnauja bažnyčioje, – paaiškinu.

– O aš maniau, kad jis kieno nors tėtis, – atsako Viltis ir suraukia antakius.

Kunigas plačiai nusišypso.

– Tiesą pasakius, tai gana painu. – Jis švelniai kilsteli sutvarstytą Vilties plaštaką. – Girdėjau, tu kalbiesi su Dievu. Norėčiau ir aš šnektelėti.

– Ar ir tau ji sužeidė rankas?

Spoksau į Viltį. Iki šiol nė neįtariau, kad jos Dievas pasako jai, kas nutiks. Ir nesusiprotėjau paklausti.

– Ne, Viltie, – atsako kunigas. – Mano rankų jis nesužeidė.

Nejaugi girdžiu jo balse apgailestavimą?

Įžengia motina, nešina citrininių drebučių kauburėliu ant padėklo.

– Šiandien raudonos nebuvo, Viltele, bet… čia dabar kas? – Ji nudelbia žvilgsniu kunigą. – Jau prasidėjo, – rūgščiai teškia.

– Jūs tikriausiai ponia Epštein, – pasisveikina tėvas Makridis. – Malonu susipažinti.

Motina papučia lūpas.

– Norėčiau ir aš tą pat pasakyti.

– Mama!

– Ką gi, tiesą sakau. Kaip žinot, gyvenu šia diena ir nė neketinu gerintis žmogui, siekiančiam atversti mano anūkę.

– Patikėkit, neketinu atversti jūsų anūkės…

– Na, žinoma! Nes manot, kad mergaitė jau atversta – tos žaizdos. Stigmos, kad mane kur!

Išverčiu akis ir paimu kunigui už alkūnės.

– Mam, gal gali padėti Vilčiai suvalgyti drebučius.

– Gerai, – sutinka mama. – O tu tuo tarpu atsikratyk šito.

Atsiprašau vos spėjusi su tėvu Makridžiu išeiti į koridorių.

– Atleiskit. Mamai sunku su visu tuo susitaikyti.

– O jums?

– Vis dar pratinuosi prie minties, kad Viltis bendrauja su Dievu. Ir jei apie tai jau prakalbom – vis dar nieko nesuprantu.

Tėvas Makridis nusišypso.

– Stigmos – jeigu jos tikros – dovana.

– Nieko sau dovana. Nuolatinė kančia ir dar visiems cirkas. – Kaipgi, kiek žinau, religijoje žodis stigmos kilęs iš žodžio gėda4.

– Milijonai žmonių laikytų jūsų dukrą palaimintąja.

– O jai taip neatrodo. – Balsas virpteli, aš sutrinku. – Ar žinot, kad pirmąkart pamačiusi žaizdas ji apsimovė tamsias pirštines? Gėdijosi man prisipažinti, kad kraujuoja.

Tėvas Makridis pastebimai susidomi.

– Apie pažymėtuosius stigmomis žinau nedaug, bet dažniausiai jie niekam nesigiria savo žaizdomis. Slepia jas.

Patylim, paskui aš sustoju. Priėjome prie vaikų skyriaus galinių durų, prie kūdikių palatos, kur vakar stovėjome su Ijenu Flečeriu.

– Turėčiau atlikti išpažintį.

– Atrodo, man vis tenka klausytis.

– Kartą buvau įslinkus į klausyklą.

– Išpažintis apie išpažintį? – Tėvas Makridis juokiasi.

– Man buvo tik dešimt. Norėjau pamatyti, į ką tai panašu. Tikėjausi, kad suskambės koks skambutis, na, žinot, koks nors jutiklis parodys, kad nesu katalikė.

– Na jau, tie protestantai vis ko nors prisigalvoja. – Jis atsiremia į sieną ir šiepiasi. – Būsiu atviras, visada žavėjausi žydais, kad jie nepripažįsta išpažinties. Galit perduoti motinai.

– Gal ir perduosiu.

– Suprantat, katalikas atlieka išpažintį, sukalba kelias maldas ir atsikrato gėdos. O žydai, man regis, neša savo kaltę amžinai lyg kokie kupranugariai. Kaip manot, kuris iš šių būdų labiau atbaido? – Tėvas Makridis surimtėja, atsisuka. – Nežinau, ar Dievas tikrai bendrauja su Viltimi, ponia Vait. Norėčiau tuo tikėti. Man nesvarbu, ką kalba kiti dvasininkai; niekada netikėjau, kad dvasią gali įkvėpti religija. Ji kyla iš širdies gilumos ir traukia prie mūsų žmones. O jūsų dukra tos dvasios turi užtektinai. Gerai, čia dar ne Paskutinio teismo diena. Priešais rotušę, skvere, dar neprasivėrė ugnies ežeras. Nėra ir Gyvenimo knygos su įrašytais vardais. Ji tik maža žydaitė, kurios žaizdos primena stigmas ir kuri regi Dievą kaip moterį. Ir žinot, ką jums pasakysiu, nors mano vyresnybė gali nesutikti, man visa tai neatrodo labai jau baisu. Galbūt Dievas jai įteikė laimingą bilietą – kad Jį galėtų garbinti patys skirtingiausi žmonės. Kad iš viso Jį garbintų.

– Betgi ji nedavė savo sutikimo, – atremiu. – Ji nėra nei išganytoja, nei kankinė. Tik išsigandusi maža mergaitė.

Tėvas Makridis ilgai žiūri į mane.

– Bet ji – Dievo vaikas, Marija.

Suneriu rankas ant krūtinės norėdama nuslėpti, kaip jos dreba.

– Žinote ką, o štai čia jūs klystat.

Tėvas Makridis užrakina duris iš parapijos priimamojo į savo asmeninius kambarius. Lėtai nueina į virtuvę, sėdasi prie subraižyto stalo ir spokso į siaurame spindulyje šokančias dulkes. Paskui pagalvojęs atsistoja ir pasiima iš šaldytuvo butelį Sam Adams. Jis – ne girtuoklis, bet pamano, kad vakarienei skirtas alus šįkart pravers ir vidury dienos.

Blogiausia, kad tėvui Makridžiui iš tiesų labai patinka Marija Vait.

Bet jis labai labai myli ir savo bažnyčią.

– Darau tai ne dėl jų, – murma pats sau. – Darau tai visų labui.

Ir vienu mauku baigia butelį.

Per visus savo kunigavimo dešimtmečius su regėjimais jis buvo susidūręs du kartus. Pirmąkart Vietname vienam kareiviui ėmus tvirtinti, esą džiunglėse jis matęs Mergelę Mariją. Antras atvejis buvo keblesnis – šešiolikmetė iš senamiesčio pareiškė pastojusi nuo Šventosios Dvasios. Tąkart tėvas Makridis kreipėsi į vyresnybę ir visi sulaikę kvapą laukė, kol panelė pagimdė patį paprasčiausią kūdikį, kurio DNR sutapo su neseniai pradėjusio dirbti choro vadovo.

Bet su stigmomis jis nebuvo susidūręs nė karto.

Atsidusęs jis pasiima apšiurusią knygą iš po telefono lentynos ir susiranda Mančesterio kurijos telefono numerį.

Iš Boston Globe; 1999 metų spalio 17-oji

Regėtojos motina psichiškai nesveika

Niu Kanaanas, Naujasis Hampšyras – Jei pamatysi, tuomet ateis.5

Tai galėtų būti septynmetės iš Niu Kanaano, kuri tariamai mato Dievą, šūkis. Trokšdamos bent viena akimi pamatyti mergaitę, darančią stebuklus, Niu Kanaane renkasi minios tikinčiųjų ir smalsuolių.

Tačiau dangiškųjų vizijų įkvėpėjas gali būti kur kas žemiškesnis, nei įsivaizduoja žiūrovai. Šaltiniai atskleidė, kad mergaitės motina prieš keletą metų buvo gydoma dėl psichikos sutrikimo. Grinheiveno psichiatrijos ligoninėje tuo metu dirbęs gydytojas, nepanorėjęs skelbti savo pavardės, patvirtino, kad Marija Vait 1991 metais keturis mėnesius gydėsi Berlingtone, Vermonto valstijoje. Paklaustas, nuo kokios konkrečiai ligos ji buvo gydoma, psichiatras atsisakė komentuoti.

Pasak gydytojo Džošijos Heberto, Harvardo universiteto psichiatrijos katedros vedėjo, daugumą suaugusiųjų psichozių išties sukelia religinis fanatizmas. „Jei ponia Vait dėl ligos patirdavo haliucinacijų, susijusių su Dievu, nebūtinai ir jos dukra turi patirti tokių dalykų, – sakė mums daktaras Hebertas. – Tačiau kai tėvų ir vaikų santykiai geri, tėvų pritarimas būna vienas iš svarbiausių veiksnių ir vaikai jo siekia pačiais įvairiausiais būdais. Gal šiuo atveju reikia kalbėti ne apie regėjimus, o apie mažą mergaitę, trokštančią motinos dėmesio.“ Paklaustas apie tariamai mergaitės įvykdytus stebuklus, daktaras Hebertas leido suprasti, kad, jo nuomone, tai neįmanoma nei logikos, nei mokslo požiūriu.

O kalbėdamas apie šurmulį, sukeltą dėl šios mergaitės, daktaras Hebertas perspėjo: „Nemanau, kad galima besąlygiškai pasitikėti vaiko teiginiais atidžiai neišnagrinėjus visų jam daromos įtakos atvejų. Todėl gali būti, kad čia mes susiduriame ne su paranormaliu reiškiniu, o su patologija.“

Rabinas Danielius Saliamonas prasibrauna į mano tvirtovę, kai mažiausiai to tikiuosi.

Ką tik parvažiavom, gydytojas išrašė Viltį tik šią popietę. Kaip tik ją paguldžiau, apkamšiau ir ėmiausi plauti indus, o į duris staiga pasigirdo beldimas. Taip nustembu, kad rabinui Saliamonui pavyko prasmukti pro apsaugą, jog dar nespėjusi susivokti, ką darau, žengiu į šalį ir jį įsileidžiu.

Jis visas susitaršęs, akys paklaikusios, į uodegą surišti plaukai susivėlę, ryškiaspalviai marškinėliai persisukę. Pirštai nervingai sukioja gintarinius rožinio karolius.

– Atleiskit, – sako jis. – Suprantu, laikas netinkamas…

– Ne, ne, – murmu niekaip neatplėšdama akių nuo jo drabužių. – Kuo galėdama padėsiu, jei ištiko kokia nelaimė.

Jis lyg stebėdamasis nužvelgia purvinus savo džinsus ir palaidinę.

– Na, ne veltui buvom pavadinti išrinktąja tauta, – atšauna ir pašnairuoja į laiptus.

Mano veidas apniunka.

– Ji miega.

– Tiesą pasakius, atėjau pas jus. Ar matėt The Boston Globe?

– Laikraštį? – kvailokai klausiu.

Stebiuosi, kad jis drįsta užsiminti apie straipsnius, aprašančius Viltį. Beveik piktai čiumpu jo atkištą laikraštį. Ir ketvirtame puslapyje iškart krinta į akis: REGĖTOJOS MOTINA PSICHIŠKAI NESVEIKA.

Jeigu jūsų praeityje slypi kokia nemaloni paslaptis, kiekvieną minutę vis statote sieną, kad tik nematytumėte tos baisybės. Tikinate save, kad siena jau stora, tvirta, ir vieną rytą, kai pagaliau pabundate užmiršę praeities negandas, bent kelias akimirkas pasijuntat laisvi ir meluojat sau, kad pabaisa pradingo. Ir tuo baisesnį smūgį patiriat, kai ima dėtis panašūs dalykai kaip dabar, ir jūs suvokiat betoninę sieną iš tiesų esant perregimą lyg stiklas ir daug už jį trapesnę.

Susmunku ant laiptų.

– Kodėl man jį atnešėt?

– Vis tiek būtumėt sužinojusi. Taigi pamaniau, kad jei tai padaryčiau asmeniškai – būtų micva. Blogas naujienas geriau išgirsti iš draugo.

Draugo?

– Gulėjau toje ligoninėje, – girdžiu savo prisipažinimą. – Vyras mane uždarė, nes mėginau nusižudyti. Bet nebuvau visiška pamišėlė, kaip… tas kvailys Hebertas sako. Ir manęs nekamavo jokios religinės haliucinacijos. Ir jau tikrai nevėliau į tai Vilties.

– Aš ir nemanau, kad ją ko nors mokėt.

– O kodėl nemanot? – karčiai klausiu.

Rabinas Saliamonas gūžteli pečiais.

– Vieni skelbia, kad kiekvienoje kartoje yra po trisdešimt šešis teisuolius. Jie vadinami lamed vavniks; lamed – tai trisdešimt, o vav – šeši; paprastai tai tykūs ir ramūs žmonės, kai kada netgi nemokyti – kaip jūsų mažylė. Jie nesiveržia į viešumą. Dauguma žmonių apie juos nė nežino. Bet tokių teisuolių yra, ponia Vait. Ir tik dėl jų nežlunga pasaulis.

– Jūs tuo nė neabejojat. Ir manot, kad Viltis – viena iš jų.

– Žinau, mūsų pasaulis jau senokai gyvuoja. Ir taip, tikiu, kad Viltis išrinktoji. – Mums virš galvų suskamba laikrodis. – O jūs ne?

Monsinjoras Teodoras O’Šonesis neranda laiko paskambinti tėvui Makridžiui iki pat kito vakaro. Jam reikia narplioti administracinį košmarą savo nedidelėje vyskupijoje – skaičiuoti finansinius nuostolius parapijų mokyklose ir katalikiškosiose ligoninėse, ieškoti, kaip iš draudimo padengti žalą, dar dalyvauti byloje svarstant šlykštų kunigo iš Mančesterio ir keleto mažamečių berniukų konfliktą, užsimezgusį per 1987 metų vasaros stovyklą. Jis atsisėda į savo mėgstamą krėslą aukštu atlošu, aptrauktą ruda oda, per laiką jau sutrūkinėjusia, paima popierėlį su tėvo Makridžio žinute ir surenka numerį.

– Džozefai! – geraširdiškai šūkteli jis, kai aname laido gale išgirsta kunigo balsą. – Čia monsinjoras O’Šonesis. Senokai nesimatėm? – Iš tiesų juodu nesimatė labai seniai. Monsinjoras lyg ir pamena veidą, bet abejoja, ar šis tėvo Makridžio iš Niu Kanaano, ar tėvo Makdagalo iš Niu Londono. – Norėjai pasikalbėti apie jaunimo misijas?

– Ne, – atsako tėvas Makridis. – Apie jaunąją regėtoją.

– A. Betė, ko gero, jau per sena sekretorės darbui. Visai nebegirdi, bet atleisti gaila. Taigi – regėjimai. Kaip apreiškimuose?.. Jaunimo misijos yra vienas dalykas – visokios ten, tarkim, statybos žmonijos ir tėvynės labui. Netgi atsvertų žiniasklaidoje bjaurų teismą dėl seksualinio priekabiavimo. O čia… ką gi, dabar galės užsipulti dar pikčiau. – Kas per regėjimai?

– Viena vietos mergaitė, septynerių metų, matyt, regi Dievą. – Tėvas Makridis dvejoja, paskui priduria: – Tiksliau pasakius, ji žydaitė.

– Tada tai ne mūsų bėda, – atsako monsinjoras, jam aiškiai palengvėja.

– Gali būti, kad jai atsivėrė stigmos.

Monsinjoras O’Šonesis pagalvoja, kad ši savaitė buvo labai įtempta.

– Žinai, ką padarysim? Paskambinsiu vyskupui Endriusui. Čia aiškiai ne mano kompetencija.

– Bet…

– Jokių bet, – kilniadvasiškai sako monsinjoras. – Buvo malonu.

Jis padeda ragelį nė neišklausęs, kad, pasak Vilties Vait, Dievas yra moteris. Sunkiai atsikvėpęs Džozefas padeda ragelį ir pamano, kad ne taip ir blogai kai ką nutylėti.

1999 metų spalio 17-oji

Kolinui Vaitui Las Vegasas štai kodėl patinka – jis niekada neuždaromas. Dirbdamas komivojažierium jis lankėsi Vašingtone, Sietle, Sen Polyje, San Diege – ir visuose tuose miestuose šaligatviai vidurnaktį ištuštėja. O Las Vegasas pulsuoja tarsi arterija, traukia tave ir vilioja.

O štai kodėl Las Vegasas Kolinui Vaitui nepatinka – čia niekuomet negali žmoniškai išsimiegoti. Nežinia, gal dėl nuolatos blyksinčių šviesų tiesiai už viešbučio lango – neoninės kazino iškabos ryškios lyg dienos šviesa. O gal todėl, kad jis niekaip nepripranta prie nuolatinio naujos žmonos blaškymosi lovoje – iki pat ryto. O gal todėl, kad negali liautis galvojęs apie Viltį, apie tai, kad paliko ją sutrikusią, ir koks jis tada tėvas.

Jis palieka susirietusią ir kietai įmigusią Džesiką ir pėdina į gretimą kambarį, apartamentų svetainę, čia kiek pastovi, kol akys pripranta prie tamsos. Ant fotelio ranktūrio kėpso apgraužtas obuolys iš nemokamų vaisių krepšio. Atsidusęs Kolinas nugrimzta sėdynėn ir pasiėmęs nuograužą kramsnoja, kol ieško televizoriaus pultelio ir nuspaudžia mygtuką.

Reklamuoja atostogas Naujajame Hampšyre. Kolinas spokso į išblukusias rudens spalvas, Akmeninio senio profilį ir svaigų slidžių trasų nuolydį. Smilkteli namų ilgesys, Kolinas padeda obuolį ir, palinkęs arčiau ekrano, alkūnėmis įsiremia į kelius.

Jei nebijotų įskaudinti Džesikos, nutrauktų medaus mėnesį. Prieš pradedant naująjį gyvenimą reikėtų dar tiek daug sutvarkyti senajame. Reikėtų atsiprašyti Marijos, kad neliko kartu. Norėtų palaikyti Viltį ant rankų prieš guldydamas į lovą, užklodamas antklode užuosti saldų jos plaukų kvapą. Norėtų žodį šeima ištarti taip, kad širdies nesugniaužtų šalti pirštai.

Per televizorių iš paukščio skrydžio rodo viešbutį Mount Washington.

Pagriebęs telefono ragelį Kolinas renka buvusių namų numerį, bet laiku susigriebia, kad Naujajame Hampšyre dabar pusė penktos ryto. Padeda ragelį. Viltis, be abejo, dar miega. Nediduką kambarėlį užlieja laidos „Holivudas šįvakar!“ muzikinė tema. Tik pamanyk, kokias nesąmones rodo vidury nakties. Jis išsitiesia ant kušetės ir užsimerkia, bet išgirdęs Petros Saganovos balsą šiek tiek prasimerkia. Gal jis ir pervargęs, betgi dar ne lavonas.

Duslus balsas apgobia jį lyg antklodė, o ekrane pasirodo ryškiai mėlynas užrašas: JAUNIAUSIA ŠVENTOJI?

– Kaip jau pastebėjote, – kalba Saganova, – mes filmuojame ne studijoje, pasakojame aną savaitę pradėtą istoriją apie Rafaelį Sivernos, AIDS sirgusį kūdikį, kuris pagijo pažaidęs su maža mergaite kieme, šį kiemą ir matote man už nugaros.

Markstydamasis Kolinas mėgina suprasti, kodėl Petra Saganova atrodo tokia pažįstama – kas ten vis šmėžuoja tokio nepagaunamo, ko niekaip nesiseka suvokti.

– „Holivudas šįvakar!“ sužinojo, kad septynmetė stebukladarė pati buvo paguldyta į ligoninę dėl nepaaiškinamo negalavimo. – Ekrane pasirodo spalvoti vitražai. – Bėgant amžiams krikščionių šventumas ne kartą buvo paliudytas stigmų – mediciniškai nepaaiškinamų žaizdų rankose, kojose ir šone. Jos – Jėzaus ant kryžiaus žaizdų atspindys. – Saganovos balsas migdo Koliną. – Naujojo Hampšyro mergaitės žaizdos – tik dar vienas įrodymas, kad ją palietė Dievas.

Vėl pasirodo Petra Saganova, ji stovi prie akmenų sienos. Prie jos įsitaisę galybė žmonių su antklodėmis ir miegmaišiais, vienų rankose gėlės ir rožiniai, kitų – kameros.

– Kaip matai, Džimai, mergaitės populiarumas auga ne dienomis, o valandomis. Čia jau susibūrė gal du šimtai žmonių, girdėjusių apie šios mažylės daromus stebuklus ir patirtus regėjimus, ir visi trokšta ją pamatyti bent viena akimi.

Ekrane vėl pasirodo „Holivudo šįvakar!“ diktorius.

– Ar yra naujienų apie mergaitės sveikatą?

– Žinome, kad ji jau grįžo iš ligoninės, Džimai. Belieka palaukti ir sužinoti, ar ši nedidukė stebukladarė sugebės padėti sau. Čia Petra Saganova ir „Holivudas šįvakar!“

Kolinas net atsisėda staiga suvokęs, kodėl viskas ekrane atrodo pažįstama – Petra Saganova stovi keliuke, sukančiame į jo paties kiemą.

1999 metų spalio 18-oji

– Žinai ką? – nutraukia Ijenas Deividą, tas taip ir lieka išsižiojęs. – Man nė velnio nerūpi. Tai tu turi mane informuoti, kas rašoma The Boston Globe puslapiuose, o šitą gardų kąsnelį ėmei ir pražiopsojai. – Sulig kiekvienu žodžiu jis šaukia vis garsiau, o jaunasis Deividas traukiasi, kol galų gale atsiduria autobusėlio tarpduryje. Griebęs vakarykštį laikraštį iš padėjėjo rankų, Ijenas nudelbia jį tokiu žvilgsniu, kad tas apsisukęs neša kudašių, tik padai mirga.

Ijenas susmunka ant nepatogaus guolio ir dar kartą permeta akimis trumputį straipsnį tikėdamasis, kad bus ką nors pražiopsojęs. Pamatęs šią rašliavą jis turėtų šokinėti iš laimės ant vienos kojos – Viltis apipilta purvu, o pačiam Ijenui nė piršto nereikėjo pajudinti. Alenas Makmanusas padarė net geresnį darbą, nei galėjai tikėtis, ne tik prisikasė iki teismo nutarties pasiųsti Mariją gydytis, bet ir išpešė iš psichiatro, kad ji tikrai gydėsi psichiatrijos ligoninėje. Bet kuriuo kitu atveju Ijenas griebtų mobilųjį ir kviestų Makmanusą improvizuotam interviu. Nepastebimai mestelėtų jam ir kitų galimybių apšmeižti Vaitų šeimą.

O dabar Ijenas tegali klausti savęs, kokio velnio jis anonimiškai paskambino Makmanusui.

Užsimerkia ir trinkteli galva į automobilio sieną – gal prisimins, kada viskas prasidėjo. Ak taip – Milės Epštein prisikėlimas iš mirusiųjų. Ką gi, tenka prisipažinti, kad tąkart jis nieko ypatingo nenuveikė. Jei jau sąžiningai, tokius triukus yra krėtęs šimtus kartų. Jo nuomone, kuo daugiau abejonių pasėji, tuo daugiau šalininkų sulauki. Bėda ne tai, kad jis užsiundė žurnalistą, bet kad užsiundė jį ant Marijos Vait.

Velniai rautų, Marija jam patinka. Žinoma, įsitraukti neverta, nes trukdo blaiviai spręsti – bet prieš vėją nepapūsi. Fizinę trauką dar įmanoma nugalėti, bet jaučia jai ir šį tą daugiau. Kartais norisi, kad ji nebūtų į visa tai įsivėlusi ir nereikėtų jos skaudinti. Ir šis svetimas jausmas mirtinai jį baugina.

Mintis nutraukia beldimas į duris. Ijenas jas atplėšia tikėdamasis pamatyti nusižeminusį Deividą, atėjusį maldauti prarasto darbo, bet tenai stovi nepažįstamasis. Pusamžis vyras retais šviesiais plaukais ir su šiokiu tokiu pilvuku. Vilki sportine striuke, dėmėta prie pat užtrauktuko.

– Sveikas! Matau, jau tapot mano gerbėju, – sako nepažįstamasis.

Ijenas žvilgteli į savo kumštį, kuriame vis dar gniaužia Globe.

– Alenas Makmanusas, – tiesdamas ranką kalba vyras. – Man garbė su jumis susitikti. Atvykau rašyti straipsnių serijos, pamačiau jūsų autobusėlį ir… ką begaliu pridurti? Tikriausiai vaikomės tą pačią istoriją? Didieji protai mąsto gana panašiai.

Į ištiestą ranką Ijenas nekreipia dėmesio.

– Jūs ne iš tokių.

– Betgi jūs…

Jis čiumpa Makmanusui už pirštų, kam nors pasirodytų, kad paspaudžia ranką, bet iš tiesų triukas labai skausmingas.

– Dirbu vienas, – iškošia pro dantis Ijenas. – Ir jei kada išdrįsit užsiminti, kad turiu ką nors bendra su jūsų spausdinamu mėšlu, atkasiu tiek nešvarių jūsų paties skalbinių, kad viršininkas neleis jums kišti nagų net prie abėcėlės, ką jau kalbėti apie nekrologus. – Ir tada su didžiausiu malonumu užtrenkia duris žurnalistui tiesiai priešais nosį.

Būdamas septynerių Konstantinas Kristoferis Endriusas į drabužių pamušalą įsisiūdavo spygliuotos vielos, nes negailestingą atgailą – kad Dievas jį pastebėtų – laikė vieninteliu būdu ištrūkti iš skylės, kurioje gimė ir kurioje kitu atveju būtų tekę numirti. Jo motina, atplaukusi čia iš Sicilijos, bet taip ir nesiteikusi išmokti angliškai, visada tikėjosi jį tapsiant kunigu; įgimtas kryžiaus pavidalo apgamas ant vaiko pilvo tik dar labiau kurstė jos įsitikinimą. Augdamas Konstantinas taip dažnai girdėdavo apie jo laukiančius šventimus, kad ilgainiui apsiprato su šia mintimi kaip tikrove.

Katalikybė jam patiko. Varganame imigrantų gete kiekvieną savaitę gaudavo jos spalvų, aukso ir didybės dozę. Už atsidavimą buvo deramai atlyginta ir katalikiškosios hierarchijos laiptais jis užkopė į aukštumas – pastaruosius penkiolika metų jau tarnavo vyskupu. Prieš penkerius metus jis norėjo pasitraukti, bet nesutiko popiežius. Su paprastais katalikais reikalų jis nebeturi labai seniai – nuo to meto, kai religija dar buvo šis tas daugiau nei lėšų melžimas per didelius renginius, – todėl kai paskambina monsinjoras O’Šonesis ir papasakoja apie mergaitę ir tariamas jos stigmas, jis visiškai sutrinka.

– Apie ką čia kalbama? – klausia suirzęs, jau vėluoja į Paveldo pusryčius su turtingiausiais katalikų verslininkais Mančesterio italų centre. – Rankose, kojose, šone?

– Kiek girdėjau, – atsako monsinjoras, – tik rankose. Man atrodo, ji – žydaitė.

– Na, tada viskas aišku. Tegu rabinai suka dėl jos galvą.

– Galbūt. Bet jau susidomėjo spauda. Pasak tėvo Makridžio, prie jos namų apsilankė apie tris šimtus praktikuojančių katalikų. – Jis krenkšteli. – Dar sklinda kalbos apie prisikėlimą.

– Sakai, susidomėjo spauda? – Vyskupas Endriusas susimąsto.

Taip aukštai užkopęs Katalikų bažnyčios hierarchijos laiptais, jis jau seniai suprato – aukos pradeda plaukti gerokai gausiau, jeigu Bažnyčią iš gerosios pusės nušviečia spauda. O jei iki gruodžio pavyktų surinkti visas reikalingas lėšas, gal atsirastų laiko pažaisti golfą Skotsdeilyje.

Jis nebe pirmą kartą pajunta norą būti vyskupu dideliame mieste, tokiame, tarkim, kaip Bostonas, o ne mažutėje, skurdžioje Naujojo Hampšyro vyskupijoje.

– Šiais metais Šventojo Jono seminarijai nusiunčiau tris kandidatus. Jie turėtų rasti kunigą, kuris gebės išsiaiškinti.

– Labai gerai, jūsų ekscelencija. Perduosiu tėvui Makridžiui.

Vyskupas padeda ragelį, paskui skambina į Šventojo Jono seminariją Bostone ir, prieš dėstydamas reikalą, gerą minutę aptaria Bostono Celtics žaidimą – sąmoningai spinduliuoja žavesį, kurį paprastai rodo tik sveikindamas minią. Dar dešimt minučių praeina, kol rektorius pasako pavardę, kurią Endriusas, užsirašęs ant lapelio, perduoda padėjėjui. Kai susiruošia eiti iš kabineto, jis jau pamiršęs mergaitę ir jos stigmas, taigi svarsto: geriau užsisakyti sausblynių ar prancūziškų skrebučių.

Kad diena bus prasta, Viltis supranta, kai mama pusryčiams iškepa blynelių su bananais. Šiaip ji mėgsta blynus, bet ant keptuvės paskrudę bananai smirdi neplautomis kojinėmis ir šito niekaip nesiseka pamiršti mėginant nuryti kąsnį, o tai visai rimta priežastis susivemti. Ji begalę kartų sakė mamai, kad nemėgsta blynelių su bananais, bet, kaip daugybė kitų dalykų, ir šis lieka neišgirstas. Viltis dažnai pagalvoja – ar ji išties kalba garsiai, o gal balsas skamba tik jos pačios galvoje.

– Ma, noriu ko nors kito, – sako ji, sėsdamasi prie stalo.

Nieko nesakiusi motina prieina šonu ir paima blynus. Viltis net išsižioja. Kai mama teikiasi pagaminti pusryčiams šį tą sudėtingesnio už dribsnius su pienu, tai reiškia, kad ji labai stengėsi ir Viltis turi dėkinga valgyti kas po nosim padėta. Motina iškrečia blynelius į šiukšlių smulkintuvą ir abejingai spusteli mygtuką.

– O ką aš valgysiu?

Mama mirksi.

– Aaa, – nutęsia atsipeikėjusi. – Nežinau. Avižinių dribsnių? – Ir nelaukdama Vilties sutikimo atplėšia pakelį, išverčia į dubenį ir pripila vandens iš akimirksniu jį pašildančio čiaupo. Viltis klausosi, kaip skambteli ant stalo dedamas dubenėlis, paskui pauosto. Bananai.

– Tėtis tikrai nelieptų valgyti tokios šlykštynės, – burba ji.

Motina atsisuka lyg įgelta.

– Ką pasakei?

Viltis atstato smakrą.

– Jei gyvenčiau su tėčiu, jis man tikrai nelieptų šito valgyti.

Motinos akys raudonos ir drėgnos, o balsas toks tylus, kad Vilčiai perveria širdį vien jį girdint. Pasijunta taip, lyg kas būtų krūtinę suspaudęs. Ji mato, kaip motina sunkiai nuryja seiles, tarsi gerklėj būtų įstrigęs avižinių dribsnių su bananais gumulas.

– Norėtum gyventi su tėčiu?

Viltis prikanda lūpą. Tėtį ji myli, kas tiesa, tai tiesa, tačiau su mama viskas kitaip – ji artimesnė, su ja lengviau, – o kai tiek metų jautėsi mamai beveik nereikalinga, labai nenori prarasti tokios nuostabios akimirkos.

– Noriu, – atsargiai taria Viltis, – likti čia.

Ir buvo verta, nes mama pripuolusi griebia Viltį į glėbį. O dar geriau, kad ji įmerkia alkūnę į bananų skonio avižinius dribsnius.

– Kad tave, – iškaitusi sako ji. – Tikriausiai teks tave maitinti kuo kitu.

– Tikriausiai.

Mama nusiplauna alkūnę ir sudrėkina kempinę.

– Man nelabai sekasi, – sako valydama stalą.

Dribsniai drimba nuo krašto Vilčiai ant kelių ir grindų. Ji grožisi motinos plaukais, tarsi uždanga slepiančiais pusę veido, ir duobute skruoste. Visai maža ji mėgdavo paliesti pirštuku tą vietą ir žiūrėti, kaip ji įdumba motinai šypsantis. Jai nepaprastai patikdavo taip imti ir įkristi tiesiai į mamos šypseną.

– Sekasi puikiai, – atsako Viltis, nedrąsiai užsilipa ant kėdės ir bučiuoja mamai į kaklą.

Tėvas Makridis vogčiomis žvilgteli į kunigėlį, sėdintį šalia seno ševroleto keleivio sėdynėje, vargu ar pastoralinės psichologijos mokslinis laipsnis padaro žmogų ekspertu, pamano jis. Tėvas Riurkė gi visai žalias, ką tik seminariją baigęs ir pienas jam nuo lūpų dar nenudžiūvęs. Toks jaunas, kad tėvui Makridžiui tarnaujant Vietname už jūrų marių, jis tikriausiai nė gimęs nebuvo. O įstrigęs toje Bostono seminarijoje, tikriausiai taip ir liko nepraktiškas intelektualas. Paprastam parapijiečiui, jei kartais tokį kur pamatytų, nė patarti nesugebėtų.

Bet, savaime suprantama, balsu tėvas Makridis nieko panašaus nesako.

– Pastoralinė psichologija, – bičiuliškai kalba, sukdamas į Marijos Vait keliuką. – Kodėl ją pasirinkot?

Tėvas Riurkė užsimeta koją ant kojos, iš po juodų kelnių kyšteli grynos vilnos kojinės ir sandalai kamštiniais padais.

– Na, tikriausiai tai bendravimo su žmonėmis dovana. Gal būčiau tapęs psichiatru, jei nebūčiau išgirdęs kito kvietimo.

Taigi dar ir didžiulis poreikis pasakoti apie tai į kairę ir dešinę.

– Ką gi, nežinau, ar daug jums rektorius papasakojo apie Viltį Vait.

– Ne kažin kiek, – atsako Riurkė. – Tik kad man reikės įvertinti jos psichinę būklę.

– Na, šitai jau padaryta. Pasauliečių psichiatrų.

Riurkė atsigręžia į jį.

– Ar suvokiat, kad galimybių šiai mergaitei būti tikra regėtoja beveik nėra?

Tėvas Makridis šypsosi.

– Nejau stiklinė jums niekad nebūna puspilnė?

– Jeigu kalbama apie žmogaus protą, tai pusė toli gražu neprilygsta pilnam.

Tėvas Makridis sustoja kitapus kelio priešais Vaitų keliuką, tarp gyvenamos priekabos ir grupės pagyvenusių moterų, įsitaisiusių ant sulankstomų kėdžių. Seminarijos kunigas apsidairo ir net išsižioja.

– Oho! Tai ji ir sekėjų turi.

Juodu kiek paplepa su policininku keliuko gale, dėkui Dievui, tai vienas iš parapijiečių, tad lengvai praleidžia tėvą Makridį šiam pareiškus, kad su Marija Vait susitaręs.

– O tikrai susitaręs? – klausia pakeliui Riurkė. – Susitikti?

– Ne visai. – Tėvas Makridis prieina prie durų ir pabeldžia, šoniniame lange tuojau pat pasirodo smulkus veidelis. Pasigirsta sukamas raktas, trakšteli spyna, paskui durys atsilapoja.

– Jau geriau, – sako Viltis, kišdama rankas kunigui apžiūrėti. – Žiūrėk, dabar tik pleistriukų reikia.

Tėvas Makridis švilpteli.

– Ir dar su Flinstonais. Labai gražūs.

Viltis žvilgteli į antrąjį kunigą ir užsikiša rankas už nugaros.

– Man negalima su jumis kalbėtis, – staiga prisimena.

– Tai gal galime pasikalbėti su tavo mama?

– Ji viršuje, maudosi.

Priekin žengia Riurkė.

– Tėvas Makridis man pasakojo, kaip smagiai su tavim pasikalbėdavo ligoninėje, tai ir aš panorau.

Tėvas Makridis mato, kad Viltis dvejoja. Gal ne toks jau ir blogas daiktas toji pastoralinė psichologija.

– Viltie, tavo mama mane pažįsta. Ji tikrai neprieštaraus.

– Tai gal palaukit čia, kol mama ateis.

– O ką tada daryti su visais tais žaidimais, kuriuos atsinešiau? – Riurkė atsisuka į tėvą Makridį.

Viltis trina rankove burbulinę durų rankeną, kol ši ima blizgėti.

– Žaidimais? – klausia.

Vos spėju rankšluosčiu nusausinti plaukus, apačioje išgirstu vyriškus balsus.

– Viltie! – Paskubom apsirengiu, o lekiant žemyn net širdį sugniaužia.

Pamatau ją sėdinčią ant grindų su tėvu Makridžiu ir dar vienu nepažįstamu kunigu, žalia kreidele žyminčią atsakymus lapuose – aiškiai psichologinio vertinimo testas. Sukandu dantis – reikėtų paskambinti policijos viršininkui ir paprašyti apsaugininku paskirti protestantą.

– Viltie, negalima bet kam atidarinėti durų.

– Tai aš kaltas, – ramiai sako tėvas Makridis. – Pasakiau jai, kad jūs nepyksit. – Kiek padvejojęs jis linkteli antro kunigo pusėn. – Čia tėvas Riurkė iš Šventojo Jono seminarijos Bostone. Atvyko susitikti su Viltimi.

Man net skruostai iš pykčio užkaista.

– Kaip jūs galėjot! Maniau, jūs mūsų pusėje. – Tėvas Makridis išsižioja teisintis, bet aš užkertu jam kelią. – Ne. Nė nemanykit, kad galit viską pataisyti žodžiais, tai neįmanoma.

– Aš neturėjau pasirinkimo, Marija. Katalikų bažnyčioje yra tam tikrų procedūrų ir…

– Mes – ne katalikės!

Tėvas Riurkė tylomis atsistoja.

– Ne, jūs ne katalikės. Bet jūsų dukra pritraukė nemažai katalikų. Ir Bažnyčia nori įsitikinti, kad jie nebus suklaidinti.

Man prieš akis iškyla nukryžiuoti žmonės, ant laužų sudeginti kankiniai.

– Marija, mes nefilmuosim, – sako tėvas Makridis. – Neketinam per vakaro žinias reklamuoti Vilties pusryčių dribsnių. Tenorim šiek tiek su ja pasikalbėti.

Viltis atsistoja ir paduoda man ranką.

– Nieko tokio, mama. Tikrai.

Pažvelgiu į dukterį, į kunigus.

– Trisdešimt minučių, – tvirtai sakau. Paskui suneriu rankas ant krūtinės, atsisėdu šalia ir pasiruošiu klausytis.

Tėvas Riurkė jau gali grįžti namo artimiausiu traukiniu, susirinkęs visus testus ir lapus su rašalo dėmėmis. Nereikia nė kompiuterinės analizės, aišku ir be jos, kad Viltis Vait sąlyčio su tikrove nepraradusi ir elgiasi anaiptol ne kaip psichinė ligonė.

Jis žvilgteli į tėvą Makridį, dailiame dubenėlyje ant kavos staliuko žarstantį įvairiaspalvius šokoladinius saldainius ir mėtantį geltonuosius į burną. Dvidešimt minučių nekrustelėjo nė vienas motinos veido raumuo. Riurkė sutrikęs. Mergaitė nėra psichiškai nesveika; ir religiniu požiūriu jai nėra ko prikišti. Nevapa be perstojo, ką Dievas jai sakė, kaip moteriškė, kurią jis klausinėjo Plimute. Iš tiesų Viltis Vait beveik neištarė nė žodžio.

Galvodamas, ką čia toliau daryti, jis išsitraukia rožinį ir išsiblaškęs varsto karoliukus.

– Oi, koks gražus! – susižavi Viltis.

Jis spokso į poliruotus karoliukus.

– Norėtum apžiūrėti?

Viltis linkteli ir pasikabina rožinį ant kaklo kaip vėrinį.

– Ar šitaip?

– Ne. Jis skirtas melstis. – Pamatęs sutrikusį mergaitės žvilgsnį, Riurkė kalba: – Tėve mūsų, kuris esi danguje, teesie šventas Tavo vardas…

Bet jį nutraukia Vilties juokas.

– Netiesą kalbi.

– Kodėl netiesą?

Viltis išpučia akis.

– Dievas yra motina.

– Nesuprantu…

– Teta. Dievas yra teta.

Riurkė iškaista. Dievas – moteris? Nė pro kur. Jis atsisuka į ponią Vait, kuri tik kilsteli antakius ir gūžteli pečiais. O tėvas Makridis – lyg įsikūnijęs nekaltumas.

– Negi aš jums neminėjau? – klausia jis.

Durų skambutis suskamba šiek tiek po dešimtos. Tikėdamasi, kad Viltis neprabus, nulipu laiptais žemyn, atlapoju duris ir pamatau Koliną.

Jis atrodo siaubingai. Plaukai vienoje pusėje susiploję, lyg būtų miegojęs, lietpaltis susiglamžęs, bet iš tiesų akys raudonos nuo nemigos. Lūpos kietai suspaustos, siauras nepritarimo brūkšnelis.

Žvilgteli per petį į mėnesienos apšviestus automobilius ir autobusiukus kukurūzų lauke anapus kelio. Viltis apsimiegojusi nulipa laiptais ir atslinkusi sustoja šalia, rankomis apkabina man juosmenį.

Ją pamatęs Kolinas pritupia ir ištiesia ranką. Viltis dvejoja, paskui slepiasi už manęs.

– Ką tu, dėl Dievo, – griežtai sako jis, – padarei mano dukrai?

– Šiaip jau, – atsako Marija, – gana keistas požiūris.

Kolinas vos valdosi, kad pastūmęs ją į šoną negriebtų dukters į glėbį. Visą kelią iki čia nežinojo, ko tikėtis. Aišku, tos bulvarinės laidos iškraipo tiesą, antai National Enquirer prilipina Elizabetos Teilor galvą prie Heteros Loklir kūno. Kolinas pamanė, kad Viltis nusidegino ranką prie viryklės. Gal nukrito nuo dviračio ir todėl teko susiūti. Galybė būdų paaiškinti, kodėl tame netikusiame kadre mergaitei kraujuoja rankos.

Kolinas užsisakė bilietą į pirmą skrydį iš Las Vegaso, įtikino Džesiką ten likti, visą dieną praleido lėktuve ir išsinuomotame automobilyje, o parvykęs prie namų pamatė policijos užtvertą kelią, eiles altorių, palapinių ir smalsuolių minias.

– Nepakviesi vidun? – piktai klausia jis, o Viltis paleidžia motiną ir kuria viršun.

– Nemanau, kad turėčiau. Dabar čia mano namai.

Kolinui prireikia minutės susivokti. Marija sako jam ne? Jis žengia žingsnį, bet ji ištiesusi ranką jį sulaiko.

– Kolinai, aš rimtai. Jei reikės, pakviesiu policiją.

– Varyk! – nevilties apimtas rėkia jis. – Ji netoli, suknistame šio suknisto keliuko gale!

Jis pervargęs, suirzęs ir priblokštas. Kai pradėjo skyrybų procesą, nė nemanė Vilties globos teisių palikti Marijai. Nė galvon nešovė, kad ji kliudytų, kai jis bus pasirengęs parsivesti Viltį į naująjį gyvenimą. Ji geraširdė, o ir šiaip lengvai valdoma.

Buvo.

– Klausyk, – ramiai sako jis. – Ar gali man pasakyti, kas jos rankoms?

Marija žiūri į basas savo pėdas.

– Ne taip lengva paaiškinti.

– Pabandyk.

Ji dvejoja, paskui plačiau atveria duris, kad jis įeitų.

Vėl paguldžiusi ir apkamšiusi Viltį, Kolinui viską paaiškinu – apie nematomą draugą, vaistus, nenutrūkstamą kunigų ir rabinų srautą, motinos prisikėlimą iš mirusiųjų. Akimirką jis spokso į mane, paskui ima juoktis.

– Vos manęs neapkvailinai.

– Kolinai, aš nejuokauju.

– Nieko sau. Manai, kad Viltis turi tiesioginį ryšį su Dievu? – Ir vėl juokiasi. – Negi nežinai, kad ji visada mėgo prisigalvoti, Rija. Pameni, kartą visą klasę įtikino, kad per pertrauką išėjus laukan patenkama į Disnėjaus pasaulį?

Man sunku susikaupti. Esybės gilumoje kunkuliuoja apmaudas, pasipiktinimas, kad Kolinas drįsta čia ateiti ir vadovauti, nors pats prieš kelis mėnesius atsisakė šios teisės. Bet sukyla ir kiti jausmai. Jau vien atsidūrus tame pat kambaryje su Kolinu jaučiuosi lyg parėjus namo, tarsi kūnas geriau už protą suvoktų teisę į jo kūną. Širdyje įsisiautėjęs tikras jausmų viesulas, maitinamas vilties, kad Kolinas jau visam laikui grįžo namo, čiulpte čiulpia sveiko proto likučius.

Stebiu Kolino lūpas, klausausi senosios savo pravardės ir vis klausiu savęs, kaip reikės gyventi matant jį taip arti ir žinant, kad jis manęs nebenori.

– Kad ir kas čia nutiko, tai nebevaldoma. Ar manai, normalu, kad ji nebegali lankyti mokyklos? Kad po rododendrais miega minia žmonių, manančių, kad mūsų dukra… – Jis baksteli pirštu man panosėn. – Ei… ar bent klausaisi?

Įsispoksau į ilgus jo pirštus. Kad ir išsiskyrė su manim, vestuvinio žiedo nenusimauna.

Paskui susivokiu, kad tai ne mano dovanotas žiedas.

– A, šitas, – rausdamas sako Kolinas ir slepia žiedą kitos rankos delnu. – Aš, eee, vėl vedžiau. Džesiką.

Kai papurtau galvą, Kolino vaizdas išsilieja. Jis ne dievybė, ne malonus prisiminimas, o paprastas žmogus, kurio niekada nesuprasiu.

– Tu vedei Džesiką, – lėtai pakartoju.

– Taip.

– Rija, mums niekada nebūtų pavykę. Man labai gaila, tikrai labai labai gaila.

Mano pyktis įgauna pagreitį.

– Niekada nebūtų pavykę? O iš kur tau žinoti, Kolinai, jei stengiausi aš viena?

– Taip, stengeisi. Bet, Rija, aš nenorėjau.

Jis siekteli mano rankos, atitraukiu ją ir susigrūdu tarp kelių.

– Tu norėjai pabandyti, Kolinai, tik ne su manim.

– Taip, ne su tavim. – Jis sutrinka, nukreipia žvilgsnį. – Tai nebesvarbu.

– Nesvarbu? Viešpatie, kas gali būti svarbiau?

– Viltis. Dabar ne apie tave kalbamės. Tu visada viską persuki, galvoji vien apie save.

– Bet juk tai susiję su manim! – rėkiu. – Argi Grinheiveno nebuvo?

– Juk dabar kalbamės ne apie Grinheiveną! Viešpatie, kalbamės apie mūsų dukrą! – Jis persibraukia pirštais plaukus. – Praėjo aštuoneri metai, dėl Dievo meilės. Padariau tai, ką maniau privaląs padaryti. Negi niekada man neatleisi?

– Matyt, ne, – sušnabždu.

– Žinau, – sutinka Kolinas. – Man labai gaila.

– Ir man.

Jis ištiesia rankas ir aš krintu jam į glėbį. Tarsi iš šalies stebiuosi, kaip galima taip gerai pažinoti kitą kūną, – lyg vaikystėje aplankytą šalį, į kurią grįžus po daugelio metų nieko nebeatpažįsti, bet širdžiai viskas sava.

– Niekada nenorėjau tavęs skaudinti, – murma man į plaukus.

Noriu pasakyti tą patį, bet išsprūsta visai kiti žodžiai.

– Niekada nenorėjau tavęs mylėti.

Kolinas nustebęs atsitraukia, veide gaili šypsena.

– Na ir painiava, a? – Jis paliečia man skruostą. – Juk žinai, kad aš teisus. Viltis šito nenusipelnė.

Tik tada suvokiu, ko jis atvyko – ne su manim taikytis, o atimti dukters.

Netikėtai prisimenu, kaip prieš daugybę metų prikeldavau jį vidury nakties ir klausinėdavau niekų: ką labiau mėgsti – skrudintus riešutus ar kukurūzų spragėsius? Jei būtum savaitės diena, kuri norėtum būti? Ir taip toliau, ir panašiai – lyg „Naujavedžių šou“. Kolinas dangstydavosi pagalve galvą ir bambėdavo stebėdamasis, kam man viso šito. Suprantu, tuomet rinkau atsakymus ir slapsčiau juos tarsi voverė riešutus. Tai suteikdavo man šiek tiek pasitikėjimo – nenutuokiau, kad Kolinas miega su kita moterim, bet žinojau, kad mėgsta plaktą kiaušinienę. Kad apsvaigsta nuo sienų apmušalų klijų kvapo. Kad, pasitaikius progai išmokti svetimą kalbą, jis rinktųsi japonų.

Dabar visa tai sužinos Džesika. Džesika gaus mano vyrą, mano dukterį.

Kolinas sako, kad Viltis šito nenusipelno.

O aš?

Nuo šios minties perveria širdį – o jeigu prarasiu Viltį?

Staiga pasijuntu tokia stipri, kad galėčiau pastumti kalną. Viena ranka nušluoti nuo kelio visus, kas kėsinasi į mano gyvenimą. Nusinešti Viltį tenai, kur niekas nebegalėtų čiupinėti jos praeinančios, pešioti vilnos gumuliukų jai nuo megztinio ar kuistis jos išmestose šiukšlėse.

Tokia stipri, kad viską apsvarsčius netgi pavadinčiau save nebloga motina. Ir dėl tos stiprybės pirmą kartą per visą savo gyvenimą norisi išvaryti Koliną.

– Žinai ką, – sakau, – jei Viltis neabejodama pasakytų, kad dangus – apelsino spalvos, aš į tai atsižvelgčiau. Jei ji taip sakytų, vadinasi, turėtų priežastį ir aš negalėčiau nekreipti dėmesio.

Kolinas prityla.

– Tiki, kad ji kalbasi su Dievu, kad prikelia mirusiuosius ir visomis kitomis nesąmonėmis? Kvailystės.

– Visai ne. Ir aš nekvaila. – Atsistoju. – Tu nusprendei Vilties globos teises atiduoti man. Artimiausias jūsų susitikimas per Padėkos dieną. Iki to laiko nenoriu tavęs akyse matyti, Kolinai.

Nuėjusi prie durų atlapoju jas, nors praeina kelios akimirkos, kol Kolinas atsipeikėja. O tada greitai žengia prie durų.

– Ir nematysi, – tyliai sako jis. – Matysi mano advokatą.

Nepaisydama nežinia iš kur užplūdusios drąsos, Kolinui išėjus visa drebu dar kelias valandas. Apačioje uždegu visas šviesas ir vaikštau iš kambario į kambarį niekur negalėdama patogiai įsitaisyti. Galop atsisėdu prie stalo valgomajame ir žaidžiu su kadaise padaryto mūsų kaimo namo maketo žaliuzėmis. Čia jau daug kas neatitinka tikrovės. Pakeisti didžiojo vonios kambario sienų apmušalai, Vilties lovelė didesnė ir – svarbiausia – tai jau nebe trijų žmonių namai, o dviejų.

Siuntu ant Kolino už tokį elgesį, už grasinimus. Pyktis užveja mane aukštyn laiptais, stumia koridoriumi prie Vilties kambario durų, sukiojuosi tarsi vaiduoklis. Ar jis tikrai išdrįs? Ar mėgins atimti Viltį jėga?

Jis laimėtų, nė neabejoju. Neturiu jokių galimybių. O jei ne Kolinas, ateis kas nors kitas – dar vienas Katalikų bažnyčios atstovas… kokios nors bulvarinės laidos vedėja, dėl kurios ir atlėkė Kolinas… ar tūkstančiai kitų, pamačiusių laidą ir trokštančių suleisti į ją savo nagus.

Pirštų galiukais įstypčioju į kambarį ir, išsitiesusi šalia Vilties siauroje lovelėje, įsispoksau į putnų jos skruostą ir ausies kriauklelę. Kodėl nesuprantame, kaip gera ką nors turėti, kol neiškyla grėsmė prarasti?

Viltis šniurkšteli, atsisuka ir mirksėdama žiūri į mane.

– Kvepia apelsinais, – mieguista sako.

– Mano šampūnas. – Palyginu jos antklodę. – Miegok.

– Ar tėtis dar čia?

– Ne.

– Ateis rytoj?

Žiūrėdama į Viltį apsisprendžiu. Labai nesinori, bet nebėra kitos išeities.

– Negalės, – sakau. – Nes mudvi rytoj išvykstam.

4 Stigma (gr.) – įdagas, ženklas; (angl.) – gėda, gėdos žymė.

5 Perfrazuota iš Philo Aldeno Robinsono filmo „Svajonių laukas“ – „Jei pastatysi, tuomet ateis.“

AŠTUNTAS SKYRIUS

Ijenas Flečeris neabejotinai pateks į pragarą – nebent jam pavyktų įrodyti, kad pragaro nėra.

The New York Times; 1999 metų rugpjūčio 10-oji

1999 metų spalio 19-oji

– Aš prieš, – pareiškia Milė.

– O aš už, – sako Viltis Marijai užtraukiant užtrauktuką. – Smagu žaisti šnipus.

– Tu ne šnipė. Tu – bėglė. – Marija priglosto siūlės kraštą. – Pasiruošusi?

Savaime suprantama, Viltis pasiruošus, nerimsta nuo pat šeštos ryto, kai Marija jai atskleidė savo planus. Žinoma, viską nupasakojo kaip nuotykį, pabrėžė, kokie jų laukia netikėtumai, kad Viltis jaustųsi jaunąja Indiana Džons, o ne slapstomu vaiku. Kol kas viskas atitiko Vilties lūkesčius – jos abi su kuprinėmis nusėlino iki automobilio, lėtai nuvažiavo į parduotuvių rajoną, įsimaišiusios į minią nusikratė poros įkyrių tenai prilipusių reporterių. Jie, be abejonės, tykos prie jos hondos laukdami pasirodant visų trijų. Bet kai Milė ateis parvairuoti automobilio namo, Marija su Viltimi jau seniai bus persirengusios ir sės į taksi anoje parduotuvių rajono pusėje, iš ten abi patrauks į oro uostą.

O dabar teliko atsisveikinti.

Marija žvilgteli į veidrodį Fileno parduotuvių tinklo tualete ir pagauna motinos žvilgsnį. Milė prieina ir apkabina Mariją per liemenį.

– Neturi leistis išvejama, – švelniai sako.

– Aš ir nebėgu, mam. – Marija nuryja gerklėje įstrigusį gumulą. – O viską pradedu iš naujo.

Jai sunku palikti motiną, ir ne vien dėl to, kad šios širdis neseniai buvo sustreikavusi, o dėl vienos labai paprastos tiesos: Milė – ne tik jos motina, ji ir artimiausia draugė. Bet netgi Milė sutiktų – turì daryti tai, kas būtina, kad neprarastum Vilties. Viskas paprasta, Marija negali leisti, kad ją – dar kartą – sugniuždytų žmonės ir nuo jos nepriklausančios aplinkybės.

Ji nepasakojo Milei apie Kolino grasinimus atimti Vilties globos teises, neužsiminė ir kur vykstanti. Taigi kai užgrius teisininkai… arba žurnalistai, arba Ijenas Flečeris – motinai nereikės meluoti. Atsisukusi Marija apsiveja motinos kaklą.

– Paskambinsiu tau. Kai tik galėsiu, kai tik viskas susitvarkys.

Viltis įsispraudžia tarp jų.

– Greičiau renkis, senele! Pavėluosim į taksi.

Marija paliečia dukters plaukus.

– Mieloji, senelė liks čia.

– Čia?

– Na, ne čia. Bet pas mus, prižiūrės… viską.

Atrodo, Viltis negirdi.

– Senelė turi važiuoti su mumis, – tvirtina ji.

Štai kodėl Marija ir nepasakojo dukrai viso plano; nes ji tikrai būtų užsispyrusi.

– Viltuže, – pasilenkusi sako Milė, – labai norėčiau keliauti kartu su jumis. Bet negaliu. Kas nors turi parvairuoti namo jūsų automobilį, – priduria po kurio laiko.

– Bet vėliau atvyksi?

Milė žvilgteli į Mariją.

– Žinoma. – Ji sudeda nusivilktus Vilties drabužėlius į kuprinę ir užsega, paskui paveržia dirželius. – Būk gera, – sako ir pabučiuoja Viltį į kaktą.

Paskui žiūri, kaip Marija, paėmusi už rankos Viltį, eina iš tualeto, paskutinę minutę Viltis atsisuka ir pasiunčia jai oro bučinį. Tada atsisėda ant unitazo už pertvaros, o mintyse sukasi tūkstančiai nelaimių, kurios gali nutikti Marijai su Viltimi pabėgus, ir dar tūkstančiai tokių, kurios galėtų užklupti joms pasilikus.

Malkolmas Mecas plačiai įsiremia rankomis į blizgantį stalą.

– Išsiaiškinkim iki galo, pone Vaitai. Prieš dešimt savaičių jūs savo noru atsisakėte dukters globos. O dabar norit, kad ji gyventų su jumis ir naująja jūsų žmona.

Kolinas tik linkteli. Jis mėgina nesiduoti įbauginamas Valobio, Krigerio ir Meco kontoros, bet prieš šešis mėnesius, kai čia įrengė švytinčias iškabas prie durų, nuotaika atrodė lyg ir jaukesnė. Bet tuomet, žinoma, jam terūpėjo verslas. Šiandien čia atėjo asmeniniu reikalu ir ant kortos pastatyta daug daugiau.

– Kaip tik šito noriu. – Jis nužvelgia advokatą nuo trumpai kirptų, žilstelėjusių plaukų iki itališkų pusbačių.

Mecas – šiokia tokia Naujojo Hampšyro legenda, daugelį bylų laimi buldozerio principu.

Advokatas barbena į stalą pirštų galiukais.

– Na, ir kodėl apsigalvojot?

Kolino veidas užsiliepsnoja.

– Nes mano buvusi žmona beprotė. Nes prieš mane nuteikinėja dukrą. Nes nerimauju dėl dukros gerovės. Rinkitės, kas labiau patinka.

Mecas jau ne kartą yra girdėjęs tokias kalbas. Beveik po dviejų valandų bylos svarstymas, jis globos teisių byloje atstovaus žinomo mafiozo žmonai, todėl mieliau priešais veidrodį vonios kambaryje šlifuotų judesius, juk ten, savaime suprantama, bus ir kamerų. O tokią byliūkštę kaip ši laimėtų net užsimerkęs.

– Kaip jūsų žmona kenkia dukrai?

– Esate girdėjęs apie mažą mergaitę, bendraujančią su Dievu?

Malkolmas liaujasi bilsnojęs stalą.

– Tai jūsų vaikas?

– Taip. Ne. – Kolinas atsidūsta. – Velnias. Jau nė nežinau. Prie keliuko būriuojasi gal du šimtai žmonių ir visi tiki, kad Viltis pranašė, jos rankos kraujuoja ir… Dieve mano. – Jis žvilgteli į advokatą. – Tai ne toji maža mergaitė, kurią palikau.

Malkolmas tylomis išsitraukia iš stalčiaus geltoną užrašinę. Žiniasklaidos dėmesys šiai bylai nepaprastai didelis – gerokai peržengiantis Naujojo Hampšyro ribas. Jis nutraukia plunksnakočio galiuką ir nutaria pasikapstyti giliau.

– Manot, geriau pasirūpintumėt vaiku? Manot, kad gyvenimas su motina nepalankiai veikia dukterį?

Kolinas linkteli.

– Tai paaiškinkite man, kodėl prieš porą mėnesių galvojot priešingai?

– Klausykit, ketinu sumokėti jums dvidešimties tūkstančių dolerių avansą ir dar po penkis šimtus už valandą, taigi neprivalau aiškintis. Noriu atgauti dukrą. Ir kuo greičiau. Girdėjau, kad galite padėti. Taškas.

Malkolmas atlaiko kliento žvilgsnį.

– Norite, kad teismas priteistų dukros globą jums?

– Taip.

– Bet kokia kaina?

Kolinui nereikia klausti, apie ką kalba Mecas. Jis suvokia: lengviausias būdas parodyti, kad jis būtų geresnis tėvas – apipilti Mariją purvu. Viskam pasibaigus, Marija prarastų ne tik Viltį, bet ir savigarbą.

Jis nejaukiai pasimuisto. Šito nenorėtų, bet tikrai nebėra kitos išeities. Kaip tuomet, kai pasiuntė Mariją gydytis, taip ir dabar tikslas pateisina priemones. Kaip ir tuomet, jam rūpi mylimo žmogaus saugumas.

Blykstelėjo skausmingas prisiminimas – tos nakties, kai Marija mėgino žudytis, – visur pilna kraujo, o lūpos vis dar kartoja jo vardą. Pamėgina atgaivinti vakarykštį vaizdą, kai jam pasirodžius prie durų Viltis mėgino pasislėpti.

– Noriu susigrąžinti dukrą, – tvirtai sako Kolinas drąsindamasis. – Darykit viską, kas būtina.

Aną antradienį Ijenas Flečeris skrido iš Mančesterio, iš mažučio oro uosto, ir mėgino apsimesti, kad aplinka maloni. O ji, tiesą pasakius, buvo siaubinga. Negana to, kad atidėjo skrydį į Kanzas Sitį, netgi „Admirolų klubo“, kuriame galėtum ramiai palaukti skrydžio, ten nebuvo, beveik valandą teko slėptis tualeto kabinoje, kad niekas neatpažintų. Šią savaitę jis skrenda iš Bostono. Iki jo toliau važiuoti, bet kelionė gerokai patogesnė.

– Pone, kuriomis oro linijomis skrendate?

Išgirdęs vairuotojo balsą, Ijenas palinksta arčiau.

– Amerikos.

Kai limuzinas slystelėjęs sustoja prie šaligatvio, Ijenas pasiima portfelį, pasirašo čekį ir tylėdamas atiduoda segtuvą vairuotojui. Nuleidęs galvą jis nuskuba dešinėn, prie liftų, vienas jį pakels į pirmos klasės keleivių klubą, ten, atskirame kambaryje, jis palauks savo skrydžio.

Marija stovi prie išvykimo tvarkaraščio ir skaito miestų pavadinimus. Kiek daug vietų, kaip čia pasirinkti? Nė viena už kitą negeresnė, kad ir kur nuvyktų, visur reikės pradėti iš naujo.

– Mam, ar skrisim į Las Vegasą? – klausia Viltis, tampydama už rankos.

Marija šypsosi.

– O ką žinai apie Las Vegasą?

– Tėtis kartą ten buvo. Paspaudi mygtuką ir pinigai pilte pasipila. Per televizorių mačiau.

– Na, ne visai taip. Tam reikia didžiulės sėkmės. Be to, čia Las Vegasas neįrašytas.

– Tai kur mes skrendam?

Geras klausimas. Marija paglosto rankinę, mintyse skaičiuoja, kiek turi pinigų. Du tūkstančiai dolerių grynais – Dieve mano, lyg būtų vaikštantis taikinys. Bet vis geriau, negu palikti pėdsakus, tik kad iš vietos banko be išankstinio prašymo daugiau paimti negalėjo. Jeigu taupys, bent kurį laiką abi su Viltimi nebus pastebėtos. O jeigu pavyks išvengti žiniasklaidos, galbūt susidomėjimas Viltimi pamažu išblės.

Neturėdama paso ji priversta likti Valstijose. Havajai – ji visada troško aplankyti Havajus, bet bilietai, be abejo, būtų nežmoniškai brangūs ir nebeliktų pinigų pragyventi. Marijos akys ir vėl bėga pavadinimų eilutėmis. Vidurdienį yra reisas į Los Andželą. Be dešimt dvylika – į Kanzas Sitį Misūrio valstijoje.

Ji nusiveda Viltį į eilę pirkti bilieto, nusprendė, kad šį oro uostą paliks pačiu pirmuoju lėktuvu.

Įsėdusi į lėktuvą Marija padėkoja Dievui, kad Vilties istorija plačiau pasklido dar visai neseniai, todėl dauguma sutiktų žmonių – stiuardesės, malonus vyriškis, pasisiūlęs užkelti jų kuprines ant lentynos palubėje, – žiūrėdami į jas mato tik motiną su dukra, o ne sprunkančią nuo žiniasklaidos porelę.

Viltis lėktuvu buvo skridusi tik du kartus: pirmąkart visai maža, kai mirė senelis, o antrą kartą, kai visa šeima skrido atostogauti į Vašingtoną. Ji nerimsta sėdynėje, tiesia kaklą pasižiūrėti, kaip atrodo pirmos klasės salonas.

– Kas tenai? Kodėl sėdynės kitos spalvos?

– Ten sėdi verslininkai ir žmonės, turintys krūvas pinigų. Už savo vietas jie moka daugiau.

– O kodėl mes nemokam?

– Todėl… – Marija piktai žvilgteli į dukrą. – Todėl, – sako, kai stiuardesė užtraukia mėlyną užuolaidą atskirdama saloną.

– Baigtas laipinimas į 5456 reisą, vykstantį į Kanzas Sitį…

Ijenas eina prie vartelių ir atkiša bilietą.

– Pone Flečeri, man patinka jūsų laida, – sako oro linijų darbuotoja.

Jis nemandagiai linkteli ir skuba į lėktuvą, atiduoda stiuardesei apsiaustą ir įsitaiso savo vietoje.

– Labas rytas, pone Flečeri. Gal prieš pakylant dar ko norėtumėt?

– Burbono, gryno.

Pirma klase skrenda dar trys keleiviai, rakštis subinėj, bet ne tragedija. Būtų blogiau, jei kuris nors įsitaisytų šalia. Stiuardesė atneša gėrimą. Šis kassavaitinis skrydis, kaip ir visa su Maiklu susijusi rutina, – įprastas. Jis padeda stiklą ir užsimerkia, prieš akis vėl krinta kortos, raudona paskui juodą, ir taip be galo, be krašto.

– Noriu siusioti, – pareiškia Viltis.

Marija atsidūsta. Vežimėlis su gėrimais stovi tiesiai priešais jas, užstodamas tarpueilį į tualetus pačiame gale. Viltis nieku gyvu nekentės, kol stiuardesės baigs nešioti gėrimus. Ji nužvelgia mėlyną užuolaidą, už kurios pirmos klasės salonas.

– Eikš.

Ji greit nusiveda Viltį tenai, tikėdamasi pasiekti tualetą pirmiau, nei stiuardesės jas prigriebs, kad peržengia ribas.

– Štai, – sako stumdama dukrą kabinon. – Nepamiršk užsirakinti durų, kad užsidegtų lemputė. – O tada atsiremia į vibruojančią lėktuvo sieną ir apsidairo.

Ir susitinka su Ijeno Flečerio žvilgsniu.

Varge mano. Iš lėktuvo niekur nepabėgsi. Vilčiai pagaliau išlindus iš tualeto, Marija bailiai sprunka, tempiasi dukrą tarpueiliu tarp sėdynių ir visą kelią vengia Ijeno Flečerio žvilgsnio. Iš pasibjaurėjimo net užsimerkia. Iš Logano oro uosto buvo net penkiasdešimt skrydžių, o ji kaip pirštu į akį pataikė ten, kur sėdi Ijenas Flečeris. Žmogus, kuris daugiausia išloštų, radęs Vilties slėptuvę.

Paskui topteli – šis susitikimas ne atsitiktinis. Ijenui Flečeriui pavyko jas susekti. Ir kodėl jis iki šiol nieko nedaro, neateina čia ir nepasako ją perpratęs. O gal kaip tik dabar skambina mažučiu lėktuvo telefonu ir išlipus Kanzas Sityje jas pasitiks prodiuseris su kameromis?

Gerklę užgniaužia ašaros. Didysis pabėgimas baigėsi nė neprasidėjęs.

Marijai lyg išgąsdintam triušiui pasprukus į lėktuvo galą, Ijenas dar visą minutę svarsto, ar nepaskambinus Džeimsui Viltonui ir neužsiundžius aukos skalikais. Jis netgi išsitraukia kredito kortelę ir skaito lėktuvo telefono instrukcijas, bet paskiau prisimena, kodėl šito nevalia daryti. Jis nenori pritraukti žiniasklaidos bent per šimtą mylių nuo Maiklo.

Marija Vait šito nežino, bet Ijeną išgąsdina beveik kaip jis ją.

Jis baigia gerti burboną ir duoda ženklą stiuardesei atnešti dar. Lengviausia išsisukti būtų apsimetus, kaip Marija ir galvoja, kad jis iš Niu Kanaano atsekė jas į Bostono oro uostą. Antraip ji dar ims stebėtis, ką gi jis veikia lėktuve į Kanzas Sitį. Viena būtų sužinoti visas jos paslaptis, bet visai kas kita – atskleisti savąsias. Reikės keisti visos kelionės planą.

Ijeno galvoje vis įkyriau sukasi viena mintis. O jeigu iš arčiau pasižiūrėjus į Vilties gydymo seansą? O jeigu pateiktų jai atvejį, kad ji susimautų? Senelė ir AIDS sirgęs vaikas, tada viskas galėjo būti iš anksto sutarta. Bet Maiklas – ką gi, niekas geriau už Ijeną nežino, kad Maiklas neįtrauktas į jų žaidimą… ir kad Maiklas nepagydomas.

Tereikės užkariauti jų simpatijas, kad atsidėkodamos sutiktų pagydyti Maiklą. Ir kol Viltis mėgins apsukti jį aplink pirštą, jis asmeniškai iš arti pasižiūrės į jų triukus. Bus išsaugota netgi Maiklo paslaptis – juk Marija nepuls plepėti į kairę ir dešinę, nes pati slepiasi.

Blyksteli kvailas vaizdas, kaip Viltis, motinos primokyta, iškilmingai deda ant Maiklo rankas; jis pažadina giliausiai palaidotus vaizdus, o jiems iškilus nusmelkia skausmas – Maiklas žvelgia jam į akis, savo noru tiesia jam ranką, Maiklas apkabina jį ir patapšnoja per nugarą.

Cha! – sutrikusi Marija veikiausiai ims vapėti apie netinkamas mėnulio fazes ir kitokias nesąmones, teisindama stebukladarę dukrelę, nepajėgusią išgydyti autisto.

Jei Ijenas tikėtų lemtimi, manytų, kad tai ji atsiuntė abidvi Vait į šį lėktuvą. Bet čia tik puiki į rankas nukritusi proga, iš kurios bus galima išspausti patį geriausią siužetą. Tereikia įsiteikti Vilčiai ir jos motinai ir jas įtikinti, kad netgi toks cinikas kaip jis gali būti ne priešas, kad net ir jis gali dėti vilčių į vaiką dėl tariamų jo galių gydyti, o paskui, Vilties mėginimams žlugus, apsimesti esąs nusivylęs.

Tik ar išties prireiks apsimesti?

Marija visai nenustemba, kai išlipusi iš lėktuvo pamato laukiantį Ijeną Flečerį, nenustemba ir tada, kai jis, visiškai nekreipdamas į ją dėmesio, ima kalbėtis su Viltimi.

– Laabas, – pietietiškai nutęsia pasilenkęs prie mergaitės, – ar ir judvi skridot šiuo lėktuvu?

Viltis išpučia akis.

– Pone Flečeri!

– Tas pats. – Jis atsistoja ir linkteli. – Ponia.

Marija įspėdama suspaudžia Vilčiai rankutę.

– Mes atskridom į vestuves. Pusbrolio. Šįvakar. – Balsas pernelyg aukštas, pernelyg šaižus ir vos pasiteisinus, nors Flečeris net neprašė, jai norisi nusikąsti liežuvį.

– Tikrai? Niekad nesu girdėjęs, kad kas ruoštų vestuves antradienio vakarą.

Marija atkiša smakrą.

– Jie… jų toks tikėjimas.

– Tikėjimas, kad ir kur pažvelgsi. – Ijenas nusišypso Vilčiai. – Ta proga, kad jau susitikom, gal ledų?

Viltis, kuriai ši mintis labai patinka, atsisuka į Mariją.

– Neturim laiko, – sako Marija.

– Betgi nėra jokių…

– Viltie! – nukerta Marija, paskui atsidūsta. – Gerai. Galima ir ledų.

Ijenas nusiveda jas į oro uosto kavinę. Užsako Vilčiai ledų, o sau ir Marijai kokakolos.

– Viltie, mudu su tavo mama norėtume pasikalbėti. Ar galėtum ledus valgyti štai prie ano staliuko?

Kai Viltis nubėga, Marija dar bando jai šūktelėti, bet Ijenas paėmęs už rankos sulaiko. Ir kol jis nepaleidžia, ji nebegali kvėpuoti, nė pajudėti.

– Tegu bėga. Iš čia gerai ją matysit, o jos persekiotojai liko už penkių šimtų mylių.

Marija gindamasi atsisuka.

– Galim imti ir nueiti. Jūs mūsų nesulaikysit.

– Paskambintumėt policijai? Bet taip paliktumėt pėdsaką. O man kažkas kužda, kad nenorit jo palikti. – Jis liūdnai nusišypso. – Ar patikėtumėt, jei pasakyčiau, kad aš čia ne dėl jūsų su Viltimi? Nemanau. Bet, velniai griebtų, ponia Vait, už tai jūs man ir patinkate. Norėčiau kai ką patarti.

– Pasakė vilkas ėriukui.

– Ką?

– Nieko.

– Mmm. Ką gi, tenorėjau pasakyti, kad atsarga gėdos nedaro. Ar bent pagalvojot, kur apsistosite?

Nenorėdama atskleisti planų, Marija tik tvirčiau suspaudžia lūpas.

– Dedu galvą, kad motelyje, – linksmai kalba toliau Ijenas. – Bet anksčiau ar vėliau turėsit suprasti, kad moteris su vaiku tokioje purvinoje skylėje išlįs lyg yla iš maišo. Be to, kraustytis iš vieno motelio į kitą vaikui tikrai ne į sveikatą. Ir norom nenorom atsidursite kokio vietinio malonėje – o jų, kiek suprantu, turite ne kažin kiek – arba teks nuomotis pigų butą. Visi padorūs savininkai norės rekomendacijų. O jas sunkoka bus gauti, jei norėsit likti neatpažinta. Ką jau kalbėti apie tai, kad ir automobilį išsinuomoti bus nelengva, jei nenorėsite rodyti nei kredito kortelės, nei vairuotojo pažymėjimo.

Marija jau prisiklausė iki soties, tad nusisuka eiti. Kad jį kur tą Ijeną Flečerį. Kad jį kur Kanzas Sitį. Šiandien dar bus mažiausiai šimtas skrydžių, tereikia vėl nuo jo pasprukti. Ji jau keliasi eiti pas Viltį, bet jis, griebęs už riešo, ją sustabdo.

– Surasiu jus, – šnabžda lyg skaitydamas jos mintis. – Juk pati žinot.

Bet Marijos žvilgsnis, ieškodamas kelio ištrūkti, vis dar klaidžioja koridoriumi iki tualeto durų.

– Sakėt, norit patarti.

– Taigi. Jums reikėtų paieškoti pažįstamų mieste.

Marija vos nepaspringsta juoku.

– Luktelėkit. Pasidairysiu, gal kokia moksladraugė atsiras.

– Norėjau pats pasisiūlyti, – švelniai sako Ijenas. – Kad laikytumėtės manęs.

Marija ilgai spokso į jį.

– Gal išprotėjot?

Mėlynos lyg ežero vanduo jo akys tarsi kviečia jose panirti.

– Gal ir taip, ponia Vait, – prisipažįsta. – Nes antraip dar aną savaitę būčiau papasakojęs prodiuseriui apie mergaitės rankas. Ir išlipusi iš lėktuvo būtumėt pamačiusi ne mane, o visą krūvą kamerų. Galėjau visam pasauliui atskleisti, kur judvi, užuot visą kelią sukęs galvą, kaip bent kartą pasielgti teisingai ir padėti jums pasislėpti. – Jis žvilgteli į Viltį. – Tai geriausia priedanga. Vieta, kur visi mažiausiai tikėsis jus rasti… būti su manim.

– Nebent pats jiems pasakytumėt. – Marija žiūri nemirksėdama.

Visiškai neįmanoma pasitikėti žmogumi, kurio ji net sutikus nebūtų, jeigu jis nebūtų susidomėjęs Viltimi kaip gardžiu kąsneliu. Bet negalima jo pernelyg ir kaltinti. Nors viešai Ijenas Flečeris triukšmingas ir kandus, jis ne kartą parodė užuojautą. Tačiau pasprukus nuo žiniasklaidos dėmesio pulti tiesiai į Flečerio rankas – lyg nuo vilko ant meškos užbėgti.

Jis vis nepaleidžia jos riešo ir nykščiu glosto randą.

– Pažadu nieku gyvu neišduoti, kur slepiatės. Galėsit gyventi visiškai nuošaliai. – Staiga jis nusišypso. – Tai kas būtų blogiau, Marija? Nepažįstamas velnias… ar gerai pažįstamas?

Jos užkibo. Kai Marija nueina pas Viltį papasakoti apie pasikeitusius planus, Ijenui nuo palengvėjimo galva kone sukasi. Ji vis dar atsargi, bet nieko. Tegu ji mano, kad jis turi slaptų planų. Juk galų gale ir turi. Tik visai kitokių, nei bijosi Marija. Įkalbėti Viltį, kad ji savo noru susitiktų su Maiklu, ir motiną, kad ši tai leistų, – čia prireiks visų Ijeno aktorinių gebėjimų.

Kai ji su Viltimi grįžta, Ijeną ir vėl pribloškia jos veido bruožai. Ta traukianti priešybė – neįtikėtinai žalios akys, bet pavargusios ir pabrinkusiais vokais, švelnios lūpos, bet aplink jas kančios įrėžtos raukšlelės.

– Na, – neryžtingai sako ji, – jūsų namai kur nors netoliese?

Tai išgirdęs Ijenas vos nesusijuokia. Negyventų šioje valstijoje, net jei vienintelė visam pasauly liktų.

– Duokit man valandą ir rasiu.

Jis patraukia į Avis būstinę ir išsinuomoja automobilį, užregistruoja jį Pagan Productions kredito kortele. Marija laukia tolėliau, prie telefonų, nenorėdama rizikuoti, kad ją pamatytų su žmogumi, galinčiu abi su Viltimi išduoti. Grįždamas su rakteliais Ijenas žvilgteli į laikrodį ir susiraukia. Mažiau nei valanda nusigauti pas Maiklą.

– Kur jūs važiuojat? – klausia Marija, kai jis įsuka į greitkelį.

– Į vakarus. Pamaniau, reikėtų išsigauti iš miesto. – Ir atsidurti arčiau prie Lokvudo.

– Važiuojat, lyg žinodamas kur.

– Dažnai čia sukinėjuosi verslo reikalais, – meluoja Ijenas. – Ozokyje yra agentūra, nuomojanti namukus prie Perio ežero. Niekada ten nesu buvęs, bet šimtus kartų esu pravažiavęs jų iškabą. Galėtume užsukti ir apsidairyti.

– Eisim maudytis?

Užpakalinio matymo veidrodėlyje blyksteli Ijeno šypsena.

– Nemanau, kad mama leistų maudytis, kai šitaip šalta. Bet gal nesupyks, jei šiek tiek pažvejosim.

Netrukus jie pasuka ir iš Misūrio patenka į Kanzasą, aplink plyti lygumos. Marija spokso į ražienas – neseniai nuimtas kukurūzų derlius. Vilties nosis prispausta prie stiklo.

– O kur kalnai?

– Liko namie, – murma Marija.

Žiūrėdama į apšiurusius Perio stovyklavietės namelius, Marija primena sau, kad dovanotam arkliui į dantis nežiūrima. Gal su Viltimi ir būtų susiradusios patogesnį būstą, bet, kaip sakė Flečeris, jas būtų buvę lengviau ir susekti. Ji lydi Ijeną akimis, jis apeina raštinę, pabeldžia į duris, paskui priėjęs prie lango žvilgteli. Kai niekas neatsiliepia, grįžta prie automobilio.

– Atrodo…

– Kuo galėčiau padėti?

Raštinės duris atidaro nedidukė senutė, kiek panaši į karetaitę.

– Na, šiuo tuo galėtumėt, – atsako Flečeris pačiu žaviausiu balsu. – Mudu su žmona norėtume išsinuomoti vieną jūsų mielųjų namukų.

Žmona?

– Sezonas jau baigėsi, – atsako senutė. – Atleiskit.

Flečeris įsmeigia į ją akis.

– Tokia gera krikščionė tikriausiai neatsisakytų padaryti išimties mūsų Viešpaties darbo labui.

Marija kone paspringsta.

– Mamyte, – nuo užpakalinės sėdynės šnabžda Viltis, – kodėl jis taip keistai kalba?

Marija atsisuka.

– Ššš. Jis vaidina. Na, kaip spektaklį, kad pažiūrėtume.

– Jėzus man įsakė baigti sezoną spalio pirmą, – atšauna senutė.

– Kaip gaila, ponia. – Ijenas kraipo galvą. – Nes man Jis įsakė klausytis Jo balso čia, Perio stovyklavietėje. – Tiesdamas ranką jis eina arčiau. – Atleiskit, kad neprisistačiau. Aš – Haris Voltersas, pastorius iš Luisvilio. Čia mano mieloji žmona Meibelė ir dukra Fransiska.

– Gražus vardas Fransiska, – atsako senutė. – Kaip mano netekėjusios tetos.

– Ir mums patinka.

Senutė krypteli galvą.

– Tai sakot, jūs pastorius?

– Pats tikriausias. Be to, dar ir muzikantas. Esu Didžiojo Kentukio „Šlovės giesmių“ vadovas ir šiais metais Viešpats pašaukė mane sukurti keletą naujų melodijų Jo šlovei.

– Aš girdėjusi tas giesmes. Man visada patiko giesme šlovinti Viešpatį.

– Amen, ponia, – baigia Flečeris.

Senutė iškelia rankas.

– Ką gi, kas aš tokia, kad pastočiau kelią Viešpačiui? Negaliu pažadėti jums visų patogumų, bet galiu pasidairyti ir surasti keletą paklodžių. – Ir ji grįžta į raštinę, matyt, ieškoti rakto.

Ijenas Flečeris atsisuka į Mariją su Viltimi ir vos linkteli. Marija nedrąsiai nusijuokia. Na ir įžūlumas! Priėjęs jis atidaro automobilio dureles.

– Meibele, mieloji, – sako šypsodamasis visa burna, – atrodo, radau mums laikinus namus.

– Meibele? Ar negalėjai sugalvoti kokios Melisos ar Marijanos, ar…

– Man patinka Meibelė. Toks… romus vardas.

Marija blyksteli akimis, paskui atsigręžia į užpakalinę sėdynę.

– Eikš, Viltie…

– Fransiska, – įsiterpia Ijenas.

– Nesvarbu.

Ji padeda dukrai ištraukti iš mašinos kuprinę, tada pasirodo ir senutė su raktu.

– Jūsų namuko numeris septintas. Devintą guluosi, todėl pasistenkit, kad nuo tos valandos negirdėčiau jokių giesmių, nesvarbu – Jėzui ar ne Jėzui. – Ir nusisukusi nueina.

Peržengęs slenkstį Ijenas persimaino.

– Viešpatie, negi čia kas numirė aną vasarą?

Sustojusi tarpduryje Marija nekaltina jo už šią pastabą. Smarkiai pergirtum šį būstą pavadinęs kukliu. Ant grindų nutriušęs dėmėtas patiesalas. Didžiajame kambaryje dvejos durys: vienos į spintos didumo vonios kambarėlį, kitos – į vienintelį miegamąjį. Kavos staliukas, apspurusi languota sofa, subraižytas virtuvinis stalas, ant jo – apdulkėjusių plastikinių indų kaugė, surinkta iš įvairiausių rinkinių.

– Čia bjauru, – susiraukia Viltis. – Nenoriu čia likti.

Marija iškart prisiverčia nusišypsoti.

– Tai nuotykis. Kaip stovykloje, tik dar lovas turėsime. – Žvilgtelėjusi į miegamąjį priduria: – Na, bent jau vienas mūsų.

Ijenas prunkšteli.

– Tenai galėsit miegoti judvi su Viltimi. O aš rizikuosiu pasigauti kokią ligą ant šios sofos. – Jis sunkiai sudrimba ant jos, pasilenkia, pečiai kreta.

Nuščiuvusi Marija pamano, kad jis verkia, bet tada pasigirsta kvatojimas ir jis vėl atsilošia.

– Dieve šventas, jei mane pamatytų prodiuseris, – sako šluostydamasis akis. – Tas autobusėlis, palyginti su šia skyle, – tikri rūmai.

Paminėjus prodiuserį, Marija staiga suvokia, kas patyliukais jai vis nedavė ramybės. Ji bijojo būti atpažinta, betgi jodviem su Viltimi dar toli gražu iki įžymybių. O štai Ijenas Flečeris išties įžymus, jį pažįsta visi. Ir vis dėlto jis gali nuomotis automobilį ir gerbėjų būriai nebėga iš paskos, gali apsimesti pastoriumi Hariu Voltersu ir niekas jo neatpažįsta.

– Kaip tau pavyko? – tyliai klausia ji. – Kaip ji tavęs nepažino?

Ijenas išsišiepia.

– Čia uoliųjų baptistų kraštas, mieloji. Visur pilna giesmių giedotojų ir senučių, trokštančių įtikti Jėzui, o ateistų – ne kažin kiek. Čia lengva pasislėpti, nes dauguma čionykščių nedažnai įsijungia mane rodančius kanalus.

Marija kilsteli antakį.

– Bet negi vien pažvelgęs į ją gali pasakyti, kad toji moteriškė niekad nėra mačiusi tavo laidos?

– Galvą guldau.

Suirzusi dėl tokio akiplėšiškumo, ji suneria ant krūtinės rankas.

– Nes ji sena? Nes moki puikiai apsimetinėti?

– Ne, ponia Vait. – Jis pasilenkia ir įjungia apibraižytą televizorių, kurio ekrane vien sniegas mirga. – Nes ji neturi kabelinės.

Kai nusigauna į Lokvudą, Ijenas jau vėluoja visą valandą ir septyniolika minučių. Paliko Mariją su Viltimi namelyje, pasakė, kad važiuoja į parduotuvę maisto. Jis lekia į poilsio kambarį, kuriame paprastai sėdi Maiklas. Žvilgtelėjęs pro duris, pamato jį dėliojantį kortas savo kampe.

Džiaugsmą, kad Maiklas jo palaukė, aptemdo kartus suvokimas, kad jam, šiaip ar taip, nėra kur dėtis.

– Ei. – Ijenas įslenka vidun ir prisitraukia kėdę. Smilkiniu nubėga prakaito srovelė, bet palto dar nenusivelka. Ritualą jis žino, pirma Maiklas turi jį pripažinti.

Krinta raudona korta. Paskui juoda. Ijenas apykakle nusivalo smilkinį.

– Trys trisdešimt, – tyliai sako Maiklas.

– Žinau, drauguži. Pavėlavau valandą ir… dvidešimt minučių.

– Dabar keturios penkiasdešimt viena. Dvidešimt sekundžių. Dvidešimt dvi sekundės. Dvidešimt keturios…

– Žinau, kiek dabar valandų, Maiklai. – Suirzęs Ijenas nusimeta apsiaustą.

– Trys trisdešimt. Trys trisdešimt antradienį. Tokiu laiku ateina Ijenas. – Maiklas pamažu ima suptis.

– Tss, Maiklai. Aš atsiprašau. Daugiau nevėluosiu. – Matydamas, kad nerimą keliančių ženklų vis daugėja, ištiesęs abi rankas, jis slenka arčiau.

– Trys trisdešimt! – klykia Maiklas. – Trys trisdešimt antradieniais. Ne pirmadieniais. Ne trečiadieniais, ketvirtadieniais, penktadieniais, šeštadieniais, sekmadieniais! Antradienį, antradienį, antradienį! – kaip staiga prasiveržia jaudulys, taip staiga ir nuslūgsta. Maiklas su visa kėde atsitraukia nuo Ijeno į patį kamputį, pečiai palinksta prie kortų.

– Jūs pavėlavot.

Ijenas atsisuka ir pamato už kelių pėdų stovintį vieną iš psichiatrų, kurie kasdien lankosi Lokvude. Kreivai šypteli.

– Jau girdėjau.

– Maiklas išties pastabus, ką? – nusijuokia gydytojas. – Skrydis vėlavo?

– Ne. Užtrukau kelyje.

– Ką gi, jo pasaulyje klaidoms vietos nėra. Nepriimkit asmeniškai.

Gydytojui nusisukus eiti, Ijenas jam šūkteli:

– Kaip manot, kas būtų, jei ateičiau rytoj? Arba už poros dienų?

– Tai yra kitu laiku nei antradienį trys trisdešimt? – Psichiatras nužvelgia kampe sėdintį Maiklą. – Manau, ir vėl jį sunervintumėt.

Ijenas linkteli ir nusisuka. Ir pats taip mano, vadinasi, turi lygiai septynias dienas įkalbėti Viltį Vait.

Atsidusęs pastato kėdę tiesiai priešais Maiklą. Žiūri į jo pakaušį, jau pilną žilų sruogų. Nusmelkia skausmas. Kokį gyvenimą jis čia gyvena, ir taip ilgai?

Geresnį už tą, į kurį vos nepakliuvo. Vidinis balsas tarsi atleidimas. Lokvudo slaugos įstaiga puiki, tik vienu laipteliu žemiau už prabangius bendruomenės namus ir jau tikrai daug geriau už prieglaudą. Galbūt kada nors Maiklas galės gyventi savarankiškai. O kol kas tai geriausia, ką galima gauti už pinigus.

Ijenas nuvargęs žvilgčioja į laikrodį ir tyliai sėdi visą valandą, nesvarbu, kad Maiklas su juo nekalba, bet laiką skaičiuoti jis moka kuo puikiausiai. Ijenas stebi linguojančius lyg metronomas Maiklo pečius ir klausia savęs, kaip jis, neturintis nieko bendra su Biblija, tapo brolio globėju.

Kai Ijenas grįžta į stovyklą, saulė jau leidžiasi. Vis dar galvodamas apie Maiklo protrūkį, jis išsiblaškęs žingsniuoja žvyruotu taku, atidaro duris ir sustingsta lyg įbestas. Nedidukas kambarėlis nušviestas žvakių šviesos, nutriušęs virtuvinis stalas uždengtas languota staltiese. Išdėlioti švarūs sidabriniai įrankiai ir apdaužyti indai. Marija perstūmė kai kuriuos baldus ir paslėpė įtartinas drėgmės dėmes ant sienų. Nors ir ne toks prabangus kambarys, prie kokių jis pratęs, atrodo… beveik jaukiai.

Marija su Viltimi sustingsta ant sofos lyg du automobilių šviesų sugauti žvėriukai. Po akimirkos Marija atsistoja ir nusivalo delnus į kelnes.

– Pamaniau, jei kurį laiką čia būsim… – sako ir balsas nutrūksta.

Ijeno žvilgsnis užkliūva už aptrinto žaidimo – Yatzy, išskleisto ant kavos staliuko priešais Viltį. Mergaitė prisitraukia kelius slėpdama veidelį ir barškina rankoje kauliukus. Jis šiaip taip nuslopina norą nusispirti batus ir susikelti kojas šalia žaidimo dėžučių.

– …automobilyje?

Ijenas pagaliau suvokia, kad Marija kalbasi su juo. Kas automobilyje? Sudejavęs prisimena pasiteisinimą išvažiuojant – parvežti maisto.

– Aš, eee, dar nebuvau, – sako traukdamasis atbulas. – Tuojau pat parvešiu. – Ir mauna laukan, kol Marija nespėjo paklausti, kurgi jis visą tą laiką buvo, kol pats neištižo ir visko jai nepapasakojo.

Tolstant nuo namelio pradeda lyti. Užpakalinio matymo veidrodėlyje jis regi Mariją, stovinčią tarpduryje, apgaubtą geltono žvakių švytėjimo. Iš kur ji ištraukė žvakių? O žaidimą? Ir visa kita? Mėginant prisiminti kelią iki artimiausio prekybos centro Piggly Wiggly, dreba vairą spaudžiančios rankos. Nušiurę kilimai, seni žaidimai, jo laukianti moteris – viskas sukasi galvoje. Jis prisiverčia perkratyti pirkinių sąrašą: pienas, sultys ir kiaušiniai, dribsniai, limonadas ir makaronai, – vienas produktas po kito pamažu stumia nerimą keliančias mintis, kad jo neva prabangus gyvenimas iš tiesų tėra apgailėtinas.

Mama vis praleidžia ką nors svarbaus. Blogai ir tai, jog Viltis neturi nė vienos knygutės paskaityti prieš miegą, – kad ir ką sakytų mama, skaitinių rinkinys negelbsti, – ji net negali dorai pasekti „Raudonkepuraitės“.

– Krepšelis su lauktuvėmis, – sufleruoja Viltis. – Senelei. Pameni?

– Taip. – Mama vis žiūri į duris. Tikriausiai nori valgyti.

Ijenas Flečeris važiavo parvežti vakarienės, bet susimovė, todėl Viltis turėjo pasitenkinti sauja „Tik–tak“ iš mamos rankinės. Kai užsimerki ir pasistengi nekreipti dėmesio į mamos balsą, išgirsti gurgiantį pilvą, tarsi krioklį prie Niu Kanaano užtvankos.

– Raudonkepuraitė žengia prie durų ir pasibeldžia, o vilkas…

– Apie vilką dar iš viso nepasakojai, – priekaištauja Viltis. – Jis turi suėsti senelę.

– Viltie, dėl Dievo meilės, jeigu taip gerai žinai, pasakok pati!

Vilkdamasi naktinukus Viltis užsiminė, kad Dievas tikriausiai ras ją ir taip toli, Kanzase, o mama ėmė šaukti, kad nieku gyvu negalima užsiminti apie Dievą prie Ijeno Flečerio. Ir net nenori jos apkamšyti. Viltis apsiverčia ant šono. Jeigu pratrūks verkti, tegu niekas nemato.

– Gerai, – murma ji.

Ant rankos pajunta mamos plaštaką.

– Atleisk. Neturėjau tavęs barti.

– Nieko.

– Ne, tikrai blogai padariau. Aš pavargusi ir noriu valgyti, bet tu dėl to nekalta. – Mama pasitrina akis ir atsidūsta. – Man visai praėjo ūpas sekti pasaką, atleidi?

– Atleidžiu, – murma Viltis.

Mama nusišypso ir pabučiuoja ją į plaukus.

– Ačiū.

Kai mama atsistoja, Viltis čiumpa jai už rankovės.

– Man čia nepatinka. – Balsas užlūžta gerklėje ir ji susigėsta, bet nebegali savęs pergalėti. Ir nespėjus nė susigaudyti, pasipila ašaros. – Čia smirdi, nėra Disnėjaus kanalo ir ko valgyti.

– Žinau, mieloji, bet valgyti ponas Flečeris tuojau atneš.

– O kodėl jis su mumis? Kam mums jo reikia?

Staiga mama taip nuliūsta, kad Viltis susigėsta uždavusi tokį kvailą klausimą.

– Pagyvenkim kokią dienelę, – sako mama. – Jeigu mums su juo nepatiks, išskrisim kur nors kitur. Gal į Las Vegasą.

Šie žodžiai nuramina Viltį. Mama susiraito šalia. Viltis prisimena hamaką kieme, visą sumazgytą mazgais, atrodydavo, kad jie išsileis vos į jį atsisėdus, bet mazgai vis išlaikydavo.

– Gal mums dar pasiseks, – žiovaudama atsako Viltis.

Mama ją apkabina ir tvirtai laiko.

– Gal.

Pirmiausia jis užuodžia dūmus. Du milžiniški ugnies stulpai kyla aukštyn, kiek žvilgsnis siekia, nuo šviesos akyse šmėžuoja tamsios dėmės, bet jam būtinai reikia pro juos pereiti. Tėvai, Dieve mano, jie dega… jis stačia galva neria į kaitrą, nekreipdamas dėmesio į deginantį skausmą kojose ir rankose, kad gruzda nugaros oda. Akyse nuo karščio tavaruoja, bet jis aiškiai mato penkis pirštus, plaštakos kontūrus, ištiesia ranką ir griebia, pirštai slystelėję delnu sugriebia riešą. Trūktelėjimas… abu griūva ir tik tada jis pamato, kad tvirtai laiko brolį. Brolį, kurio negalima liesti, kuris nepakenčia prisilietimų, kuris dabar spokso į Ijeno ranką ant savo peties ir klykia, klykia, klykia…

– Pone Flečeri.

Jis atšlyja, visas išpiltas prakaito, antklodės nukritusios ant grindų. Šalia klūpo Marija Vait, laiko jam už rankos.

– Jūs sapnavot košmarą.

– Negali būti, – ginčijasi Ijenas, nors balsas vis dar prikimęs.

Jis negalėjo sapnuoti košmaro, nes tai reikštų, kad akimirką buvo užsnūdęs, o tai jau visai neįtikėtina. Nusipurtęs jos ranką jis susigūžia kitame sofos kampe ir marškinėlių kraštu šluostosi nuo veido prakaitą.

Nereikėjo jam apsistoti Kanzas Sityje ir apsimetinėti, kad viskas gerai. Tame mieste nieko nebėra, tik sudūlėję prisiminimai. Net jeigu pasisektų nugabenti pas Maiklą Viltį, nereikia tikėtis, kad nebūtų jokio šalutinio poveikio.

Marija pasiūlo vandens iš čiaupo. Drebančia ranka jis paima ir išgeria keliais gurkšniais. Ji žiūri į spintelę, ant kurios jis sukrovė negendančius maisto produktus. Kai vakar grįžo, durys į mažutį miegamąjį jau buvo uždarytos, o ant sofos palikta patalynė ir antklodės. Jis nusprendė, kad, užuot baladojęsis po spinteles ir prikėlęs abidvi Vait, viską sutvarkys rytą. Paskui išsitraukė užrašinę ir pasižymėjo keletą pastabų kitos savaitės tiesioginei laidai. Daugiau neprisimena nieko iki pat tos akimirkos, kai pamatė šalia Mariją Vait.

– Kalbėjot kažką apie gaisrą, – neryžtingai sako ji.

– Neabejoju, kad visko prikalbėjau.

– Nežinau. Atėjau visai neseniai.

– Ar nepažadinau jūsų dukrelės?

Marija purto galvą.

– Kai Viltis miega, gali iš patrankų šaudyti.

– Tada atsiprašau, kad pažadinau jus.

– Na, ne visai pažadinot. – Lūpose šmėsteli šypsena. – Tas čiužinys, matyt, kadaise buvo kankinimo įrankis.

Ijenas nusijuokia.

– Gal juo pribaigdavo kalinius, kurių nenukankindavo ši sofa.

Jų žvilgsniai susitinka.

– Turiu eiti pas Viltį, – švelniai sako Marija.

– Eikit. Dar kartą atsiprašau.

Ji pakelia nukritusias ant grindų antklodes ir švystelėjusi išskleidžia ore, švelniai šiugždėdamos jos sukrinta jam į skreitą. Tada ji greitosiomis ramiai trūkteli atlasinės antklodės pakraštį ir jį užkloja. Toks paprastas, nesąmoningas judesys, kiekviena motina jį mašinaliai atlieka, bet Ijenas nedrįsta nė kvėptelėti, kad kerai neišsisklaidytų.

– Labanakt, Ijenai, – sako ji.

Atsakydamas jis linkteli, nepajėgdamas išspausti nė garso. Seka akimis į grindis šlepsinčius glotnius jos basų pėdų kulnus, mato, kaip užsidaro durys, o tada vėl pasiima užrašinę, tušinį ir nusišypso suvokęs, kad Marija Vait pirmą kartą pavadino jį vardu.

Niu Kanaanas, Naujasis Hampšyras

Milė kraustosi iš proto. Negi Marijai taip sunku rasti telefoną automatą, paskambinti ir pasakyti, kad viskas gerai? Ji sąžiningai laikosi susitarimo – parvarė automobilį, prižiūri namus, kol jų nėra, bet ylos maiše nepaslėpsi, ji tai žino. Juk visi matė, kad iš automobilio ji išlipo viena. Anksčiau ar vėliau, kai Marija su Viltimi nepasirodys, jie puls klausinėti.

Milė išlipa iš lovos ir atitraukusi užuolaidą stebi, kaip žybsi sauso kuro ugnelės ir filmavimo kamerų žiburėliai. Gal jai tik vaidenasi, ar dabar jų dvigubai daugiau?

Milė žino, kad „Holivudas šįvakar!“ vis dar čia, nes daugumai laidų kasdienos transliacijai parengti tereikia trijų keturių žmonių, o Petrai Saganovai – gal aštuonių ar dešimties. Ir apšvietėjų, ir grimuotojų, ir dar bala žino kokią įrangą nešiojančių žmonių. Milė puikiausiai apsieitų be Petros Saganovos. Jei būtinai reikia, kad čia kas darbuotųsi, tai geriau jau mielas Peteris Dženingsas, filmuojant gamtoje visada vilkintis kelioninę liemenę.

Gal ir gerai, kad Marija su Viltimi išvykusios. Nesunku numanyti, kad aname keliuko gale netrukus prireiks dar vieno policininko tvarkai palaikyti. Mariją trikdė ir mažas būrelis žmonių, o ką ji pasakytų pamačiusi šitiek? Atsidususi Milė grįžta į lovą. Išjungia šviesą, paskui vėl įjungia ir nukėlusi telefono ragelį patikrina, ar jis veikia – dėl visa ko.

1999 metų spalio 20-oji; Perio ežeras, Kanzasas

Marijos nuostabai, iškart po pusryčių Ijenas išvažiuoja.

– Reikia dirbti, – burbteli, griebia raktelius ir neria pro duris, tarsi nepakeltų dar kelių minučių su jomis.

Apie košmarą jis neužsiminė ir Marija nutaria, kad jis pabėgo kaip tik dėl jo – toks žmogus, matyt, sunkiai pakelia nejaukias akimirkas.

– Kodėl jis kažkur eina, – burba Viltis, – o mes turim sėdėti šioje bjaurioje vietoje, kur nėra ko veikti?

– Gal ir mes išeisim pasivaikščioti. Surasim telefoną ir paskambinsim senelei.

Viltis atgyja.

– O tada ji atvažiuos?

– Gal kiek vėliau. Ji turi prižiūrėti mūsų namus.

Viltis į dubenėlį įsipila dar dribsnių.

– Mūsų namus saugo krūva žmonių. Jai visai nebūtina.

Ijenui išvažiuojant Marija stovi prie lango. Aišku, jis pasiima automobilį, bet juk niekas joms nesukliudys nueiti į miestą ir pasigauti taksi, o tada grįžti į oro uostą ir vėl sėsti į lėktuvą. Kai jis pasisiūlė padėti, Marija manė, kad jo paskatos savanaudiškesnės – kaip geriau galėtum stebėti Viltį, jeigu ne gyvendamas kartu? Ji manė, kad su mergaite leis jam bendrauti tik tiek, kiek pati nuspręs, – taigi sutiko. Šiaip ar taip, ji tikėjosi, kad jis prikibs prie Vilties lyg lapas prie užpakalio.

O jis, atrodo, jomis beveik… pasitiki.

Pamačiusi, kad Viltis, pakėlusi dubenėlį prie lūpų, sriaubia pieną, jau nori pasakyti porą žodžių apie mandagumą, bet susilaiko. Slapstantis tenka laikytis tiek daug taisyklių, kad numojus ranka į šią menką smulkmeną niekas nenukentės.

Ji gerai apgalvojo visus pavojus, kurie gyvenant su Ijenu Flečeriu gali kilti Vilčiai, bet pamiršo save. Visai nesitikėjo, kad nemėgti televizijos žvaigždės daug lengviau negu paprasto žmogaus. Kai jo batai kyšo iš po sofos, kai jo popieriai paskleisti ant kavos staliuko – netgi užuodus silpną kedrenio ir muilo kvapą vonios kambaryje, – ką gi, tada jis pasidaro gyvas. Iš dvimačio paveiksliuko televizoriuje, tik ir laukiančio, kada galės kaip parodoje išstatyti Viltį, jis virsta jaučiančiu, abejojančiu, netgi košmarus sapnuojančiu žmogumi.

Jei Ijenas Flečeris taip jomis pasitiki, kad net nebijo palikti vienų, tai gal ir Marijai reikėtų patikėti, kad šį namelį jis išnuomojo ne savanaudiškumo, bet noro joms padėti skatinamas?

Ji atsigręžia į Viltį.

– Apsirenk. Einam.

Pirkdamas drabužių „Kmarte“ Ijenas vos nepalūžta. Žmogus, vilkintis Armani kostiumais ir avintis Bruno Magli batais, neturėtų žemintis ir kuistis po džinsų kabyklas ir teniso batelių lentynas, bet jis supranta, kad daug mažesnė tikimybė būti atpažintam čia trumparegės kasininkės nei kokios pardavėjos prabangesnėje moteriškų drabužių parduotuvėje. Jis stovi prie kasos už moters su trimis vaikais, kaulijančiais saldainių, ir spokso į daiktus savo krepšy.

– Ar radot viską, ko ieškojot? – klausia kasininkė.

Stoja palaiminga tyla. Motina nusileido ir vežasi vaikus laukan, o šių pirštukai knaisiojasi M&M’s pakeliuose. Nuotaikos pagautas ir Ijenas vieną deda ant prekystalio, bus Vilčiai.

– Ko gero.

Išgirdusi jo balsą moteris pakelia galvą ir prisimerkia. Ijenas jau pamano, kad viskas pražuvo… Bet paskui ji toliau ramiai nuskaito prekes. Matyt, nusprendė, kad tik panašus. Galų gale ką gi įžymiajam Ijenui Flečeriui veikti „Kmarte“?

– Man jis irgi patinka, – sako moteris, kilstelėjusi vaikišką kostiumėlį su geltonu paukščiuku. – Ir dukrai tokį pat nupirkau.

O Ijenas perka Vilčiai. Vakar vakare jis susigaudė, kad tose jų kuprinėse ne kažin kiek telpa ir kad joms, visai kaip jam, čia netikėtai apsistojus prireiks daugiau drabužių. Visa bėda, kad jis nieko neišmano apie vaikiškų drabužių dydžius. Septintas numeris, ko gero, žymi metus, o kokį velnią reiškia kiti skaičiukai?

Rasti drabužių Marijai sekėsi kur kas lengviau. Tereikėjo prisiminti, iki kurios krūtinės vietos ji jam siekia, klubų ir liemens apimtį, ir jis nesunkiai prisiminė vieną panašaus sudėjimo savo buvusiąją. Puiki figūra, bet jis į savo krepšį kažkodėl prisikrovė apsmukusių džinsų, flanelinių marškinių ir gerokai dukslių megztinių – paslėpsiančių ją ir nepatrauksiančių dėmesio.

– Šimtas dvidešimt trys ir trisdešimt devyni.

Ijenas atidaro piniginę ir ištraukia pluoštą dvidešimtinių. Nusineša daiktus į išsinuomotą automobilį, įsėda, o tada išsitraukęs mobilųjį paskambina prodiuseriui.

– Viltonas klauso.

– Gerai, kad bent vienas iš mūsų klauso, – pajuokauja Ijenas.

– Ijenas? Dieve mano, o aš iš proto kraustausi. Gal gali pasakyti, kur velnias tave nešioja?

– Atleisk, Džeimsai. Žinau, žadėjau grįžti vakar vakare, bet iškilo… šeimyninių sunkumų.

– Maniau, šeimos neturi.

– Na ir kas, vis tiek čia šiek tiek užtruksiu. – Ijenas barbena pirštais į vairą puikiai žinodamas, kad Džeimsui nėra kur dėtis. Be Ijeno nebus ir laidos.

– Kiek? – po kurio laiko klausia Džeimsas.

– Dar nežinau. Bet į penktadienio eterį tikrai nespėsiu. Turėsi paleisti kokį seną gabalą.

Jis kone mato pykčiu kunkuliuojantį Džeimsą.

– Ką gi, Ijenai, nesitveriu džiaugsmu, šią laidą mes jau reklamuojam. Be to, aplink sukinėjasi devyniasdešimt reporterių ir kelios konkuruojančios firmos. Galėčiau paprašyti kurios nors, kad užimtų laiką.

Ijenas juokiasi.

– Žinoma, pamėgink Deną Raterį. Viena jo laidelė – „Šeštadienio vakaras, gyvai“ – man padarė puikų įspūdį.

– Kaip malonu, kad pritari. Nes kai tavo laida nueis šuniui ant uodegos, tada tai galėsi juoktis.

– Klausyk, Džeimsai, nurimk, kol iš pykčio nesprogai. Juk Vilties Vait net namie nėra.

Stoja tylos akimirka.

– Iš kur žinai?

– Iš savų šaltinių. Ir darau tik tai, ką esu pažadėjęs – seku karštomis pėdomis.

Džeimsas sulaiko kvapą.

– Nejau nori pasakyti, kad tu su ja?

– Tenoriu pasakyti, kad jei nesisukioju tau po nosimi, neturėtum prikaišioti, kad dykaduoniauju. – Jis žvilgteli į laikrodį. Kad tave, Marija jau kažin kur gali būti – teks rizikuoti. Jis jau seniai suprato, jei nori sugauti plaštakę, geriausia jos nesivaikyti, o sėdėti tykiai, kad pati nutūptų ant peties. – Turiu bėgti, Džeimsai. Susisieksim.

Ir kol prodiuseris nepuolė prieštarauti, Ijenas išjungia telefoną ir įsikiša kišenėn. O tada važiuoja atgal į Perio stovyklavietę, tik lėtai, vis pasidairydamas, ar neina šalikele moteris su mergaite, sugalvojusios dingti be jo žinios.

Mariją pila prakaitas. Nors lauke gana vėsu, nuėjusi maždaug mylią Viltis užsiožiavo ir Marijai teko visą kelią iki pat degalinės tempti ją ant kupros. Iš ten ji paskambina namo ir pasikalba su motina, o tuo metu Viltis zirzia saldainio.

– Su kuo tu? – perklausia motina.

– Žinau, žinau. Bet mes jau susiruošėm dingti. – Tą akimirką Marija pastebi vietos taksi firmos telefono numerį, išbraižytą ant būdelės sienos. – Paskambinsiu, kai surasiu, kur įsikurti.

Kalbantis su taksi dispečeriu ją graužia sąžinė. Iki šiol Ijenas Flečeris buvo labai rūpestingas. Ir visai gali būti, kad įžūlus televizininko įvaizdis tėra vaidyba.

Bet ji neketina trintis aplinkui, kad išsiaiškintų.

Kai Marija pakabina ragelį, Viltis jau sėdi ant grindų rankiodama pastipusius vabalus. Taksi atvažiuos tik po dešimties minučių.

– Ką čia darai? Išsipurvinsi.

– Noriu saldainio. Noriu valgyti.

Marija sužvejoja kišenėje penkiasdešimt centų.

– Štai. Nusipirk ką nors.

Nusišluosčiusi nuo kaktos prakaitą stebi, kaip Viltis, pasiėmusi M&M’s pakelį, paduoda už prekystalio stovinčiam vyrui. Jis nusišypso Marijai, o ji – jam.

– Jūs ne vietinė, – sako vyras.

Marijai širdis į kulnis nusirita.

– Kodėl taip manot?

Vyriškis juokiasi.

– Mieste beveik visus pažįstu, o jūsų tarp tų pažįstamų nėra. Išsikvietėt taksi?

Tikriausiai klausėsi jų pokalbio. Marijos mintys sukasi lyg pašėlusios.

– Taip… mano, eee, vyras išvažiavo su reikalais ir tarėmės, kad vos paskambinsiu, pasiims mus iš čia. Bet, man regis, dukrelei pakilo karštis, taigi noriu greičiau grįžti į motelį… todėl ir išsikviečiau taksi.

– Kai jis atvažiuos jūsų ieškoti, galiu pasakyti, kad nesulaukėt.

– Būtų puiku, – sako Marija, šonu slinkdama prie durų ir iš visos širdies trokšdama baigti pokalbį. – Mieloji, gal palaukiam lauke?

– Gera mintis, – atsiliepia vyriškis, nors buvo klausta ne jo. – Ir pats su malonumu įkvėpčiau gryno oro.

Susitaikiusi su likimu Marija išeina pro stiklines duris ir atsistoja netoli degalinės, prisidengusi akis dairosi kokios nors mašinos, bent iš tolo primenančios taksi. Bet į degalinę visai iš priešingos pusės įlekia automobilis ir sustoja netoliese.

Iš keleivio sėdynės išlipa Ijenas, labai patenkintas, kad pamatė Mariją su Viltimi.

– Sveikos, – šypsosi jis Marijai. – Susiruošėt namo?

– Tikiuosi, rožių puokštę paruošei, vyruti, – sako degalinės darbuotojas. – Nes patekai į nemalonę.

Ijenas vis šypsosi nieko nesuprasdamas, bet teprisimena andai pasakytus Vilties žodžius, kad mama nuo rožių čiaudi. Marijai nespėjus nė žodžio ištarti, Viltis ropščiasi į mašinos užpakalį ir pamato krūvas krepšių ant grindų.

– Kas čia?

– Dovanos. Tau ir mamai.

Viltis išsitraukia kostiumėlį su paukščiuku, pakelį plaukų segtukų ir medvilninį nertinį su širdelėmis aplinkui kaklą. O paskui randa palaidinukę, aiškiai tinkančią Marijai.

Tai štai kur jis visą rytą buvo! Pirko joms drabužių.

– Taksi, matyt, nebereikės, – sako darbuotojas. – Paskambinsiu į dispečerinę.

– Būtų… puiku, – išspaudžia Marija.

Ijenas pamoja vyriškiui ir lipa į automobilį. Marija irgi įsitaiso priekyje.

– Manau, norėjot pasivaikščioti po miestą, – ramiai sako jis. – Pamačiau jus važiuodamas pro šalį.

– Ir gerai, – nuo užpakalinės sėdynės čirpteli Viltis, – man jau nusibodo vaikščioti.

Marija klausosi, bene išgirs jo balse kaltinimą, vėl pamatys jį tokį, kokiu visada laikė. Jis pasisuka į ją.

– Bet jei norėtum pasivaikščioti, galiu parvežti Viltį.

– Ne, – sako ji dukrai, jam ir sau. – Važiuojam.

1999 metų spalio 22-oji; Niu Kanaanas, Naujasis Hampšyras

Vieni kaltino taksi vairuotoją, vežusį tėvą Riurkę į stotį. Kiti manė, kad trigrašį bus įkišęs koks žurnalistas. Po keleto mėnesių jau niekas nebeatsimins, kaip iš kunigo dokumentų žinia pasiekė žmones, susibūrusius prie Marijos Vait namo, bet staiga visi ėmė kalbėti, kad Dievas, pasirodantis Vilčiai Vait, yra moteris.

Trijų pastraipų Associated Press reporterio pranešimą išspausdino visi laikraščiai nuo Niujorko iki Los Andželo. Džėjus Leno sukūrė nepagarbų monologą apie Jėzų moterį, niekaip neapsisprendžiančią, koks erškėčių vainikas madingiausias. Prie Vaitų namo atvyko dar viena gerbėjų grupė, kurių pakilumo neužgesino net Vilties dingimas. Gal koks šimtas katalikiškų koledžų studenčių, bažnyčios moterų sąjūdžių narių ir parapijų mokyklų mokytojų. Kai kurios anksčiau buvo mėginusios išsireikalauti, kad moteris įšventintų kunigėmis, bet nieko nepešė. Apsiginklavusios Biblijomis ir Naomi Volf tekstais, jos išskleidė paskubomis pasidarytą Dievo-Motinos draugijos šūkį ir vienbalsiai kuo garsiausiai traukė Viešpaties maldą, kur reikia pakeisdamos įvardžius. Jos iškėlusios laikė nuotraukas, retušuotas kaip šventi paveikslėliai, su užrašais: PIRMYN, MERGYTE!

Jos triukšmavo, bet laikėsi vieningai kaip moterų ledo ritulio komanda. Kiti netoliese įsikūrę sekėjai nežiūrėjo į jas rimtai, nes nežinojo, kad Dievo-Motinos draugija Rytų pakrantės miestuose paliko dar kokį šimtą narių – dalyti lankstinukų su pakeista Viešpaties malda, Vilties Vait vardu ir adresu.

1999 metų spalio 22-oji; Mančesteris, Naujasis Hampšyras

– Kas čia, po paraliais? – klausia vyskupas Endriusas, tarsi kokią gyvatę mesdamas šalin rausvą lankstinuką. – Motina mūsų, kuri esi danguje? Iš kur šitas šlamštas?

– Naujas katalikiškas judėjimas, jūsų ekscelencija, – atsako tėvas Desotas. – Remia tariamą Naujojo Hampšyro regėtoją.

– Skamba taip, lyg būtų kur girdėta?

– Nes prieš savaitę kalbėjotės apie ją su monsinjoru O’Šonesiu. Tėvas Riurkė, pastoralinis psichologas iš Šventojo Jono seminarijos, faksu atsiuntė jums ataskaitą.

Vyskupas Endriusas dar neperskaitęs ataskaitos. Rytą dalyvavo popiežiaus Pijaus XII parapijos mokyklos absolventų susitikimo eitynėse ir antikvariniu fordu važiavo kaip tik už didžiulio mušamųjų orkestro, tas įvarė jam tokį galvos skausmą, kad nepraeina iki šiol. Tėvas Desotas atkiša popieriaus lapą.

– „Nėra jokių psichozės požymių…“ Pernelyg jau plačios pažiūros, nieko gero, – burba Endriusas, paskui kelia ragelį ir skambina į Bostono seminariją.

Dievas moteris! Kad tave skradžiai!

Kurių galų reikėjo siųsti pastoralinį psichologą? – juk klausimas kuo aiškiausiai teologinis.

1999 metų spalio 22-oji; Perio ežeras, Kanzasas

Tą popietę Ijenas su Viltimi žaidžia kortomis širdis, o Marija užsnūsta ant sofos. Ką tik kalbėjosi su jais, o po akimirkos jau parpia. Ijenas dirsčioja, kaip ji svyra į šoną, klausosi tylaus šnopavimo. Kad tave, net pavydas ima. Sugebėk tu man šitaip atsijungti… vidury dienos…

Viltis maišo kortas ir pažeria jas ant žemės.

– Oi, pone Flečeri! – šūkteli skardžiu balseliu ir repečkojasi žemyn jų surinkti.

– Ššš! – Ijenas linkteli į sofą. – Tavo mama užmigo. – Jis supranta, kad kai Viltis šalia, Marijos miegas greičiausiai nebus ilgas. – Kaip manai, gal išeinam laukan? – sušnabžda.

Viltis susiraukia.

– Nenoriu vėl žaisti žolėje. Rytą prisižaidžiau.

– Pamenu, žadėjau išmokyti tave žvejoti. – Prie raštinės jis buvo pastebėjęs be jokios naudos dulkant seną meškerykotį su rite. – Galėtume pabandyti.

Viltis žvilgčioja tai į Mariją, tai į Ijeną.

– Mama tikriausiai neleistų.

Aišku, neleistų, galvoja Ijenas. Viltis gali netyčia išsisukti ranką.

– Tada mes greitai. Jei mama nesužinos, tai ir nesijaudins. – Jis atsistoja ir pasirąžo. – Šiaip ar taip, aš einu žvejoti.

– Pala! Tik batukus apsiausiu.

Jis gūžteli pečiais, tarsi jam visai nė motais – eina ji ar ne. Bet tai pirma proga pabūti su Viltimi vienam, neskaitant to vakaro, kai ji mėgino pabėgti kraujuojančiomis rankomis. Tiek visko norėtųsi jos paklausti, kad nežinia, nuo ko pradėti.

Lauke gaivu ir vėsu, leidžiasi saulė. Jis eina tyliai švilpaudamas, susibrukęs rankas į kišenes, apsimesdamas nematąs Vilties, kuri gaudydama kvapą tursena iš paskos. Susiradęs meškerykotį ir nedidelį sodininko kastuvą Ijenas drožia prie ežero.

Sustojęs prie pat meldų pakraščio, paduoda kastuvėlį Vilčiai.

– Nori pakasti, ar geriau man?

– Kirmėlių ieškoti?

– Tai ne – paslėpto lobio. Kaip manai, kuo priviliosim?

Viltis ima kastuvą ir nenoriai mėgina apversti storą velėną. Ijenas žiūri į pleistrais apklijuotas jos rankas – po kvadratėlį ant delnų ir po vieną plaštakos viršuje. Žinoma, jis pasiskaitė apie žmones su stigmomis – dirbant tokį darbą, privalu pažinti priešą. Prisimena, buvo rašoma, kad tos žaizdos turėtų būti labai skausmingos, tik tada jis nelabai tuo patikėjo. Bet kastuvą iš Vilties rankų ištraukia.

– Leisk man, – kimiai sako.

Apkasęs gabalą velėnos atverčia ją lyg skalpą, purve trūkčiodami raitosi keletas purpurinių sliekų. Viltis suraukia nosį.

– Kokie šlykštūs.

– O didžiagerkliam ešeriui net ir labai skanūs. – Įmetęs į nedidelį plastikinį maišelį keletą sliekų pamoja Vilčiai eiti į prieplauką. – Eik tenai. Ir meškerę neškis.

Atėjęs randa ją sėdinčią ir basomis kojomis tabaluojančią vandenyje.

– Jei pamatytų, tavo mama gautų priepuolį.

Viltis žvilgteli per petį.

– Ji sužinotų tik tada, jeigu pasakytum, kad buvai mane čia atsivedęs, bet ji pultų rėkti ant tavęs ir mane pamirštų.

– Na, tada mudu – nusikaltimo bendrininkai. – Ištiesęs ranką Ijenas padeda jai atsistoti. – Tai ar žinai, kaip užmesti? Ar tėtis kada vedėsi tave žvejoti?

– Ne–a. O tavo?

Va taip, net rankos, gulinčios ant Vilties pečių, užtirpsta. Ji žvairuoja į jį, pusę veido slepia šešėliai.

– Ne, – sako jis. – Ko gero, ne. – Apkabinęs Viltį iš už nugaros, suima jos rankas. Mergaitės oda šilta ir neįtikėtinai minkšta, į krūtinę įsiremia aštrūs mentikauliai. – Štai taip. – Užsimoja ir užmeta meškerę.

– O kas toliau?

– Lauksim.

Atsisėda šalia Vilties, o ji sukiša pirštus į plyšius tarp prieplaukos lentų. Pakelia veidą į besileidžiančią saulę ir užsimerkia, o jis lyg pakerėtas žiūri į pulsuojančią duobutę kakle. Tvyro ramybė, kurios jam visai nesinori trikdyti, bet smalsumas nugali.

– Sekite mane, – tyliai sako jis, stebėdamas ją, – ir aš padarysiu jus žmonių žvejais.

Jis atsisuka.

– A?

– Toks posakis. Labai senas.

– Ir kvailas. Žmonių niekas nežvejoja.

– Kada nors pasiklausk savo Dievo, – pasiūlo Ijenas lošdamasis ir prisidengdamas akis ranka, tik tiek, kad ramiai ją stebėtų.

Viltis susiraukia, jau ketina žiotis, bet paskui apsigalvoja ir vėl imasi prieplaukos lentų. Ijenas nejučia palinksta laukdamas išpažinties, bet kad ir ką ketino sakyti Viltis, viskas nueina šuniui ant uodegos, nes meškerė staiga trūkteli ir mergaitė džiugiai klykteli. Jis parodo, kaip sukti ritę, kaip ištraukti laimikį – puikią gal pusantro kilogramo žuvį. Paskui nukabina ešerį nuo kabliuko ir pražiodo, kad Viltis galėtų ją paimti.

– Oho, – stebisi ji, o žuvies uodega plakasi į pilvą.

Neblogai atrodo, šypsosi Ijenas. Besileidžianti saulė uždegė plaukus, per skruostą purvinas dryžis, dabar jis mato ne siužetą, o paprasčiausią mažą mergaitę.

Žuvis plaka uodega, kovodama už laisvę.

– Žiūrėk, kaip… oi! – šaukia Viltis ir paleidžia ešerį iš rankų.

Tokį paskutinį vaizdą mato Ijenas, prieš jai prarandant pusiausvyrą ir krintant nuo prieplaukos į ledinį vandenį.

Mariją pažadina pats baisiausias košmaras – ji sapnuoja, kad Ijenas Flečeris dingo pasiėmęs Viltį. Pašoka nuo sofos, šaukia dukterį, bet mažame namelyje tylu, ir ji iškart supranta – čia tuščia. Ant kilimo pasklidusios kortos, lyg jis būtų griebęs mergaitę per patį žaidimo įkarštį ir išsitempęs prievarta.

Reikia skambinti policijai, bet tai nedidelė auka, kad tik Viltis grįžtų sveika. Besidaužančia širdimi Marija bėga laukan lyg netekusi proto, net nemato, kad automobilis vis dar stovi kur stovėjęs – prie namelio. Skuba į raštinę – ten artimiausias telefonas, keikdama save už tai, kam leido Ijenui prisiartinti prie Vilties. Pasukusi už kampo prie ežero regi du siluetus – vieną aukštą, o kitą mažutį. Palengvėjusia širdimi Marija sustoja lyg įkasta, keliai linksta. Sudeda rankas prie burnos ketindama šūktelėti, o tuomet tiesiai priešais akis Viltis krinta į ežerą.

Mėšlas! Tik tokia mintis persmelkia Ijeną, kai vandenys praryja Viltį ir pasigirsta Marijos klyksmas. Vanduo šaltas, o jis jokio supratimo neturi, ar mergaitė moka plaukti, o visų blogiausia, kad negalima taip imti ir šokti iš paskos, nes dar pataikysi tiesiai ant jos ir pastumsi giliau. Akies krašteliu jis mato Mariją leidžiantis šlaitu ir girdi šauksmą, tačiau susikaupęs žiūri į drumzliną vandenį, kol gilumoje pamato sidabruojant garbanas. Šoka per kelias pėdas į šalį nuo vietos, kur boluoja Vilties plaukai, ir atsimerkia, drumstas vanduo graužia akis, pirštais sugraibo šilkines sruogas.

Jau mato ją, akys iš siaubo plačiai atmerktos, burna pražiota, rankomis mėgina atsistumti nuo medinės prieplaukos, po kuria įstrigusi. Trūktelėjęs mergaitę už plaukų, išlaisvina ir kilsteli viršun. Ji užsirepečkoja ant tiltelio, gokčioja ir sprengsi, paskui, prigludusi skruostu prie lentų, iškosi vandenį.

Ijenas irgi išlipa ant prieplaukos, tuo metu atbėga Marija, apkabina Viltį, ramina ir sūpuoja. Tik dabar jis drįsta atsikvėpti ir pagalvoti, kas galėjo nutikti. Mato, kad Viltis permirkusi ir dreba, šlapi drabužėliai, matyt, sveria gal dvidešimt kilogramų, be to, su jais šalta. Dar metęs žvilgsnį į mergaitę įsitikina, kad viskas gerai, lėtai atsistoja ir patraukia į namelį persirengti.

– Nedrįsk taip numauti!

Virpantis iš pykčio Marijos balsas jį sulaiko. Ijenas atsisuka ir atsikosi.

– Taip nesijaudinkit, – šiaip taip išspaudžia. – Po vandeniu išbuvo tik kelias sekundes.

Bet Marija nė neketina pasiduoti.

– Kaip drįsai išsivesti ją be mano leidimo?

– Na, aš…

– Laukei, kol užmigsiu, kad galėtum išvilioti laukan… su saldainiu ir klausinėti kiek tinkamas? Kur dėjai savo puikųjį diktofoną? Pamiršai išsiimti iš kišenės prieš šokdamas į ežerą?

Ijenas piktai urgzteli, nejučia apnuogindamas dantis.

– Norėčiau, kad žinotumėt, vienintelis klausimas, kurį uždaviau – ar tėtis mokė ją užmesti meškerę. Ir neužrašiau nė vieno sumauto žodžio. Ji įkrito ežeran atsitiktinai ir įstrigo po prieplauka. O aš tik ištraukiau, daugiau nieko.

– Ji niekada nebūtų įstrigusi po prieplauka, jei nebūtų ant jos stovėjusi! Ir, mano nuomone, pats galėjai ją pastumti.

Ijeno akys blyksteli pykčiu. Štai kaip atsidėkojama už išgelbėtą mergaitei gyvybę? Sunkiai kvėpuodamas, žengteli atbulas.

– O mano nuomone, – rėžia atgal, – ji puikiausiai galėjo vandeniu ir nueiti.

Ijenas į namelį negrįžta dar ilgai, Marija suspėja pavalgydinti Viltį karšta sriuba, išmaudyti ir apkamšyti prieš miegą. Paskui nejučia ima žingsniuoti pirmyn atgal bukai spoksodama į televizoriaus ekraną. Dabar, kai abu atvėso, ji supranta, kad ant tiltelio kalbėjo ne tikras pyktis, o greičiau išgąstis, ir nori jam tai pasakyti. Galų gale jei Viltis pati būtų nuėjusi į prieplauką, būtų galėjusi lygiai taip pat lengvai įkristi… ir nuskęsti.

Ji palaukia, kol dukra kietai įminga, paskui atsisėda ant lovos krašto. Paliečia putlų Vilties žandelį, šiltą, lyg prinokęs persikas. Kaip kitoms motinos pavyksta nusaugoti vaikus? Kaip jos gali bent akimirką užmerkti akis ir nesibaiminti, o jei nutiks kas bloga? Pabuvusi tokiame šaltame vandenyje Viltis galėjo rimtai susirgti, bet, atrodo, ji sveikutėlė.

Kad ir kaip ten buvo, Viltį iš ežero ištraukė ne jos Dievas, o Ijenas. Ir reikėtų padėkoti bent už tai.

Mažo kambarėlio sienomis slysteli automobilio šviesos. Išėjusi iš miegamojo ji sustoja prie laukujų namelio durų ir laukia įžengiant Ijeno. Bet praeina minutė, antra ir visos penkios. Ji žvilgteli pro langą – taip, automobilis stovi – ir atidaro duris.

Ijenas sėdi ant slenksčio. Atsirėmęs nugara į duris.

– Atleiskit. – Marija išrausta.

– Nieko. Ant tako įsitaisiau.

Juodu žvalgosi į nakties dangų, į suklypusią verandą, į atsilaupiusius durų dažus – tik ne vienas į kitą.

– Norėjau atsiprašyti.

– Ką gi, aš taip pat. Nebe pirmą kartą kimbu prie Vilties jūsų neatsiklausęs. – Ijenas pasitrina sprandą. – Bet jai patiko žvejoti. Kol nenutiko bėda.

Abu taip ir mato ešerį laikančią Viltį ir tarp jų nusidriekia gija. Paskui Marija sėdasi šalia Ijeno ir išsiblaškiusi piešia apskritimą ant purvinų verandos grindų.

– Nesu pratusi paleisti jos iš akių, – prisipažįsta. – Man tai nelengva.

– Jūs puiki motina.

Marija purto galvą.

– Jūs turbūt vienintelis, kuris taip mano.

– Abejoju. Širdyje pati galvojat taip pat. – Jis atsiremia į namelio sieną. – Manau, kad man irgi reikėtų atsiprašyti. Sunervinot mane, kitaip nebūčiau pliauškęs apie vaikščiojimą vandeniu.

Marija apsvarsto jo žodžius.

– Žinot, – gerokai patylėjusi sako ji, – kad ji taptų… mesianistine figūra… noriu ne daugiau už jus.

– O ko norit?

Ji giliai įkvepia.

– Kad ji būtų saugi. Kad būtų mano.

Nė vienas jų neištaria garsiai žodžių, iškart šmėstelėjusių mintyse – kad galbūt neišsipildys nė vienas iš šių troškimų.

– Ji miega?

– Taip. – Marija žvilgteli į namelio duris. – Užmigo lyg niekur nieko. – Ji žiūri, kaip Ijenas sulenkia koją, apkabina ją ir nejučia pagalvoja, koks galėjo būti šis vakaras, jeigu Ijeną būtų sutikusi ne šiame kare dėl religinių įsitikinimų, o, tarkim, susidūrusi su juo parduotuvėje iškritus iš rankų piniginei arba autobuse, kur jis būtų užleidęs jai vietą. Mintys kabinasi už nepageidautinų ir sąmoningai vengiamų dalykų, akys kliūva už varno sparno juodumo plaukų ir mėlynai spindinčių akių, prisimena naktį ligoninėje, kai jis pabučiavo ją į skruostą.

– Žinot, – tyliai sako jis, – netgi per pasaulinius karus per Kalėdas nutraukiama ugnis.

– Ką?

– Paliaubos, Marija, – sako Ijenas, jo balsas, tariant jos vardą, čiurlena tarsi vanduo. – Siūlau atsisakyti išankstinių nuostatų dėl vienas kito. – Jis atvirai nusišypso. – Galbūt nesu nė perpus toks baisus, kaip jūs manot.

Ji irgi jam nusišypso.

– Nenusipiginkit.

Jis nusikvatoja ir Marija staiga suvokia: tai kas, kad supykęs Ijenas Flečeris tampa baisus, jai šis vyras kur kas pavojingesnis sudėjęs ginklus.

Vidurnaktį, kai Viltis su Marija jau seniai miega, Ijenas įslenka į jų kambarį. Stovi prie lovos susikaupęs, lyg žmogus prie bedugnės krašto. Viltis prigludusi prie Marijos tarsi viščiukas prie vištos. Abiejų plaukai susipynę ant pagalvės. Iš tos vietos, kur jis stovi, net atrodo, kad tai ne du žmonės, o vienas.

Šįvakar sekėsi netgi geriau, negu jis tikėjosi po pykčio protrūkio prie ežero. Per paliaubas jis laimės šiek tiek laiko, nuteiks Mariją juo pasitikėti. Ir jis pats, žinoma, turės apsimesti ja pasitikintis. Tik šitai pernelyg jau lengvai sekasi. Kartais ji atrodo kaip visos motinos, o Viltis – kaip paprasta mergaitė. Kol nepasipainioja Dievas.

1999 metų spalio 23-ioji; Perio ežeras, Kanzasas

Prie pusryčių stalo Viltis sėdi šalia pono Flečerio ir žiūri į besisukinėjančią prie spintelės motiną.

– Šį rytą pusryčiams turime kukurūzų dribsnių arba kukurūzų dribsnių… arba, jei kartais norėtumėt, kukurūzų dribsnių, – linksmai kalba motina.

– Aš renkuosi kukurūzų dribsnius, – šypsosi mamai ponas Flečeris.

Ir Viltis tučtuojau supranta, kad kai kas pasikeitė. Rodos, net kvėpuoti lengviau.

– Kaip jautiesi? – klausia jos ponas Flečeris.

– Gerai. – Bet staiga nusičiaudi.

– Visai nenustebčiau, jei būtų pasigavusi slogą, – sako mama ponui Flečeriui, o tas linksi.

Mama pastato dubenį su sausų pusryčių žiedeliais priešais Viltį.

– Duokit jai vitamino C. Tai geriausias vaistas nuo peršalimo.

– Bobučių pasakėlės. Kaip ir česnakų vėrinys ant kaklo.

Viltis žiūri tai į vieną, tai į kitą ir niekaip nesupranta, kaip galima buvo vakar užmigti, šįryt pabusti, o per tokį trumpą laiką visas pasaulis spėjo apsiversti aukštyn kojom. Kai vakar matė mamą su ponu Flečeriu, juodu rėkė vienas ant kito, kad net galva įskaudo.

O dabar abu plepa apie ligas ir vaistus, lyg Vilties nė kambaryje nebūtų. Ji tyliai atsistoja, pereina mažutę virtuvę ir prisitraukia prie spintelės lipynę. Tada iš lentynos vidurio pasiima sukrautus dubenėlius ir išsirenka antrą. Paskui, pripylusi į jį žiedelių, pastato priešais tuščią kėdę.

– Ką gi, – sako ponas Flečeris. – Bent jau apetito nepraradai.

Viltis su iššūkiu spokso į jį.

– Čia ne man. Dievui.

Motinos šaukštas terkšteli į dubenį. Viltis mato, kaip abu ilgai spokso vienas į kitą lyg kokiose varžybose, katras pasiduos pirmas. Motina net pakibo ant stalo krašto laukdama, ką pasakys ponas Flečeris.

Po kurio laiko jis paima ąsotį pieno ir perkelia arčiau.

– Štai, – sako ramiai, kišdamas burnon kupiną šaukštą dribsnių. – Jei kartais Ji norėtų užsigerti.

1999 metų spalio 24-oji

Kitą vakarą įsitaisęs ant sofos Ijenas rašo pastabas užrašinėje, o Marija sėdi prie virtuvės stalo. Sklinda aštrus gumos klijų kvapas, ir nors jis nemato Marijos rankų, supranta, kad ji kažką klijuoja. Nedėkingas darbas, pamano. Šiame prakeiktame namelyje viskas sulūžę ir išklibę.

Ji netikėtai pasirąžo, po beformiais flaneliniais marškiniais išryškėja krūtys. Atsisukusi neryžtingai nusišypso.

– Ką ten darot?

– Rašausi pastabas laidai.

– A. Nežinojau, kad vis dar jai rengiatės. – Ištarusi šiuos žodžius ji išrausta, nes potekstė pernelyg aiški: nežinojau, kad galit maloniai elgtis ir tuo pat metu mus išduoti.

– Privalau užsidirbti duonai.

Paminėjus darbą Marija sudejuoja.

– O aš turbūt prarasiu visus klientus.

Nustebęs, kad ji ne vien namie sėdinti mamulė, Ijenas kilsteli antakius.

– Klientus? O ką dirbat?

Ji kiek sutrinka, paskui rodo stalą.

– Štai tokius.

Jis prieina ir sustoja už jos kėdės. Ant popierinės servetėlės suklijuoti dantų krapštukai. Šalia stovi statinys, jam bežiūrint Marija paima suklijuotus krapštukus ir uždengia mažučio namuko stogą. Bet namukas ne nevykęs, kaip vaikų dirbiniai, o nepaprastai tikroviškas. Vienur kitur nulaužusi šipuliukus ji įstatė duris, langus; tikrų tikriausias mažutis senovinis nameliukas.

– Neįtikėtina, – sako Ijenas, nustebintas jos gabumų. – Tai jūs skulptorė?

– Ne, statau žaislinius namelius. – Ir trina pirštais klijų gumulėlį.

– O kam šitas?

– Man pačiai, – juokiasi Marija. – Nuobodžiavau. O dantų krapštukai pasipainiojo po ranka.

Ijenas šypsosi.

– Priminkit, kad paslėpčiau medinius šaukštus.

– O jūsų laidos – kas jas daro? – Atsilošusi kėdėje žiūri į jį.

– Aš. Savo rankomis. O kol manęs nėra, kartoja senas laidas.

– O ką čia rašot?

– Čia, kai grįšiu, – tyliai sako Ijenas. – Kad ir kada tai būtų.

– Apie Viltį?

– Kai kas. – Vos spėja ištarti ir pats nustemba, kodėl pasakė tiesą. Argi ne lengviau, ne gudriau būtų pasakyti, kad prarado susidomėjimą Viltimi?

Tačiau jis negali. Nes šią savaitę kažkurią akimirką Marija Vait iš paprasto siužeto virto gyvu žmogumi, tokiu kaip pats. Na, žinoma, pasitaikė keistų valandėlių – kai Viltis savo haliucinacijai patiekė pusryčius arba kai sėdėjo verandoje ir kalbėjosi su tuščia vieta. Bet daugumą šių nesusipratimų Marija stengiasi nuslėpti nuo Ijeno, užuot puikavusis kaip kokiais įrodymais. Jis mėgina save įtikinti, kad ir ji vaidina, apsimeta kvailele, tikisi atversti Ijeną kaip daugybę Vilties apmulkintų bukagalvių. Jis vis kartoja tai sau, nes kitaip – baisu net pagalvoti! – jo įtarimai dėl Marijos gali pasirodyti klaidingi. O jei suklydo spręsdamas apie ją, ko dar nenutuokia?

– Jei paklausčiau, ką ketinate apie ją pasakyti, – klausia Marija, – ar pasakytumėt man tiesą?

Ijenas pagalvoja apie Maiklą, apie siužetą, kurį turės, kai visa bus baigta. Bet nutaiso sutrikusią išraišką ir nusuka akis.

– Pasakyčiau, jei tik galėčiau, Marija. Visa bėda, kad dar nežinau, ką sakyti.

Niu Kanaanas, Naujasis Hampšyras

Džoana Stendiš seka per televiziją vis plačiau nušviečiamą paslaptingą Vilties dingimą iš Niu Kanaano. Petra Saganova kiekvieną „Holivudas šįvakar!“ laidą pradeda skaičiuodama – trečia diena be Vilties, ketvirta… NBC vietos atstovas, labai padorus kanalas, parodė tiesioginę laidą, į kurią paskambinęs žmogus pranešė matęs Viltį, stovinčią eilėje į kino teatrą San Chosė, Kalifornijoje, bet tučtuojau sugadino patikimo šaltinio įspūdį – riktelėjo kažką apie Hovardo Sterno roką. Ikšiol jai tai nelabai terūpėjo, tik pagailėdavo į visą šį sūkurį įtrauktos mergaitės.

Bet paskui paskambino žymios Mančesterio advokatų kontoros advokato Malkolmo Meco atstovas ir pranešė, kad nuo antradienio mėginama jos klientei perduoti dokumentus – Kolinas Vaitas pradėjęs bylą dėl dukros gyvenamosios vietos nustatymo. Jos klientei? Kas galėjo žinoti, kad Marija Vait prašė Džoanos paslaugų? Su Marija Vait ji nesikalbėjo nuo pat skyrybų bylos.

Bet dar pati gerai nesuprasdama kodėl, o gal nelabai norėdama gilintis, per pietų pertrauką ji sėda į automobilį ir važiuoja į Vaitų namus. Nė viena iš matytų laidų neparuošė jos tokiam vaizdui – abipus ilgo kalvoto kelio stovi eilės automobilių atidarytomis durelėmis, o viduje užkandžiauja žmonės. Būriuojamasi nedidelėmis grupelėmis – žiniasklaidos atstovai ir tie, kas trokšta, kad Viltis jiems padėtų. Jie spiečiasi prie akmenų sienelės, skiriančios Vaitų nuosavybę nuo kelio. Globėjai palinkę prie vaikų neįgaliųjų vežimėliuose, aklieji su šunimis palydovais, smalsūs krikščionys su fotoaparatais ant kaklo, ant kaklo dar kabaliuoja ir pernelyg dideli kryžiai.

Viešpatie, čia, ko gero, ne mažiau kaip du šimtai žmonių. Džoana nuspaudžia visureigio stabdžius prie nedidelio užkardo, pastatyto prie įvažiuojamojo keliuko. Jį saugo du vietos policininkai, jie atpažįsta vieną iš kelių miestelio teisininkių.

– Labas, Poli, – sveikinasi ji. – Čia tai bent.

– Seniai čia nebuvai, a? – atsako policininkas. – Geriau ateik po pietų, kai sektantai ima giedoti.

Džoana kraipo galvą.

– Marijos Vait tikriausiai nėra namie?

– Kokia laimė. Priešingu atveju čia būtų dar kokiu šimtu žioplių daugiau.

– Ar bent kas nors yra?

– Jos motina – matyt, laiko frontą. – Jis pasitraukia, leisdamas Džoanai pravažiuoti.

Ji sustoja pievelės pakraštyje, eina prie verandos laiptelių ir beldžiasi. Šoniniame lange pasirodo pagyvenusios moters veidas, aišku, svarsto – atidaryti ar ne.

– Aš – Džoana Stendiš! – rikteli ji. – Jūsų dukters advokatė.

Durys atsilapoja.

– Milė Epštein. Užeikit. – Džoanai einant, ji tūpčioja aplink. – Ar joms kas nutiko?

– Kam?

– Marijai su Viltimi. – Milė susirūpinusi gniaužo rankas. – Juk žinot, kad abi išvyko.

– Kiek man žinoma, joms viskas gerai. Bet norėčiau susisiekti su jūsų dukra. – Prireikus Džoana sugeba išties profesionaliai skaityti iš veidų, o Milė Epštein aiškiai kažką slepia. – Ponia Epštein, tai be galo svarbu.

– Nežinau, kur jos. Prisiekiu.

Džoana pagalvoja.

– Bet žinių gaunat, – mėgina spėti.

– Ne.

– Tada Marija tegul kuo greičiau man paskambina, nes turiu jai pranešimą. Perduokit jai, kad buvęs vyras mėgina per teismą išsireikalauti, kad dukra gyventų su juo. Kad ir kokių kilnių norų turėdama Marija išsivežė Viltį, teisėjas supras tik tiek, kad atėjus laikui pateikti dokumentus, ji pasipriešino teisėsaugai slapstydamasi. Ir garbės žodis, ponia Epštein, teisėjai šito nepakenčia. Kuo ilgiau ji slapstysis, tuo didesnė tikimybė, kad teismas nuspręs, jog dukra turi gyventi pas Koliną Vaitą. – Vyresnės moters veidas išbąla, lūpos kietai sučiauptos. – Paprašykit jos, kad man paskambintų, – švelniai sako Džoana.

Milė linkteli.

– Paprašysiu.

1999 metų spalio 24-oji; Perio ežeras, Kanzasas

Marija niekaip nepajėgia užmigti. Apsiverčia ant šono ir spokso pro namelio langą į nakties dangų, patekantį mėnulį ir tokias artimas žvaigždes, kad atrodo, jei ištiestum ranką, viena jų įkristų į saują. Skaičiuoja laiką pagal lygų Vilties kvėpavimą, o mintys vis sukasi ratukais, gaudydamos savo pačių uodegas: Ar ilgai čia dar slėpsimės? Kur dėsimės paskiau? Kaip sekasi mamai? Žurnalistų sulauksim rytoj, poryt ar užporyt?

Atsisėda ir nusivelka sportinį megztuką, su kuriuo apsivilkusi miega. Vilčiai Ijenas nupirko naktinukus, o jai – ne. Mintyse šmėsteli vaizdas, kaip jis varto flaneles ir šiugždančius šilkus svarstydamas, kas galėtų jai tikti. Iškaitus skruostams šoka iš lovos ir žingsniuoja pirmyn atgal. Nėra prasmės svaičioti apie tai, ko niekada nebus.

Norėtų išeiti pasivaikščioti, bet reikėtų pereiti kambarį, kuriame miega Ijenas. Todėl ji eina prie lango ir žvelgia laukan. Jis, pasirodo, stovi pasirėmęs į automobilio gaubtą. Varinė cigaro švieselė nušviečia profilį – visai kaip Marijos susirūpinusį ir plačiomis akimis. Ji drąsiai stebeilija spėliodama, kas jam neduoda ramybės, ir trokšta, kad jis atsisuktų.

O kai atsisuka, kai jų akys susitinka, Marijos širdis krūpteli. Šitaip užklupta atsiremia kakta į lango rėmą. Juodu nejuda, tyli, paprasčiausiai leidžia nakčiai tvirtai juos surišti. Paskui Ijenas sutrypia cigaro nuorūką bato kulnu, o Marija grįžta į lovą, ir abu gromuliuoja tą pačią mintį – kad nei vienas, nei antras nėra vienintelis žmogus, skaičiuojantis minutes iki ryto.

Atlanta, CNN studija

Laris Kingas pasilygina skaisčiai raudoną kaklaraištį ir pažvelgia į svečią.

– Pasiruošęs? – klausia, bet nelaukia atsakymo, o tada filmavimo kameros šone žybteli raudona lemputė. – Štai mes ir vėl eteryje, pas mus svečiuojasi rabinas Danielius Saliamonas, dvasinis Beit Am Hadaš – ALEF arba Žydų atsinaujinimo judėjimo šakos – lyderis.

– Sveiki, – sako rabinas Saliamonas, vis dar sutrikęs po dešimties minučių eteryje.

Jis vilki kandžių suėstu juodu švarku – vienintelis jo švarkas ne stačia apykakle, o su atvartais – ir savo nepamainomais batika dažytais marškinėliais, bet jaučiasi lyg nuogas. Jo klausosi milijonai žmonių – milijonai! – po šitiekos metų kovos, kad būtų išgirstas. Jis vis primena sau, kad už šį netikėtą interviu turi būti dėkingas ne tik savo bendruomenei, bet ir Vilčiai Vait. Na ir kas, kad tasai Kingas atsitempė dar ir pasipūtusį katalikų profesorių, neigiantį viską, ką tik pasako Saliamonas? O juk Dovydas nugalėjo Galijotą, nes Dievas buvo jo pusėje.

– Gerbiamas rabine, – kreipiasi Kingas, ir Danielius susikaupia. – Ar Viltis Vait yra Mesijas?

– Na, ji nėra žydų Mesijas, – sako rabinas Saliamonas ir gūžteli pečiais, jis kaipmat pasijunta sėdįs ant savo arkliuko. – Pasak Toros, vienas iš ženklų, iš kurių pažinsime Mesiją – nepriklausomos žydų valstybės sukūrimas. O Vilčiai jos Dievas apie tai nė neužsiminė. – Jis sukryžiuoja kojas. – Įdomiausia, kad krikščionys ir žydai Mesiją suvokia labai skirtingai. Žydų Mesijas nepasirodys, kol neišlaisvinsim pasaulio iš blogio ir neparuošim jo dieviškajai esybei. O krikščionims, kiek suprantu, Mesijas paskelbs atpirkimo metą. Pats tą metą pasirinksiąs. Žydai turi stengtis, kad Mesijas ateitų, o krikščionims tereikia laukti.

– Gal galiu paprieštarauti?

Juodu pasisuka į balsą, sklindantį iš monitoriaus viršuje.

– Taip, prašom, – atsako Kingas. – Tėvas Kalenas Malrunis, Bostono koledžo teologijos katedros profesorius. Ką norėjot pasakyti, tėve?

– Manau, rabinas neatsakingai elgiasi aiškindamas man, ką privalo daryti krikščionys.

– Pakalbėkime apie tai, tėve, – sako Laris Kingas, plunksnakočiu bilsnodamas į stalą. – Kodėl Katalikų bažnyčia susidomėjo tuo, ką kalba maža žydaitė?

Malrunis monitoriuje nusišypso.

– Nes ja domisi nemažai katalikų.

– O tai, kad jai viso labo septyneri, nieko nereiškia?

– Ne. Katalikų bažnyčia yra patvirtinusi ir jaunesnių regėtojų. Ir, tiesą pasakius, septyneri metai – amžius, kai asmuo jau puikiai protauja ir ganėtinai subrendęs, kad atsakytų už savo veiksmus. Todėl kaip tik šio amžiaus sulaukus pradedama eiti išpažinties.

Laris Kingas papučia lūpas.

– Pasak motinos, mergaitė nebuvo mokoma tikėjimo tiesų – išvis nebuvo supažindinta, kokių yra religijų. Paklausykim mums paskambinusio žmogaus. – Jis spusteli mygtuką. – Alio.

– Alio. Noriu paklausti rabino. Jeigu ji ne žydų Mesijas, tai kas tada?

Rabinas Saliamonas juokiasi.

– Tai maža, nepaprastai dvasinga mergaitė, galbūt atviresnė Dievui nei dauguma mūsų.

Studijoje pasigirsta dar vieno skambintojo balsas.

– Jeigu ji žydaitė, tai kodėl turi Kristaus žaizdų?

– Ar galėčiau atsakyti aš? – klausia tėvas Malrunis. – Manau, labai svarbu priminti, kad vyskupas dar nepadarė jokio pareiškimo dėl tariamų stigmų. Gali užtrukti daug metų… dešimtmečių… kol Vatikanas patvirtins, kad kraujuojančios žaizdos tikros.

– Betgi apie tai verta pasvarstyti, – sako Laris Kingas. – Juk čia kalbamės ne apie karmelitę, o apie paprastą mergaitę, be to, netgi ne krikščionę. – Jis atsisuka į rabiną Saliamoną. – Kaip žydaitės plaštakose galėjo atsirasti Išganytojo, kuriuo ji netiki, žaizdų?

– Viltis Vait – švarus popieriaus lapas, – įsiterpia tėvas Malrunis. – Jei netikinčiam, nepraktikuojančiam, netgi ne krikščioniui atsiranda Kristaus žaizdų, tai tik dar kartą įrodo, kad Jėzus ir yra vienintelis tikrasis Viešpats.

Rabinas Saliamonas nusišypso.

– O man atrodo visai kitaip. Manau, Dievas pasirinko mažą žydaitę ir atvėrė jai stigmas, kad galėtų patraukti daugybę pačių įvairiausių žmonių. Žydai, krikščionys – visi žvelgiame į ją.

– Bet kodėl dabar? Kam laukti tūkstančius metų ir tik tada pasirodyti? Ar tai kaip nors susiję su tūkstantmečio pabaiga?

– Savaime suprantama, – sako kunigas. – Jau seniai šimtmečio pabaiga laikoma apokalipse ir žmonės laukia išganymo.

Rabinas juokiasi.

– Meskit iš galvos tuos tūkstantmečius! Pagal žydų kalendorių iki šimtmečio pabaigos dar keturiasdešimt treji metai.

– Mums skambina, – sako Kingas, spausdamas mygtuką.

– Ji – šėtono tarnaitė. Ji…

– Ačiū, – sako Kingas, išjungdamas skambintoją, ir spaudžia kitą mygtuką. – Sveiki, jūs eteryje.

– O aš už Viltį Vait. Net jei mergaitė viską išsigalvojo, galų gale bent kai kas susiprato, kad Dievas gali būti moteris.

– Ponai, ar Dievas vyras?

– Ne, – vienbalsiai atsako kunigas ir rabinas.

– Dievas nei vyras, nei moteris, o abu kartu – vienis, – sako Malrunis. – Dievas greičiau vizija, o ne vien fiziniai požymiai. Vis dėto regėjimą turi patvirtinti konkretus, lengvai įrodomas ženklas, be to, regėtojos maldingumas ir krikščioniškos dorybės…

– O mane tai piktina, – burba rabinas Saliamonas. – Toji mintis, kad vien krikščionys gali būti dorybingi.

– Tai visai ne…

– Žinot, kur jūsų bėda? – pereina į puolimą rabinas. – Tvirtinat, kad esat plačių pažiūrų. Bet tik tol, kol regėtojai mato tai, kas jums patinka. Jūs sėdit savo koledže. Mergaitės net nesat matęs, ji jums oi kaip neparanki, taigi griaunate ja pasitikėjimą kišdamas savo teologiją.

– Ir kas gi čia kalba? – užsidega tėvas Malrunis. – Aš bent jau galiu remtis šiokia tokia teologija. O kas čia per radikaliųjų hipių judėjimas, vadinantis save žydais, bet giedantis budistų giesmes ir naudojantis vietos amerikiečių meną?

– Ei, bet žydų teologijai Dievas moteris nekliudo.

Kunigas purto galvą.

– Pataisykit mane, jei klystu, bet ar žydai savo maldose nesikreipia į adonai eloheinu – Dievą, mūsų Viešpatį?

– Taip, – atsako rabinas Saliamonas. – Bet žydai turi daugybę Dievo vardų. Hašem, pavyzdžiui, reiškia „vardas“ ir tinka pavadinti abiem lytims. Yra dar Dievo artumas Šechina, tradiciškai laikomas moteriškosios giminės žodžiu. Man labiausiai patinka vadinti Dievą Šadai. Šis žodis visada asmenuojamas kaip vyriškas ir rabinai jį verčia: Dievo kalva, arba Dievo kalnas. Tačiau žodis šadai stebėtinai panašus į žodį šadaim… o šis reiškia „krūtys“.

– Tai jau tikrai, – prunkšteli tėvas Malrunis. – O žodis labas nepaprastai panašus į neteiktiną žodį grabas.

– Ko jūs… – kone pašoka iš krėslo rabinas Saliamonas ir Laris Kingas sulaiko jį už rankos.

– Viltis Vait, kas ji tokia – gydanti pranašė ar apsimetėlė? – ramiai sako jis. – Grįšime po akimirkos. – Kai užgęsta filmavimo kameros švieselė, tėvas Malrunis jau įkaitęs iki raudonumo, o rabino Saliamono akys žaižaruoja pykčiu. – Klausykit, vyrai, jūs man duodat žvėriškai gerą medžiagą, bet neužmuškit vienas kito, gerai? Mums dar skirta dvidešimt minučių tiesioginio eterio.

1999 metų spalio 25-oji; Perio ežeras, Kanzasas

Kanzaso pilnatis – nuostabi, švytinti mėnesiena užliejusi lygumas. Pilnatis išvilioja iš guolių gyvūnus, kviečia šokti kates ant tvorų ir ūbauti daržinėse pelėdas. Mėnulis užburia tave vos į jį pažvelgus, greičiau ima pulsuoti kraujas ir svaigsta galva, rodos, užgroja melodiją plikos medžių šakos ir nendrės paežerėje. Štai tokia pilnatis pirmadienio naktį, telikus kelioms valandoms iki kelionės pas Maiklą, ir lieja savo mėnesieną ant Ijeno su Marija.

Tokie pasisėdėjimai, prieš Marijai grįžtant į miegamąjį, o Ijenui prie savo darbo, jau tapo įpročiu. Juodu įsitaiso verandoje ir kalba niekus – apie skrendančias į pietus žąsis, apie žvaigždžių gausybę ir kad žiema jau ne už kalnų. Susėda šalia apsigaubę languotais pledais ir plepa, kol įrausta skruostai, ima varvėti nosys ir šaltis galų pagalėj nugali. Šįvakar Ijenas nepaprastai tylus. Jis supranta, ką turi padaryti – suvaidinti svarbiausią savo gyvenime spektaklį, bet vis atidėlioja. Kaskart, kai tik pasiryžta, pažvelgia į Mariją ir suvokia, kad nenori artinti pabaigos.

Marija žiovauja.

– Ką gi, turbūt metas vidun. – Ji pasidairo po verandą, akimis ieško Vilties išmėtytų daiktų, pakelia batelius. – Toji panelė – tikra mėtytoja, – burba, paskui pastebi nutrintą, oda įrištą Bibliją. Manydama, kad Viltis Šventąjį Raštą bus radusi namelyje, mėgina jį paslėpti pledo klostėse, kol Ijenas neatkreipė dėmesio.

– Prisipažinsiu, ji mano.

– Biblija?

Jis gūžteli pečiais.

– Padeda ruošti kalbas. Ir skaityti įdomu. Žinoma, man tai literatūra, o ne neginčijama tiesa. – Jis užsimerkia, atkragina galvą. – Prakeikimas. Aš tau meluoju, Marija.

Pajunta, kaip ji įsitempia, susigūžia.

– Nesuprantu.

– Aš melavau. Šįvakar skaičiau Bibliją, nes… nes norėjau. Ir tai ne vienintelis kartas, kai sakiau tau netiesą. Apsimečiau, kad sekiau tave tame lėktuve, bet iš tiesų buvau nusipirkęs bilietus į Kanzas Sitį gerokai anksčiau, nei tu sugalvojai pabėgti. Prisipažinsiu, atvykstu čia gana dažnai su kai kuo pasimatyti.

– Su kai kuo. – Jos balsas ramus, ir nors Ijenas nieko nesitiki, jam vis tiek skaudu.

Marijai jau regisi prodiuseris, dokumentinio filmo kūrėjas ar dar koks žiniasklaidos atstovas, trokštantis ištempti Viltį į viešumą.

– Su giminaičiu, sergančiu autizmu. Maiklas prižiūrimas slaugos namuose, nes savarankiškai gyventi negali. Tai mano paslaptis, todėl apie jį niekas nežino – nei mano prodiuseris, nei darbuotojai. Kai lėktuve pamačiau judvi su Viltimi, žinau – pagalvojai, kad seku jus. Anaiptol, bet vis tiek nenorėjau atskleisti, ką čia veikiu. Taigi elgiausi taip, kaip tikėjaisi – nusekiau paskui jus.

Jis persibraukia pirštais plaukus.

– Bet aš nepamąsčiau, kas gali nutikti taip pasielgus. – Ijenas žvelgia į šalį. – Viltis… aš jau ilgokai ją stebiu. Ir kuo daugiau laiko praleidžiu su ja, tuo daugiau abejonių kyla – galbūt jos istorijoje kai ko esama, galbūt aš klystu. – Jis sunkiai nuryja seiles. – Dienomis išeinu aplankyti Maiklo, paskui grįžęs pamatau Viltį ir… Dieve, viskas taip susipina, kad man ima svaigti galva: O kas, jeigu… Jeigu ji sako tiesą? O jeigu ji gali pagydyti Maiklą? Ir tuojau pat susigėstu – aš, didysis skeptikas! – kad drįstu apie tai galvoti. – Ijenas atsisuka į Mariją, akys blizga, balsas prikimęs. – Ar ji tai gali? Ar ji daro stebuklus?

Marijos akyse atsispindi visa širdis, ji mato vien kančios palaužtą vyrą. Paima jam už rankos.

– Žinoma, mes nuvyksim pas tavo giminaitį, Ijenai, – šnabžda ji. – Ir jei Viltis galės, ji pamėgins padėti. O jei negalėtų, tai niekam nuo to blogiau nebus.

Netardamas nė žodžio Ijenas pakelia jos ranką prie lūpų, įsikūnijęs dėkingumas, o drabužiuose paslėptas mažutis diktofonas su mikrofonu įamžina Marijos pažadą.

1999 metų spalio 26-oji

Lokvudas – bjauri vieta. Koridorių sienos ir grindys nudažytos ledų su pistacijomis spalva. Lyg domino kauliukai rikiuojasi durys, prie kiekvienų kabo po nedidelę dėžutę diagramoms. Ponas Flečeris vedasi jas į patį koridoriaus galą, kur Viltis pamato gerokai gražesnį kambarį nei ikšiol matyti. Prie sienų rikiuojasi knygų lentynos, ant stalų išdėlioti žaidimai, netgi klasikinė muzika groja. Kiek panašu į Niu Kanaano bibliotekos salę, tiktai bibliotekoje nevaikštinėja slaugytojos minkštomis šlepetėmis.

Mama jai ne kažin ką papasakojo, tik tiek, kad ponas Flečeris turi sergantį giminaitį, kurį jie šiandien aplankys. Ji neprieštarauja, namelyje nuobodu. Kai kuriuose kambariuose, pro kuriuos praėjo, buvo televizorių. Gal pas tą giminaitį rodys Disnėjaus kanalą ir Vilčiai, kol suaugusieji kalbėsis, bus leista pažiūrėti filmukų.

Ponas Flečeris traukia į kambario kampą, kur sėdi žmogus su kortų malka rankose. Šis nė neatsisuko jiems įžengus, tik pasakė:

– Ijenas čia. Trys trisdešimt antradienį. Kaip visada.

– Kaip visada, – atsako ponas Flečeris, jo balsas keistokas, plonas ir įsitempęs.

Tada žmogus atsisuka, ir Viltis išpučia akis. Kad tave, jei nežinotų, tai pasakytų, kad čia pats ponas Flečeris.

Marija išsižioja. Dvynys? Štai kodėl Ijenas jį nuo visų slepia, kodėl nuolat lanko, kodėl troško atsivesti Viltį. Ji su Viltimi pasitraukia toliau, kur buvo paprašęs stovėti Ijenas, kol pats lėtai prisiartins prie brolio.

– Sveikas, drauguži, – sako Ijenas.

– Būgnų dešimtakė. Kryžių aštuonakė. – Kortos krinta viena paskui kitą, pasklinda ant stalo.

– Kryžių aštuonakė, – pakartoja Ijenas, sėsdamasis į krėslą.

Jis papasakojo Marijai, kad Maiklui diagnozuotas sunkus autizmas. Jo gynybinė strategija, kad išgyventų šiame pasaulyje, laikytis nusistovėjusios tvarkos. Jei tvarka griūva, jis praranda savitvardą. Ją prarasti gali dėl mažiausios smulkmenos, tarkim, dėl kita tvarka ant servetėlės sudėtų valgymo įrankių arba ilgiau kaip dvi minutes užtrukusio Ijeno vizito. Be to, jis niekada nesileidžia paliečiamas.

Ijenas sakė, kad Maiklas niekada nepasveiks.

Viltis trukteli Marijai už rankos.

– Eime, – sušnibžda.

Maiklas atverčia tūzą.

– Tūzas pro šalį, – vienu metu ištaria broliai.

Mariją sujaudina šis vaizdas – Ijenas sėdi per kelis centimetrus nuo žmogaus, lyg du vandens lašai panašaus į jį patį, ir mėgina pasiekti jo sąmonę nieko nereiškiančiais žodžiais. Pakėlusi ranką ji nusišluosto ašaras ir suvokia, kad nebelaiko Vilties.

Dukra eina prie kortų stalo.

– Ar aš irgi galiu pažaisti?

Ijenas apmiręs laukia Maiklo reakcijos. Šio akys nuo Ijeno nukrypsta į Viltį, paskui vėl jas įsmeigia į Ijeną ir užklykia, kiek turi jėgų.

– Ijenas ateina vienas! Trys trisdešimt antradieniais. Ne pirmadieniais, trečiadieniais, ketvirtadieniais, penktadieniais, šeštadieniais, sekmadieniais; vienas vienas vienas! – Ir pažeria kortas, šios nukloja jam kelius ir grindis.

– Viltie. – Marija mėgina nusitempti dukrą, o Maiklo raminti pribėga darbuotoja.

Bet Viltis šliaužioja grindimis ir renka išsimėčiusias kortas. Maiklas supasi į šonus, nekreipdamas dėmesio į raminamus slaugės žodžius, ši nė nemėgina jo liesti. Viltis nerangiai padeda kortas ant stalo ir smalsiai spokso į suaugusį vyrą vaiko protu.

– Pone Flečeri, būtų geriau, kad jau eitumėt su savo draugėmis, – švelniai sako prižiūrėtoja.

– Bet…

– Būkite malonus.

Ijenas pašoka ir išeina iš kambario. Paėmusi Viltį už rankos Marija seka iš paskos, tik kartą atsisukusi pamato, kaip Maiklas, pasiėmęs kortas, priglaudžia prie krūtinės.

Išėjęs iš bibliotekos Ijenas užsimerkia ir giliai atsidūsta. Kai Maiklą ištinka isterija, jis irgi visas dreba. Bet šįkart daug blogiau.

Marija su Viltimi tyliai išslinkusios laukia jo lauke. Jis negali į jas nė pažiūrėti.

– Tai toks jūsų stebuklas?

Sukyla neįtikimas pyktis, tarsi nuodai pulsuotų gyslomis. Nežinia nei iš kur jis atsirado, nei kodėl. Juk šito jis ir laukė.

Bet vylėsi visai ko kito.

Mintis užklumpa iš pasalų ir išmuša žemę iš po kojų. Viskas aplink sukasi ir prireikia atsiremti į sieną. Visos tos nesąmonės, kurių vakar prikalbėjo Marijai, mažutės išpažintys kiaurą savaitę, pastūmėjusios jas galvoti, būk tai jis ima tikėti Viltimi… ne visai buvo melas. Kaip profesionalas Ijenas gal ir norėjo, kad Viltis šiandien susimautų, bet giliai širdyje troško, kad jai pavyktų.

Autizmas ne tokia liga, kurią išgydytum mirktelėjęs ar prisilietęs, jis tai žino labai seniai. Viltis Vait, kad ir ką ji pliaukštų, tėra apsimetėlė. Vis dėlto šįkart teisumo jausmas nesuteikia jokio malonumo. Toji visiems miglą į akis pučianti mažylė sugebėjo parodyti Ijenui, kad jis pats apsimulkino.

Marija paliečia jo ranką, bet jis tik nusipurto. Kaip Maiklas, dingteli jam, ir dar dingteli, kad Maiklas nepakenčia prisilietimų galbūt dėl to, kad negali pakelti atviro gailesčio.

– Pasitraukit, – sumurma ir mauna šalin.

Kai pasiekia duris, jau kone bėga. Apsukęs aplinkui pastatą atsiduria prie nedidelio tvenkinio, kuriame plaukioja gulbių pora. Išplėšia iš po atlapo mikrofoną. Ištraukia iš kišenės diktofoną su tebesisukančia mažute kasete ir meta kuo toliau į vandenį.

Kai Ijenas grįžta, jau pusė ketvirtos ryto. Marija žino, kiek laiko, nes susirūpinusi laukė visą naktį. Pabėgęs iš Lokvudo Ijenas išvažiavo automobiliu vienas, palikęs jas kapstytis kaip išmano. Išlipusi iš taksi ir pasidairiusi, niekur nematė jo automobilio. Marija vis laukė, kad jis grįš vakarienės. Iki devintos valandos. Iki vidurnakčio. Akyse regėjo Ijeno automobilį griovyje, atsitrenkusį į medį, – jis aiškiai pernelyg susijaudinęs vairuoti.

Dabar, nudžiugusi, kad jis sveikas, Marija eina iš miegamojo į bendrąjį kambarį. Alkoholio smarvė trenkia į nosį net anksčiau, nei Marija pamato Ijeną krintant ant sofos atlapotais marškiniais, nusitvėrusį už kaklelio butelį viskio – Canadian Club.

– Prašom išeiti.

Marija apsilaižo lūpas.

– Atleisk, Ijenai. Nežinau, kodėl Viltis padėjo mano motinai, o Maiklui – ne.

– Aš pasakysiu kodėl, – piktai atrėžia jis. – Nes ji prakeikta melagė. Negalėtų pagydyti nė sušikto įpjauto piršto, Marija! Tad liaukis vaidinusi, gerai?

– Aš nevaidinu.

– Vaidini. Viskas melas. – Jis mosteli buteliu ir palieja viskį ant sofos. – Melavau nuo tos akimirkos, kai pamačiau jus lėktuve, ir, Dievas mato, tavo dukrelė išties verta „Oskaro“, o tu… tu…

Jis palinksta taip arti Marijos, kad ji užuodžia viskį. Kiek padvejojusi pasilenkia arčiau ir pabučiuoja jį.

Bučinys iš pradžių atsargus, tik švelnus brūkštelėjimas lūpomis. Ji apglėbia jo galvą ir prisitraukia arčiau, pabučiuoja stipriau, traukdama į save gniuždantį skausmą.

Ijenas prabyla ne iš karto.

– Kas čia dabar?

– Aš nemeluoju, Ijenai.

Delnais suėmęs jos skruostus jis prisiglaudžia kakta prie jos kaktos.

– Tu nesupranti.

Marija žiūri į susirūpinusį veidą, bet regi akyse Ijeną sėdintį šalia brolio ir mėginantį žaisti pagal keistas taisykles, nes tai geriau negu nieko. Ijenas klysta. Ji pažįsta Ijeną geriau, nei jis mano.

– Norėčiau suprasti, – sako ji.

Ijenas Flečeris gimė dviem minutėmis anksčiau už Maiklą – didesnis, stipresnis, gyvybingesnis už brolį dvynį – ir už tai mokėjo visą gyvenimą. Įsčiose Ijenui, be abejo, teko gerokai daugiau maisto ir vietos, ir nors joks gydytojas šito balsiai neištarė, jis jautėsi atsakingas už silpną brolio sveikatą, lėtą reakciją, netgi už autizmą, kuris Maiklui buvo diagnozuotas kūdikystėje.

Jų tėvai buvo turtingi aukštuomenės žmonės iš Atlantos, susituokę vėlokai ir savo asmeninį lėktuvą, atstatytą dvarą plantacijose ir vilą Didžiojo Kaimano saloje vertinę kur kas labiau už sūnus. Ijenas su Maiklu buvo klaida, ir dar tokia, apie kurią pora nemėgo kalbėti, nes vienas iš dvynių buvo nevykęs. Gyveno jie neskaičiuodami išlaidų, mėnesių mėnesius keliaudavo po pasaulį, palikę Ijeną su Maiklu prižiūrėti samdytiems žmonėms – auklei ar namų mokytojui. Ijenas jautėsi atsakingas už Maiklą, suprato tai vos suvokęs jųdviejų skirtumus. Mokomas namie Ijenas neturėjo nei mokslo, nei žaidimų draugų. Brolis buvo vienintelis artimas žmogus, toks ir liko.

Kai Ijenui buvo dvylika, vidury nakties atvyko tėvo advokatas su šerifu. Tėvų lėktuvas nukrito Alpėse, visi žuvo.

Pasaulis sugriuvo per naktį. Ijenas sužinojo, kad gyvenimas, prie kurio juodu su broliu buvo pratę, buvo dengiamas iš kredito kortelės skolon, taigi berniukai bankrutavo palikimo nė nepauostę. Ijeną su Maiklu nenoriai pasiėmė globoti į Kanzasą motinos sesuo ir jos Biblijos graužikas vyras. Bet teta su dėde nenorėjo domėtis psichologinėmis Maiklo bėdomis, o pasamdyti ką nors tokiam darbui neturėjo lėšų. Valstijos švietimo sistema būtų sumokėjusi už Maiklo priežiūrą bet kuriuose Kanzaso slaugos namuose, bet niekas nė nebandė domėtis, kurie jų geresni, taigi Maiklas buvo pasiųstas į artimiausią įstaigą, tuo metu turėjusią laisvų vietų, į šlapimu ir išmatomis dvokiančią skylę. Joje Maiklas buvo vienintelis mokantis kalbėti pacientas.

Ijenas jį lankė net tada, kai teta su dėde liovėsi. Nuėjęs į biblioteką jis surado keletą slaugos namų, turinčių geriausią reputaciją, bet niekas su juo nė kalbėti nenorėjo. Šešerius metus jis su nuostaba svarstė, kokį siaubą Maiklui teko patirti, kad taip smuko – net rengtis pats nebenorėdavo, didumą laiko tylomis supdavosi ir nė už ką, už jokius pinigus, neleisdavo prisiliesti.

Tą dieną, kai Maiklui su Ijenu sukako aštuoniolika, Ijenas apsivilko kostiumą iš dėvėtų drabužių parduotuvės ir padavė Kanzas Sičio teismui prašymą dėl brolio globos. Gavęs Kanzaso valstijos stipendiją jis kiaurą parą dirbdavo, kad sumokėtų už knygas ir nors kiek sutaupytų. Viską iki smulkmenų sužinojo apie suaugusių autistų bendruomenes ir kalbėdavosi su gydytojais. Šie jam išaiškino, kad Maiklas kol kas negali būti priimtas į tokią bendruomenę. Tada jis ėmė ieškoti geriausių slaugos namų, – sužinojo, kad juos finansuoja ir federalinė, ir valstijos valdžia, kad kartais ten priimami netgi neturtingi pacientai, – bet labai retai. Pats suprato, kaip prisiartinti prie tinkamo žmogaus tinkamu metu, kitaip išgirstum, kad vietų nėra. Ir net priėmus ligonį tenka mokėti už slaugos kokybę, mokėti ir mokėti, antraip toji aukso vertės vieta bus atiduota kitam.

Ijeno sėkmės troškimą kurstė brolio padėtis. Taip jau nutiko, kad kartu jis pasmerkė Dievą. Koks Dievas galėjo atimti iš jo tėvus, vaikystę? Ir dar baisiau, koks Dievas galėjo taip pasielgti su broliu? Ijenas buvo piktas ir, didžiai jo nuostabai, žmonės norėjo jo klausytis, iš pradžių pradinės mokyklos mokytojai, vėliau teologijos profesoriai, dar vėliau radijo klausytojai, o jau tada televizijos prodiuseriai ir žiūrovai. Kuo žymesnis jis darėsi, tuo lengviau buvo apmokėti Maiklo išlaikymą Lokvude. Ir kuo atviriau jis kalbėjo, tuo greičiau skynėsi kelią į tą gyvenimą, kurį prisiminė iš vaikystės.

Kai Maiklui sukako dvidešimt dveji, jis vėl pradėjo pats valgyti. Dvidešimt šešerių jau susisagstydavo švarką. Bet dvidešimt septynerių vis dar neleidžia prisiliesti.

Staiga Marija supranta, kaip susiformavo toks žmogus kaip Ijenas Flečeris. Metų metais jis stengėsi tapti kuo nors kitu nei tas sutrikęs mažas berniukas, žmogumi, kuriam netikėti Dievo (ir pagrįstai) – tvirčiausias gyvenimo ramstis. Ir kaip jam tikriausiai podraug buvo skausminga tikėtis – melstis, kad galbūt stebuklas įvyks.

Vis dėlto nuojauta jai kužda: nors Ijenas ir pasiekė, kad brolį priimtų į Lokvudą, veikiausiai ir praturtėjo tiek, kad galėtų pats mokėti už jo priežiūrą, – šis vyras neturi to, ko jam labiausiai reikia. Jis visą gyvenimą rūpinosi Maiklu – bet jau labai seniai niekas nesirūpina pačiu Ijenu.

Marija lėtai taršo jam plaukus, paskui atlošia jo galvą, pirštais glosto kaklą ir smakrą. Delnais suima skruostus, perbraukia iki pat pečių ir mato, kaip jis užsimerkia lyg katinas saulėkaitoje. O tada apkabina, įsikniaubia veidu į kaklo linkį ir jaučia jo kūnu perbėgant virpulį.

Ijenas ją apkabina su tokia jėga, kad neįmanoma net įkvėpti, nieko negalima padaryti, tik palaimingai laukti, kol gniaužtai atsileis. Jo rankos glosto nugarą ir pečius, lūpos paliečia ausį.

– Ačiū, – šnabžda.

Marija pakelia galvą ir jį pabučiuoja.

– Ir man malonu.

Ijenas šypsosi.

– Tikėkimės. – Bučiuoja ją ir lūpomis sidabruoja odą. Nurengia, susiranda piniginėje sargį, rankomis ir liežuviu tiria kūną.

Gal jai tik pasirodė, ar jo pirštai tikrai stabtelėjo ties jos riešais, ties randais, kurių jai iki šiol gėda? Marijai dingojasi, kad ji traukiasi jo glėbyje, kol lieka visai maža, kol, rodos, galėtų tilpti viename savo žaislinių namukų, galėtų vaikščioti švarutėlėmis grindimis žvelgdama į veidrodžius be jokios dėmės. Ji atsimerkia – Ijenas sujuda ir įeina.

Kiek metų prireikė, galvoja Marija, jųdviejų kūnai, regis, tobulai atitinka.

Ijeno ritmas stiprėja. Marija įsitempia, pirštais įsikimba jam į pečius, burna prilimpa prie sūrios odos. Ji nebegalvoja apie Ijeno praeitį, Vilties ateitį, apie nieką nebegalvoja. Ir prieš pat Marijai subyrant į smulkiausias šukes, Ijeno balsas sudrebina smilkinį:

– Ooo! – šaukia jis paklydęs joje. – O Dieve!

– Nešaukiau, – kikena ir ginčijasi Ijenas.

– Dar ir kaip.

– Iš kur ištraukei? Na, nieko čia keisto, bet kodėl manai, kad atsidūręs su tavim lovoje turėčiau šauktis Dievo?

Marija juokiasi.

– Iš įpročio.

– Gal tu tokį ir turi. – Apkabina ją, vis dar negalėdamas atsistebėti palaiminga ramybe, nušvietusia viską krūtinėje, tarsi ramiai deganti žvakės liepsna. – Nors, manau, dieviškumas čia kai kuo dėtas.

Marija atsisuka jo glėbyje.

– Tikrai? – klausia ir akys ima bėgioti. – Ar buvo… gera?

Ijenas kilsteli antakius.

– Ir dar klausi?

Ji gūžteli pečiais, o jis nevalingai įsitempia.

– Tiesiog… ne, aš vis pagalvodavau, kas būtų, jei sverčiau penkiolika kilogramų mažiau, turėčiau šviesesnius plaukus ir būčiau seksualesnė. Gal tada Kolinas nebūtų manęs palikęs.

Ijenas šnabžda:

– Jei svertum penkiolika kilogramų mažiau, tave nusineštų vėjas. O jei plaukai būtų šviesesni, aš tavęs nepažinčiau. O jei būtum dar seksualesnė, turbūt nužudytum mane. – Jis pabučiuoja jai į kaktą. – Mačiau tavo kūrinius. Pati pasakojai apie savo žaislinius namukus. Turi pačią nuostabiausią dukrą. Kodėl manai, kad ir visi kiti tavo darbai… ir meilė… turėtų būti menkesni?

Suima jos veidą delnais, vėl švelniai paglosto tarpkojį.

– Nesi tobula. Štai šlakelis. – Jis paliečia raktikaulį. – Kartais būni tikra užsispyrėlė. O tavo klubai…

– Gimdžiau!

Ijenas juokiasi.

– Žinau. Tik sakau, kad jei norėtume siekti tobulumo iki beprotybės, nė vienam nepasisektų. Tuo labiau man. – Paglosto jai plaukus. – Kolinas – paskutinis asilas. Ir galiu pasakyti be jokios gėdos – ačiū Dievui.

Marija nusišypso ir prisislenka arčiau lizdelyje, susisuktame iš antklodžių ant kilimo.

– Ar žinai, koks pats gražiausias angliškas žodis?

– Leisk pagalvoti. – Ijenas mąsto net kaktą suraukęs. – Saldžiabalsė.

Marija purto galvą.

– Jį dar reikėtų sugalvoti, – atsidūsta ji. – Bet jis būtų apie vyrą, nepaprastai atsidavusį žmonai.

Ijenas nepamena, ar kada gyvenime jautėsi toks ramus kaip šioje nušiurusioje trobelėje. Jis žino, kad tai tik nuosprendžio atidėjimas. Paliaubos. Rytoj teks pasakyti Marijai, kad jis visą laiką melavo, kad stengėsi pelnyti jos užuojautą nuo pat tos akimirkos, kai išlipo iš lėktuvo vien siekdamas demaskuoti Viltį. Rytoj teks prisipažinti, kad įrašė nevykusį Vilties ir Maiklo susitikimą, nesvarbu, kad juostos nebėra. Rytoj teks nuspręsti, ką pasakoti prodiuseriui, o ko ne.

Rytoj ji turės begalę priežasčių jo nekęsti.

– Ką galvoji? – žiovaudama klausia ji.

Ką? Ogi bala žino ką.

– Galvoju, kad mes nelabai galime rinktis, ką įsimylėti, – šnabžda Ijenas. – Tiesiog įsimylime.

Bet Marijos kvėpavimas jau lengvas ir lygus, ir Ijenas supranta, kad ji užsnūdo. Jis mėgaujasi jos galvos svoriu ant rankos ir kūno šiluma, o po akimirkos – pirmąkart per daugybę metų – Ijenas ir pats nugrimzta į gilų, malonų miegą.

Kai rytą Ijenas pasprunka nuo Marijos, dar tik penkta valanda. Užkloja ją antklode, nes nežinodamas, ar ji visada miega nuoga, nenori, kad pabudusi Viltis pamatytų ją taip išsikėtojusią. Greitai apsirengia, parašo Marijai raštelį, praneša, kur eina ir kada grįš, bet nieko svarbaus.

Važiuoja į Lokvudą. Nė pats nepasakytų, kodėl grįžta. Jeigu brolis prarado savitvardą, kad įprastą tvarką suardė atėjusios drauge Marija su Viltimi, tai pamatęs Ijeną šeštą ryto, tikrai nenudžiugs. Vakar viskas taip negerai baigėsi. Maiklas šaukė, Ijenas įsiutęs išbėgo… jis nenori laukti visą savaitę kito pasimatymo. Jei Maiklas miegos, Ijenas tik žvilgtelės, įsitikins, kad viskas gerai, ir trauks savais keliais.

Einant koridoriumi iki pat Maiklo durų, darbuotojai šalinasi Ijeno. Maiklas tyliai šnopuoja, veidas atsipalaidavęs, didelis kūnas tyso ant antklodžių.

– Labas, drauguži, – šnabžda Ijenas ir kiek padvejojęs paliečia brolio plaukus.

Maiklas krūptelėjęs atsimerkia.

– Ijenai?

– Aš čia. – Jis greit traukiasi, žvilgteli į laikrodį virš durų, neabejoja, kad Maiklas tuojau pratrūks rėkti, bet brolis tik nusižiovauja ir pasirąžo.

– Ko šiandien toks ankstyvas? – klausia Maiklas. Ijenas apstulbęs tik mirksi. – Neturi ką veikti?

Brolis, anksčiau neleisdavęs nė prisiliesti ir pastaruosius trejus metus nekalbėjęs apie nieką daugiau kaip tik apie kortas, dabar jį erzina. Ijenas net prisimerkia brolio akyse matydamas kibirkštėles, tarsi rastųsi koks ryšys.

– Nagi, Ijenai. O dar sako, kad tu protingesnis. – Maiklas ištiesia rankas, tai kvietimas.

– Maiklai.

Laikant glėbyje brolį, Ijenui net kvapą gniaužia. O kai Maiklo rankos negrabiai patapšnoja jam per nugarą, visiškai užkanda žadą.

Atgavęs savitvardą jis žengia atgal, trokšdamas pasikalbėti – tikrai pasikalbėti! – su broliu, bet Maiklas jau kitoks. Bematant nuo naktinio staliuko pasiima kortų malką.

– Būgnų keturakė. Pikų triakė. Būgnų septynakė. Ijenas ateina trys trisdešimt antradieniais. Ne pirmadieniais, trečiadieniais, ketvirtadieniais…

Priblokštas Ijenas traukiasi nuo lovos. Išeina iš Maiklo kambario, kol šio neištiko siuto priepuolis, nė neabejodamas, kad susapnavo neįtikėtiną susitikimą ir kad visą tą laiką brolis iš tiesų miegojo. Atsidusęs rausiasi kišenėse ieškodamas raktelių ir iš priekinės ištraukia netikėtą daiktą – širdžių valetą, kurį prieš keletą minučių kišenėn galėjo įdėti tiktai labai arti buvęs žmogus, taip arti, kad galėjai jį liesti.

DEVINTAS SKYRIUS

Panorusi dvasia

Įgaut bet kokią lytį gali.

Džonas Miltonas, „Prarastasis rojus“

Pirmą kartą Kolinas mane pabučiavo koledže, pirmame kurse, mudu sėdėjome gimnastikos salėje ir asmenavome prancūzų kalbos žodį vouloir.

– Norėti, – daviau jam užduotį ir susikaupusi spoksojau į kietus, lygius suolus po kojomis, kad tik nereikėtų žiūrėti į šviesos atspindžius Kolino akyse.

Jis buvo, viskas gana paprasta, pats gražiausias iš visų mano matytų vaikinų. Kilęs iš Pietų, priklausė mokyklos elitui, o aš tebuvau žydaitė iš priemiesčių. Jo senelis buvo istorijos katedros profesorius, o aš mokiausi iš universiteto stipendijos. Sužinojau jo pavardę paskaičiusi šeštadieninių futbolo žaidėjų sąrašus – KOLINAS VAITAS, puol., 1,8 m, 84 kg. Gimimo vieta: Viena, Virdžinija. Pergalėdama savo abejingumą ir tai, kad visiškai nenusimanau apie futbolą, eidavau į varžybas pasižiūrėti, kaip jis siuva po aikštę lyg adata įgudusio meistro rankoje.

Tačiau man jis buvo nepasiekiamas, mūsų pasauliai buvo tolimi, rasti tarp jų ką nors bendra atrodė ne tik neįmanoma, bet net kvaila ieškoti. Vis dėlto kai komandos treneris, paskambinęs į studentų savigalbos draugiją, paprašė surasti ką nors, kas padėtų Kolinui išlaikyti prancūzų kalbą, šią užduotį nusičiupau aš. O paskui tris dienas kaupiau drąsą, kad paskambinčiau jam ir susitarčiau dėl pamokų tvarkaraščio.

Kolinas visada elgėsi nepriekaištingai mandagiai, patraukdavo kėdę ir prilaikydavo duris. Tiesa, buvo blogiausias iš visų mano mokinių. Prancūzų kalbos skambėjimą jis gadino Virdžinijos akcentu ir klupo prie paprasčiausių gramatinių formų. Iš manęs jam nebuvo jokios naudos, bet neėmiau į galvą. Džiaugiausi, kad man dar ilgai reikės su juo susitikinėti.

– Vouloir, – pasakiau jam tą dieną. – Netaisyklingas.

Kolinas papurtė galvą.

– Negaliu. Niekada nesugebėsiu kaip tu.

Tai buvo patys nuostabiausi žodžiai, kuriuos kada buvau girdėjusi. Ir nors Kolino sporto ir draugų pasaulyje man nebuvo vietos, per mūsų pamokas jaučiausi kaip žuvis vandenyje.

– Je veux. – Atsidusau. – Noriu. – Ir parodžiau jam knygą.

Kai jo ranka palietė mano plaštaką, sustingau. Bijodama pažvelgti jam į akis, griebiausi teksto knygoje. Vis tiek jaučiau jo kūno karštį, kai palinko arčiau ir išgirdau sušiugždant džinsus – jo kojos mane sugavo. O paskui temačiau vien jo veidą.

– Je veux, – sumurmėjo jis.

Jo lūpos buvo daug minkštesnės, nei tikėjausi, paskui jis kiek atsitraukė laukdamas, ką pasakysiu. Žiūrėjau į jį gana ilgai, kol supratau, kad nepažeidžiamasis Kolinas Vaitas jaudinasi. Mano širdis daužėsi lyg timpanai, taip garsiai, kad pradžioje nė neišgirdau švilpiant ir plojant.

Atsistojau ir išbėgau iš salės.

1999 metų spalio 27-oji

Kai mudu su Ijenu pasimylėjome, susapnavau, kad išteku. Vilkiu tą pačią suknelę, kaip tekėdama už Kolino, o rankose laikau puokštę lauko gėlių. Einu tarp suolų viena pati ir šypsausi Ijenui, paskui abu pasisukam į ceremonijai pasirengusį asmenį. Tikiuosi pamatyti rabiną Saliamoną, bet kai atsimerkiu, žvelgiu tiesiai į nukryžiuotą Jėzų.

Šalia manęs įsitaiso Viltis.

– Kodėl tu nuoga? – klausia ji. – Ir kodėl miegi čia?

Krūptelėjusi dairausi po kambarį Ijeno. Kai suvokiu, kad jo nėra, užgriūva visos abejonės – jis pratęs prie vienos nakties nuotykių. Juk pelnosi apgaudinėdamas žmones. O aš esu viena iš tų apgautųjų, priežasčių toli ieškoti nereikia. Prisimenu pokalbį apie paliaubas; gal vakarykštė naktis – tik būdas pasakyti, kad jos jau nutrauktos?

– Maaa! – zirzia Viltis, timpčiodama man plaukus.

– Ei! – pasitrynusi galvą mėginu susikaupti. – Megztinį nusivilkau, nes pasidarė labai karšta. O tu knarkei.

Atrodo, Viltis patiki.

– Noriu pusryčių, – pareiškia.

– Eik, apsirenk, tada ko nors susirasim.

Kai Viltis išeina, mano galvoje vėl sukasi tūkstančiai spėjimų ir nė vienas nekvepia laiminga pabaiga. Nesu patyrusi tokiam vyrui kaip Ijenas. Jis išėjo, nes negali pažvelgti man į akis. Jis grįžo į Naująjį Hampšyrą ir visam pasauliui papasakos, ką pavyko sužinoti apie Viltį – nuo jos batų numerio iki nesėkmės su Maiklu. Jis nė neprisimena, kas nutiko naktį. Pasibjaurėjusi užsimerkiu. Kartą tai jau patyriau. Jau buvau įsimylėjusi vyrą ir užkėlusi jį į tokias aukštumas, kad, net žiūrėdama tiesiai jam į akis, nieko nemačiau.

– Aš to nenorėjau, – prieš daugybę metų pasakė man Kolinas po pirmojo bučinio. Prisipažino susilažinęs su dviem puolėjais iš dvidešimties dolerių, kad suvedžios mane iki pamokų pabaigos. Paskui papurtė galvą. – Ne, atsiimu savo žodžius. Norėjau tave pabučiuoti. Iš pradžių dėl pinigų, bet kai pabučiavau, pinigai neteko reikšmės. Ir tikrai labai norėčiau, – kalbėjo jis toliau, – kad retkarčiais susitiktume.

Po trijų dienų nuėjome pažiūrėti filmo. Tada dar kartą. Paskui pavakarieniavome. Ir netrukus, kad ir kaip neįtikima, jau vaikštinėjau po mokyklos kiemą įsitvėrusi jam į parankę. Tokią mažutę, liesutę ir galvotą merginą, kuri nebuvo populiari, visa tai svaigino. Apsimesdavau negirdinti, kaip prunkščia pro šalį eidamos palaikymo komandos šokėjos, o jo draugai klausinėja, kada gi jis spėjo persimesti prie krušamų berniūkščių.

Aš Kolinui patikau, nes buvau švelni ir su manim būdavo galima kalbėtis kone apie viską, pats man taip tvirtindavo, – ne taip kaip su tomis jam iš paskos lakstančiomis „Magnolijos Karalienės“ debiutantėmis. Tačiau Kolinas buvo pratęs prie panašių merginų. Ir nežinia – sąmoningai ar pats to nejausdamas pamažu jis pavertė mane viena iš jų – dovanodavo plaukų raiščių, kad plaukai nekristų ant veido, sekmadienio rytais girdydavo „Kruvinosiomis Merėmis“, netgi pigių perlų vėrinį nupirko ir prisakė nešioti prie visų be išimties drabužių – nuo trikotažinių marškinėlių, kuriuos skolindavausi iš jo spintelės, iki velvetinių švarkelių. Dariau, ko jis manęs prašė, net britų kilmės amerikiete išmokau būti taip pat gerai kaip ir visa, ką dėstė mokykloje. Man nė į galvą nešovė, kad Kolinui įdomiau kuo nors mane paversti nei mylėti tokią, kokia esu. Man pakako, kad jis manim iš viso domisi.

Atėjus šokių vakarui prieš atostogas, pasipuošiau paprasta juoda suknele ir tais pačiais perlais, netgi specialią liemenėlę užsisegiau, atrodė, lyg ten ką nors turėčiau. Šokiai turėjo vykti Kolino brolijoje, buvau pasiryžusi nesusimauti. Bet likus penkiolikai minučių Kolinas man paskambino.

– Aš sergu. Vemiu jau visą valandą.

– Tuoj atvažiuosiu.

– Nereikia. Noriu tik pamiegoti. – Ir padvejojęs pridūrė: – Atleisk, Marija.

Neėmiau į galvą. Gal ir nebūčiau sužibėjusi brolijos šokiuose, užtat ligoniu pasirūpinti tikrai mokėsiu. Vėl apsimoviau nublukusius džinsus ir nuėjusi į miestą krautuvėje nupirkau vištienos sultinio, šviežių gėlių ir kryžiažodžių žurnalą. Paskui patraukiau į Kolino bendrabutį.

Jo kambarys buvo tuščias.

Tebegaruojantį vištienos sultinį palikau prie durų ir išėjau be tikslo klaidžioti po koledžo kiemą. Negi giliai širdyje šito nesitikėjau? Argi nesakiau sau, kad kada nors tai įvyks? Kai pasukau į Brolijos gatvelę, ant pečių ėmė leistis snaigės. Visi šėlo triukšminguose vakarėliuose, pro atvirus langus sklido juoko pliūpsniai ir svaigalų kvapas. Apėjau Kolino brolijos namus, atsistojau ant tuščios pieno dėžės ir pažvelgiau pro langą.

Sportininkai ir jų merginos buvo susipynę į didžiulį Gordijo mazgą – juodi smokingai ir įvairiausių spalvų atlasas, pasklidęs jiems ant kelių ar apsivijęs aplink kaklus. Kolinas žvelgė tiesiai į mane ir juokėsi iš pokšto, kurio negirdėjau. Jis buvo apkabinęs per liemenį nuostabią rudaplaukę. Niekaip nepajėgiau atplėšti akių ir tik po kurio laiko susivokiau, kad ir Kolinas į mane žiūri.

Jis vijosi mane per visą mokyklos teritoriją iki pat mano kambario.

– Marija! Leisk pasiaiškinti!

Atlapojau duris.

– Sakei, kad sergi, – atšoviau.

– Sirgau! Prisiekiu! – Paskui nurimęs aiškinosi tyliau: – Kai pabudau, mėginau tau paskambinti, bet tavęs nebebuvo. Atėjo vaikinai ir įkalbėjo trumpam užsukti į vakarėlį. O Anetė… na, ji man niekas. Tiesiog trynėsi aplinkui.

Aš irgi niekas? Gal irgi tik trinuosi aplinkui?

Kolinas suėmė mano veidą.

– Aš ją palikau, kad būčiau čia su tavim, – pasakė lyg skaitydamas mano mintis.

Jo kvėpavimas palietė mano lūpas, keistas mėtų ir škotiško viskio derinys, staiga prisiminiau Koliną pasakojus, kaip jaukinami arkliai Virdžinijoje, pats su jais dirbdavo – pučiant į šnerves, kad nebesibaimintų šeimininko kvapo.

– Kolinai, – sušnabždėjau, – kodėl pasirinkai mane?

– Nes tu ne tokia. Tu geresnė ir protingesnė už jas ir… na, nežinau… vis galvoju, kad jei būsiu su tavim, lyg ir apsivalysiu, irgi tapsiu kitoks.

Buvo nuostabu: Kolinas visai kitaip sau aiškinosi, kodėl paprastai laikausi nuošalėje – ne todėl, kad baiminuosi už save geresnių, o laukdama, kol jie visi patys pradės aplink mane būriuotis. Palinkusi pabučiavau jį.

Vėliau, kai jau buvome nuogi ir Kolinas iškilo virš manęs lyg milžiniškas, saulę užstojantis paukštis, jis paklausė:

– Ar tikrai šito nori?

Ne tik norėjau, aš visą gyvenimą laukiau šio pirmojo karto su vyru, kuris mane pažįsta geriau už mane pačią. Linktelėjau ir apglėbiau jį laukdama stebuklo.

Kai į namelį grįžta Ijenas, abu sustingstame. Atsargiausiai padedu šaukštą šalia dribsnių lėkštės, o jis rūpestingiausiai uždaro duris.

Šįkart, sakau sau, nebesileisiu apmulkinama. Suneriu sterblėje rankas, kad Ijenas nematytų jų drebant. Jis – ne Kolinas, bet aš ir vėl tokia pat bejėgė.

Staiga suprantu, kodėl neatstūmiau Kolino prieš daugelį metų. Staiga suprantu, kodėl ir vėl susipainiojau su vyru, kuris mane įskaudins. Mano gyvenime įsimylėjimas labai mažai ką turi bendra su meile kitam žmogui – kur kas labiau pati trokštu būti geidžiama.

Tylėdamas Ijenas pasitinka mane virtuvės viduryje ir apkabina. Ir aš ištirpstu glėbyje. Jis manęs nebučiuoja, neglosto, nieko nedaro, paprasčiausiai laiko, kol pasiduodu, užsimerkiu ir atsiduodu jo valiai.

Ijenas paduoda Marijai mobilųjį telefoną ir ji išnyksta už miegamojo durų, skambins motinai. Jis jos nekaltina. Kad ir kaip nuostabu ją liesti, jie vis dar svetimi. Jis nepasakojo jai apie rytinį vizitą pas Maiklą, o jai geriau vienai kalbėtis su Mile.

– Na, – draugiškai sako jis Vilčiai, – sumetam kortomis?

Ji nepatikliai pakelia akis nuo spalvinimo knygelės. Ką gi, su tuo irgi teks susitaikyti. Kai pastarąjį kartą su Viltimi matėsi – Lokvude, aprėkė jas. Jis nusišypso plačiau, pasitelkdamas visą savo žavesį, bent jau dėl Marijos.

Staiga kambario tarpduryje išdygsta Marija baltut baltutėliu veidu.

– Turim grįžti, – sako ji.

Bostonas, Masačusetsas

Vatikane yra pareigūnas, kurio vienintelė užduotis – ieškoti priekabių kiekvienoje pateiktoje šventumo byloje. Jis ištiria kiekvieną tariamai dorybingo asmens veiksmą, kiekvieną parašytą ar pasakytą žodį, ieškodamas mažiausio paslydimo, vieno vienintelio keiksmo, vieno nukrypimo nuo tikėjimo, galinčio sukliudyti kanonizuoti. Jis, tarkim, gali iškasti, kad 1947 metų liepos 9 dieną motina Teresė praleido vakarines pamaldas. Arba kad pasigavusi slogą be reikalo paminėjo Viešpaties vardą. Katalikų bažnyčia šioms pareigoms davusi netgi pavadinimą – Tikėjimo stiprintojas arba, kur kas nepagarbiau, Velnio advokatas.

Tėvas Polas Rampinis mano, kad tokį darbą ir jis atliktų kuo puikiausiai.

Tačiau jis gyvena ne Romoje. Ir maža vilties, kad galėtų būti išrinktas šiam darbui, nes dabartinės jo pareigos ne itin reikšmingos – pastaruosius šešiolika metų jis viso labo Bostono seminarijos dėstytojas. Ir vis dėlto yra nusodinęs ne vieną garbintą apsimetėlį. Kaip geriausias teologas, jis dažnai kviečiamas patarti, kai regėtojai ima skelbti savo tiesas. Iš keturiasdešimt septynių jo tirtų atvejų vyskupui nebuvo nusiųstas nė vienas teigiamas įvertinimas. Dauguma tų regėjimų buvo labai įprasti – spindinti Mergelė Marija, kryžius rūke virš slėnio, Jėzaus pranešimas, kad atpildo valanda arti.

Mintis apie moteriškos lyties Dievą tėvui Rampiniui nepatinka.

Užgesinęs hondos variklį jis atsega portfelį. Pačiame viršuje guli rausvas Dievo-Motinos draugijos lankstinukas. Tėvui Rampiniui bjauru į jį net pažvelgti. Vienas dalykas jo padėties žmogui – kunigui, kuris dėsto seminarijoje, kunigui, paaukojusiam savo gyvenimą teologijai, – vadovauti virtinėms dievobaimingų žmogelių, ir visai kas kita, kai septynmetė – ir dar žydaitė! – ima tvirtinti, kad Dievas yra motina.

Kalbama, kad ji gali gydyti. Ką gi, šitai jis dar gali priimti, jei įrodymai patikimi. Ir kad ji turi stigmas – jas irgi būtų geriau pamatyti savo akimis. Bet tvirtinimas, kad Dievas ją lanko moterišku pavidalu… čia tai jau tikra erezija.

Prieš atidarydamas automobilio dureles, tėvas Rampinis užpakalinio matymo veidrodėlyje pasitikrina, ar gerai atrodo. Pasikiša odinį portfelį po pažastimi, išlipęs pasilygina juodų marškinių sagutes ir pasitaiso baltą pakaklinę.

Parapijos namų durys atsilapoja ir ant slenksčio pasirodo tėvas Makridis. Abu permeta vienas kitą vertinančiais žvilgsniais – parapijos kunigas ir seminarijos dėstytojas, išpažinčių klausytojas ir tyrėjas, airis ir italas. Tėvas Makridis žengia ir užstoja tarpdurį, tikėjimo broliui nepalikdamas jokios vilties nekviestam įeiti. Tas kaipmat atsitraukia atbulas.

– Tėve, tikiuosi, atkeliavot gerai? – klausia Makridis.

– Tik prie Bratleboro šiek tiek palijo, – sako Polas, abipusį priešiškumą kaipmat keičia saldus lyg smilkalo dūmas profesinis mandagumas.

– Užeikit, – apsidairydamas kviečia tėvas Makridis. – Gal atnešti jūsų lagaminą?

– Nebūtina. Nemanau, kad ilgai svečiuosiuosi.

Tėvas Makridis nustemba. Nors jo ir nežavi mintis dalytis pastoge su pasipūtusiu pusgalviu knygium iš Šventojo Juozapo seminarijos, puikiai supranta, kad nekaip pasirodytų nesvetingai elgdamasis.

– Man būtų malonu.

– Ir man, žinoma. Tik esu linkęs manyti, kad šį atvejį išspręsiu per porą valandų.

Tai išgirdęs tėvas Makridis juokiasi.

– Tikrai? Nagi, užeikit.

Skrendant iš Kanzas Sičio Ijenas sėdi atskirai nuo mūsų su Viltimi, nenorime patraukti dėmesio, jei kas pamatytų mus kartu. Praėjus kokiai valandai nuo pakilimo, kai Viltis įsijautusi žiūri filmuką, aš neryžtingai nusėlinu į pritemdytą pirmos klasės saloną ir prisėdu šalia jo. Ijenas ištiesia ranką per krėslo atramą ir suima manąją.

– Sveika.

– Sveikas.

– Kaip jūs ten?

– Puikiai. Pusryčių valgėm dribsnių. O tu?

– Vaflių.

– O! – mandagiai palaikau pokalbį, nors argi taip turėtų kalbėtis du žmonės, šią naktį nuostabiai pasimylėję.

– Ar jau galvojai apie teismą?

Papasakojau Ijenui viską, ką išgirdau iš motinos – jog Džoana Stendiš gavo žinią, kad Kolinas nori atimti iš manęs Vilties globos teises.

– Ką aš galiu padaryti? Jis sakys, kad Viltis negali gyventi prie durų sukinėjantis šimtui žmonių, laukiančių, kol ji pasirodys, ją nuolat fotografuojančių ir klausinėjančių. Ir kas galėtų su juo ginčytis?

– Klausyk, padėsiu kaip begalėdamas, – sako Ijenas, bet nežinau nė ką galvoti. Dabar, kai traukiam namo, išryškėjo mūsų skirtumai ir plytintys minų laukai, visiškai neįmanoma prisikviesti praeitos nakties paprastumo. Kai išlipsim iš šio lėktuvo, būtinybė ir vėl nustums mus į priešingas mūšio lauko puses.

Sėdim susimąstę ir tylim. Paskui Ijenas prisitraukia mano ranką ir prabyla:

– Turiu tau kai ką pasakyti, Marija. Norėjau, kad Viltis susimautų. Maniau, tu ją kurstai… norėdama patraukti dėmesį šiuo pranašės spektakliu. Tyčia stengiausi įgyti tavo palankumą, kad sutiktum nuvesti ją pas Maiklą.

– Apie tai jau sakei aną…

– Ar gali išklausyti? Dariau ir kalbėjau viską, kad tik jus tenai nusitempčiau – netgi prisipažinau, kad imu tikėti Viltimi. Tai buvo melas, dar vienas melas, kad sutiktumėt vykti į Lokvudą. Tą vakarą suokiau kaip pasamdytas. Įrašiau tavo pažadą, kad Viltis pamėgins jį išgydyti. O kai nuvykom į Lokvudą, įrašiau visą suknistą vaidinimą. Norėjau visiems parodyti, kaip judvi sukatės.

Pritrenkta prisiverčiu prabilti:

– Ką gi, gavai, ko norėjai.

– Ne. Kai Maiklą ištiko priepuolis ir supratau, kad Viltis negalėjo padaryti stebuklo, įsiutau. Gavau savo siužetą, bet man buvo į jį nusispjaut, nes Maiklas vis dar suposi pirmyn atgal. Melavau tau, Marija, bet melavau ir sau. Nenorėjau, kad Viltis susimautų, tik ne tada, kai kalbama apie mano brolį. – Jis žvelgia į mane. – Tėškiau tą juostą į tvenkinį Lokvudo sode.

Įsmeigiu akis sau į kelius, o galvoje sukasi vienas vienintelis klausimas. Privalau žinoti, privalau žinoti.

– Vakar naktį… ar ir tada man melavai?

Ijenas kilsteli mano smakrą.

– Ne. Net jei netiki nė vienu mano žodžiu, patikėk bent šituo.

Iškvepiu plaučiuose laikytą orą ir pasitraukiu nuo jo.

– Norėčiau paprašyti tik vieno – jei galėtum palaukti su tuo savo šou, kol baigsis teismas…

– Neketinu lįsti į eterį ir visiems aiškinti, kad Viltis negali padaryti stebuklo.

Jo balsas švelnus, todėl suvokiu šį tą pražiopsojusi – bet kokia užuomina apie tą įvykį iškeltų į viešumą ir Ijeno brolį.

– Nenori, kad visi sužinotų apie Maiklą.

– Ne todėl. Todėl, kad Viltis padarė stebuklą.

Sėdžiu apstulbusi.

– Nepadarė. Juk ir aš ten buvau. Mačiau, kaip išbėgai.

– Kai nuvykau ten šį rytą, mudu su Maiklu iš tiesų pasikalbėjom. Jis iš manęs šaipėsi. Ištiesė rankas ir apkabino mane.

– Ijenai.

– Tai truko neilgai ir iš pradžių net pamaniau, kad visa tai man pasivaideno. Bet ne. Iš tiesų buvo toji minutė su juo, Marija. Viena minutė per dvidešimt penkerius metus. – Jis liūdnai šypteli. – Nieko sau minutėlė. – Veidas nusigiedrija, jis atsisuka. – Autizmas… tai neįmanoma. Jo neįmanoma atsukti, paskui vėl užsukti lyg čiaupo. Netgi gerosiomis dienomis Maiklas visada būdavo… užsisklendęs. Bet šį rytą jis buvo toks brolis, kokio visada troškau – o tai mokslo požiūriu neįmanoma. Negaliu pasakyti, kad ėmiau tikėti Dievą, Marija… Bet tikiu, kad Viltis gali gydyti.

Mano galvoje visu greičiu sukasi ratukai. Matau Ijeną išeinant į pievelę namo priekyje ir kviečiant žiniasklaidą. Matau juos klausantis kiekvieno jo žodžio. Matau, koks triukšmas kyla Ijenui, pačiam nepatikliausiam Tamošiui iš visų, pareiškus, kad pagaliau nučiupo siūlo galą.

Jie niekada neatsikabins nuo Vilties.

– Meluok, – greit sakau. – Sakyk visiems, kad Viltis susimovė.

– Aš nemeluoju. Čia visa mano laidos esmė.

– Turi meluoti. Privalai. – Gerklę užgniaužia ašaros.

Ijenas pakelia mano ranką, išbučiuoja kiekvieną pirštelį.

– Nurimk. Mudu ką nors sugalvosim.

– Mudu? – Purtau galvą. – Ijenai, nėra jokio mudu. Esi tu su savo laida ir aš su teismu dėl vaiko gyvenamosios vietos. Jei vienas iš mūsų laimi, kitas pralošia.

Jis priglaudžia mano galvą prie peties, balsas ramina.

– Ššš. Apsimeskim, kad jau praėjo koks pusmetis. Kad jau žinau, kokią mokyklą tu lankei ir koks Disnėjaus nykštukas tau labiausiai patinka, ir kokią kavą mėgsti.

Nedrąsiai nusišypsau.

– O šeštadienio vakarais sėdim ir žiūrim filmus.

– Aš pusryčiauju su apatiniais, o tu nebijai pasirodyti nepasidažius.

– Tokią jau matei.

– Na štai. – Ijenas brūkšteli lūpomis man per kaktą, trindamas rūpesčio raukšleles. – Gera pradžia – pusė darbo.

Heiverhilis, Naujasis Hampšyras

A. Vorenui Rotbotamui patinka populiarios melodijos. Taip patinka, kad iš asmeninių lėšų Graftono apygardos Aukščiausiojo teismo rūmuose savo kabinete įsirengė naujausią erdvinę aparatūrą ir gudriai paslėpė garsiakalbius, atrodydavo – Kerolė Čaning smagiai traukia tiesiai iš už Naujojo Hampšyro proceso teisės aktų lentynos. Tačiau muzika netilpdavo kabinete, dažnai išsiliedavo ir į koridorių, skambėdavo kiaurai sienas. Dauguma žmonių neimdavo į galvą. Muzika tik papildydavo tai, ko trūko tam kresnam, niekuo neišsiskiriančiam teismo pastatui, stovinčiam laukų vidury.

Šiandien, prieš sėsdamasis prie stalo, teisėjas Rotbotamas pasirenka „Evitą“. Jis užsimerkia ir mosuoja rankomis, taip garsiai niūniuoja, kad girdėti net koridoriuje.

– Jūsų kilnybe.

Į melodiją įsiterpia baikštus balselis ir Rotbotamas susiraukia. Trinktelėjus per vidinio ryšio mygtuką, muzika prityla.

– Ko nori, Makarti? Geriau tegu būna svarbu.

Teismo tarnautojas dreba. Visi žino, kad kai teisėjas Rotbotamas paleidžia groti kokį nors iš savo originalių įrašų, jam trukdyti negalima. Muzika – šventas dalykas. Bet skubus atvejis – skubus atvejis. O Malkolmas Mecas pernelyg garsus teisininkas, kad koks teismo tarnautojas atsakytų jam neigiamai.

– Atleiskit, jūsų kilnybe, atleiskit. Tik kad jau trečią kartą dėl skubaus atvejo skambina ponas Mecas.

– Žinai, kur jis tegul susikiša savo skubų atvejį?

Makartis nuryja seiles.

– Numanau, jūsų kilnybe. Tai atsakyti neigiamai?

Raukydamasis Rotbotamas pagraibo po stalu ir nuostabus Petės Liuponės balsas nutrūksta vidury natos. Teisėjas niekad nebuvo sutikęs Malkolmo Meco, bet reikėtų būti aklam, kurčiam ir nebyliam, kad, sukinėdamasis Naujojo Hampšyro teismų sistemoje, nebūtum nieko apie jį girdėjęs. Puikiai apmokamas prestižinės Mančesterio firmos sėkmės talismanas, Malkolmas Mecas laimėdavo priešais kameras vieną garsią bylą po kitos: mūšį dėl kūdikio globos teisių tarp išnešiojusios kūdikį motinos ir įtėvių šeimos; seksualinio priekabiavimo bylą, sekretorės iškeltą senatoriui; ką jau kalbėti apie dabartinį košmarą – mafijos boso ir jo tuščiagalvės žmonos skyrybas. Šlovė Rotbotamui nerūpi, tai viso labo teisėtvarkos teatras. Ir jeigu jo teismo rūmuose sukinėsis toks subingalvis kaip Mecas, anam teks žaisti pagal jo nustatytas taisykles.

– Luktelėk, – sako tarnautojui Rotbotamas.

Baksnodamas pirštu jis peržiūri prašymą dėl vaiko globos teisių, šįryt užpildytą Meco, ir pridėtą pageidavimą vienašališkai svarstyti bylą. Pasak Meco, mergaitė atsidūrusi baisiame pavojuje ir ją tuojau pat reikia gelbėti iš motinos gniaužtų, veiksmų būtina imtis tučtuojau, kol atsakovė nieko neužuodė ir negali daryti įtakos ginčui.

Tik tokio dramatiško mėšlo ir galima tikėtis iš Malkolmo Meco.

Rotbotamas peržvelgia glaustą informaciją. Vaitas prieš Vait. Apie poros skyrybas jis girdėjo beveik prieš mėnesį, bet tuomet dėl dukros gyvenamosios vietos nekilo jokio ginčo. Tai kas čia, po galais, dedasi?

Jis pats nesuvokia, kad svarsto balsu, kol iš garsiakalbio nepasigirsta Makarčio balsas.

– Na, jūsų kilnybe, tai toji mergaitė, kurią vis rodo ir apie kurią kalba per žinias.

– Kas?

– Viltis Vait, tai jos tėvas nori globos teisių.

Septynmetė, kuri prikelia mirusiuosius, kalbasi su Dievu ir turi stigmų. Rotbotamas sugriežia dantimis. Nieko nuostabaus, kad Mecas nusprendė pasirodyti Naujajame Hampšyre, Niu Kanaane.

– Klausyk, Meco aš nepažįstu, bet, ko gero, ši laimė neilgai truks. Bet pažįstu Džoaną Stendiš, atstovavusią motinai skyrybų byloje. Paskambink Mecui ir pasakyk, kad būtų čia trečią. Ir pranešk, kad bus ir Džoana Stendiš su kliente. Išklausysiu jo argumentus apie vaikui gresiantį pavojų ir paskirsim teismo posėdžio datą.

– Gerai, jūsų kilnybe. – Pažadėjęs teisėjui paieškoti naujausių straipsnių apie Viltį Vait laikraščiuose, tarnautojas padeda ragelį. Rotbotamas kurį laiką sėdi prie stalo, paskui, nuėjęs prie knygų lentynų, išsitraukia dar vieną originalų įrašą.

Kabinetą užlieja „Jėzaus Kristaus – superžvaigždės“ muzika ir Rotbotamas nusišypso. Nieko čia blogo, visiškai nieko, gerai nusiteikti artėjantiems įvykiams.

Mančesteris, Naujasis Hampšyras

Malkolmas Mecas taip grakščiai gestikuliuoja ir sukinėjasi su visa odine kėde, kad atrodo su ja suaugęs lyg koks dvidešimto amžiaus kentauras. Jis kaip tik baigia pasakoti anekdotą trims savo pavaldiniams.

– Šventasis Petras atidaro dangaus vartus ir įsileidžia popiežių su advokatu. „Užeikit, – sako jiems. – Parodysiu, kur gyvensit.“ – Mecas apsidairo. Gabus advokatas privalo būti geras aktorius.

– Šventasis Petras sustoja prie prabangaus auksinio namo debesies viršūnėje. Vedasi abu vidun, rodo auksinius čiaupus vonios kambaryje, lovą šilko patalais ir brangius kilimus ant grindų. Tada atsisukęs į teisininką sako: „Štai tavo naujieji namai.“ Tada veda popiežių į bendrus namus ir parodo jam kuklią vienutę su dviem viengulėm lovom ir prausykle. „O štai čia, – sako, – nuo šiol gyvensi tu.“

Mecas ima kalbėti su dainingu itališku akcentu.

– „Ei, pala! – sušunka popiežius. – Visą gyvenimą pragyvenau dorai, vadovavau Katalikų bažnyčiai – ir turiu gyventi čia, o advokatas gavo visą namą?“ Šventasis Petras linkteli. „Taip, – atsako. – Supranti, popiežių čia netrūksta. O štai teisininką matome pirmą kartą!“

Konferencijų salė pratrūksta juoku – niekas taip nemėgsta anekdotų apie teisininkus kaip patys teisininkai. Mecas puikiai žino, kad lygiai taip pat jis galėtų skaityti nuobodžius teisės aktus, bet jeigu duotų ženklą, kad reikia juoktis, ir tada visi raitytųsi ant grindų. Išgirdęs pypsint vidinio ryšio telefoną jis pakelia ranką ir jaunesni teisininkai nutyla.

– Pege, – sako Mecas sekretorei, – sujunk.

Visi laukdami žiūri į jį.

– Gerai. Taip, suprantu. – Mecas deda ragelį ir suneria rankas ant lakuoto stalo. – Ponios ir ponai, – sako jis, – vienašalis prašymas atmestas.

Atsisuka į Hanstedą, pirmąjį padėjėją.

– Skambink Kolinui Vaitui. Pasakyk, kad geru kostiumu apsirengęs pusę trijų lauktų manęs prie Graftono apygardos teismo rūmų, o tu, Li, pakutenk spaudą, – įsako antrajam. – Noriu pranešti, kad, tėvo nuomone, mergaitei iškilęs pavojus.

Abu bendradarbiai išbėga, Mecas lieka su trečia padėjėja.

– Labai gaila, pone Mecai, – sako Elkland. – Pertraukėlė būtų buvusi ne pro šalį.

Mecas, rinkdamas dokumentus ir dėklus, gūžteli pečiais.

– Tiesą pasakius, nė nesitikėjau, kad teisėjas padarys man malonę. – Pabilsnojęs į stalą dokumentų pluoštą iš visų kraštų juos sulygina. – Užpildžiau prašymą tik todėl, kad teisėjas jį atmestų ir pamirštų. Kalbėkim atvirai – nė vienas mažo miestelio teisėjūkštis nenori, kad į jo rūmus įvairuotų toks kaip aš. Man tikrai geriau, kad Rotbotamas pasinaudojo šiuo prašymu parodyti man, kas čia suknistas bosas, negu jį patenkino.

Bendradarbė nustemba.

– Tai čia buvo tik taktika? Mergaitei pavojus negresia?

– Kas ten ją žino? Prašymą užpildyti norėjo tėvas. Prašymą atmesti patiko teisėjui. O žinai, kas patinka man?

– Žinoti, kad laimėsit?

Mecas patapšnoja jai petį.

– Vadinasi, ne veltui tave pasamdžiau, – sako.

Niu Kanaanas, Naujasis Hampšyras

– Motina jūsų nė artyn prie Vilties neprileis, – kalba tėvas Makridis stebėdamas svečią, vaikštantį po mažutėlį kambarį. – Ir negaliu jos kaltinti.

Tėvas Rampinis ramiai atsisuka.

– Kodėl?

– Ji žydė. Mes neturim teisės.

– Ji skleidžia ereziją, – pataiso tėvas Rampinis. – Jeigu mes neturim galios asmeniui, tvirtinančiam, kad regi Dievą, tai turėtume kontroliuoti bent jau tai, ką jis sako, kad neklaidintume dorų katalikų. – Pakėlęs švarką jis pakabina jį į spintą. – Jums, savaime suprantama, kyla klausimų dėl moteriškojo regėjimų aspekto?

– Ne. Bažnyčia yra patvirtinusi begales Mergelės Marijos apsireiškimų.

– O čia kalba sukasi apie Mariją? Ne. Apie Dievą su suknele, Dievą motiną. – Rampinis susiraukia. – Ir jums tai atrodo normalu?

Tėvas Makridis nusisuka. Jis davė įžadus padėti kitiems iki savo dienų galo, bet noras kartais užvažiuoti kam nors į snukį niekur nedingo. Jis sėdi prie mažo stalelio ir barbena į jį pirštais, atsainiai žvilgčiodamas į šūsnį tėvo Rampinio atsivežtų knygų. Šalia guli šventųjų kalendorius, atversta lapkričio septintoji. „Šventasis Albinas“, – perskaito. Jei jis gerai prisimena, čia tas pats Albinas, pūstelėjęs blogam žmogui į veidą ir jį nužudęs.

– Gal septynerių metų vaikas Dievą supranta kiek kitaip, – susimąstęs sako tėvas Makridis.

– Papasakok Fatimos vaikeliams, – atšauna Rampinis. – Trys vaikai, ir visi – priešingai nei Viltis Vait – visiškai vienodai regėjo Mergelę Mariją. Ir nesakė, kad ji vilkėjusi kelnes ar rūkiusi kaljaną. Jie matė Švenčiausiąją Mergelę tokią, kokia ji paprastai vaizduojama.

– Bet regėjimas regėjimui nelygu. Šventoji Bernadeta tvirtino, kad Mergelė kalbėjusi su ja vietos šnekta.

– Regėjimai nebūtinai susiję su kultūros įtaka. Na ir kas, kad Mergelė kalbėjosi su Bernadeta prancūziškai? Ji buvo nemokyta ir nieko nesuprato, kai Marija pasivadino Nekaltuoju Prasidėjimu. – Rampinis užtraukia kelioninio krepšio užtrauktuką ir pakiša jį po lova. – Visa, ką man pasakojot ir ką pats skaičiau, rodo, kad čia nesąmonė. Tai haliucinacija, kurią vaikas sugebėjo paversti masine isterija. Jei Viltis Vait tikrai regi Dievą, jis niekaip negali pasirodyti moters pavidalu. Arba tai Kristus, arba ne. – Jis gūžteli pečiais. – Man šie regėjimai atrodo ne dieviškos, o greičiau satanistinės kilmės.

Makridis pirštu brauko ploną dulkių sluoksnį ant stalo.

– Yra konkrečių, nešališkų įrodymų.

– Taigi. Prikėlimas iš mirusiųjų ir gydymas. Išduosiu jums nedidelę verslo paslaptį – esu skaitęs apie Lurdą, Gvadalupę ir begales kitų šventų vietų, bet per savo gyvenimą dar nesu matęs tikro stebukladario.

Džozefas Makridis atlaiko jo žvilgsnį.

– Kaip geras katalikas, tėve, jūs kalbat pernelyg fariziejiškai.

Snausdama išgirstu Ijeną iš sėdynės šalimais kalbantis su Viltimi.

– Aš tau dar nepadėkojau. – Nepraveriu akių, tik klausausi. – Tai tu suteikei Maiklui tas kelias minutes.

– Nieko nepadariau.

Ijenas purto galvą.

– Netikiu.

– Tu daug kuo netiki.

– Gali vadinti mane Ijenu, – išsišiepia jis.

– Gerai. – Abu žiūri vienas į kitą. Viltis pasilygina palaidinukę, Ijenas ištiesia kojas. – Ijenai, gali laikyti mano mamai už rankos, jei nori.

Ijenas rimtai linkteli.

– Ačiū. – Jis kiek padvejoja. – O tavo galiu?

Viltis lėtai ištiesia delną su pleistru. Ijenas atsargiai suima jos pirštus. Jis nežiūri į pleistrą, nė nežvilgteli į stigmą.

Galbūt, tik galbūt, Viltis iš tiesų padarė stebuklą.

Milė Epštein atidaro laukujes duris tikėdamasi, kad iš oro uosto grįžo Marija su Viltimi, o pamato dar vieną žmogėną juodais marškiniais ir atvirkščia apykakle.

– Ką jie toje Romoje veikia? Klonuoja tokius kaip jūs?

Tėvas Rampinis išsitiesia visu metro aštuoniasdešimties centimetrų ūgiu.

– Ponia, atvykau čia pasikalbėti su Viltimi Vait jo ekscelencijos Mančesterio vyskupo Endriuso pavedimu.

– O kas jo prašė? – atšauna Milė. – Nenoriu būti nemandagi, bet nemanau, kad mano dukra ar anūkė būtų kvietusios jo šventenybę…

– Jo ekscelenciją…

– Kad ir kas jis būtų, – nutraukia Milė. – Klausykit. Čia prisirinkę daugiau kunigų nei per Šventojo Patriko dieną Niujorke. Neabejoju, kuris nors suteiks jums informaciją. Geros dienos.

Ji jau užveria duris, bet kunigas spėja įsprausti tarpdurin koją.

– Ponia?..

– Epštein.

– Ponia Epštein, jūs trukdote Katalikų bažnyčiai.

Milė kurį laiką spokso į jį.

– Ko jūs norit?

Tėvas Rampinis prakaituoja. Jau klausia savęs, ar ne geriau būtų buvę pasiimti drauge tą nepakenčiamą tėvą Makridį, kai siūlėsi palydėti į Vaitų namus. Bet tuo metu dvidešimties minučių kelionė kaimo keliukais su juokingai liberaliu kunigėliu atrodė didesnė atgaila, nei Dievo tarnas gali pakelti. Tačiau tuomet jis dar nežinojo apie šią vartus saugančią pabaisą.

– Gerai, – sako jis, – tai kodėl jums neišsikalbėjus?

– Nesuprantu…

– Aš jums nepatinku, ponia Epštein. Jums nepatinka kunigai. Drąsiau, pasakykit kodėl.

– Va, matot? Išgirdot mano pavardę, žinot, kad esu žydė, ir jau laikot mane šališka.

Tėvas Rampinis griežia dantimis.

– Atsiprašau. Ar Viltis namie?

– Ne.

– Koks netikėtumas, – ironiškai sako jis.

Milė suneria rankas ant krūtinės.

– Tai dabar aš ir melagė? Dar po akimirkos apkaltinsit mane šlykščiu lupikavimu?

– Ne, jeigu nelaikysit manęs saldžiabalsiu girtuokliu, tvirkinančiu patarnautojus, – sausai atšauna jis. – Be to, visada galiu paprašyti budinčio policininko pagalbos.

– Visa laimė, pas mus Bažnyčia atskirta nuo valstybės, – rėžia Milė. – Tai per jus visus mano anūkės nėra namie.

Rampinio skruoste sutrūkčioja raumenukas. Tai čia toji prisikėlusi senelė? Ir ką ji nori pasakyti tuo savo „per jus visus“? Kas išvijo mergaitę iš namų?

Žiūrėdamas į narsų raukšlėtą veidą Rampinis moters akyse mato didžiulį liūdesį, šitaip pakrypus įvykiams. Akimirką netgi pasijunta kaltas.

– Ponia Epštein, gal galėtumėte bent ką paaiškinti, tada viską perduočiau vyskupui ir surastume geriausią būdą, kaip ištirti Viltį jos negąsdinant… ir jūsų taip pat.

Moteris prunkšteli.

– Gal aš vakar gimusi?

– Likimo ironija, iš to, ką teko girdėti, būtų netoli tiesos.

– O kur kitas? Tas malonus kunigas? – Milė dairosi po kiemą akimis ieškodama tėvo Makridžio. – Marijai jis patinka. – Paskui akys įtariai prisimerkia. – Gal judu žaidžiat su mumis gerą ir blogą policininkus?

Tėvui Rampiniui jau skauda galvą. Jam atrodo, kad inkvizicijos laikais tokią moterį būtų vertėję turėti savo pusėje.

– Mes nebendradarbiaujam. Prisiekiu Dievu.

– Oho! Katruo – manuoju ar savuoju? – atsikerta Milė.

Važiuojam iš Bostono jau antra valanda, bet išsinuomoto sidabrinio automobilio šildymo sistema manęs nešildo. Užpakalinio matymo veidrodėlyje vis matau uodegoje nuomotą Ijeno automobilį – juodą taurą. Nusprendėm, kad geriausia bus grįžti atskirai. Antraip, kaip reikėtų paaiškinti, kodėl grįžtam kartu?

– Melas, – murmu. – Ir vėl melas.

– Mam? – pasigirsta prikimęs, mieguistas Vilties balselis.

– Snustelėjai? – Sugavusi jos žvilgsnį veidrodėlyje nusišypsau. – Mums reikėtų pasikalbėti. Kai grįšim namo, turėsiu palikti tave su senele ir važiuoti pas teisėją.

Viltis atsisėda.

– Ir vėl dėl tėčio?

– Iš dalies. Jis nori, kad gyventum su juo. O aš norėčiau, kad su manim. Taigi malonus dėdė teisėjas nuspręs, kur turėtum gyventi.

– O kodėl niekam neįdomu, ko norėčiau aš?

– Man įdomu, – sakau.

Bet atsidūrusi keblioje padėtyje ji užsispiria.

– Tai dabar turėsiu pasirinkti vieną iš jūsų, o kito atsisakyti?

– Tikiuosi, ne, Viltie. – Dvejodama mėginu parinkti žodžius. – Kol teisėjas spręs, į mus žiūrės daugybė žmonių, tai gal tu… pasakytum savo Dievui… kad tą laiką jis tegul geriau būna tavo paslaptis.

– Kaip namelyje.

Ne visai, galvoju. Ten Vilčiai nepavyko paslėpti savo degančio žiburio.

– Dievas sako, kad tai ne jų reikalas.

Ir klysta. Visiems baisiausiai įdomu ir visi turi ką pasakyti: ir apie įplaukas, ir apie išganymą, netgi apie ateizmą.

– Padaryk tai dėl manęs, mieloji, – sakau nusikamavusi. – Labai prašau.

Ji kurį laiką tyli. Paskui jos rankutė kyšteli per atramos galvai plyšį, paliečia plaukus ir glosto man sprandą.

Ijenas prie Vait namų nuvyksta pusvalandžiu anksčiau už Mariją, nes važiavo nesustodamas, o ji stabtelėjo prie „Makdonaldo“ nupirkti Vilčiai užkąsti. Įsuka į gatvę ir apstulbsta išvydęs tirščiausią minią. Čia stovi visų televizijų autobusiukai, būrys su plakatu, o sektantai neužleidžia pozicijų prie pašto dėžutės. O kur dar nekantrių veidų jūra, žmonių, atėjusių gauti palaiminimo, pagyti ar bent prisiliesti.

Jis nepastebėtas įsimaišo tarp savo laidos darbuotojų tik todėl, kad žmonių pernelyg daug. Džeimso niekur nematyti. Aplink susigrūda asistentai, bet pasiekęs autobusėlį jis visų atsikrato.

– Ne dabar. Duokit atsikvėpti.

Bet pasislėpęs autobusėlyje jis tik žingsniuoja pirmyn atgal. Sulaukęs, kol triukšmas lauke pakyla ir primena krintantį krioklį, išeina ir stebi iš tolo Mariją su Viltimi lipant iš automobilio.

Ji priblokšta, puikiausiai matyti. Skubina Viltį kuo greičiau į namą mėgindama užstoti, bet nėra kur pasislėpti nuo riaumojančios minios, laukusios vaiko visą savaitę. Marija perduoda dukterį Milei, o paskiau nepažįstama moteris – gal advokatė? – nusitempia ją prie kiemo įvažoje stovinčio visureigio.

Ijenas prasispraudžia į minios priekį, pro visus žmones, mėginančius paliesti dureles ir apsaugines groteles visureigiui lėtai riedant įvaža ir sustojus jos gale. Policija stumia žmones iš kelio, ir didžiulis automobilis pagaliau prasibrauna. Ijenas neatitraukia akių nuo keleivio lango trokšdamas, kad Marija pakeltų akis. Visureigiui sukant iš įvažos į kelią Marija jas pakelia. Jis drąsinamai nusišypso automobiliui tolstant, o ji vis gręžiasi, kol persikreipia, tada barkšteli pirštais į langą, lyg norėtų Ijeną paliesti.

ANTRA KNYGA

Naujasis Testamentas

DEŠIMTAS SKYRIUS

Kai meilė gesti ima ir dūlėti,

Ji dangstos ritualais iškilmingais.

Tik nuoširdi viltis apgaut negali.

Viljamas Šekspyras, „Julijus Cezaris“

1999 metų spalio 27-oji

Marija stovi šalia Džoanos vidury teisėjo kabineto ir bijo net kvėptelėti. Vis neduoda ramybės nejaukus suvokimas, kad apsitempusi timpėmis ir vilki gana duksliu megztiniu, o Džoana pasipuošusi gelsvai žalsva eilute, Kolinas su savo advokatu – „Armanio“ kostiumais. Ji stovi lyg mietą prarijus, tarsi nuo to priklausytų, pas katrą jųdviejų bus priskirta gyventi Vilčiai.

– Marija, – šnipšteli Kolinas pro advokato nugarą, bet anas jį nutildo.

Teisėjas prie stalo kažką uoliai rašo ir, nors jau gerokai po trečios, nei Džoana, nei tas kitas advokatas nemėgina jam priminti, kad laikas pradėti. Staiga Marija pastebi, kad teisėjas su ausinėmis. Tokiomis mažutėlaitėmis, kokias užsideda diktoriai – nepastebimai priglundančiomis prie ausų lyg klausos aparatas. Jis pagraibo po stalu, kažką spusteli, o tada išsitraukia iš ausų ausines.

– Aš pasiruošęs, – sako jis, pasisukdamas į Kolino advokatą, ir Marijai atrodo, kad šitą tipą yra mačiusi per žinias. – Pone Mecai, ką norėjote pasakyti?

Vyriškis pasilygina kaklaraištį, toks savim patenkintas, kad primena šešką.

– Tai mirties ir gyvybės klausimas, jūsų kilnybe. Marija Vait kelia pavojų mano kliento dukrai.

Marija pajunta į ją susmigusius žvilgsnius. Išpila karštis.

– Jūsų kilnybe, mano klientas neseniai sužinojo, kad jo dukters gyvenimas virto gatvės cirko vaidinimu ir jai nuolat gresia fizinis pavojus. Jis norėtų suteikti dukrai saugų gyvenimą, kaip tik saugumo dabar jai trūksta, be to, jo nuomone, be galo svarbu, kad mergaitei įtakos nedarytų motina. Štai kodėl mes taip primygtinai prašėme vienašališko svarstymo, štai kodėl neabejojame, kad mergaitei bus paskirta gyventi pas mano klientą. Ir dėl Vilties Vait saugumo norėtume, kad ji būtų paimta iš motinos tučtuojau, kol dar nenutiko kas nors nepataisoma.

Teisėjas Rotbotamas papučia lūpas.

– Prieš šešias savaites jūsų klientas juridiškai atsisakė vaiko globos teisių buvusios žmonos naudai, todėl darau išvadą, kad tuomet jokio pavojaus vaiko gerovei jis neįžvelgė. Kiek suprantu, vienintelis pokytis nuo to laiko – šioks toks žiniasklaidos sujudimas prie jų namų. Kur čia pavojus gyvybei?

– Mano kliento dukra, kasdien apsupta žiniasklaidos, patiria ne tik psichologinį stresą, neseniai ji buvo paguldyta į ligoninę dėl sunkios rankų traumos.

– Traumos? – prunkšteli Džoana. – Jūsų kilnybe, nėra jokių medikų išvadų, kad Vilties žaizdos atsirado dėl traumos. Tiesą pasakius, neabejoju, kad ir jūs esate girdėjęs oficialų gydytojų pareiškimą, be to, ponas Mecas dar kai ką šališkai ignoruoja – tai, kad vaikas daro stebuklus ir bendrauja su Dievu. O dėl žiniasklaidos – ką gi, jos susibūrimas priešais ponios Vait namus neturi nieko bendra su mano kliente. Marija Vait padarė viską, ką galėjo, siekdama suteikti dukrai įprastą gyvenimą. Pono Meco kaltinimas, esą mergaitei kilęs pavojus, – nieko daugiau, kaip vežimo skaldymas iš adatos, bandymas šį nereikšmingą atvejį išpūsti iki neregėto masto dramatiško spektaklio, kuriame pats norėtų dalyvauti.

Marija negali atitraukti akių nuo Džoanos Stendiš. Dar niekad nebuvo girdėjusi šios moters, liejančios tokį žodžių srautą ir kalbančios taip įtikinamai.

Teisėjas Rotbotamas prunkšteli.

– Ką gi, ponia Stendiš, jūsų pasirodymas irgi gana teatrališkas.

Mecas palinksta į priekį savo krėsle, tikras šuoliui pasirengęs pitbulis.

– Jūsų kilnybe, ponia Stendiš mėgina nuslėpti, kad vaikas pavojuje. Prieš tris mėnesius, kai mano klientas išėjo, jo dukra buvo nekelianti jokių bėdų maža mergaitė. O dabar ji kenčia nuo haliucinacijų ir žaizdų. Prašyčiau jūsų pasielgti apdairiai ir iki teismo posėdžio skirti mergaitei gyventi pas mano klientą.

Džoana į Mecą nekreipia jokio dėmesio.

– Teisėjau, Viltis ir taip sunkiai ištvėrė skyrybas. Kai pastarąjį kartą matė tėvą, jis buvo pusnuogis ir linksminosi su kita moterim.

– Prašom dovanoti! – sako piktai Mecas.

– Prašyti reikėtų ne manęs. Vieta, kur Viltis tikrai neturėtų atsidurti, tai jos tėvo namai, jūsų kilnybe. Prašyčiau leisti jai likti su mano kliente.

Teisėjas Rotbotamas pasiima ausines ir rūpestingai kabinasi ant ausų.

– Kaip per vieną popietę, manau, prisiklausiau užtektinai. Man neatrodo, kad vaikui grėstų koks pavojus, pone Mecai. Teismo posėdis dėl vaiko gyvenamosios vietos vyks po penkių savaičių. Tikiuosi, laiko pakaks?

– Kuo greičiau, tuo geriau, jūsų kilnybe, – atsako Mecas. – Dėl Vilties.

Teisėjas nė akių nepakelia nuo kalendoriaus.

– Paskirsiu psichiatrą – daktarą Orlicą, jis įvertins jūsų klientą, Mecai, ir jūsų klientę, advokate Stendiš, taip pat jų dukterį. Tai teismo įsakymas, vadinasi, visi turėsit bendradarbiauti. Savaime suprantama, galite kreiptis ir į savo psichiatrus, bet privalėsit kalbėtis ir su daktaru Orlicu. Mergaitės globėja skiriu Kenzę van der Hoven ir tikiuosi, kad suteiksit jai visą būtiną informaciją. Jei jums kuo nors nepatinka Kenzė van der Hoven, norėčiau tai išgirsti tuojau pat.

– Ji gera, – šnipšteli Marijai Džoana.

Jausdamas įremtą kliento žvilgsnį Mecas gūžteli pečiais. Jis nė velnio neišmano apie Niu Kanaano Naujajame Hampšyre mergužėles. Mančesteris – visai kas kita, bet toji Kenzė… kaip ji ten… jo nuomone, gali būti ir Džoanos sesuo.

– Mes sutinkam, jūsų kilnybe, – pareiškia Mecas aiškiai ir garsiai.

– Mes taip pat, – priduria Džoana.

– Puiku. Posėdis prasidės penktadienį, gruodžio trečiąją.

– Aš negalėsiu, – sako Mecas žiūrėdamas į kalendorių. – Turėsiu duoti parodymus byloje berniuko, kurio tėvai skiriasi.

– Gal norite padaryti man įspūdį, pone Mecai? – klausia teisėjas Rotbotamas. – Nes jei taip, jums nepavyko. Raskit, kas jus pakeistų. Juk greitesnio sprendimo siekiate kaip tik jūs.

Mecas užverčia odinę užrašų knygutę.

– Aš būsiu.

– Džoana?

– Man šis laikas tinka.

– Labai gerai. – Teisėjas vėl užsideda ausines. – Negaliu sulaukti.

Džoana sustoja įvažos į namus pakraštyje ir paliečia Marijos ranką.

– Prisimink, ką sakiau. Čia dar ne pasaulio pabaiga.

Marija mėgina šyptelėti, bet nepajėgia.

– Ačiū. Už viską. – Ji suneria rankas ant kelių. – Puikiai pasirodėt.

– Vaikeli, tu dar nieko nematei, – juokiasi Džoana. – Sutikčiau paplušėti ir veltui vien dėl malonumo sudirbti Mecą. O dabar eik namo ir pažaisk su dukra.

Marija linkteli, išlipa iš visureigio ir krūpčioja nuo pasipylusių iš visų pusių klausimų, negali nė pažvelgti į milžinišką Vilties veidą, plakatą laiko nemažas moterų būrelis. Jaučiasi trapi, tarsi pūsto cukraus dekoracija, bet lipdama laiptais stengiasi laikytis kuo tiesiau. Vos tik praveria duris svetainėn, pripuola motina su Viltimi. Tiriamai nužvelgusi dukrą Milė sako Vilčiai:

– Mieloji, ant sofos ranktūrio palikau akinius. Gal gali atnešti?

Ir kai tik Viltis nebegirdi, klausia:

– Na?

– Teismas po penkių savaičių.

– Kalės vaikas. Taip ir žinojau, kad tu…

– Mam, – nutraukia ją Marija. – Ne dabar. – Ir susmukusi ant laiptų trinasi veidą. – Kolinas čia niekuo dėtas.

– Tu irgi niekuo dėta, Marija, bet po penkių savaičių jis dės, kad laikykis.

– Ką nori pasakyti?

– Kad tavo Achilo kulnas, nelaimei, didumo sulig daržine. O Kolinas su savo madingu advokatu, be abejo, kaip tik į jį ir smogs.

– Iki to laiko Džoana ką nors sugalvos, – sako Marija, kuo puikiausiai suprasdama, kad mėgina apgauti ne Milę, o save. Koks gi teismas gali palaikyti ją geresne iš tėvų?

Galbūt Kolinas teisus – gal čia jos kaltė? Tinkamai neprižiūrėjo Vilties, blogo auklėjimo pavyzdžių toli ieškoti nereikėtų – koks nors skubotas sprendimas, savanaudiškas veiksmas, koks nors pokalbis, išpūstas Vilties vaizduotės, – ir štai rezultatas. Galų gale juk ir Kolinas kadaise ne be priežasties suabejojo sveiku Marijos protu.

– Na jau ne, – burba Milė keldama Mariją nuo laiptų. – Drožk į viršų ir nusiplauk šitą išraišką.

– Kokią…

– Nusiprausk po karštu dušu. Galvoj prašviesės. Esu ir anksčiau tave tokią mačiusi, pilna galva abejonių dėl savo proto. Dievas jo drėbtelėjo kiekvienam vabalui, ką jau kalbėti apie mylinčią motiną. Prisiekiu, nežinau, kaip Kolinui pavyksta, bet tu žiūri į tą žmogėną lyg į stabą. – Kai Viltis grįžta svetainėn su senelės akiniais, Milė stumia dukrą laiptais aukštyn. – Gerai, – sako ji mergaitei, – eime paieškosim „Sekmadienio“ komiksų.

Jausdama į nugarą įsmeigtas Vilties akis, Marija šypsosi sulig kiekvienu žingsniu. Ji stengiasi išmesti iš galvos kankinančias mintis, ką teisme pasakys Džoana, ką apie jos netikėtą pabėgimą į Kanzas Sitį pagalvos teisėjas, ką dabar, kai jie grįžo, gali pasakyti ar padaryti Ijenas. Nusirengusi ji paleidžia vandenį ir vonios kambarį pripildo balta migla. Dušo kabinoje smarkiai teka karštas vanduo, bet drebulys nesiliauja krėtęs Marijos. Priešais akis vis šmėžuoja baisi grėsmė ir tai išgąstis suima, tai bejėgiškumas čiulpia jėgas. O jeigu po penkių savaičių Viltį iš jos atims? O jeigu ir šį kartą Kolinas pasieks savo? Marija susmunka ant plytelėmis klotų grindų, rankomis susiima pečius ir leidžiasi nešama nevilties.

Kai Viltis jau išmaudyta ir paguldyta miegoti, nuėjusi į bendrąjį kambarį Marija randa Milę žiūrinčią pro užuolaidų plyšį laukan.

– Tikras Jasguro ūkis, – burba ji, išgirdusi besiartinant Mariją. – Tik pasižiūrėk į tą lauką. Kiek žiburėlių mirksi… ką jie ten laiko – žvakes?

– Žiebtuvėlius. O tu iš kur žinai apie Vudstoką6?

Atsisukusi Milė nusišypso.

– Nenuvertink motinos. – Paėmusi Marijai už rankos spusteli. – Ar geriau jautiesi?

Taip paprastai, rūpestingai, maloniai paklausta, Marija vėl vos nepalūžta. Leidžiasi nuvedama prie sofos ir joms atsisėdus padeda galvą mamai ant kelių. Kai ši ima glostyti plaukus, braukti juos nuo kaktos, įtampa pamažu ima slūgti, rūpesčiai trauktis.

– Kažin ar jaučiuosi geriau. Šiek tiek sustirusi.

Milė vis glosto dukrai plaukus.

– O Viltis, regis, laikosi puikiai.

– Kažin ar suvokia, kas vyksta.

Stoja tyla.

– Ne ji viena.

Marija pašoka, veidą užlieja raudonis.

– Ką čia kalbi?

– Kada ketini man viską papasakoti?

– Apie teismą jau papasakojau.

Milė užkiša plaukų sruogą Marijai už ausies.

– Žinai, atrodai kaip po pasimatymo su Biliu Flagerčiu, iš kurio grįžai dviem valandom vėliau nei buvo leista.

– Nieko tada nenutiko. Jau prieš dvidešimt metų aiškinausi.

– O aš tavim vis dar netikiu. Viešpatie, prisimenu, kaip sėdėjau lovoj smaksodama į laikrodį ir klausdama savęs, kuo, po galais, tas nervingas paniurėlis sužavėjo Mariją?

– Jam tebuvo šešiolika, jo alkoholikas tėvas kaip tik skyrėsi su motina. Jam reikėjo išsikalbėti.

– Bet svarbiausia, – kalba toliau Milė, lyg nė negirdėdama Marijos žodžių, – kad visai neseniai ir vėl varčiausi lovoje žiūrėdama į laikrodį ir spėliodama, kokio galo Marija apsistojo su Ijenu Flečeriu? O tu grįžai namo ir veide toji įsimintina išraiška.

Marija vypteli ir nusisuka.

– Jokios išraiškos nėra.

– Dar ir kokia. Ir man ji sako, kad jau per vėlu stengtis tave atplėšti nuo bedugnės krašto. – Ji palaukia, kol Marija vėl atsisuka, ir atsargiai, švelniai klausia: – Na, pasakyk, koks buvo kritimas?

Suvokus, kad motina įžvalgumu nenusileidžia jai pačiai, užlieja ramybė. Atminty iškyla akimirkos, kai prabusdavo vidury nakties tik kelios sekundės prieš Vilties verksmui sudraskant tamsą arba kai vos pažvelgusi į dukters veidą perprasdavo melą. Tokia jau motinystė – patinka ar ne, bet turėdama vaikų išsiugdai šeštą jausmą – kiekviena ląstele jauti jų džiaugsmą, jų nesėkmes ir širdį nusmelkia, jei kas nors juos įskaudina.

– Greitas. – Marija atsidūsta. – Ir plačiai atmerktomis akimis.

Milė ištiesia rankas ir Marija krinta į glėbį – kaip vaikystėje širdį palengvina. Pasakoja motinai apie Ijeną, apie susitikimą lėktuve, kad Ijenas jos nesekė, nors iš pradžių tik tai buvo įsikalusi galvon, ir kad jis visai ne toks žmogus, koks stengiasi atrodyti. Nupasakoja vakarus verandoje Vilčiai užmigus, kur juodu sėdėdavo kartais kalbėdamiesi, o kartais tiesiog leisdami nakčiai apgaubti pečius. Nieko nesako apie Ijeno brolį, nei apie tai, ką Viltis galėjo ar negalėjo jam padaryti. Nepasakoja, kaip jautėsi glausdamasi prie Ijeno, apie karštį, išpylusį nuo galvos iki kojų, nei to, kaip jis net užmigęs nenorėjo paleisti jos rankos, lyg bijotų, kad ji nedingtų.

Milės garbei reikia pripažinti, kad ji nevaidina nustebusios ir neklausinėja, ar jiedvi čia kalba apie tą patį Ijeną Flečerį. Tik laiko Mariją apkabinusi ir leidžia išsikalbėti.

– Jei jau taip nutiko, kaip viskas dabar? – atsargiai paklausia pabaigoje.

Marija žvilgteli pro perregimas užuolaidas į išsibarsčiusias švieseles, patraukusias mamos dėmesį.

– Jis tenai, o aš – čia, – atsako liūdnai šypsodamasi. – Viskas kaip seniau.

Prabudusi vidury nakties Viltis kai kada išgirsta krebždesį po lova, gal gyvatė arba jūrų pabaisa, o gal mažutėliai riesti žiurkių nagučiai. Apima noras nusimesti antklodes ir bėgti į mamos miegamąjį, bet tada reikėtų atsistoti ant grindų ir tas nežinia kas, kur krebžda po lova, visai lengvai galėtų apsivyti koją ir suėsti ją smailiais aštriais dantimis nespėjus nė koridoriaus pasiekti.

Šiąnakt Viltis prabunda neabejodama, kad pabaisa čia pat, ir klykia.

Į kambarį įpuola mama.

– Kas nutiko?

– Jie kanda! – šaukia Viltis. – Tie, kur gyvena po lova! – Tačiau išrėkus baimę pasaulis grįžta į savo vėžes, keisti juodi šešėliai virsta lempomis, spintelėmis ir kitais pažįstamais daiktais. Ji žvilgteli į rankas, vis dar gniaužiančias antklodę, netoli krumplių užklijuoti pleistriukai, po jais – mažutės skylutės. Jų nebeskauda. Ir kraujas nebebėga. Tik trupučiuką dilgsi, lyg šuniukas baksnotų šlapia nosimi.

– Nusiraminai?

Viltis linkteli.

– Tai einu miegoti.

Bet Viltis nenori, kad mama išeitų. Nori, kad sėdėtų čia, ant lovos krašto, ir galvotų tik apie ją.

– Oi! – šūkteli nespėjusi nė pagalvoti, gniauždama kairę ranką.

Mama kaipmat atsisuka.

– Kas? Kas nutiko?

– Ranką skauda, – meluoja Viltis. – Labai skauda, lyg adata durtų.

– Čia? – klausia mama spustelėdama.

Neskauda visiškai. Netgi malonu.

– Taip, – verkšlena Viltis. – Oi!

Mama įsirango į lovą, apkabina Viltį.

– Pamėgink užmigti, – sako ir pati užsimerkia.

Ir šypsodamasi tamsoje Viltis užmiega.

1999 metų spalio 28-oji

Motina čia pasilikusi tikriausiai rijo lyg slibinas.

Niekaip kitaip nepaaiškinsi, kodėl maisto namie nelikę nė trupinio. Išvykdama savaitei ji spėjo, kad pienas ir vaisiai gali sugesti, bet nebėra ir duonos, netgi riešutų sviesto stiklainis tuščias.

– Viešpatie, mam, – sako Marija žiūrėdama, kaip Viltis knebinėja sausus pūstus ryžius dubenėlyje. – Ar vakarėlį rengei?

Milė įsižeidusi šnirpšteli.

– Tai štai kokio dėkingumo sulaukiau už namų priežiūrą?

– Tikėjausi, kad papildysi maisto atsargas, daugiau nieko. Savo pačios labui.

Milė išverčia akis.

– Aha, o tie maitvanagiai turbūt mandagiai būtų mosavę man važiuojant pro šalį.

– Jei tave būtų užpuolę, kaipmat būtum davusi grąžos. – Pasičiupusi rankinę Marija drožia prie durų. – Greitai grįšiu.

Bet ne taip lengva išvengti žurnalistų, kaip Marija tikėjosi. Stumdamasi keliuku vėžlio greičiu, ji vos nesuvažinėja žmogaus, tiesiai priešais automobilį išstūmusio dukrelę neįgaliosios vežimėlyje. Policijos lyg nebūtų – šimtai rankų bilsnoja į langus, šonus, į bagažinę. Viešpatie, atsidūsėja Marija, priblokšta tokios daugybės žmonių, ir už kokio ketvirčio mylios nuo namų džiaugdamasi spusteli greičiau.

Ji tikėjosi, jei automobilyje nebus Vilties, galbūt pavyks išvengti persekiotojų, bet važiuojant į gretimo miestelio maisto parduotuvę iš paskos seka trys automobiliai. Vis žvilgčiodama į juos veidrodėlyje, ji tyčia suka aplinkinėmis gatvėmis, viliasi juos atsiliksiant nepasiekus kelionės tikslo. Išvažiuojant iš Niu Kanaano, dviejų jau nematyti. Trečiasis įvažiuoja kartu į aikštelę, bet pasuka priešinga kryptimi, tad Marija suglumus pamano, kad čia ne persekiotojas žurnalistas, o koks kaimynas ar šiaip miestelėnas.

Parduotuvėje ji vaikšto nuleista galva, kraunasi melionus, salotas ir bandeles nežiūrėdama į kitus pirkėjus. Sukinėjasi tarpueiliais niūriai pasiryžusi prie kasų nebūti atpažinta. Bet vos įeina į šaldytų produktų skyrių, kažkieno ranka čiumpa jai už riešo ir nusitempia už aukštos ledų vitrinos.

– Ijenai.

Jis vilki nudriskusiais flaneliniais marškiniais ir džinsais, ant veido užsmaukta beisbolo kepuraitė. Nesiskutęs. Marija paliečia jo skruostą.

– Čia maskuotė?

Ijeno ranka nuo riešo kyla jai iki peties.

– Norėjau sužinoti, kaip sekėsi teisme.

Marijos krūtinėje užgęsta mažutė švieselė.

– A.

– Dar norėjau pamatyti tave. – Ijeno pirštai švelniai glosto glotnią žasto odą. – Negalėjau nurimti.

Ji pakelia akis.

– Po penkių savaičių grįšim pas teisėją.

Iš po kepurės snapelio vos matyti jo akys – Arkties dangaus vaiskumas, o žvilgsnis toks įdėmus, kad ji pasijunta lyg persmeigta plaštakė.

Iš už kampo išnyra pirkėja, abipus jos vežimėlio, lyg kokie doko plūdurai, kabo dvyniai. Reikšmingai juodu nužvelgusi moteris traukia toliau.

– Negalim čia stovėti, – sako Ijenas. – Kurį nors iš mūsų gali atpažinti. – Bet pats, užuot pajudėjęs, glosto pirštais jai pasmakrę, o ji išsiriečia lyg katė.

Ir taip pat netikėtai jis traukiasi.

– Padarysiu viską, ką tik galiu, kad Viltis liktų su tavim.

– Tai galima pasiekti tik vieninteliu būdu – įtikinus teisėją, kad jos gyvenimas teka daugmaž įprastai, – ramiai sako ji. – Taigi, Ijenai, geriausia, ką tu gali, tai išvykti. – Ji dar kartą, vieną vienintelį, žvilgteli į jį, dar kartą paliečia jo ranką. – Tai geriausia Vilčiai, bet ne man. – Paskui suspaudžia vežimėlio rankeną ir plazdančia širdimi eina tolyn, tačiau veidas griežtas, lyg Ijeno niekad nė akyse nebūtų regėjusi.

Telefonas suskamba, kai Marija jau snaudžia. Sustirusi siekia ragelio vildamasi, kad tai Ijenas, ir tik tada susizgrimba, kad, dar nė neaplankius sapnui, Ijenas jame jau šmėžuoja.

– Džiaugiuosi, kad vis dar atsiliepiat telefonu.

– Tėvas Makridis, – ištaria Marija sėsdamasi lovoje. – Ar ne per vėlu?

Jis juokiasi.

– Ne per vėlu kam?

– Skambinti.

Minutės tyla.

– Jau įsitikinau, kad skambinti niekada nevėlu. Per vėlu bus, kai skambins laidotuvių varpai.

Ji nuleidžia kojas ant žemės ir lanksto viršutinę antklodę.

– Ir vėl iškraipėt mano žodžius.

– Tikit ar ne, bet aš už jus meldžiausi, – tyliai prisipažįsta tėvas Makridis. – Kad pasiėmusi Viltį galėtumėt išvykti.

– Naujienos jus pasiekia kiek pavėlavusios.

– Gali būti, gali būti. Todėl ir norėjau su jumis pasikalbėti. Šiandien jūsų motina su malonumu išmetė už durų mano kolegą, tenorėjusį susipažinti su Viltimi.

– Mano dukra nėra Katalikų bažnyčios bandomasis triušis, tėve, – su kartėliu sako Marija. – Pasakykit kolegai, kad važiuotų namo.

– Negaliu. Tai jo darbas. Jeigu Viltis ima tvirtinti dalykus, prasilenkiančius su dviem tūkstančiais metų mokymo, tai reikia įvertinti.

Marija prisimena seną mįslę – ar miške virstantis medis sukelia triukšmą, jeigu nieko šalia nėra ir niekas negirdi?7 Jeigu nieko nenori žinoti apie religiją, ar turi teisę išmesti ją už durų?

– Žinau, jūs nieko nenorit apie tai girdėti, – kalba tėvas Makridis, – bet padarytumėt man didelę paslaugą, jeigu leistumėt Vilčiai pasikalbėti su tėvu Rampiniu.

Prie jos namų būriuojasi visokio plauko krikščionių. Ji jų nekvietė ir, be abejo, norėtų, kad jie dingtų.

Teisėjas pažymėtų pliusiuką, jeigu pavyktų jų atsikratyti.

Paprasčiausias būdas būtų, jeigu jie tiesiai iš savo Bažnyčios tarnų lūpų išgirstų, kad Viltis visai ne ta, kuo jie ją laiko.

Bet vėlgi: tada reikėtų sutrikdyti Vilties ramybę, ir kažin ar Marija to nori – net dėl didesnio gėrio.

– Mudvi su Viltimi jums nieko neskolingos. Mes nesam katalikės.

– Tiesą pasakius, – atsako tėvas Makridis, – nebuvo ir Jėzus.

Marija vėl grimzta į pagalvę, ši apgaubia skruostus. Ir galvoja apie tuos tyloje krintančius miško medžius, kai niekas nestovi šalia, kol vieną dieną ateina žmogus ir apstulbsta: nėra viso miško.

1999 metų spalio 29-oji

Tėvas Rampinis žino begalę būdų, kaip pravirkdyti statulą, ir nė vienas iš jų neturi nieko bendra su Jėzumi. Galima patrinti marmurinį veidą kalcio chloridu, oras kondensuosis ir drėgmė atrodys kaip ašaros. Galima įsprausti į akis nedidelių šaldytų taukų kamuoliukų ir šie, atšilę iki kambario temperatūros, ims tirpti. Jei moki atitraukti žiūrovų dėmesį ir kliaujiesi rankų miklumu, statulą gali suvilgyti paprasčiausia kempine. Jis yra matęs netikrų stebukladarių rankovėse paslėptų kraujo pūslelių – tariamos stigmos atsiverdavo vos kryptelėjus riešą. Matė sidabrinius rožinius virstant auksiniais – įprasta moksliškai paaiškinama metalų reakcija.

Ką jam sako nuojauta? Kad Viltis Vait nusišneka.

Iš pradžių atrodė, kad bus nesunku atskleisti vaiko apgaules. Šiek tiek gudriai paklausinėti, mergaitė ašarodama prisipažins ir jis galės iki vakarienės grįžti į seminariją. Bet kuo daugiau sužino apie Viltį Vait, tuo sunkiau išmesti ją iš galvos.

Vakar jis pasikalbėjo su dauguma žurnalistų, įsikūrusių prie mergaitės namų, galbūt pavyks atskleisti kokį slaptą sandėrį, kokią intrigą motinos, norinčios prastumti dukrą į madingiausias laidas. Istorija liudija, kad tikrieji pranašai neieško naudos – nei pinigų, nei aplinkinių pagarbos, nei patogumų. Jeigu jis būtų pastebėjęs bent menkiausią mėginimą pritraukti spaudą, tą pačią popietę jau būtų buvęs pakeliui į Masačusetsą.

Na gerai, vaidindama regėtoją ji nesiekia nei šlovės, nei turtų. Bet nebuvo ir jokio apčiuopiamo tariamų Vilties Vait regėjimų įrodymo – kaip antai gydantis šaltinis Lurde arba anaiptol ne žmogaus rankų darbo Mergelės paveikslas, įduotas palaimintajam Chuanui Diegui ir po keturių šimtų metų vis dar tebekabantis Meksike. Taip jis ir pasakė tėvui Makridžiui, o šis – koks siutinantis tipas! – nė akių nepakėlė nuo rašomo pamokslo.

– Jūs pamiršot, – tepasakė jis, – kad ji gali gydyti.

Tą rytą tėvas Makridis palydėjo jį į ligoninę. Kol parapijos kunigas lankė savo aveles, sveikstančias įvairiuose skyriuose, tėvas Rampinis kelias valandas skaitė Milės Epštein ligos istoriją – jokių aiškių išvadų. Mediciniškai toji moteris buvo mirusi. O dabar ji gyvų gyviausia ir drasko jam akis. Nors ir sklando gandai, kad tai Viltis ją palietė ir grąžino į gyvenimą, – tas rankų uždėjimas šiek tiek įtartinas.

Vienintelis būdas įrodyti, kad Viltis meluoja per visą pilvą, būtų pasikalbėti su ja akis į akį. Tai jis šiandien ir padarys. Tėvas Rampinis nusprendė pulti trimis kryptims. Pirma, jis susiaurins tos moteriškos vizijos apibrėžimą – galbūt Marija, bet jokiu būdu ne Dievas. Antra, įrodys, kad regėjimas nepatikimas. Ir galiausiai, apžiūrėjęs tariamas stigmas, nustatys, kodėl jos netikros.

Tėvas Makridis paprašo patylėti, kol supažindins jį su Marija Vait, bet tėvas Rampinis sutinka tik iš profesinio mandagumo.

– Jei palauktumėt čia, – sako moteris, – atvesčiau jums Viltį.

Tėvas Makridis paprašo leidimo pasinaudoti tualetu – Viešpats mato, per pusryčius jis suryja tiek dešrelių, kad jos arklį iš koto išverstų, ką jau kalbėti apie nuosavus vidurius, – o tuo metu Rampinis tingiai dairosi aplink. Kaip kaimo namas visai neblogai sutvarkytas, lubų sijos tiesios ir kruopščiai nušveistos, grindys išblizgintos, senoviniu stilium nudažyti baldai skrupulingai priderinti prie aksominių sienų apmušalų raštų. Labiau primena paveikslėlį iš žurnalo Country Home, tiktai čia akį rėžia aiškūs gyvų žmonių buvimo įrodymai: tarp dekoratyvinių bananų dubenyje įsprausta Barbė, ant laiptų turėklo bumbulo lyg kepuraitė pamauta vaikiška pirštinė. Bet nėra nei verbų, nei už veidrodžių užkištų kryželių, nei šventintų žvakių ant stalo – išvis jokių religingumo požymių.

Ant laiptų pasigirsta žingsniai, ir kunigas atsitiesia pasirengęs žvilgsniu nutrenkti eretikę.

Viltis čiūžtelėjusi sustoja per kelias pėdas nuo jo ir nusišypso. Priekyje trūksta danties.

– Labas, – sako ji. – Ar jūs tėvas Rampimpis?

Marijos veidas tirštai išrausta.

– Viltie!

– Rampinis, – pataiso jis. – Tėvas Rampinis.

Tarpduryje juokdamasis išdygsta parapijos kunigėlis.

– Geriau vadink tiesiog tėvu ir tiks.

– Gerai. – Viltis paima Rampinį už rankos ir trūkteli prie laiptų. Jis iškart pajunta du dalykus – per ranką brūkštelint šiurkštų pleistrą ir nepaprastą tos mergaitės žavesį susidūrus žvilgsniams. Primena jam vaikystę ir pirmąjį sniegą, užklojusį tėvų sodybą Ajovoje – žėrintį ir skaisčiai baltą, kad neįmanoma atplėšti akių. – Eikš, – sako ji, – turbūt nori pažaisti.

Tėvas Makridis suneria ant krūtinės rankas.

– Aš palauksiu čia. Išgersim kavos su tavo mama.

Iš motinos išraiškos tėvui Rampiniui aišku, kad pokalbyje tikėjosi dalyvauti ir ji. Ką gi, gerai. Be jos bus lengviau išgauti tiesą.

Viltis nusiveda jį į savo kambarį, atsisėda pačiame viduryje ant grindų ir pasiima skudurinukę Madleną su keičiamais drabužėliais. Išsitraukęs užrašų knygutę, jis brūkšteli keletą pastabų. Jei tiksliai prisimena, Madlena – parapijos mokyklos mokinė. Gali būti, kad šioji tariamai nieko apie religiją neišmananti mergaitė žino daugiau, negu žmonės mano.

– Apvilkti ją slidinėjimo kostiumu, – klausia Viltis, – ar vakarine suknia?

Jis taip seniai nežaidė su vaiku – nuo to laiko, kai ėmėsi demaskuoti eretikus ir apgavikus ir rašyti ilgas disertacijas iš savo atradimų, – kad akimirką sutrinka. Kadaise jam visai neblogai sekdavosi. Bet jis jau visiškai kitas žmogus.

– Labiau norėčiau pažaisti su kita tavo drauge.

Viltis užsičiaupia.

– Nenoriu apie ją kalbėtis.

– Kodėl?

– Todėl, – atšauna ji ir sugrūda Madlenos koją į kelnių kišką.

Nagi nagi, nustebęs pamano tėvas Rampinis. Regėtojos, paprastai be perstojo plepančios apie savo vizijas, dažniausiai meluoja. O iš tikrų regėtojų žodžius tenka traukte traukti.

– Galvą guldau, kad Ji labai graži, – nepasiduoda tėvas.

Viltis žvilgteli iš po tankių blakstienų.

– Pažįsti Ją?

– Dirbu tokioje vietoje, kur labai daug mokoma ir daug sužinoma apie Dievą. Todėl labai norėjau su tavim pasikalbėti, kad palygintume, ką žinome. Ar tavo draugė turi vardą?

Viltis prunkšteli.

– Na ir pasakei. Ji – Dievas.

– Čia tavo draugė pasakė. Ji pasakė tau: „Aš esu Dievas.“

– Ne. – Viltis apauna lėlei batuką. – Ji pasakė: „Aš esu tavo Dievas.“

Šitai jis irgi užsirašo.

– Ar Ji ateina visada, kai tau jos reikia?

– Turbūt.

– O dabar gali ateiti?

Viltis žvilgteli per petį.

– Ji nenori.

Kad ir kaip kvailai jausdamasis, ten įsmeigia akis ir Rampinis. Nieko.

– Ar Ji vilki žydra suknele? – Jis ieško žodžio pavadinti Marijos mantijai, kurį suprastų septynmetė. – Su gobtuvu?

– Kaip lietpaltis?

– Taip!

– Ne. Ji visada vilki vienodai. Rudas sijonas ir palaidinukė, bet viskas iš vieno gabalo, visai kaip drabužiai, kur per filmus rodo iš senų laikų. Jos plaukai rudi, iki čia. – Viltis paliečia pečius. – Ir dar turi tokius batus, su kokiais galima lakstyti prie jūros ir netgi bristi į vandenį, o mama niekada nepyksta. Tokius su lipukais.

– Sandalus?

– Aha, tik be lipukų ir vėmalų spalvos.

– Neabejoju, kad prieš pirmąkart pasirodant šiai draugei, tu labai norėjai, kad ji ateitų.

Bet Viltis neatsako. Ji rausiasi sieninėje spintoje ir grįžta nešina elektrine mozaika dėžutėje. Tėvui Rampiniui nusmelkia širdį – jis prisimena: lygiai tokį pat žaidimą dovanojo sūnui gerokai prieš savo šventimus. Negi jau tiek metų prabėgo?

Viltis smalsiai žiūri į jį.

– Leisiu tau sukišti geltonus.

Rampinis nusipurto pašalines mintis.

– Tai… prašai, kad ji ateitų?

– Kiekvieną naktį.

Tėvas Rampinis yra matęs begales tariamų regėtojų, todėl gali palyginti. Paprastai dievobaimingi žmonės, kurie nuolatos meldžiasi trokšdami pamatyti Jėzų ir staiga Jį išvystantys, būna tiesiog prietrankos. Kad ir kaip būtų gaila, tokia buvo ir miela pagyvenus vienuolė iš Medfordo, kurios atvejį įvertinti jis neseniai buvo pasiųstas. Nepalyginsi su Fatimos vaikučiais, kurie prieš pasirodant Marijai paprasčiausiai ganė avis. Arba su šventąja Bernadeta, netoli šiukšlyno rinkusia malkas, kai pasirodė Mūsų Motina.

Dangiškos vizijos iš dangaus nusileidžia nelaukiamos. Tačiau, prisipažįsta Viltis, ji prašiusi regėjimo, o tai jau galima palaikyti religingumu.

– Labai norėjau draugės, – kalba toliau Viltis. – Taigi kiekvieną naktį pasakydavau norą žvaigždelei. O tada atėjo Ji.

Prieš užrašydamas pastabą tėvas dvejoja. Trokšti draugės visai ne tas pat, kaip melsti stebuklingo pasirodymo, tačiau yra buvę regėtojų vaikų, žaidusių Viešpaties pievose. Šventasis Hermanas Juozapas išdykavo su Marija ir vaikeliu Jėzumi, šventajai Julijonai Falkonieri Jėzus davė gėlių vainiką.

Žvilgsnis užkliūva už Vilties rankų, rankiojančių plastikines mozaikos vinutes ir kaišiojančių į skylutes lentelėje.

– Girdėjau, kad susižeidei.

Ji tuojau pat slepia rankas už nugaros.

– Nebenoriu kalbėtis.

– Kodėl? Dėl to, kad paklausiau apie rankas?

– Paskui šaipysies, – sušnabžda ji.

– Prisipažinsiu, – švelniai sako tėvas Rampinis, – esu matęs žmonių su tokiomis žaizdomis.

– Tikrai? – Viltis susidomi.

– Jeigu leistum man pasižiūrėti, pasakyčiau, ar jos tokios pat, ar kitokios.

Ji padeda vieną ranką ant grindų ir jo pusėn atgniaužia pirštukus, lyg rožės lapelius. Kita ranka nulupa pleistrą. Delno viduryje nedidelė skylutė. Oda aplinkui neišdraskyta, lygutėlė, nėra ir patinimų kaip pas Pranciškų Asyžietį, lyg pro odą kyšotų vinys.

– Ar skauda? – klausia Rampinis.

– Dabar ne.

– O kai rankos kraujuoja, – lėtai klausia jis, – ar kartais galvoji apie Jėzų?

Viltis susiraukia.

– Nepažįstu dėdės Jėzaus.

– Tai Dievo vardas, – paaiškina kunigas.

– Visai ne.

Septynmečiai kartais kalba tiesmukai. Ar Viltis dabar tvirtina, kad Dievas jai pasakė nesąs Jėzus? Gal Jis paprasčiausiai visai nepasisakė vardo? Gal šis regėjimas toli gražu ne dieviškos kilmės, o šėtoniškos?

Rampinis norėtų daugiau paklausinėti apie Dievo vardą – kaip žaidime, kol galų gale atspėji. Ne Marija ir ne Jėzus. Belzebubas? Jahvė? Alachas? Bet išgirsta save sakant:

– Gal galėtum pasakyti, kaip jautiesi kalbėdama su Dievu?

Viltis nuduria akis į sterblę ir tyli. Žiūrėdamas į ją tėvas Rampinis prisimena laikus, kai pirmąkart pamatė sūnų. Prisimena, kaip Anai supant kūdikį jo pirštukai slydo motinos krūtine. Ir nors asketinė teologija teigia, kad jausmai nėra svarbiausia, kad kunigas arčiausiai Dievo būna aukodamas Mišias ir teikdamas sakramentus, dabar jis ne tai prisimena. Pilnatvę širdyje, plūstantį visu kūnu dieviškumą per penkiasdešimt trejus savo gyvenimo metus jis tėra pajutęs du kartus. Pirmą kartą – žiūrėdamas į ką tik pagimdžiusią žmoną. Paskui dar kartą po šešerių metų, kai per automobilio avariją žuvus jo šeimai Šventoji Dvasia apgaubė jį tarsi sniego audra ir numaldė slegiantį sielvartą – vietoj jo suteikė atleidimą.

Tik po kurio laiko tėvas Rampinis pamato, kad Viltis, pasiėmusi nedidelę mozaikos vinutę, raudonąją, įspaudė ją į skylutę rankoje. Ji styro išlindusi iš žaizdos. Bet ši neatsiveria, nors Viltis gniaužo kumštį, kol vinutė iškrinta. Tada ji įjungia mozaiką ir tėvui Rampiniui užgniaužia kvapą žėrintis gėlės žiedas.

– Kai Ji kalba, jaučiu štai čia, – sako Viltis ir kumštuku stukteli jam į krūtinę.

Tėvas Rampinis seniai žino, kad jo pasaulį skeptikai paneigtų, tačiau jam katalikybė – ypač jos teologija – tapo logikos kupinu prieglobsčiu. Pasaulis neturi prasmės – kaip kitaip paaiškintum, kodėl girtas vairuotojas, tą naktį pralenkęs šimtą kitų automobilių, pasirinko suknežinti kaip tik jo šeimą? Religija su visu savo dieviškumu, tvarka, išganymu tiesiogine prasme išgelbėjo Rampinį.

Tualete jis paleidžia į kriauklę šaltą vandenį ir apsišlaksto veidą. Nusišluostęs pakelia akis į spintelės duryse įstatytą veidrodį ir sudvejoja. Ką reikės pasakyti apie Viltį Vait? Viena vertus – palaimintosios kuklumas, ji nieko negauna iš savo regėjimų, tik prastą šlovę, kurios, regis, visai nenori. Kita vertus, ji skleidžia ereziją.

Jis svarsto argumentus už ir prieš. Gal ir ne visai patikimas atvejis, bet stigmos, ko gero, tikros.

Viltis Vait išties regi kažką, ko dar niekas nėra regėjęs. Formaliai Dievas nėra vyras. Betgi tai nereiškia, kad Jis – moteris.

Rampinis vėl atsisėda ant unitazo dangčio ir abejingai spokso į vonioje suverstas nuogas barbes. Viltis Vait, iš šalies pažiūrėjus, – pati paprasčiausia pasaulietė. Mergaitės gyvenime maldai vietos nėra. Tikriausiai nė „Sveika Marijos“ neatskirtų nuo Ištikimybės priesaikos. Bet jos naudai liudija tai, kad pripažinti regėtojai, kaip Fatimos vaikai ir šventoji Bernadeta, taip pat nebuvo patys tinkamiausi kandidatai.

Tačiau jie bent jau buvo krikščionys.

Rampinis atsidūsta. Tėvas Makridis teisus – Viltis Vait iš tiesų įdomi. Bet, nelaimei, pats regėjimas visai nedaro gero įspūdžio. Ji kalba tokius dalykus, kurie nė iš tolo negali būti tiesa.

Tėvas Rampinis atidaro tualeto duris ir grįžta į vestibiulį jau apsisprendęs. Tačiau sulig kiekvienu žingsniu galvoja apie šešiolikto šimtmečio šventuosius, nuolat šmeižtus ir niekintus už jų radikalius įsitikinimus. Apie šventuosius, kuriems, kai baigėsi visi persekiojimai, padarius autopsiją širdyje buvo rasti labai panašūs į Jėzaus vardo raides randai.

Malkolmas Mecas apžiūri apdaužytą hondą, priklausančią Leisei Rodriges, vienai iš daugybės puikių, privačių detektyvų, kuriuos pagalbon jo kontora šaukiasi jau ne vienus metus. Ant prietaisų skydelio dvipuse lipnia juosta priklijuota nedidukė Marijos statulėlė.

– Puikiai atrodo.

– Ai, niekada negali žinoti, kas žvilgtelės automobilin, – gūžteli pečiais Leisė.

– Iš visko, ką girdėjau, atrodo, kad automobilį teks pasistatyti už kokios mylios. Vėliau susisieksim?

– Šią popietę, kai nuvažiuosiu. Ir paskui dukart per dieną.

Mecas parimsta ant surūdijusio automobilio gaubto.

– Turbūt nereikia nė priminti, kaip svarbu iškapstyti visus nešvarius motinos baltinius.

Leisė prisidega cigaretę, pasiūlo vieną ir Mecui, bet tas papurto galvą.

– Turėtų būti nesunku. – Ji išpučia dūmą. – Juk buvo uždaryta į psichiatrijos ligoninę.

– Visa bėda, kad įstatymo pagrindas yra nuosavybė, o kol kas vaikas vis dar gyvena su motina. Noriu žinoti, ar ji laiku guldo mergaitę miegoti, ar neperka maisto su draudžiamais dažikliais, ar nekalba mobiliuoju per arti vonios, kai vaikas maudosi. Noriu žinoti, kokį velnią ji pliurpia visiems kunigams ir rabinams, kai tie pas ją lankosi.

– Bus padaryta.

– Tik jokių neleistinų veiksmų, kurių negalėčiau panaudoti teisme. Jokių persirenginėjimų santechniko padėjėja ir vamzdžių tikrinimo vien tam, kad iškastum įrodymą be teismo orderio.

– Tik kartelį padariau klaidą, – susinervinusi atšauna Leisė. – Negi dabar amžinai mane graušit?

– Gal. – Mecas paploja jai per petį. – Eik dirbti.

Pažiūrėjęs į gatve neriančią jos hondą, advokatas patraukia į pastatą, kur įsikūrusi jo kontora. Akys užkliūva už akmeninės plokštės su iškaltu jo vardu. Stiklo ir chromo durys atsiveria pačios, tarsi būtų laukusios.

Marija slepiasi rūsyje, savo dirbtuvėje. Pasiima plonytį klevo medienos lakštą, padirbins iš jo virtuvinį staliuką, bet niekaip nesusikaupia ir darbas nesiseka. Nusivylusi prisėda šalia nebaigto namuko ir pasideda ant rankų galvą.

Žiūri į mažutėlaitę vonios kambario įrangą, pušines grindis miegamuosiuose ir vis dar pravirą virtuvės spintelę. Ir nežiūrėdama mato slapčiausius namo kampelius.

Tai štai kaip jautiesi, galvoja ji, būdamas Dievas.

Ji kurį laiką galvoja apie mažas mergaites, tokia lengva ranka žaidžiančias dievybes – pagal savo norus rikiuojančias lėlių šeimas nameliuose. Marija žvilgteli į lubas ir kurį laiką svarsto, ar ir su jomis Dievas elgiasi taip pat.

Staiga prisimena, kodėl vaikystėje savo namelių neapgyvendindavo lėlėmis. Tik neapsižiūrėk, ir žaislinis šuo jau nuvirto prie durų ar žaislinis kūdikis nuriedėjo laiptais. O žaislinė motina, nespėjus nė mirktelėti, jau guli ant lovos įsikniaubusi į pagalvę, ir Marija neatsikrato jausmo, kad toji raudojo visą naktį jai pačiai miegant. Tuomet jausdavosi kalta – kad negali vienu metu žaisti su visomis lėlėmis iš karto, negali visomis jomis pasirūpinti. Būti Dievu anaiptol nelinksma – turi padėti, paguosti, nuraminti, nors žinai, kad neįmanoma visų išgelbėti.

Todėl užaugusi ji stato lėlių namus be lėlių, namus, kuriuose baldai uždaryti kambariuose ir priklijuoti, namus, kur nėra vietos atsitiktinumui. Vis dėlto Marija suvokia, kad pasislėpti nepavyks.

Poveikis, atsakomybė, budrumas. Tiesą pasakius, būti motina beveik tas pat.

Katalikų bažnyčios Mančesterio vyskupija

1999 metų spalio 29-oji; Mančesteris, Naujasis Hampšyras

Jo Ekscelencija Mančesterio vyskupas išplatino kunigams, vienuoliams ir pasauliečiams perspėjimą dėl Niu Kanaane gyvenančios Vilties Vait, tvirtinančios, esą ji patiria dangiškų apreiškimų.

Vyskupija, dėmesingai ir kruopščiai ištyrusi reikalą, nustatė, kad Vilties Vait tvirtinimai nepagrįsti. Mūsų pareiga pabrėžti didžiausią dogmatinę klaidą – tvirtinimą, kad Kristus galįs būti moteris arba motina.

Dievo-Motinos draugija, pirmoji pagarsinusi Vilties Vait žinią pamokslaudama ir dalydama lankstinukus, skleidžia su Katalikų bažnyčios dogmomis nesuderinamą mokymą, į jį neverta kreipti dėmesio.

Tą vakarą, kai Dievo-Motinos draugija išgirsta oficialų vyskupo Endriuso perspėjimą, kuriame jis pasmerkia Viltį Vait, moterys puola dalyti obuolių. Iš artimiausio vaismedžių ūkio nusipirkusios daugiau kaip tris šimtus ‘Jonagold’ veislės obuolių, jos kviečia žmones atsikąsti vyrų religijos mito.

– Edeno sodas tebuvo pradžia, – šaukia jos. – Ne Ieva kalta dėl nuopuolio.

Moteris, tapusi jų lydere, Merė Ana Nait, braunasi per minią ir spaudžia visiems rankas. Ji puikiai supranta, kad šis judėjimas nėra nei toks naujas, nei toks radikalus, kaip atrodo žmonėms. Dar prieš dvidešimt metų studijuodama Bostono koledže ji susipažino su Mere Deli, kuri, pareiškusi, kad Katalikų bažnyčia skersai išilgai seksistinė, nuo šios nusigręžė. Bet Anai pernelyg patinka katalikybė, kad jos atsisakytų. Tegul vieną dieną, – dažnai meldžia ji, – Bažnyčioje atsiranda vietos ir man.

O tada ji išgirsta apie Viltį Vait.

Dabar ji stovi ant apverstos obuolių dėžės, o aplinkui susibūrusi jos armija mojuoja obuolių graužtukais. Užsisegusi striukę ji slepia trumparankovius marškinėlius su provokuojančiu užrašu: MANO DEIVĖ PAGIMDĖ JŪSŲ DIEVĄ.

– Ponios, – šaukia Merė Ana, – mes turim pastoracinį vyskupo laišką. – Iš kišenės ji išsitraukia žiebtuvėlį. – Ir štai mūsų atsakymas. – Ji plačiu mostu padega oficialaus rašto kampą, paskui laiko, kol sudega iki pat pirštų galiukų.

Moterų minia pakili džiūgauja, o Merė Ana šypsosi. Tegu Mančesterio vyskupija sau galvoja, kad moterų pulkelis vėdina apatinius sijonus, tegu tas pasipūtęs senis vyskupas rašo perspėjimus, kol pamėlynuos – yra kai kas, į ką jo ekscelencija neatkreipė dėmesio. Dievo-Motinos draugija vis dar turi Viltį Vait. O dvi atstovės jau vyksta į Vatikaną pareikšti oficialaus protesto.

Viena ranka Marija valosi dantis, kita maigo televizoriaus pultelį rinkdamasi tarp vėlyvo vakaro kanalų, tik staiga pamato Petros Saganovos veidą… prie savo pačios namų.

– Laida „Holivudas šįvakar!“ atskleidė naujų aplinkybių, susijusių su Vilties Vait tema. Netikėtai Niu Kanaane pasirodęs mergaitės tėvas Kolinas Vaitas ketina per teismą pasiekti, kad dukra gyventų su juo.

Į kambarį įlekia Milė vienais naktiniais ir kremu išteptu veidu.

– Negi ketini žiūrėti?

Ekrane pasirodo teismo rūmai ir Kolinas su savo advokatu, iš visų pusių į juos tiesiami mikrofonai, abu vyrai susigūžę nuo šalto vėjo.

– Tai tragedija, – sako kameroms Kolinas. – Mergaitės negalima šitaip auginti… – balsas užlūžta, lyg nebepajėgtų kalbėti.

– Na ir įsivirkavo, – pareiškia Milė. – Ką jis čia pasisamdė: advokatą ar kokį padlaižį?

Vėl pasirodo Petros Saganovos veidas.

– Malkolmas Mecas, pono Vaito advokatas, tvirtina, kad gyvenant pas Mariją Vait Vilčiai kyla fizinis ir psichologinis pavojus. Mes nenuleisim akių nuo artėjančio teismo proceso. Seksime, kaip rutuliojasi ši istorija. Čia Petra Saganova ir „Holivudas šįvakar!“.

Milė, kaipmat atsidūrusi prie televizoriaus, jį išjungia.

– Nesąmonė. Nė vienas sveiko proto žmogus nepatikės tuo, ką sako Kolinas Vaitas.

Bet Marija papurto galvą ir išspjauna dantų pastą į kriauklę.

– Netiesa. Jie matė jį verkiant dėl dukrelės ir nepamirš šito.

– Tau turi rūpėti tik vieno žmogaus nuomonė – teisėjo. O teisėjai nežiūri šlamšto per kvailus kanalus.

Marija skalauja burną apsimesdama, kad negirdi. Ji spėlioja, ar laidą matė Džoana, Ijenas ir gydytoja Keler. Motina klysta. Netgi to nesiekiant galima patraukti galybės žmonių dėmesį; įrodymas – Viltis. Ji leidžia vandenį, kol išgirsta Milę išeinant iš kambario.

Jis žino, kada galima skambinti, nes pasistatė autobusėlį tiesiai priešais Marijos miegamojo langus. Kai užgęsta šviesa, Ijenas užsimerkia mėgindamas įsivaizduoti jos naktinius ir po vėsiais patalais suglaustas kojas. Tada pasiima mobilųjį telefoną ir skambina žiūrėdamas į du nedidelius langus.

– Įjunk šviesą, – paprašo jis.

– Ijenai?

– Būk gera.

Pasigirsta šiugždėjimas, paskui kambarį užlieja auksinė šviesa. Marijos nematyti, bet jis vaizduojasi ją taip ryškiai, lyg matytų – štai ji sėdasi ir galvodama apie jį vėl ima telefoną.

– Laukiau tavęs, – sako jis.

Marija įsitaiso patogiau – jis tai supranta iš patalų šnarėjimo.

– Ilgai?

– Pernelyg, – atsako Ijenas ir jo balse nuskamba ne vien flirtas – kai kas daugiau.

Parduotuvėje, kai žvelgė į ją nueinančią ir negalėjo sekti iš paskos, jis visiškai prarado savitvardą. Ir regint vaizduotėje jos plaukus, lyg auksas pasklidusius ant pagalvės, kaklą ir peties linkį, lyg dėlionės kibukus, kraujas siūbteli į veidą. Glausdamas arčiau telefoną šnabžda:

– Na, ponia Vait. Tai ar papasakosi man pasaką prieš miegą?

Jis tikisi šypsenos jos balse, bet pasigirsta rauda.

– Ak, Ijenai. Visos laimingos pabaigos pradingo.

– Nesakyk taip. Nuo šios akimirkos iki teismo posėdžio ilgas kelias. – Jis atsistoja trokšdamas, kad ji prieitų prie lango. – Neverk, mieloji, kai manęs nėra šalia.

– Atleisk. Aš, o Viešpatie, ką tu apie mane pagalvosi! Viskas kartu užgriuvo. Vienas košmaras seka kitą.

Jis atsidūsėja.

– Nedarysiu siužeto apie Viltį, Marija. Galiu ir visiškai iš čia išvažiuoti, apsimesti, kad nučiupau kitą istoriją. Bent kol baigsis teismas.

– Nieko nepasieksi. Liks begalės kitų, pasirengusių paversti Viltį kankine. Ar matei „Holivudas šįvakar!“?

– Ne, o ką?

– Kalbėjo Kolinas, apsiverkė ir sakė, kad Viltis negali gyventi tokiomis sąlygomis.

– Marija, jis įjungė žiniasklaidos mašiną. Matyt, jo advokatas gana nuovokus – nutarė išstumti jį į viešumą, sukelti užuojautą. – Jis kiek padvejoja. – Ne tokia ir bloga mintis. Tau irgi reikėtų kreiptis tiesiai į „Holivudas šįvakar!“, pasikviesti juos išklausyti ir kitą pusę. Suteik senutei Petrai išskirtinį interviu.

Marija patyli.

– Negaliu to padaryti, Ijenai.

– Eik jau, dar ir kaip gali. Pamokysiu tave, kaip tas advokatėlis pamokė tavo buvusįjį.

– Ne dėl to. – Jos tylus balsas vos girdėti. – Nenoriu, kad žurnalistai manęs klausinėtų, nenorėčiau jiems kalbėti apie savo praeitį. Netgi tau nesu apie ją pasakojusi.

Jis seniausiai suprato, kad retkarčiais išmintingiausia patylėti. Ijenas prisėda ant gulto autobusėlyje ir laukia, kol Marija papasakos tai, ką pats sužinojo prieš kelias savaites.

– Prieš septynerius metus mėginau nusižudyti ir Kolinas pasiuntė mane gydytis.

– Žinau. – Ijenas prisimena The Boston Globe, sugniaužia širdį.

– Tu… tu žinai?

– Na taip. – Jis stengiasi kalbėti smagiai: – Prieš pasiduodamas tavo nežemiškiems kerams sukau siužetą apie tave ir tavo dukterį.

– Bet… betgi tu nieko nesakei.

– Viešai ne. Ir privačiai ne, nes man tai nepasirodė svarbu. Marija, tu pats sveikiausias žmogus iš mano pažįstamų. Ir padarysiu viską, kad tau tai įrodyčiau, lyg nuo to priklausytų mano gyvybė.

Pagaliau jos balse išgirsta džiaugsmą.

– Ačiū. Labai tau ačiū.

– Neriuosi iš kailio.

– Jei atmintis nemeluoja, tau visai neblogai sekasi, – sako Marija ir abu juokiasi.

Stoja jauki tyla, trikdoma tik tolimo pelėdų ūbavimo ir šunų lojimo.

– Bet turėtum apie tai pagalvoti, – po akimirkos sako Ijenas. – Dėl Petros Saganovos. Tai geriausias būdas parodyti daugybei žmonių, kad tavo dukra tėra paprasta maža mergaitė. Pasakyk Petrai, kad ji gali filmuoti ir vėliau įgarsinti, bet vaiko kalbinti neleisk. – Jis nusišypso į telefoną. – Kovok, Marija.

– Gal ir kovosiu.

– Šaunuolė. – Miegamojo lange pasirodo šešėlis. – Čia tu?

– Taip. O kur tu?

Jis mato ją gręžiojantis ir ieškant tamsoje veido, kurio negali matyti. Ijenas pamirksi autobusiuko žibintais.

– Čia. Matai?

Ji pakelia rankas ir priglaudžia delnus prie stiklo, o Ijenas prisimena juos prie savo krūtinės, vėsius ir smalsius.

– Norėčiau būti su tavim.

– Žinau.

– Ir spėk, ką daryčiau, jei būčiau su tavim?

– Ką? – klausia Marija ir užgniaužia kvapą.

Ijenas išsišiepia.

– Miegočiau.

– A. Mano mintys kitokios.

– Galbūt ir šitai, bet paskui. Kaip tada su tavim, nesu miegojęs jau… Viešpatie, metų metus.

– Turbūt… turbūt gera būtų kartu su tavim pabusti, – droviai sako Marija.

– Irgi neblogai, – pritaria Ijenas. – O dabar pasitrauk nuo lango. Nenoriu, kad visa minia subėgtų į tave paspoksoti. – Jis palaukia, kol sušiugžda antklodės Marijai įsitaisant lovoje. – Labanakt.

– Ijenai…

– A?

– Apie tai, ką pirma sakei – juk nepaliksi manęs?

– Būsiu su tavim, kiek panorėsi, – atsako jis, o tada nedidelis šviesos keturkampis užgęsta.

Nespėjusi padėti telefono ragelio Marija pamato pro vos vos praviras duris žiūrint motiną. Ji nežino, ką Milė nugirdo ir ar ilgai čia stovi.

– Kas taip vėlai skambino?

– Niekas. Ne ten pataikė. – Slegiama Milės žvilgsnio lyg sunkios antklodės Marija nusisuka į langą, Ijeno pusėn.

Tėvas Makridis niekaip nesupranta, kodėl išsiuntęs ataskaitą vyskupui Endriusui tėvas Rampinis nesinešdina atgal į Bostoną. Jis dar kelias valandas sėdi klebonijos svečių kambaryje, bet ne daiktus dedasi, o užima telefono liniją – pyškina faksogramas iš savo nešiojamojo kompiuterio. Kai tėvas Makridis užeina į virtuvę išgerti stiklinės pieno prieš miegą, labai nustemba svečią radęs sėdintį prie stalo su buteliu vyno.

– Chianti? – klausia tėvas Rampinis ir šypteli lūpų kampučiu. – Nagi, Džozefai, – juokauja mėgdžiodamas airišką akcentą, – kur nukišot salyklinę degtinę?

Tėvas Makridis išsišiepia nuo ausies iki ausies.

– Manau, tik į naudą kai kada atsisakyti kultūrinių vertybių.

– Norit? – Rampinis paduoda jam taurę, iki pat kraštų pripiltą vyno, paskiau kilsteli savo ir ištuština vienu mauku.

Ką gi, nors ne pienas, užmigti padės taip pat gerai. Tėvas Makridis paima taurę ir išgeria iki dugno.

Rampinis juokiasi.

– Surengiam varžybas?

– Dėkui, ne. Užteks ir tiek. Mane mokė, kad negražu nusigerti iki žemės graibymo po nuosavu stalu.

Svečias šypsosi.

– Pažadu būti geras. Nusibaigsiu tyliai ramiai krėsle.

Tėvas Makridis barbena pirštais į stalą.

– Ar ilgai svečiuositės?

– Jeigu reikia…

– Ne, ne, – nuramina jis. – Galit būti, kiek norit.

Rampinis prunkšteli.

– Mėginat mandagiai išsiteirauti, kodėl aš vis dar čia?

– Buvo šovus tokia mintis.

– Hmm. – Svečias patrina delnais veidą. – Ir pats savęs šito paties klausiu. Ar žinot, ką veikiau visą popietę?

– Prisukot man milžinišką sąskaitą?

– Taip, bet vyskupija sumokės. Skaičiau vieno psichiatro darbą, kaip vaikai suvokia Dievą. Viena teorija, kad pats ankstyviausias Dievo įvaizdis kyla vaikui žiūrint į mamą ir jaučiant, kad visai nebaisu užsimerkus ją įsivaizduoti, nes atsimerkus ji tebebus šalia.

Tėvas Makridis lėtai linkteli nelabai nutuokdamas, kur anas lenkia.

– Paskui vaikui sukanka šešeri, septyneri. Jis girdi per televiziją apie Dievą, mato angelų paveikslus. Dar nelabai supranta, kas tas Dievas, bet iš konteksto susigaudo, kad Jis didelis, galingas ir viską mato. Vaikas pažįsta du žmones, atitinkančius šį aprašymą, – mamą ir tėtį. Jie ir tampa primityviu pavyzdžiu. Jei vaikas dažnai myluojamas, Dievas jam atrodo švelnus. Jei auklėjamas griežčiau, ir jo Dievas bus griežtesnis. – Tėvas Rampinis virš taurės vėl palenkia butelį. – Ir atvirkščiai, vaikas gali priskirti Dievui savybių, kurių neturi tėvai, bet jam labai norisi, kad turėtų – beatodairišką meilę, rūpestį ir taip toliau.

Jis brūkšteli stalo paviršių – nuvalo nedidelį skysčio ratuką nuo taurės.

– Štai kad ir Viltis Vait, kurios motina – jos pačios žodžiais – ne visada buvo atsidavimo pavyzdys. Kas nutinka mergaitei, nuolat stokojančiai motinos dėmesio? O paskiau, stebuklų stebukle, likusiai vien su motina? Kokį Dievą ji regi?

– Kaip mylinčią motiną, – sumurma tėvas Makridis, o tada čiupęs butelį vyno gurkšteli tiesiai iš jo. – Maniau, rekomendaciją vyskupui jau parašėte.

– Parašiau. – Rampinis susiraukia. – Tik yra dar… kažkas. – Jis palinksta į priekį, žvilgsnis klaidžioja nutrintomis klebonijos virtuvės sienomis. – Jei tik galėčiau suprasti, kodėl ji mato moterį. Kodėl? Tada svarstyklės persisvertų, suprantat? Tie niekai, kur jums prišnekėjau, tėra psichologija. Ne teologija. Galiu tai skaityti, bet širdis netiki.

– Galbūt keista ne tai, ką ji mato, – lėtai taria tėvas Makridis, – o tai, kaip supranta.

– Ar tai skiriasi nuo ką tik išdėstytos mano teorijos?

– Skiriasi. Ar esat matęs piešinuką, kuriame matai čia butelį, čia jau du besibučiuojančius žmones?

Tėvas Rampinis patraukia butelį toliau.

– Manau, jums jau gana.

– Aš blaivus blaivutėlis. Suprantat… kaip ten ji… optinė apgaulė! Netikslus tik Vilties pasakojimas, o ne pats regėjimas. – Tėvas Rampinis sutrikęs spokso, o Makridis kalba toliau: – Tarkim, jūs maža mergaitė, ničnieko nežinanti apie religiją. Gyvenat dvidešimtame amžiuje gana konservatyviame miestelyje, kur dauguma žmonių panašūs. O tada vieną dieną iš niekur išdygsta nežinia kas. Tas asmuo gana aukštas, ilgais rudais plaukais, vilki suknele ir avi sandalais – visai kaip mama. Ir kuo jį palaikysite?

– Moterimi, – murma tėvas Rampinis. – Bet tai Kristus, gal dar jaunas, be barzdos, vilkintis kukliais drabužiais.

– Nėra pagrindo manyti, kad mergytė iš Niu Kanaano gali žinoti, kaip prieš du tūkstančius metų Galilėjoje rengėsi vyrai. – Tėvas Makridis šypsosi visa burna, jam net rodosi, kad veidas plyšta perpus.

Staiga tėvas Rampinis trūkteli jį ir pastatęs ant kojų nerangiai apkabina.

– Ar suprantat, ką tai reiškia? Suprantat?

– Kad vėl skambinsit į užmiestį mano telefonu, – juokiasi tėvas Makridis. – Pilkit. Skambinkit vyskupui Endriusui už mano centus.

Jis eina paskui tėvą Rampinį į svečių kambarį, šis ima kuistis po užverstą stalą Mančesterio numerio.

– Aišku, – murma Rampinis, – Vyskupų Konferencija sakys, kad Kristus gana greitai turėtų apsireikšti kaip Viešpats, nesvarbu, kokiais drabužiais… na, bent iki Konferencijos nueis. Aha, štai kur. Paduosit telefoną?

Tėvas Makridis nesiklauso. Jis laiko nešiojamąjį telefoną vienoje rankoje, o kitoje – stalinį tėvo Rampinio kalendorių, kuriame surašytos šventųjų gimimo ir mirimo datos. Išplėšia pasibaigusios dienos lapelį. Tylėdamas paduoda jį svečiui.

Šventoji Elžbieta iš Šėnau. Mirė 1146 metais. Šventoji Elžbieta regėjo jauną moterį, sėdinčią saulėje, ir paklausė angelo, ką tai reiškia. Angelas atsakė: „Jaunoji moteris yra šventoji žmogiška mūsų Viešpaties Jėzaus prigimtis.“

Tėvas Rampinis surenka numerį.

– Žinau, – atsako pasiklausęs. – Pažadinkit jį.

6 Vudstoko festivalis vyko Maxui Yasgurui priklausančiame ūkyje.

7 Empirizmo atstovo George’o Berkeley analizuotas pavyzdys.

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

Į ką jums bus panašus Dievas ir kokį

Jo paveikslą sukursite?

Iz 40, 18

Kai buvau Vilties metų, supratau, kad keliausiu į pragarą.

Tais metais suole priešais mane sėdėjo Ursula Padrevski. Kaip septynerių metų mergaitė, ji buvo pernelyg aukšta, ilgas kasas motina jai susukdavo aplink galvą ir jos atrodydavo lyg mieganti barškuolė. Jos tėvas buvo pastoriaus padėjėjas episkopalinėje bažnyčioje. Vieną dieną žaidimų aukštelėje ji susirinko visų mergaičių barbes ir iš eilės pamurkdė jų galvas lietaus baloje. Atėjusi pas mane, įsisprendė rankom į šonus ir pareiškė, kad mano Malibu Barbė irgi turi būti pakrikštyta.

– Ką reiškia „pakrikštyta“? – paklausiau.

Ji išsižiojo, lyg būčiau privalėjusi žinoti šį žodį.

– Na, žinai, kai tave pamirko į vandenį dėl Dievo.

– Dievas manęs nemirkė į vandenį, – paaiškinau jai.

– Visus pamirko bažnyčioje, kai būnam maži, – pasakė ji, bet pirma žengė atatupsta. – Jeigu tavęs nepakrikštija, – ėmė aiškinti, – įkrenti į ugnies duobę ir patenki į pragarą.

Buvau jau gana didelė suvokti, kad mano šeima neina į bažnyčią, vadinasi, nesu pakrikštyta. Akyse jau mačiau prasivėrusią žemę ir iki kaklo kylančias liepsnas.

Ėmiau klykti taip garsiai, kad žaidimų aikštelės budėtojo nuvesta pas seselę niekaip negalėjau nusiraminti ir paaiškinti, kas nutiko. Motina, iškviesta telefonu, atvyko po dešimties minučių. Čiūžtelėjusi ant seno linoleumo sustojo ir puolė manęs čiupinėti, ar niekas nelūžę.

– Kas atsitiko, Marija?

Paklausė nustūmusi seselę.

– Mamyte, – trūkčiojančiu balsu išspaudžiau, – ar aš pakrikštyta?

– Žydai nesikrikštija.

Tada vėl apsipyliau ašaromis.

– Aš pateksiu į pragarą!

Mama mane apkabino murmėdama apie maldą viešosiose mokyklose ir pastorių Luisą Padrevskį. Paskui mėgino paaiškinti man, jog žydai – išrinktoji tauta, kad man nėra ko nerimauti ir kad jokios ugnies duobės nėra.

Bet aš žinojau, kad mano šeima kitokia nei Džošua Šimskio; jie irgi buvo žydai, bet nepalyginti labiau dėl to stengėsi. Džošua mokėsi trečioje klasėje ir negalėjo gerti pieno nei valgyti mėsainių kavinėje. Be to, jis nešiojo nedidelę vąšeliu nertą šlikę, prisegtą prie plaukų segtuku. O mano šeima, ką gi, mes nevaikščiojom į bažnyčią, nevaikščiojom į jokius šventus namus. Nebuvau krikštyta, ko gero, nebuvau ir išrinktoji.

Galų gale mane išleido namo. Bet einant į automobilį labai rūpestingai stengiausi peršokti visus plyšius šaligatvyje, kad neprasivertų Ursulos ugnies duobė. Tą vakarą, kai tėvai jau seniai buvo užmigę, pripyliau į vonią vandens ir pamerkiau savo Barbę. Paskui ir pati kyštelėjau galvą, kalbėdama Loros Ingols iš serialo „Namelis prerijose“ maldą prieš miegą. Dėl visa ko.

1999 metų spalio 30-oji

Rytą man paskambina Džoana.

– Tik norėjau įsitikinti, kad tu dar gyva, – sako, ir nors suprantu, kad ji juokauja, nė viena iš mūsų nesijuokiam. – Pamaniau, galėčiau užsukti šiandien po pietų aptarti gynybos taktikos.

Ši mintis primena man, ką vakar sakė Ijenas apie kovą. Gintis – vadinasi, rizikuoti.

– Džoana, ar vakar žiūrėjai „Holivudas šįvakar!“?

– Geriau vašku bikinio sritį depiliuotis.

Ir jau ne pirmą kartą nusistebiu, kuo ši laida taip traukia žiūrovus.

– Rodė Koliną. Su Malkolmu Mecu. Vakar abu kalbėjo prie teismo rūmų, Kolinas pasakė, kad Vilčiai gresia pavojus, ir apsiverkė.

– Na, tau nereikia bijoti, kad pralaimėsi bylą dėl žiniasklaidos. Dėkui Dievui, vienintelis šį tą galintis žmogus yra teisėjas, o jis…

– Manau, reikėtų įsileisti į namus tą laidą ir leisti nufilmuoti Viltį.

– Ką? – Džoanai geros minutės prireikia nuostabai nugalėti, beveik girdžiu, kaip ji sustingsta. – Kaip tavo advokatė, patariu atsisakyti šio sumanymo.

– Žinau, su teismu tai neturi nieko bendra, Džoana. Bet teisėjas turi suprasti, kad Viltis tėra paprasčiausia maža mergaitė, žaidžianti lego, su lėlėmis ir taip toliau. Ir visi kiti, laikantys ją šventąja. Tegu jie nemano, kad ką nors slepiu.

– Nereikia painioti žiniasklaidos ir teismo salės, Marija.

– Negaliu sėdėti ir laukti, kol Kolinas išsiveš dukrą. Nenoriu, kad jis pirštų žmonėms savo nuomonę apie mane ir Viltį, mes puikiai galime pačios pakalbėti už save. – Padvejojusi priduriu: – Tokia padėtis dėl Kolino jau buvo iškilusi. Nenoriu, kad pasikartotų.

Girdžiu ją kažkuo bilsnojant – pirštu? pieštuku? – į ragelio kraštą.

– Jokių interviu nei su tavim, nei su Viltimi. – Ji ima berti sąlygas: – Penkiolika minučių filmavimo, antraštės, ir tik tuose kambariuose, kur iš anksto duosi leidimą. Ir nepasirašysi jokios sutarties, kol jos nepamatysiu.

– Gerai.

– Vajė, dabar turėsiu žiūrėti tą nusususią laidą.

– Atleisk.

Džoana nusikamavusi atsidūsta.

– Taigi, – sako. – Ir tu man.

Leisė Rodriges mėgsta viską pradėti nuo pradžios. Jos supratimu, visas triukšmas dėl Vilties Vait prasidėjo nuo incidento, kai šios senelė prisikėlė iš mirusiųjų. Iš krepšio ji išsitraukia nedidelę užrašų knygelę ir nusišypso gydytojui Piteriui Viveriui, kardiologui, gydžiusiam Milę Epštein.

Anaiptol ne gražuolis. Pliaukšteli rankomis per stalą ir įsispokso į Leisę.

– Suprantu, dirbat savo darbą, ponia Rodriges. Todėl ir turit suprasti, kad negaliu atskleisti jokios informacijos apie pacientę.

Ji šiepiasi dar plačiau.

– Betgi aš ir neprašau. Tiesą pasakius, advokatas, kuriam dirbu, norėtų daugiau sužinoti apie Viltį ir Mariją Vait.

Gydytojas Viveris mirksi.

– Aš jų nepažįstu. Žinoma, apie tą mergaitę sklinda visokiausių gandų, bet kaip medikas negaliu pateikti jokių įrodymų. Mano darbas nėra aiškintis, kaip prisikėlė ponia Epštein, o konstatuoti, kad tai įvyko.

– Suprantu, – sako Leisė apsimesdama, kad užrašo kiekvieną žodį, nors žmogelis nepasakė nieko vertingo.

– Su ponia Vait buvom susitikę, kai atvežė jos motiną, ir dar šiek tiek pabendravom vėliau, kai tikrinom jos motinos sveikatą.

– Ar ji tuo metu atrodė… trapi? Susijaudinusi?

– Kaip bet kuris kitas žmogus tokiomis aplinkybėmis. Dar galiu pridurti, kad ji labai rūpinosi motina, saugojo ją. – Jis purto galvą mintims grįžus į praeitį. – Ir dukterį.

– Galėtumėt pateikti pavyzdį?

– Na, – taria gydytojas Viveris, – per vieną tyrimą, kai operatorius norėjo nufilmuoti mergaitę…

– Atleiskit, jūs filmavot tyrimus?

– Ne mes. Ijenas Flečeris. Tas vyrukas iš televizijos. Ponia Epštein ir ligoninė pasirašė sutikimo dokumentus. Neabejoju, tai jau paleista į eterį. Bet svarbiausia – ponia Vait aiškiai nenorėjo, kad filmuotų jos dukterį, ir visomis jėgomis stengėsi to išvengti. Šoko prie operatoriaus, apšaukė jį ir apstumdė. Puikiausias motinos instinktas. – Jis atsiprašydamas nusišypso. – Matot, negaliu papasakoti nieko įdomaus.

Leisė irgi jam nusišypso. Dar ir kaip gali, galvoja ji.

1999 metų lapkričio 2-oji

Kenzė van der Hoven kilusi iš užkietėjusių teisininkų šeimos.

Jos prosenelis įkūrė Van der Hoveno ir Veiso advokatų kontorą – vieną pirmųjų Bostone. Tėvas, motina ir penki jos broliai šiuo metu joje ir dirba. Tėvai nė neabejojo ir pagrandėlio susilauksią berniuko, todėl gimus mergaitei pavadino vardu, kurį jau buvo išrinkę.

Taip ji ir augo berniukišku Keneto vardu trikdydama mokytojus ir visaip stengdamasi jį sutrumpinti ar sugalvoti kokią mažybinę formą, nors tėvai nepritarė tokioms pastangoms. Sekdama senomis šeimos tradicijomis ji įstojo į teisę Harvarde, išlaikė visus kvalifikacinius egzaminus ir dalyvavo lygiai penkiuose teismuose, o tada nusprendė, kad užteks vykdyti kitų norus. Oficialiai pasikeitusi vardą ji pasikabino iškabą globėjos ad litem, teismo skiriamos advokatės bylose dėl vaiko globos teisių.

Kenzė jau ne kartą yra dirbusi su teisėju Rotbotamu ir laiko jį doru žmogumi – galbūt čia šiek tiek prisidėjo ir Brodvėjaus miuziklai su Širle Džons. Taigi kai jis vakar paskambino ir pasiūlė imtis Vait bylos, ji tučtuojau sutiko.

– Turiu perspėti, – pasakė teisėjas, – kad atvejis nepaprastas.

Kai akis išpūtusi Kenzė suka ratus aplink Vaitų sodybą, pagaliau supranta, ką jis norėjo pasakyti. Vakar ji nesusiejo pavardės su Niu Kanaaną apėmusiu religiniu sujudimu – daugelis laikraščių Viltį minėjo kaip „vaiką“, matyt, mėgindami išsaugoti mergaitės gyvenimo privatumo regimybę. Betgi čia… nieko sau, neįmanoma apsakyti. Nedidelės žmonių grupelės, susispietusios palapinėse atvirais galais, šildosi maistą ant kepsnių krosnelių. Vienur kitur neįgalieji sėdi vežimėliuose, kai kurie su vaikštynėmis, kiti su prikabintomis lašelinėmis, dar kiti sėdi išpūtę akis. Melsdamosi ar patarnaudamos ligoniams per nukritusių lapų lauką lyg pingvinų vora krypuoja vienuolės juodais abitais. O dar yra žurnalistų – visai atskira respublika su savo autobusiukais, operatoriais, prašmatnūs jų kostiumai nedera prie minios – tarsi gėlės lapkričio šalnų pakąstuose laukuose.

Nuo ko čia, po galais, pradėti?

Ir Kenzė braunasi per minią, pasiryžusi patekti prie namo durų ir pasikalbėti su Marija Vait. Penkias minutes pažirgliojusi per miegmaišius ir ilgus laidus ji pasiduoda. Čia turėtų būti policininkų, lauko pakraštyje stovi jų automobilis. Jau ne pirmą kartą eidama paskirtosios globėjos pareigas ji kreipdavosi į policiją pagalbos, bet minios suvaldyti iki šiol dar neprireikė.

Atsisukusi į moterį šalia Kenzė uždusus nusijuokia.

– Nieko sau, ką? Tikriausiai jau seniai būriuojasi, šitokia maišalienė. Ar Vilties laukiat?

Moteris atsakydama šypteli plonomis lūpomis.

– Angliškai ne, – atsako ji. – Sprechen Sie Deutsch?

Nuostabu, galvoja Kenzė, šimtai žmonių, o aš išsirinkau manęs nesuprantančią.

Trumpam užsimerkia, mėgindama prisiminti teisėjo duotus terminus. Teismas dėl vaiko gyvenamosios vietos po penkių savaičių. O iki tol reikės apklausti visus, bendravusius su Viltimi nuo rugpjūčio ir galbūt dar anksčiau; reikės išsiaiškinti senelės prisikėlimo istoriją, laimėti Vilties simpatijas ir įtikinti ją, kad Kenzė jos pusėje.

Tiesą pasakius, reikės stebuklo.

Dėdama Vilties batukus į spintelę suvokiu, kad kažkas mane fotografuoja pro šoninį langelį šalia durų.

– Atsiprašau, – sakau atlapodama duris. – Nesutrukdysiu?

Vyrukas pakelia fotoaparatą ir blyksteli tiesiai į veidą.

– Ačiū, – sako ir neša kudašių.

– Viešpatie, – murmu stovėdama tarpduryje. Keliuku lėtai rėplioja motinos automobilis, bet galop sustoja pusiaukelėje, nes žmonės lenda pernelyg arti ir saugiai važiuoti nebeįmanoma. Ji buvo grįžusi namo susikrauti daiktų, nusprendė dar kiek pagyventi čia. Paprasčiau, negu kiekvieną kartą važiuojant namo mėginti atsikratyti reporterių. Vyrukas su fotoaparatu kaipmat prišoka prie jos vos tik išlipus iš automobilio. Gerbėjai gieda Vilties vardą. Atrodo, šiandien visi būriuojasi daug arčiau mano namų.

Mama su lagaminu klupdama užkopia laiptais ir atsisuka.

– Eikit sau, – sako skeryčiodama rankomis į minią. – Štiš! – Praėjusi pro mane užtrenkia ir užšauna duris. – Kas tiems žmonėms pasidarė? Negi visai nebeturi ką veikti?

Žvilgteliu pro šoninį langelį.

– Kodėl jie taip arti verandos?

– Avarija miestelyje. Pravažiavau pro šalį. Sukdamas iš greitkelio įstrigo sunkvežimis su mediena, tai dabar mūsų keliuko gale nebėra policininko.

– Puiku, – burbu. – Turbūt reikėtų padėkoti, kad nešturmuoja durų.

Motina prunkšteli.

– Čia tik kol kas.

Žodžiai pranašingi, pasigirsta durų skambutis. Tarpduryje stovi Petra Saganova, įžūlumo nors vežimu vežk. Jai už nugaros operatorius. Nespėjus užtrenkti durų ji įspraudžia vidun raudoną batelį.

– Ponia Vait, – sako ji, operatorius filmuoja, – ką atsakytumėte į buvusio vyro kaltinimus, neva gyvenant su jumis Vilčiai gresia pavojus?

Prisimenu Ijeno pasiūlymą, kad reikėtų pasikviesti šitą kalę į namus, apie savo nenoriai duotą sutikimą, ir pasidaro bloga. Dabar ne laikas su ja kalbėtis, sąlygas turėčiau diktuoti aš, Džoana aiškiai pasakė. Pasisuku į motiną, kuria visada galiu pasitikėti, jeigu prireikia ką nors pastatyti į vietą, bet ji dingusi.

– Čia privati nuosavybė.

– Ponia Vait, – kartoja Petra Saganova, bet, nespėjus jai baigti, grįžta motina, laikydama revoliucijos laikų antikvarinį šautuvą, paprastai jis kabo svetainėje virš židinio.

– Marija, – nerūpestingai sako ir mosteli vamzdžiu į Petrą Saganovą, – kas ji tokia?

Su malonumu stebiu blykštantį operatoriaus veidą, Saganova žengia atgal.

– A, – rūgščiai drebia motina. – Tai ji. Ką ten sakei poniai Saganovai apie privačią nuosavybę?

Vėl uždarau ir užrakinu duris.

– Dieve mano, mam, – sudejuoju. – Ką čia, po galais, sugalvojai? O jeigu tą įrašą ji nuneš teisėjui ir pasakys, kad beprotė Vilties motina mosavo ginklu jai panosėje.

– Beprotė Vilties motina nemosavo, mosavo beprotė Vilties senelė. O jeigu nuneš juostą teisėjui, tai neabejoju, kad jis ją paklaus, kodėl nesilaikė policininkų nustatytos tvarkos. – Ji patapšnoja man per petį. – Tik norėjau šiek tiek pagąsdinti tą didmiesčio mergelę.

– Tas paraku užtaisomas daiktas jau nešaudė gerus du šimtus metų. – Susiraukiu.

– Nešaudė, betgi ji šito nežino.

Vėl suskamba durų skambutis. Motina žiūri į mane.

– Neatsiliepk.

Bet žmogus už durų atkaklus, skambutis vis nesiliauja čirškęs.

– Mamyt! – šūkteli į prieškambarį įbėgusi Viltis. – Kažkas ilgiausiai spaudžia skambutį, o man taip neleidi…

– Viešpatie!

Paprašau mamos, kad skambintų į policiją ir pareikalautų pastatyti pareigūną keliuko gale. Paprašau Vilties, kad eitų žaisti į savo kambarį, kur jos nebus matyti. O tada taip smarkiai atlapoju duris, kad jos trinkteli į sieną.

Ten stovi moteris klasikiniu kostiumėliu, rankose didelė užrašinė ir diktofonas. Supratimo neturiu, iš kokio ji laikraščio ar žurnalo, bet jau esu tokių prisižiūrėjusi, kad atpažinčiau padermę.

– Jūsiškiai niekam jokios pagarbos nejaučia. Kaip jums patiktų, jei nekviesta pasirodyčiau prie jūsų namų, kai jūs… kai jūs maudotės? Arba švenčiate vaiko gimtadienį? Arba… Dieve, kam dar su jumis kalbėti? – Ir užtrenkiu duris.

Skambutis čirškia vėl.

Suskaičiuoju iki dešimties. Triskart giliai įkvepiu. Tada truputėlį praveriu duris.

– Po minutės, – pareiškiu, – čia bus policininkas ir įkiš jus į cypę už įsibrovimą.

– Nemanau, – ramiai atsako ji, perimdama į kairę ranką diktofoną ir užrašinę, kad galėtų paduoti dešinę. – Aš Kenzė van der Hoven. Teismo paskirtoji globėja.

Užsimerkiu tikėdamasi, kad atsimerkus dar nieko nebus įvykę ir Kenzė van der Hoven nestovės prie mano durų prismaigstyta įžeidimų tarsi ežys.

– Norėčiau su jumis, ponia Vait, pasikalbėti.

Bejėgiškai nusišypsau.

– Gal galėtumėt vadinti mane Marija? – pasiūlau ir kuo maloniau įsileidžiu į namus.

– Viltis štai ten, – sakau vesdamasi paskirtąją globėją į svetainę.

Dukra žiūri televizorių, tai atlygis už išspręstas matematikos užduotis, kurias buvau jai parengusi. Mama sėdi ant sofos šalia ir glosto jai plaukus.

– Viltie, – smagiai sakau, – čia panelė van der Hoven. Ji šiek tiek pabus su mumis. – Susižvalgome su mama. – Panele van der Hoven, čia mano motina Milė Epštein.

– Malonu susipažinti. Vadinkit mane Kenze.

– O čia, – priduriu, – Viltis.

Kenzės reitingas mano akyse gerokai pakyla, kai ji susirango šalia Vilties ir įsispokso į televizorių.

– Artūras man patinka, o Dorą Vinfred dievinu.

Viltis atsargiai slepia pleistriukais užklijuotas rankas tarp kojų.

– Man irgi patinka Dora.

– Ar matei tą seriją, kur ji eina į paplūdimį?

– Aha, – staiga atgyja Viltis. – Ir galvoja, kad vandenyje tūno ryklys!

Abi juokiasi, paskui Kenzė vėl atsistoja.

– Malonu su tavim susipažinti, Viltie. Galbūt vėliau dar pasikalbėsime.

– Gal.

Nusivedu Kenzę į virtuvę, ji atsisako kavos.

– Viltis nesėdi nuolatos prilipusi prie televizoriaus. Paprastai leidžiu iki dviejų valandų per dieną. Disnėjaus arba visuomeninį kanalą.

– Norėčiau, kad šį tą suprastumėt, Marija. Nesu jūsų priešas. Aš čia tik tam, kad Viltis atsidurtų geriausiuose namuose.

– Suprantu. Ir aš paprastai taip nesielgiu… duris atidariusi. Netoliese turėtų būti policininkas, kuris neleistų brautis bet kam ir…

– Jūs paprasčiausiai saugotės. Tai suprantama. – Ji kurį laiką žiūri į mane, kilsteli diktofoną. – Ar neprieštarausit? Vėliau man reikės rašyti ataskaitą, todėl geriau sekasi, kai galiu perklausyti pokalbius.

– Drąsiau. – Įsitaisau ant kėdės kitapus virtuvės stalo.

– Kaip manot, ką derėtų žinoti teisėjui?

Aš ilgokai tyliu, prisimenu laikus prieš daugelį metų, kai norėjosi tiek daug pasakyti, o niekas nenorėjo klausytis.

– Ar jis klausys?

Kenzė nustemba.

– Manyčiau, taip, Marija. Senokai pažįstu teisėją Rotbotamą, jis labai doras.

Krapštau nago odelę.

– Anksčiau teismuose man nelabai sekėsi, – atsargiai sakau. – Nelengva prisipažinti jums, pati atstovaujate teisėsaugai, todėl galite pamanyti, kad kalbu apie rūgščias vynuoges. Bet jausmas visai toks – Kolino žodis prieš mano. Kolinas greitesnis, jis mikliau susigaudo. Prieš septynerius metus jis visus aplinkinius įtikino, kaip geriausia būtų pasielgti su manim. O dabar jis tvirtina žinąs, kaip geriausia elgtis su Viltimi.

– O manot, kad pati žinote?

– Ne, – pataisau, – Viltis žino.

Kenzė kažką pasižymi užrašinėje.

– Taigi leidžiate Vilčiai spręsti pačiai?

Tuojau pat suprantu, kad leptelėjau ne tai, ką reikia.

– Ne visai. Jai tik septyneri. Kad ir ką ji sakytų, negali pusryčiams valgyti saldainių, negali eiti į mokyklą trumpu sijonėliu, kai lauke sninga. Ji dar per maža viską žinoti, bet nujausti jau gali. – Nudelbiu akis į sterblę. – Nerimauju, kad Kolinas nė neabejoja pažįstąs Viltį geriau negu ji pati ir kad, niekam nespėjus nė apsidairyti, jam pavyks visus įtikinti.

– Štai todėl aš ir esu čia, – ramiai sako Kenzė.

– Oi… visai nenorėjau jūsų mokyti dirbti…

– Nurimkit, Marija. Niekas iš to, ką pasakysit, nebus panaudota prieš jus.

Nudelbiu akis ir linkteliu. Bet nepatikiu.

– O ko jūs pati norėtumėt?

Po šitiekos metų kažkas pagaliau paklausė. Ir po šitiekos metų atsakymas vis dar toks pat. Norėčiau antros galimybės, tik šį kartą su Viltimi.

Staiga lyg žaibas iš giedro dangaus švysteli prisiminimas, ką pasakė rabinas Veismanas tą dieną, kai nuvedžiau jam Viltį, – gali būti netikintis, nepraktikuojantis žydas… bet vis tiek esi žydas. Taip pat gali būti nedrąsi motina, egocentriška motina… vis dėlto esi motina.

Žiūriu į Kenzę van der Hoven. Galėčiau apsimesti Metų motina. Galėčiau kalbėti vien tai, ką ji nori išgirsti. Bet galiu pasakyti ir tiesą.

– Prieš septynerius metus, radusi savo vyrą su kita moterimi, mėginau nusižudyti. Tegalėjau galvoti apie tai, kad nesu gera žmona, nesu graži moteris, tiesiog… nesu. Kolinas pasakė teisėjui, kad vienintelis būdas sulaikyti mane nuo pakartotinio mėginimo nusižudyti – uždaryti mane į Grinheiveno ligoninę. Bet suprantat, tuo metu jis dar nežinojo, kad aš nėščia. Jis atėmė iš manęs keturis mano gyvenimo mėnesius, atėmė namus, atėmė pasitikėjimą savim, bet vis dar turėjau Viltį. – Giliai įkvepiu. – Dabar aš nesižudysiu. Aš jau ne Kolino žmona. Ir jo kerai nebeveikia manęs taip, kad ir vėl leisčiausi uždaroma. Dabar aš – Vilties motina. Ir esu jau septynerius metus. Betgi negali būti motina, jei iš tavęs atima vaiką?

Iš viso to Kenzė neužsirašė nė žodžio, bet aš neperprantu – gerai tai ar blogai. Ji užverčia bloknotą, veidas neišduoda jokių jausmų.

– Dėkoju, Marija. Gal dabar būtų pats laikas pasikalbėti su Viltimi.

Kai paskirtoji globėja nueina į svetainę, pas mane į virtuvę ateina motina. Mėginu nežvilgčioti pro durų plyšį netgi tada, kai Kenzė, prisėdusi šalia Vilties ant sofos, prajuokina ją pokštu.

– Na?

– Na. – Gūžteliu pečiais. – Iš kur man žinoti?

– Galėtum, pavyzdžiui, papasakoti, ką jai pasakei. Kokį nors įspūdį tikriausiai padarei, sukėlei kokių nors minčių.

Žinoma, padariau, bet nepasakosiu. Net jeigu paskirtajai globėjai ir nebūčiau papasakojusi apie Grinheiveną, bylą nagrinėjant vis tiek būtų išaiškėję. Bet gali nutikti ir taip, kad iki to laiko ji dar atras kokių nors teigiamų mano savybių, kurios nusvertų tai, kad buvau priverstinai gydoma. Tiesa ne visada išlaisvina, žmonėms labiau norisi tikėti gražesniu ir dailiau suregztu melu. Gal Kenzė van der Hoven manęs ir pagailės, bet tai nepadės išsaugoti Vilties.

– Aš ją prarasiu, mam, – sakau ir įsikniaubiu į delnus.

Ji paliečia man nugarą. Ir staiga atsiduriu jos glėbyje, kur visada būdavo gera, ir klausausi nuostabaus širdies plakimo prie skruosto. Staiga pajuntu jos stiprybę, lyg tai būtų dovana, kurią galima perduoti kitam.

– Kas taip sakė? – murma motina ir bučiuoja man į viršugalvį.

Dirbdama paskirtąja globėja Kenzė nusistatė vieną vienintelę taisyklę – nieko nesitikėti. Štai kodėl ji niekada nenusivilia. Retas vaikas atšyla per pirmą susitikimą, daugelyje bylų turėdavo praeiti net kelios dienos, kol globotiniai teikdavosi bent „Labas“ sumurmėti. Kol globotiniai neįsitikina, kad Kenzė jiems linki tik gero, jie retai laiko ją drauge.

Kita vertus, vaikas, tikintis, kad mato Dievą, turėtų patikėti ir gera Kenzės širdimi.

Kenzė – praktiška mergina ir supranta, kad vargu ar Viltis tokia mistikė, kokia laikoma. Vilties metų vaikams patinka dinozaurai ir banginiai, nes jie didžiuliai ir galingi, juk patys septynmečiai toli gražu ne tokie. Ir žaidimų su Dievu šaknys tokios pačios.

Viltis sėdi šalimais lyg pjauti vedamas avinėlis, galva nuleista, rankos rūpestingai paslėptos sterblėje. Aišku, vaikas jau ne kartą klausinėtas, tirtas ir stebėtas.

– Viltie, ar žinai, kodėl aš čia?

– U… hu. O tu ne?

Kenzė šypsosi.

– Žinau. Kai kas man paaiškino.

– Tikriausiai nori mane klausinėti. – Viltis nuolankiai žiūri į ją.

– Žinai ką… galvą dedu, kad ir tu norėtum manęs kai ko paklausti.

Vilties akys išsiplečia.

– Tikrai?

Kenzė linkteli.

– Tai ar galėsiu likti gyventi čia? – išdrožia Viltis.

– O tu nori?

– Sakei, kad galiu paklausti.

– Tiesa, atsiprašau. Nežinau, ką atsakyti, Viltie. Tai nuo daug ko priklausys, pavyzdžiui, nuo to, ko nori tu.

– Nenoriu skaudinti mamos, – šnabžda Viltis taip tyliai, kad Kenzė palinksta arčiau. – Bet nenoriu skaudinti ir tėčio. – Ji nusisuka. – Noriu…

Kenzė giliau įkvepia ir laukia. Bet užuot atsakiusi Viltis sugniaužia kumštelius ir susigrūda juos po pažastimis. Kenzė žiūri į plonučius riešus spėliodama, ar labai skauda, galbūt reikėtų pakviesti Mariją ir grįžti kitą kartą.

Kenzė nieko neišmano apie stigmas – nei apie tariamas, nei apie tikras. Bet ji kuo puikiausiai žino, ką reiškia būti maža mergaite, kurios niekas nesupranta.

– Žinai ką, – atsainiai sako ji, – nebenoriu daugiau kalbėtis.

Viltis pašoka ant kojų.

– Tai jau galiu eiti?

– Tikriausiai. Nebent norėtum eiti į lauką.

– Į… lauką? – Vilčiai net kvapą užima iš džiaugsmo.

– Lauke gražu. Taip šalta, kad net gerklę dilgsi, kai giliau įkvepi. – Ji krypteli galvą. – Pasakysiu tavo mamai, kur eisim. Tai kaip?

Viltis kelias sekundes spokso į Kenzę svarstydama, ar tik nebus čia koks žiaurus pokštas. O tada puola iš kambario.

– Tik sportbačius apsiausiu. Palauk manęs!

Šypsodamasi Kenzė velkasi paltą. Vilties baimė įskaudinti tėvus gali reikšti daug ką, betgi tai rodo, kad mergaitė jaučia sunkią atsakomybės naštą – o ir kodėl neturėtų? Jos šeima subiro, kiemas apgultas žmonių, laikančių ją Mesiju. Šiuo atveju būti vaiko advokate, reiškia palengvinti Vilties naštą ir suteikti jai laisvės pabūti paprasčiausia septynmete.

Ši netikėtai šovusi mintis ne tokia jau ir bloga. Kenzė galės pasižiūrėti, kaip Viltis reaguoja į žiniasklaidos atakas, o jos, be abejo, prasidės. Ji kyšteli galvą į virtuvę ir pasako Marijai ką sumaniusi, o paskui drožia į prieangį, kol toji nepradėjo prieštarauti.

– Pasiruošus? – klausia, kai grįžta Viltis, o tada atrakina duris ir žengia į verandą.

Viltis – rankos sukištos į vilnonio džemperio kišenes – neryžtingai peržengia slenkstį ir nedrąsiai paspiria lapų krūvą. Paskui ištiesia rankas ir sukasi veidą pakėlusi į dangų.

Neilgai trukę prie akmenų tvoros krašto susiburia žurnalistai, prižiūrimi vėl atvykusios vietos policijos. Bet jų įranga ir iš toli leidžia fotografuoti Viltį, be to, prisidėję rankas prie burnų, jie ima šūkauti. Viltis traukia prie sūpynių šalia namo ir išgirsta pirmus klausimus, užklupusius netikėtai, lyg taikliai paleistos gniūžtės.

– Kada bus pasaulio pabaiga?

– Ko Dievas nori iš mūsų?

– Kodėl Dievas tave išsirinko?

Viltis koja makteli į švilpiko urvą ir vos nepargriūva, Kenzė laiku sugauna. Nuleidusi galvą Viltis murma:

– Gal jau grįžtam namo?

– Gali neatsakinėti, – švelniai sako Kenzė.

– Bet vis tiek girdėsiu.

– Nekreipk dėmesio. – Paėmusi Viltį už rankos, veda ją prie sūpynių. – Žaisk, – paragina. – Pasaugosiu tave nuo jų.

Žiniasklaida jau veikia urmu – fotografuoja, filmuoja ir klausinėja visa gerkle.

– Užsimerk, – perrėkia juos Kenzė. – Užversk galvą.

Ir, atsisėdusi ant kitos sūpuoklės, parodo kaip. Viltis žiūri į ją, paskui nedrąsiai supasi, veidą nušviečia šypsena.

Žurnalistai vis dar šūkauja, tolumoje sodrus vibruojantis altas ima giedoti „Nuostabiąją malonę“, o Viltis vis supasi. Paskui staiga atsimerkia siūbuodama pirmyn atgal, pirmyn atgal.

– Kenze! – šūkteli. – Žiūrėk, kaip moku!

Ir paleidusi sūpynių grandines šoka į orą.

Klausimai iškart liaujasi. Visi sulaiko kvapą, Kenzė kartu su jais. Šimtai kamerų filmuoja mergaitę skrendant ištiesusią į šonus rankas, tiesią lyg strėlė.

O paskui dunkstelėjimas, kikenimas ir nubrozdintas kelis. Viltis nudribo kaip bet kuris mirtingas vaikas.

Stebiu jas iš svetainės pro horizontalių žaliuzių plyšius. Jaučiu lyg pūlinį tvinkstant, nieko panašaus nejaučiau nuo tada, kai šalia Kolino, kur turėjau būti aš, užtikau kitą moterį.

Pavydžiu Kenzei van der Hoven, net kvėpuoti sunku.

Iš už nugaros prisiartina mama.

– Kiti žmonės dulkes nuo žaliuzių valo šluostėmis – ne nosim.

Tučtuojau atšoku.

– Ar tu matai, ką ji daro? Matai?

– Taip, o tu iš proto kraustaisi. – Mama šypsosi. – Pati būtum norėjusi taip sugalvoti. Na, tai kodėl nepasuki galvos?

Ir išeina nespėjus nė pasiteisinti. Kodėl neišsivedžiau Vilties laukan pažaisti? Priežastis paprasčiausia – gauja žurnalistų lauke, lyg kokios barakudos tik ir laukiančių bent menkiausio kąsnelio mano dukters. Kai gerai pagalvoji, na ir kas? Jie suka savo reportažus nepaisydami, ar yra Viltis, įpilanti alyvos į ugnį, ar jos nėra. Rodė savo laidas netgi tuomet, kai buvom išvykusios į Kanzas Sitį. Ar begalima klastingiau naudoti filmuotą medžiagą apie mažą mergaitę, tiksliau – išnaudoti pačią mergaitę?

Po kelių minučių Viltis jau stovi prie slankiojamųjų durų. Skruostai įraudę nuo šalčio, kelnių keliai purvini. Išdidi rodo nubrozdintą alkūnę.

– Parvedžiau ją namo, – sako Kenzė van der Hoven. – Man jau laikas eiti.

Prireikia sukaupti visas jėgas, kad pažvelgčiau jai į akis.

– Ačiū. Vilčiai to reikėjo.

– Nieko tokio. Teismas…

– Mudvi abi žinom, – nutraukiu ją, – kad tai, ką padarėt šiandien, neturi nieko bendra su teisėjo įsakymu.

Kenzės akys sužėri, suvokiu, kad ją nustebinau. Jos veidas atsileidžia.

– Buvo malonu.

Viltis tampo man megztuką.

– Ar matei mane? Matei, kaip aukštai iššokau?

– Mačiau. Nieko sau šuolis.

Ji pasisuka į Kenzę.

– Ar gali dar truputį pabūti?

– Ponia van der Hoven turi daugiau reikalų. – Timpteliu į uodegą surištus dukters plaukus. – Bet galvą guldau, kad ir aš įsisupčiau taip aukštai.

Nuostaba Vilties veide beveik komiška.

– Bet…

– Ar ginčysiesi, ar einam ir pabandom?

Akies krašteliu dar spėju pamatyti šypseną, nušvitusią Kenzės van der Hoven veide, paskui dukra nusitempia mane į kiemą.

Ijenas stovi prie savo autobusiuko klausydamasis triukšmo, kilusio Vilčiai išėjus į kiemą pažaisti. Žiūrėdamas, kaip ji atsispiria kulnimis ir įsiūbuoja sūpynes, jis nuslopina šypseną – kad ir kas būtų toji moteris, ji daro Vilčiai paslaugą.

– Stebiuosi, kad nesibraunat į priekines linijas.

Išgirdęs balsą Ijenas atsisuka. Šalia stovi moteris.

– O jūs kas būsit?

– Leisė Rodriges. – Ji ištiesia ranką. – Dar viena iš toli atvykusi gerbėja.

– Jūs čia su komanda, – svarsto Ijenas. – Su kuria?

– Kodėl pamanėt, kad su komanda?

– Vadinkit tai nuojauta, panele… Rodriges, tiesa?.. Tačiau dauguma ištikimųjų fanatikų net sušilę gieda osanas ir negaudo varnų. Leiskit atspėti, su kuo dirbat… ko gero, Hard Copy. Arba „Holivudas šįvakar!“ – jie čia nuolat laiko keletą atsidavusių pasiuntinukų.

– Na jau, ponas Flečeri… – nutęsia Leisė. – Dar susuksit man galvą taip meilikaudamas.

Tai išgirdęs Ijenas juokiasi.

– Jūs man patinkat, panele Rodriges. Be abejo, „Holivudas šįvakar!“. Atlaikykit frontą ir vieną dieną išversit Saganovą iš sosto.

– Aš dirbu ne pramogų versle, – tyliai sako Leisė. – Renku informaciją.

Jis prisimerkia perkratydamas mintyse galimybes: FTB, CŽV, mafija. Antakiai staiga kilsteli.

– Mecas jus pasiuntė. Galėjo ir susiprasti, kad aš nelinkęs dalytis.

Leisė žingteli arčiau.

– Aš ir nesiūlau jums dalyvauti kokiame antraeiliame spektaklyje. Kalbu apie tarnavimą teisingumui.

– Dėkoju, Luiza Lein. Traukiuosi. Jeigu kada ir sugalvosiu sudirbti Viltį Vait, tai padarysiu savu laiku ir su niekuo nepasitaręs.

– Ar ne daugiau laimėtumėt, jei jūsų žodis nuskambėtų per teismą?

– Norit pasakyti, – pataiso Ijenas, – kad Mecas pats nesugeba nė musės šūdo iškasti ir norėtų įrodyti ją sukčiaujant naudodamasis mano surinkta medžiaga.

– Tai medžiagos yra? – Leisei užima kvapą.

– Ar sėdėčiau čia, jei nebūtų?

Po kurio laiko Ijenas pasirausia kišenėje ir ištraukęs kortelę pakeverzoja ant jos telefono numerį.

– Perduokit Mecui, kad gal ir norėčiau pasikalbėti.

Nespėja Leisė Rodriges pasitraukti, kaip prisistato Džeimsas Viltonas.

– Turbūt yra kokia nors svari priežastis, kodėl nefilmuojam, – lėtai nutęsia. – Tiesa?

Ir jo akys, kaip visų kitų, įsmeigtos į laukujes duris, kur stovi Viltis su motina ir nepažįstama moterimi. Jį išmuša prakaitas. Prodiuseris, be abejonės, tikisi, kad laidos apie Viltį bus kuriamos, ir nesvarbu, kaip jaučiasi jo laidos vedėjas. O Ijenas nenorėtų aukoti nei savo darbo, nei reputacijos. Atsisukęs į Džeimsą nusišypso.

– Savaime suprantama, yra. Aš laukiu štai… šito.

Nepažįstamoji lipa į automobilį, o Marija su Viltimi – verandos laiptais.

– Toni! Pasiruošęs? – šaukia Ijenas ir pergąsdina operatorių, šis nedrįs užsiminti, kad niekas jo neperspėjo.

Užsimetęs kamerą ant peties operatorius seka Ijeną per minią ir klausydamasis nurodymų linkčioja. Ijenas dar kartelį atsigręžia norėdamas įsitikinti, kad Džeimsas žiūri, o tada peršoka policijos barikadas ir drožia tiesiai prie Marijos lydimas nustebusios minios šūksnių.

Visa nugara jaučia, kaip budintis policininkas puola brautis per minią jo sulaikyti. Girdi, kaip sužavėti jo buldozerinio profesionalumo šurmuliuoja kiti reporteriai, kai kurie net svarsto, ar tik nepasekus jo pėdomis. Bet akis jis įsmeigęs į Mariją, stovinčią prie sūpynių ir žiūrinčią, kaip jis artinasi.

Apstulbusi ji žvilgčioja tai į jį, tai į minią jam už nugaros.

– Ką čia darai?

Ijenas griebia jai už rankos. Žino, kad tai atrodys lyg bandymas ją sulaikyti, kad nepabėgtų. Tačiau šią akimirką jam norisi tik vieno – paliesti ją, užuosti muilu kvepiančią odą.

– Jie visi spokso, – tyliai sako jis. – Vaidink, kad nori manęs atsikratyti.

Policininkas, dar visai jaunas vaikinas, sustoja lyg įkastas per kelis žingsnius nuo jų.

– Ponia Vait, – sunkiai alsuoja jis, – areštuoti jį už įsibrovimą?

– Nereikia, – sako ji virpančiu balsu, paskui garsiau: – Ką tik paprašiau poną Flečerį palikti mano valdas, mudvi su dukra nenorime būti trukdomos.

Policininkas čiumpa Ijenui už kitos rankos.

– Girdėjot, ką pasakė ponia.

Ijenas svilina ją žvilgsniu.

– Mes dar nebaigėm, – sako į kamerą žinodamas, kad Marijai šie žodžiai nuskambės visai kitaip. – Nė iš tolo. – Nykščiu jis slapta paglosto švelnų riešą, o Marija sudreba visu kūnu; vėliau įvairiose laidose kas tik netingėjo vienas per kitą tvirtino – iš teisėto pasipiktinimo.

Telefono skambutis pažadina mane iš gilaus miego, sumurmu Ijeno vardą.

– Aišku, kad aš, – suirzęs atšauna jis. – Kiek dar vyrų tau skambina vidury nakties?

Apkabinu rankomis pečius.

– Šimtai, – atsakau šypsodamasi. – Tūkstančiai.

– Tikrai? Teks pasirūpinti, kad pamirštum konkurentus.

– Kokius konkurentus? – šnabždu ir beveik nejuokauju.

Kai Ijenas su manim, apie nieką nebegalvoju – nei apie žurnalistus prie namų slenksčio, nei apie Koliną ir mūšį dėl vaiko gyvenamosios vietos; negalvoju net apie Viltį. Koliną pamilau todėl, kad jis mane pririšo. Bet Ijenas… jis daro man tai, ką Kenzė van der Hoven padarė Vilčiai. Padeda užsimiršti.

Kraujas ima tekėti greičiau, apima nerimas.

– Aš jau per sena tokiems jausmams.

– O kaip jautiesi?

Užsimerkiu.

– Norisi šokti.

Kurį laiką tegirdžiu jo kvėpavimą į ragelį. Kai prabyla, balsas kiek aukštesnis, įsitempęs.

– Dėl šios popietės, Marija.

– Ir ką?

– Mano prodiuseris. Jis kažko tikisi, įrodymo, kad aš vis dar suku šitą siužetą.

– O suki? – šaltai klausiu.

– Aš su tavim, – atsako Ijenas. – Ir tą užtvarą peršokau tik norėdamas tave paliesti.

Pasisuku ant šono tikėdamasi pamatyti jo autobusėlio šviesas ir tyliai šūkteliu, nes virstu per lovos kraštą ir paleidžiu telefoną.

– Atleisk, – paaiškinu jam po minutėlės. – Pamečiau tave.

– Niekada, – atsako Ijenas.

Ir aš, pamiršusi visą gynybą, juo patikiu.

DVYLIKTAS SKYRIUS

Ilgai tylėjau, lūkuriavau ir susilaikiau,

Bet dabar aš šaukiu, kaip gimdyvė,

Dūstu ir aikčioju.

Iz 42, 14

1999 metų lapkričio 8-oji

Džesika Vait pastumia žalsvą vazą gal penkis centimetrus į dešinę, sulinguoja blyškiai violetinės tulpės. Kolinas įsitaiso šalia jos tarp išmėtytų visų atspalvių purpuro pagalvėlių. Patekau į katalogą, pamano Kenzė, ir negaliu ištrūkti.

– Panele van der Hoven, – kalba Džesika, – ar galėčiau pasiūlyti dar selterio?

– Ačiū, nesivarginkit. Mano vardas – Kenzė. – Ji nusišypso porai. – Girdėjau, turėsit vaikelį. – Jai tik pasirodė, ar Kolinas iš tiesų šiek tiek atšlijo nuo žmonos?

Džesikos rankos sustingsta ant pilvo.

– Gegužę.

– Tikimės, kad su mumis jau bus ir vyresnioji sesutė, – priduria Kolinas.

Ji puikiai supranta, ką jis mėgina pasakyti.

– Taip. Puiku. Gal galite man papasakoti, pone Vaitai, kodėl taip staiga panorote, kad dukra gyventų pas jus.

– Visada norėjau auginti Viltį, – tyliai sako jis. – Tik pirma mėginau atsistoti ant kojų. Ir, manau, nebūtų buvę gerai išplėšti ją iš namų tuojau pat po sukrėtimo, patirto per skyrybas.

– Taigi troškote jai tik gera?

Kolinas nuostabiai nusišypso ir Kenzei dingteli – štai žmogus, galintis parduoti smėlį dykumoje ir įsiūlyti šukas plikiui.

– Tik geriausio! – Jis palinksta priekin, paleidžia žmonos delną ir suneria rankas. – Klausykit, padėtis nemaloni, ir nesistengsiu vaidinti šventuolio. Nesitikėjau, kad Marija su Viltimi tą dieną pareis, žinau, tai ne pasiteisinimas, bet jūs gi matot, tai nebuvo šiaip sau… pasilinksminimas. Aš myliu Džesiką, ją vedžiau. Kad ir kokių bėdų mudu turėjom su Marija, su Viltimi jos nesusijusios. Aš jos tėvas, visada būsiu jos tėvas ir noriu duoti dukrai namus, kokių ji nusipelnė.

Kenzė bilsnoja pieštuku.

– O kuo blogi namai, kuriuose ji gyvena?

Atrodo, jis šiek tiek sutrinka.

– Na jau, juk pati ten buvot! Ar normalu, kai maža mergaitė, vos išėjusi pro duris, persekiojama žiniasklaidos? Ar normalu, kai ji tiki, dėl Dievo meilės, kad kalbasi su Dievu?

– Kaip suprantu, buvusi jūsų žmona mėgino apsaugoti Viltį nuo žiniasklaidos.

– Tai tokia jos versija? – Kolinas sukanda dantis. – Ji mėgino pasipriešinti teisėtvarkai. Vos pasakiau jai, jog per teismą reikalausiu, kad Viltis gyventų su manim, rytojaus dieną ėmė ir dingo.

Kenzė pastato ausis.

– Ji žinojo, kad bus šaukiama į teismą?

– Pasakiau, kad teks kalbėtis su mano advokatu. Ir – pokšt! – ji dingsta.

Kenzė pasižymi bloknote. Pagarbą įstatymui ji gavo su motinos pienu, taigi vien mintis, kad kai kas mėgino išvengti įstatymo, sukelia įtarimus.

– Betgi Marija grįžo, – sako ji.

– Nes advokatė ją paprotino. Gal dabar suprantat, kodėl norėčiau ištraukti iš jos nagų Viltį? Jei per teismą Marijai pasirodys, kad viskas krypsta ne pagal jos norus, ir vėl gali dingti su Viltimi susikrovusi daiktus. Marija nepratusi kovoti, ne jos būdui. Tiesą pasakius, dėl to daug metų gydosi.

– Jūs pritarėt, kad ji būtų gydoma?

– Savaime suprantama. Kai paskyrė teismas.

– Tačiau jūsų buvusi žmona tvirtina, kad šios priemonės griebėtės po jos mėginimo nusižudyti.

Kolinas tvirčiau suspaudžia lūpas.

– Atleiskit, panele van der Hoven, bet man atrodo, kad jūs neobjektyvi.

Kenzė atlaiko jo žvilgsnį.

– Toks mano darbas – knaisiotis.

Pokalbį nutraukia Džesika, ji staiga atsistoja ir atsikosi.

– Ar ne pats laikas pyragaičiams?

Abu žiūri Džesikai, einančiai į virtuvę, pavymui. Kai ji nebegali girdėti, Kolinas ima kalbėti karščiau:

– Negi manot, kad ramia širdimi pasiunčiau Mariją į Grinheiveną? Viešpatie, juk ji buvo mano žmona. Aš ją mylėjau. Bet ji… ji buvo… Tiesiog per naktį ji virto nepažįstamu žmogumi. Nežinojau nei kaip su ja kalbėtis, nei kaip rūpintis. Taigi dariau, ką privalėjau, norėjau jai padėti. O dabar istorija kartojasi. Mano mažoji mergytė, jau ne mano mažoji mergytė. Nebegaliu leisti, kad istorija pasikartotų.

Kenzė jau seniai suprato, kad kartais geriausia patylėti. Atsilošia ir laukia, ką dar pasakys Kolinas.

– Kai gimė Viltis, naktimis kartais nešiodavau ją po namus, jeigu imdavo nerimauti. Ji buvo tokia mažutėlė, pirštukai, nosytė, auselės – viskas savo vietoj, o kartais, kai liaudavosi verkusi, žvelgdavo į mane lyg pažinotų. – Kolinas nuneria akis. – Aš ją myliu. Kad ir kas nutiktų, kad ir ką nuspręstų teismas, šito nepakeis niekas. – Kenzė liaujasi rašiusi. – Negi niekada gyvenime nesat klydusi, panele van der Hoven? – švelniai klausia jis.

Ji nuduria akis ir po valgomojo stalu pamato pakištą didžiulę dėžę. Plastikinio piešimo stovo etiketė. Aiškiai skirtas ne kūdikiui – ir naujutėlis. Kolinas paseka, kur nukrypęs jos žvilgsnis, ir išrausta.

– Aš optimistas, – sako droviai šypsodamasis.

Kenzė suvokia, kad užjausdama Mariją Vait tikėjosi išvysti pabaisą. Bet šis žmogus turi priežasčių pradėti mūšį. Ir ne iš keršto, ne trokšdamas nubausti, o paprasčiausiai pamatęs kai ką, kas jį išgąsdino, ir norėdamas viską sutvarkyti.

Kita vertus, Kolinas Vaitas gali būti prityręs aktorius.

1999 metų lapkričio 9-oji

Tėvas Rampinis, susidėjęs rankas už nugaros, stovi dailiai sutvarkytame vyskupijos kurijos kabinete ir spokso į knygų lentyną tingiai stebėdamasis, kam jo ekscelencijai Mančesterio vyskupui prireikė šešiolikos šventosios Teresės Mažosios Gėlelės biografijos kopijų. Kai atsidaro durys, jis kaipmat atsisuka ir prieš linktelėdamas vyskupui Endriusui slapta pasivalo prakaituojančius delnus.

– Tėve, – murmteli vyskupas, taisydamasis vyšninės spalvos odiniame krėsle.

– Jūsų ekscelencija.

– Prašau. – Endriusas mosteli ranka ir Rampinis prisėda ant kiek mažesnio krėslo, niekaip nepajėgdamas atplėšti akių nuo maskatuojančio iš kišenės vyskupo kryžiaus grandinės galo.

Rampinis ir anksčiau yra tyręs, ar tariamose vizijose nieko nėra prieš tikėjimą. Jis visada siūlydavo palūkėti ir pažiūrėti, kas bus toliau, netgi tuomet, kai atvejis teikdavo vilčių. Niekada nespręsdavo skubotai, kad nepasirodytų juokingas.

Štai kodėl jo rankos dreba. Netrukus jis prisidarys bėdos. Nes tikrai tiki, kad Viltis Vait gali regėti Dievą.

Vyskupas Endriusas nusiima akinius ir kiek patrynęs vėl pasibalnoja nosį.

– Pasak Šventojo Jono seminarijos rektoriaus, jūs esate gerbiamiausias teologas visuose šiaurės rytuose.

– Kaip pasakysit, jūsų ekscelencija.

– Vyskupijos vardu dėkoju, kad sutikot atvykti.

– Džiaugiuosi, galėdamas pasitarnauti, – atsako Rampinis.

Vyskupas maloniai linkteli.

– Turiu jums keletą klausimų, tėve.

– Su visa pagarba, jūsų ekscelencija, atsiliepimą jau pateikiau.

– Taip, tiesą pasakius… gavau netgi du. Pirmąją rekomendaciją ir – kaip ten jį pavadinot? – ak taip, peržiūrėtą pataisymą. Ir žinote ką, niekaip negaliu suprasti, kodėl teologas – ir dar gerbiamiausias visuose šiaurės rytuose – dėl Vilties Vait daromų stebuklų vos per keletą valandų atsiuntė du visiškai skirtingus atsiliepimus. – Tėvui Rampiniui įžeidžiamai tylint Endriusas netenka kantrybės. Pasikuitęs kišenėje jis išsitraukia rožinį – nučiupinėtų karoliukų vėrinį. – Neabejoju, kad jūsų kvalifikacijos žmogus buvo ne kartą kviečiamas įvertinti religinio pobūdžio regėjimų.

– Ne kartą.

– Ir dar niekada nesate davęs asmeninio pritarimo.

Tėvas Rampinis atkiša lūpą.

– Tiesa. Ir kaip pastebėjote iš pataisytos ataskaitos, šį kartą tokį pritarimą daviau.

Vyskupas nusprendžia apsimesti kvailiu. Pasikaso pakaušį.

– Aš kiek sutrikęs, tėve. Prisipažinsiu, neturiu nė pusės jūsų kvalifikacijos, tačiau man atrodo, kad žydaitė, matanti moteriškosios lyties Dievą, – visoms katalikų dogmoms prieštaraujantis reiškinys.

Tėvas Rampinis suneria rankas.

– Prašote manęs pagrįsti savo išvadas?

– Ne ne. Bet dėl savo paties… išsilavinimo… norėčiau išgirsti jūsų minčių eigą.

Rampinis atsikrenkščia.

– Yra nemažai patvirtinančių kriterijų. Tai, kad Viltis Vait nėra katalikė ir neatitinka normų, jūsų ekscelencija, dar nesuteikia mums teisės apšaukti ją apgavike. Jau greičiau galima įtarti pagyvenusias ponias, kurios meldžiasi po šešiolika valandų per dieną, o paskiau pareiškia regėjusios Jėzų prie virtuvės stalo. Viltis šio regėjimo neprašė, jis atėjo. Be to, ji linkusi patylėti apie pokalbius su Dievu ir slepia stigmas.

– Stigmas, – pakartoja vyskupas. – Ar jūs jas matėt?

– Mačiau. Žinoma, nesu nuodugniai susipažinęs su šventosiomis žymėmis, bet medikai sutartinai tvirtina, kad tai ne tyčiniai susižalojimai.

– Galbūt ji isteriška asmenybė.

– Labai gali būti, – sutinka Rampinis. – Tik, be žaizdų, yra ir kitokių pranašystės įrodymų. Ji gydo.

– Žinoma, jūs ekspertas, bet man kiek nejauku pagalvojus, kad ji lakstys aplink tvirtindama Dievą esant moterimi.

– Nėra ko baimintis, ji nieko panašaus nesako. Tokius gandus skleidžia Dievo-Motinos draugija. Pati Viltis linkusi patylėti. Be to, kaip rašiau antrojoje ataskaitoje, – ji nemato Dievo moters pavidalu. Ji mato mūsų Viešpatį Jėzų tradicinės išvaizdos ir tradiciniais drabužiais, tik laiko Jį moterimi.

Vyskupas kilsteli antakį.

– Na jau, sūnau.

– Jūsų ekscelencija, juk neketinate mokyti manęs dirbti, – kalba ramiai Rampinis. – Pats su ja pasikalbėkit, o tada aiškinkimės.

Abu tylėdami spokso vienas į kitą.

– Jūs įsitikinęs, – galų gale sako vyskupas.

– Taip.

– Manot, turėčiau apie tai pranešti Jungtinių Valstijų Vyskupų Konferencijai.

– Neketinu jums nurodinėti, ką turėtumėt daryti.

Vyskupas Endriusas baksteli smiliumi į smilių.

– Juk suprantate, tėve, kad čia ne „X failai“. Nesvarbu, ko nori minia, fantastiniai triukai nepadės grąžinti į Bažnyčią kaimenės. Ir net jeigu sutikčiau su jūsų rekomendacija, man vis tiek nepatinka skubotumas, su kuriuo ji buvo parašyta. Ko ko, bet nenoriu pasirodyti prietranka, besivaikančiu antgamtinius niekus – ar įsivaizduojat, kaip nukentėtų vyskupija? Ir visa Katalikų bažnyčia? Ne veltui tokie procesai trunka metų metus, tėve. Jeigu kada nors paaiškėtų, kad Viltis Vait apsišaukėlė, mes tuo laiku jau būtume palaimingai mirę, palaidoti ir mums nereikėtų sukti galvos dėl kilusio triukšmo. – Vyskupas Endriusas krypteli galvą. – Ar tas vaikas bent kartelį yra buvęs katalikų bažnyčioje?

– Nieko apie tai nesu girdėjęs, jūsų ekscelencija.

– Gal ji buvo mokoma žydų tikėjimo tiesų?

– Ne. Jos motina nepraktikuojanti ir manė, kad veidmainiška vedžiotis vaiką į šventus namus. Bet aš klausiau rabino ir jis man patvirtino: jeigu motina yra žydė, tai žydas ir vaikas. Daugiau niekas nesvarbu.

– Štai kur akmuo, – sako vyskupas, – ant kurio galima suklupti. Mes neturim jokios galios vaikui, kuris nėra katalikas.

Tėvo Rampinio veide trūkteli raumenėlis.

– Tai kam mane kvietėte?

Jis žiūri, kaip vyskupas eina prie stalo, ir staiga suvokia, kad šis ketina apsidrausti. Jis neskelbs Rampinio ataskaitos apie Viltį Vait – nebent įvykiai pakryptų kita linkme ir kiltų būtinybė. Kol kas vyskupas pasilaikys abu prieštaringus pranešimus ir tėvas Rampinis negalės nė žodžiu paprieštarauti, kad nepasirodytų kvailai. Karštis muša kunigui į veidą, raudonis pliūpteli nuo baltos pakaklinės aukštyn.

– Jūs neatsižvelgsit į pirmąjį pranešimą, – pareiškia Rampinis. – Oficialiai siūlau jums atkreipti dėmesį į antrąjį ir tik į antrąjį.

Nenuleisdamas akių nuo jaunesnio vyro veido, vyskupas Endriusas įkiša popierių į stalčių.

– Na, ir kuris čia buvo? – klausia jis.

1999 metų lapkričio 10-oji

Kai Ijenas įžengia į Malkolmo Meco kabinetą, advokatas nė užpakalio nuo kėdės nepakelia.

– Puiku, – užuot pasisveikinęs sako jis. – Man labai malonu. Aš didelis jūsų gerbėjas.

Ijenas spokso tiesiai jam į akis.

– Mano kaina – devyniasdešimt tūkstančių. Tiek gaunu už reklamą, skelbiamą per mano laidą. Jūsų teismas man atrodo to paties galo – tik intarpas į kalbą, kurią ir taip pasakysiu.

Meco garbei reikia pripažinti, kad jis nė nemirkteli.

– Nemanau, kad dėl to kiltų bėdų, – atsako jis. Tiesą pasakius, jis nė nenutuokia, mokės jo klientas tokią sumą ar ne, bet neketina žlugdyti derybų joms dar nė neprasidėjus. – Jei tik jūs nepamiršit, kad tai ne televizijos laida. Mergaitės gyvybė pavojuje.

– Tą mėšlą pasilaikykit teismui, – atšauna Ijenas. – Žinau, ko jūs norit.

– Ir ko gi?

– Įrodymų, kad Viltis Vait – apgavikė. Ir užuominų, kad jai vadovauja motina.

Mecas šypsosi.

– O jūs, savaime suprantama, visą šią informaciją turit.

– Ar būtumėt mane kalbinęs, jei neturėčiau?

Mecas pasvarsto.

– Nežinau. Vien savo reitingais įtikintumėt teisėją, kad rytoj saulė nepatekės.

Tai išgirdęs, Ijenas juokiasi.

– Gal ir tikras esat mano gerbėjas.

– Tai kodėl jums nepasakius, ką turite?

– Keletą gerų slapta kamera filmuotų įrašų, kaip Marija Vait moko mergaitę nuolankiai lankstytis miniai. Moters, per nacionalinę televiziją pareiškusios, neva Viltis išgydė jos vaikelį ir jis nebeserga AIDS, prisipažinimą, kad Marija Vait už šią istoriją jai sumokėjo tris tūkstančius dolerių. Poros ekspertų parašus po moksliniu aiškinimu, kaip galėjo atgyti Milės Epštein lavonas – tai susiję su elektros srove ir kūno audiniais, na, panašiai.

– O rankos?

– Tos tariamos stigmos? Optinė apgaulė.

– Optinė apgaulė?

– Na jau, be abejo, matėt liepsnų rijikus cirke ar magus, traukiančius daiktus iš kumščio.

– Kaip jos apmovė krūvą daktarų?

– Na, prie šito dar dirbu. Įtariu, kad neapmovė. Kai atėjo laikas rodyti rankas gydytojams, Viltis išties jas kažkuo prasidūrė.

Mecas žiūri skeptiškai.

– O kam? Kokia iš to nauda?

Ijenas palinksta arčiau.

– Kas per klausimas, pone Mecai. Savaime suprantama, norėjo atkreipti dėmesį.

Mecas prisimerkia.

– Nepykit, kad klausiu, bet kodėl viso to dar nepaskelbėt savo laidoje?

– Todėl, kad noriu dar didesnės intrigos, o tada jau ketinu susprogdinti šį muilo burbulą. Ir net neklausinėkit, šito neaptarinėsim. – Ijenas suremia pirštus stogeliu. – Na, ką gi, gal pakeliui į didįjį finalą jūsų teismas pasitarnaus man ne prasčiau už reklamines laideles. Už minėtą mokestį naudokitės į sveikatą šia informacija ir mokslininkų pasirašytais dokumentais, apie kuriuos ką tik kalbėjom, kartu ir mano neįkainojama reputacija šioje srityje ir scenine išvaizda. Bet ničnieko daugiau negausit.

Mecas lėtai linkteli.

– Aišku.

– Ir dar kai ką turėtumėt suprasti – aš užsiėmęs žmogus. Su džiaugsmu drauge peržiūrėčiau visą, ką tik pateiktą informaciją… bet tik čia ir dabar.

– Ką jūs. Aš nepasiruošęs. Turiu…

– Su bet kuriuo kitu liudytoju turėtumėt pusantro karto daugiau padirbėti. Vaidinti aš moku. Jums tereikės pasirinkti faktus ir sudėlioti juos norima tvarka.

Stoja tyla, kambarys, rodos, sumažėja ir vyrai jame vos išsitenka.

– Antra repeticija – dieną prieš jūsų liudijimą, – derasi Mecas.

Ijenas išsišiepia.

– Pone, – sako jis, – sutarta.

Marija šiek tiek praveria duris ir pamato ant slenksčio Kenzę van der Hoven.

– Ar Viltis gali išeiti laukan pažaisti?

Marija nesusilaiko nenusijuokusi.

– Lauke kiek šaltoka. Gal geriau abi pabūkit namie. – Dėl šio iš anksto sutarto paskirtosios globėjos vizito Marijai palengvėja. Visą rytą ji burba, kad Viltis painiojasi po kojomis, ir visai suprantama – abi sėdi namie kaip kalėjime.

Viltis įvažiuoja į kambarį su riedučiais. Marija, nužvelgusi juodas jų paliktas šliūžes, prikanda liežuvį, kad šiandien neapšauktų dukters gal jau dvidešimtą kartą, o dar paskirtosios globėjos akyse. Bet sugavusi Vilties žvilgsnį tik kilsteli antakį ir nepatenkinta dėbteli į riedučius.

– Oi, – sako Viltis ir šleptelėjusi ant užpakalio segiojasi lipukus. – Kenze, ar pas mane atėjai?

– Taip. Ar gerai?

– Oi, labai gerai.

Marija šypsosi.

– Jei manęs prireiks, verdu pietus.

Kenzė nulydi ją žvilgsniu iki virtuvės, paskui pajunta, kaip ranką suspaudžia penki maži pirščiukai.

– Ateik, parodysiu savo kambarį, – tauška Viltis. – Kietas.

– Tikrai? – Kenzė leidžiasi vedama laiptais. – Kokios spalvos?

– Geltonas. – Viltis pastumia duris, nušvinta saulėtos sienos, vidury stovi balta lova su baldakimu. Liuoktelėjusi ant jos Viltis ima šokinėti, plaukai tik sklaidosi į visas puses. Paskui plekštelėjusi ant užpakalio nuslysta ant grindų ir vaizduoja šeimininkę. – Čia mano lego. Ir piešimo rinkinys, kurį pernai atnešė Kalėdų Senelis, o čia aš nupaveiksluota, kai man tebuvo dvi valandos.

Kenzė klusniai žiūri į mažutį kūdikį raudonu lyg pomidoras veideliu.

– Ar dažnai žaidi kambaryje?

– Kaip kada. Mama neleidžia pasistatyti čia televizoriaus, negaliu nei filmukų žiūrėti, nei nieko. Kartais piešiu prie virtuvės stalo, nusinešu savo rinkinį tenai. O kartais spalvinu ant grindų. – Ji iškelia rankas virš galvos. – Seniau lankiau baletą.

Kenzė žiūri, kaip Viltis lėtai apsisuka ištiesusi rankas.

– O dabar nebelankai? Kodėl?

– Tiek visko nutiko. – Viltis pešioja raukšlėmis susimetusį kilimą, gūžteli pečiais. – Mama susirgo.

– O paskiau?

– Paskiau atėjo Dievas.

Kenzė visa sustingsta.

– Aišku. O tau patiko?

Viltis krinta ant nugaros, ištiesia į šonus rankas ir sugriebusi kilimo kraštus įsivynioja.

– Žiūrėk, aš kokonas.

– Papasakok apie Dievą, – nepasiduoda Kenzė.

Viltis atsirita arčiau. Visa susisupus į kilimą lyg lėliukė, vien veidelis matyti.

– Su ja man gera, būna šilta, lyg tupėčiau ką tik išdžiovintų drabužių krūvoje. Bet man nepatinka, kai ji padaro skaudžiai.

Kenzė palinksta arčiau.

– Ji tave žeidžia?

– Sako, kad taip reikia, ir žinau, kad jai tai nepatinka, nes paskui visada atsiprašo.

Kenzė žiūri į mažylę, į paženklintas rankeles. Kaip paskirtoji globėja, ji visko mačiusi, dažniausiai labai nemalonių dalykų.

– Ar Dievas pas tave ateina, kai kambaryje būna tamsu? – klausia ji, ir Viltis linkteli. – Ar gali ją paliesti? Gal matai jos veidą?

– Kartais. O kartais tik žinau, kad ji čia.

– Nes tave sužeidžia?

– Ne… kad ji kvepia apelsinais.

Tai išgirdusi Kenzė sutrikusi nusijuokia.

– Tikrai?

– Aha. – Viltis paima statulėlę iš lėlių namelio. – Nori pažaisti?

Kenzė žiūri į kaimo namelio maketą.

– Koks gražus, – sako smiliumi braukdama per dailų ąžuolinio laiptų turėklo linkį. – Ar ir šitą Kalėdų Senelis atnešė?

– Ne, mama padarė. Toks jos darbas.

Turėdama daug metų patirties Kenzė spėja, kad žaizdas Viltis greičiausiai pasidarė pati, arba jas mergaitei padarė artimas žmogus, įtikinęs ją, kad taip elgiasi iš meilės. Kenzė spokso į namelį, tokį tobulą, ir įtemptai galvoja. Netgi pamačius daugybę kartų vis tiek sunku patikėti, kad vaiko tėvai, kurie kitais atžvilgiais atrodo visiškai sveiki ir padorūs, gali taip nežmoniškai elgtis su vaiku.

– Mieloji, – sako Kenzė, – ar tau šitaip padarė mamytė?

– Kaip?

Kenzė atsidūsta. Beveik neįmanoma smurtą patyrusius vaikus priversti prisipažinti, kas prieš juos smurtauja. Pirmiausia, bijoma bausmės, pažadėtos už išdavystę. Antra, ima suktis iškreiptas pasitenkinimo ratas – vaikui atrodo, nors ir kaip liūdna, kad jam taip lyg ir rodomas dėmesys.

Vis dėlto kartais vaikai nebeda į skriaudėją pirštu ir todėl, kad nebūna jokio skriaudėjo. Kai kuriems mėlynės po akimis atsiranda kaukštelėjus kakta į duris, o sąmonė prarandama nudribus nuo stalo… gal netgi kraujavimą nei iš šio, nei iš to galima paaiškinti. Suprantama, Marija neskriaudžia dukters atvirai, Viltis nerodo jokių pasibjaurėjimo motina ženklų. Galbūt persekiojanti žiniasklaida ir nėra pats geriausias dalykas, galintis nutikti mažai mergaitei, bet šiek tiek viešumo Vilties gyvenime irgi nėra taip blogai – ir dėl to dar nereiškia, kad prieš ją smurtaujama.

Staiga atsiveria durys. Tarpduryje, nustebindama ir Viltį, ir Kenzę, išdygsta Marija su švarių skalbinių kauge rankose.

– Atleiskit, – sutrikusi sako ji. – Maniau, jūs žaidimų kambaryje.

– Nieko tokio. Kaip tik gėrėjausi jūsų nameliu. Niekada nesu mačiusi nieko panašaus.

Marija linkteli, išrausta. Padėjusi skalbinius ant naktinio staliuko traukia prie durų.

– Paliksiu jus.

– Nieko tokio, jūs netrukdot…

– Ne, – nutraukia Marija. – Viskas gerai. – Ir išeina palikusi vos juntamą citrusinių kvepalų aromatą.

Kenzė ką tik dirbo su motinos palikta devynmete, mergaitė gyvena su seneliais. Seneliai kiekvieną sekmadienį vaikščiodavo į bažnyčią, pirkdavo mergaitei gražius drabužius ir ruošdavo karštus pusryčius. Ir kartą per savaitę mergaitė pabusdavo vidury nakties senelio prievartaujama. Jis grasindavo dukraitei, kad jei kam nors bent žodeliu prasitars, atsidurs gatvėje.

Šios mintys ir sukasi Kenzei galvoje važiuojant greitkeliu iš Vaitų namų. Nors šis atvejis ne visai toks ir Kenzė neturi jokių įrodymų, ji niekaip negali išmesti iš galvos, kad šiokių tokių panašumų yra.

Kažkas čia slepiama. Aiškiai matyti iš Marijos Vait elgesio, štai kodėl ji negali pasilikti su Kenze viename kambaryje ilgiau kaip kelias minutes. Atsidususi Kenzė pasuka skydelį, kad besileidžianti saulė nepliskintų į akis. Galbūt ji sutrikusi dėl įvykio ligoninėje. Galbūt čia tik tai, ką jai papasakojo Kolinas Vaitas – kad Marija sąmoningai mėgino pabėgti nuo teisėtvarkos. Bet kodėl tada grįžo? Gal čia slypi dar kas nors?

Po dviejų susitikimų su Viltimi Kenzei atrodo, kad mergaitė mieliau liktų su motina. Bet neaišku, ar todėl, kad nemėgsta Džesikos Vait, ar todėl, kad dukrą verčia likti Marija.

Gali būti ir taip, kad Marija Vait išvyko iš Niu Kanaano nieko nežinodama apie Kolino planus teistis. Galbūt ji bėgo, norėdama apsaugoti vaiką. Pasikalbėjus su medikais nepaaiškėjo jokių užuominų, kad dėl Vilties fizinės ar psichologinės būklės kalta būtų Marija Vait. Galbūt Viltis tėra maža mergaitė pernelyg lakia vaizduote.

Priešais Kenzę užlenda automobilis ir ji, kirtusi per stabdžius, išvažiuoja į kelkraštį. Sustoja ir persibraukia ranka akis. Susikaupk, susikaupk. Per plauką išsisukai.

Ji vėl atsargiai įsispraudžia į mašinų srautą tebesvarstydama, ar gali būti, kad Marija viso labo kvailai, aklai patikėjo dukrą sakant tiesą.

1999 metų lapkričio 14-oji

Tiesą pasakius, tai Džeimso mintis rodyti laidą sekmadienio rytais – vien dėl to, kad krikščionims tai šventadienis ir laida savaime sukels diskusijas. Ir nors Ijenas turi pasiruošęs mažiausiai septynis juodraščius, nė vienas iš jų nebetinka. Jis kalba ekspromtu, be jokių užrašų. Reikia saugotis, kad nuo liežuvio nenusprūstų tai, kas paskiau būtų panaudota prieš Viltį su Marija. Vis dėlto negalima kalbėti ir pernelyg sausai – sukelsi įtarimą pačiam prodiuseriui.

Šviesos jau plieskia jam į veidą ir žioji kameros nasrai, tą pat akimirką jis sąmoningai trenkia Bibliją į žolę. Priešingai nei iš anksto įrašant laidą studijoje, kai filmuojama tiesiogiai iš įvykio vietos, – yra žiūrovų. Ne kažin kiek, nes prie Marijos namų būriuojasi greičiau karšti tikintieji, o ne ateistai. Todėl ir pradėjo savo prakalbą tekstu iš Biblijos.

– Paimk savo sūnų, savo vienturtį sūnų Izaoką, kurį myli ir… paaukok jį, kaip deginamąją auką. – Ijenas nužvelgia klausytojus. – Taip, jūs gerai išgirdot. Abraomas turėjo nužudyti sūnų vien norėdamas patikinti Dievą, kad jeigu jam bus liepta šokti nuo stogo, tai jis tepaklaus: „Nuo kurio?“ Ir kas gi nutinka? Pridėjus peilį Izaokui prie gerklės, paskutinę minutę pasirodęs Dievas pareiškia, kad jis iš esmės tik kvailiojo. – Ijenas prunkšteli. – Tai šitą Dievą jūs garbinat? Aukščiausiąją Būtybę, žiūrinčią į pavaldinius kaip į pėstininkus? Galite paklausti ana tų gražiai apsirengusių žmonių ir jie jums paaiškins, kad šis pasakojimas apie tikėjimą, atsidavimą į Dievo rankas ir tikėjimą gera pabaiga. Vis dėlto šis pasakojimas ne apie tikėjimą. Ir netgi ne apie Abraomą. Ši istorija apie Izaoką. Norėčiau sužinoti tai, ko Biblija nenori man pasakoti: ką mąstė Izaokas, kai tėvas užkėlė jį ant aukuro aname pasaulio krašte. Ką jis jautė, kai tėvas pridėjo peilį prie gerklės. Ar jis verkė, o gal prišlapino kelnes? Šioje istorijoje kažkas pamiršo vaiką. Taigi kaip geri krikščionys jūs privalote gerbti Abraomą, kad darė ką palieptas. Bet štai ką jums pasakysiu. Kaip žmogus, aš visiškai jo negerbiu. Ir niekinu Dievą, šitaip pasinaudojusį vaiku. Būčiau daug labiau linkęs gerbti tėvą, stojantį tarp tirono – netgi dangiškojo – ir vaiko ir šį ginantį. – Spigindamas į kamerą jis kilsteli antakius. – Tikiuosi, ponia Vait – Vilties motina – atsižvelgs į tai.

Kažkas šūkteli:

– Nufilmuota!

Ijenas pasisukęs griebia iš asistento servetėlę ir šluostosi nuo veido grimą ir prakaitą. Iš kito asistento susirenka užrašus ir drožia prie autobusėlio, nekreipdamas dėmesio į minios murmesį.

Gal jie suprato, o gal ir ne.

Ijenui aišku kaip dieną, kad jo kalba dviprasmiška. Žmonės gali pamanyti jį kaltinant Mariją už tai, kad ji elgiasi kaip Abraomas, leisdama išnaudoti vaiką vien todėl, kad šito nori Dievas ir žiniasklaida. Arba jie gali suvokti jį giriant Mariją už tai, kad ji, priešingai nei Abraomas, saugo dukrą nuo plėšrių siaubūnų.

Tiesą pasakius, jam nė per plauką nerūpi, kaip jie supras. Tėra du žmonės, kurių nuomonė jam svarbi – Džeimsas ir Marija. Jis norėtų, kad Marija žinutę suprastų vienaip, o Džeimsas – atvirkščiai.

Durys atsiveria ir užsidaro, įleisdamos prodiuserį. Tas atsisėda, įsispiria kojomis.

– Gera laida, – atsainiai sako. – Bet galėjai kiek daugiau pakalbėti apie vaiką.

– Apie Izaoką?

– Apie Viltį Vait. – Džeimsas gūžteli pečiais. – Trinamės čia jau kelias savaites. Manau, mūsų žiūrovai tikisi daugiau.

– Ko daugiau?

– Daugiau… nežinau. Parodyti daugiau širdies. Pateikti daugiau įrodymų, mažiau vaidinti.

Ijeno skruoste sutrūkčioja raumenukas.

– Džeimsai, sakyk tiesiai šviesiai, ko nori.

Prodiuseris iškelia rankas.

– Kad tave kur, negriebk už gerklės.

– Ar žinai, kad esu vadinamas kaprizingu šunsnukiu? Turiu pateisinti tą vardą – štai iš kur vaidyba.

– O aš tau priminsiu, Ijenai, kad pradingęs paskambinai man ir užsiminei turįs geros medžiagos apie Vait. Paskui grįžai iš kelionės, padarei dvi laidas, o apie tai nė mur mur. Viltis Vait – auksinius kiaušinius dedanti žąsis. Motina irgi tikros aukso kasyklos. Izaokas ir Abraomas? Čia labai gerai, bet pasilaikyk juos tam metui, kai turėsi ilgalaikę sutartį su televizija. – Jis spokso į Ijeną. – Jau geriau tegu kas nors įvyksta. Ir kad eitų lyg per sviestą, o tu pačiame centre. – Kai Ijenas ir toliau nereaguoja, Džeimsas įsiunta. – Tu mane girdi?

Ijenas lėtai pakelia galvą ir įsmeigia akis į Džeimsą.

– Bū, – sako jis.

– Tenai Betelgeizė, – rodo Viltis, – toji raudona iš Oriono žvaigždyno. – Kenzė sėdi ant nušiurusio dangalo ir mirksėdama žiūri į nakties dangų. Tvirčiau susisupa žieminiu apsiaustu. – O ten Tauras, – kalba toliau Viltis. – Jis arti ir Orionas taikosi jį nušauti.

– Labai daug žinai apie žvaigždes.

– Mokėmės mokykloje, kai dar vaikščiojau. O kartais tėtis rodydavo žvaigždynus.

Viltis pirmą kartą prabilo apie tėvą neklausinėjama.

– Ar tau patikdavo žiūrėti į žvaigždes su tėčiu?

– Taip, – sumurma Viltis.

Kenzė prisitraukia kelius ir imasi kitos taktikos.

– O mano tėtis su manim žaisdavo ledo ritulį. Su pačiūžomis.

Viltis nusijuokia iš netikėtumo.

– Žaidei ledo ritulį?

– Taip, stebiesi? Tiesą pasakius, labai burbėdavau. Bet turėjau penkis vyresnius brolius ir tikriausiai niekam nė motais buvo, kad aš mergaitė. – Išgirdusi Vilties kikenimą ji nesigaili tai pasakiusi, bet vis tiek širdį nusmelkia sena nuoskauda iš laikų, kai pasijusdavo šeimoje nereikalinga.

– Ar būdavai vartininkė?

Kenzė nusišypso.

– Dažniausiai būdavau ritulys.

Viltis pasisuka ant šono ir pasiremia alkūne.

– Ar tavo tėtis gyvena kur nors netoliese?

– Bostone. Nelabai dažnai matomės. – Kiek padvejojusi ji priduria: – Pasiilgstu jo.

– Ir aš pasiilgstu tėčio. – Balselis, tykus lyg naktis, paskęsta medžių šnaresy. – Nelabai norėčiau, bet vis tiek pasiilgstu.

– O kodėl nelabai norėtum?

– Nes jis bjauriai pasielgė, – tyliai sako ji. – Paskui mama labai verkė.

– Ką jis padarė?

Viltis neatsako. Tik po kurio laiko Kenzė suvokia, kad mergaitė patyliukais verkia.

– Viltie?

Mergaitė nusisuka ir šniurkščioja sau į petį.

– Nežinau! – sukūkčioja. – Kalbėjausi su juo, o staiga vonioje atsirado toji kita teta ir jis išėjo. Išėjo tikriausiai todėl, kad aš ką nors ne taip pasakiau.

– Saulele, tu nepasakei nieko blogo. Tavo tėtis paprasčiausiai susipyko su mama.

– Ne, jis nebenori su manim gyventi.

– Tavo tėtis nori gyventi su tavim, – paaiškina Kenzė. – Nori ir mama. Jie abu tave labai myli. Štai kodėl mudu su teisėju privalom padėti nuspręsti, kuriuose namuose turėsi gyventi.

Nejučiom ji prisimena sekmadieninėje mokyklėlėje girdėtą legendą apie karalių Saliamoną. Kai dvi moterys ėmė tvirtinti abi esančios to paties vaiko motinos, jis pasiūlė perkirsti vaiką kardu pusiau: norėjo sužinoti, kuri moteris, išsigandusi, kad vaikas nežūtų, atsisakys savo teisių. Vadovėlinė išmintis – problema išspręsta ir nepralieta nė lašo kraujo. Bet taip būna tik knygose. Tikrovėje dažniausiai abu tėvai būna verti arba neverti. Ir visada yra švelninančių aplinkybių. Tikrame pasaulyje dažniausiai vaikams tenka srėbti tėvų privirtą putrą.

1999 metų lapkričio 15-oji

Malkolmas Mecas ateina į posėdžių salę, kur buvo prašęs palaukti Leisės Rodriges, ir atsiremia užpakaliu į stalą.

– Ką nors turi? – klausia.

Ji patyli, nes kramsnoja sumuštinį su kalakutu ir salotomis.

– Ne. Kol kas švaistot pinigus vėjais.

Malkolmas kriukteli.

– Kam šypsosi Fortūna?

– Nežinau, ir kam gi?

– Tiems, kurių nepastebi Temidė. – Jis išsišiepia, ištraukia sumuštinį jai iš rankų ir atsikanda iš galo. – Labai skanu. Niekad nebūčiau pamanęs. – Nusišluostęs lūpas jos servetėle atiduoda sumuštinį. – Tai ką turi?

– Ką žinot apie Kanzas Sitį? – Ji paploja per popierių krūvą.

– Viską, ką verta žinoti. Kad tave, nieko. Ar ne už tai tau ir moku?

Leisė išsišiepia.

– Ne kažin kiek, Malkolmai. Mano informatorius oro uoste pasidarbavo. Spėkit, kur Marija Vait slėpėsi aną savaitę?

Mecas paima atkištą lapą, permeta akimis pavardes.

– Baisaus čia daikto, – sako. – Visi žino, kad vyko su mergaite.

Atsistojusi Leisė atverčia patį pirmą sąrašo lapą, pirmos klasės keleivius.

– O ar visi žino, kad tuo pačiu lėktuvu skrido ir Ijenas Flečeris?

– Flečeris? – Mecas prisimena susitikimą su tuo žmogumi ir televizijos ateisto užuominas apie neva neįtikimą informaciją, kuria atsisakė dalytis netgi su pačiu Mecu ir kurią paskelbęs visiems įrodysiąs, kad Viltis – apsimetėlė. Juodu surepetavo liudijimą, bet Flečeris apie šią smulkmeną nė neužsiminė. Toji kelionė, be jokios abejonės, kaip nors susijusi su didžiuoju jo planu.

Mecas nusišypso tylomis įsimesdamas šį kozirį į kortų malką. Tegu sau Flečeris galvoja, kad jo paslaptis saugi, betgi jis pamiršo įstatymo galią. Kai tik Flečeris atsistos ant liudytojų pakylos, Mecas galės jo klausti ko panorėjęs. O Flečeris, saistomas priesaikos, neturės kitos išeities, kaip sakyti tiesą, vien tiesą ir nieko daugiau.

Marija kaip įmanydama stengiasi vengti Kenzės, kai ši ateina aplankyti Vilties. Jei Kenzė virtuvėje, Marija susiranda darbo svetainėje. Jei jos užlipa viršun, Marija skuba į rūsį. Ji pernelyg bijo paskirtosios globėjos ir neabejoja, kad leptelėtų kokią nesąmonę, dėl kurios vėliau tektų gailėtis.

Šiandien Kenzė pažadėjo Vilčiai supinti plaukus eglute.

– Šiandien žaisime grožio saloną, – paaiškina ji Marijai. – Kviečiam pas mus.

– Oi, dėl manęs nesijaudinkit.

– Ne… tikrai. Aš labai norėčiau. Mano darbas stebėti, kaip bendraujat su vaiku.

Marija nunarina galvą. Ilgai gi netruks. Ir tikrai atrodytų dar blogiau, jeigu atsisakytų.

– Gerai, – atsako, paskui šypteli. – Jei pažadat nedaryti man cheminio.

Kenzė kopia laiptais paskui ją į Vilties kambarį. Vos pabeldus durys atsilapoja.

– Aš pasiruošus! – šūkteli Viltis. – Išsitrinkau plaukus, persiploviau gaivikliu ir visa kita.

Kenzė atsisėda ant lovos krašto ir glosto Vilčiai plaukus. Jie slysta pro pirštus lyg sidabro gijos.

– Nori visos eglutės ar pusinės?

Viltis žvilgteli į motiną ir abi gūžteli pečiais.

– Mes tik į uodegą mokam rišti, – prisipažįsta Marija. – Visaip tiks.

Kenzė Vilties viršugalvyje atskiria tris plaukų sruogas.

– Kai buvau Vilties metų, man plaukai būdavo kerpami ežiuku.

– Jos tėtis norėjo, kad ji būtų berniukas, – sušnibžda Viltis Marijai.

Kenzė linkteli.

– Tiesa. Žinoma, vos šiek tiek paaugusi užsiauginau plaukus iki subinės.

Viltis kikena.

– Mam, – vėl kuo garsiausiai šnibžda ji. – Kenzė pasakė „subinės“.

– Vaje. – Kenzė ima plaukų sruogas vieną po kitos ir pina į kasą galvos šone.

Marija susikaupusi žiūri, lyg vėliau iš pynimo turėtų laikyti egzaminą.

– Augau Bostone, – nerūpestingai kalba Kenzė. – Ar kada buvai Bostone, Viltie?

– Ne. – Mergaitei sunku nutupėti, vis rangosi. – Bet buvau Kanzas Sityje.

Kanzas Sitis. Žodžiai kerta visa jėga, Marijai net kvapą užima. Marija neapgaudinėja Kenzės, bet apie tai, kad buvo išsivežusi Viltį, taip pat nepasakojo. Ji neabejoja, kad visa, ko taip nesinori sakyti Kenzei, tiesiog parašyta jai ant kaktos – santykiai su Ijenu, Ijeno brolis, kaip šį paveikė Viltis.

– Buvai Bostone dar visai mažutė, mieloji, – mėgina pakeisti temą. – Tik neprisimeni.

– O Kanzas Sitį prisimenu, – atšauna Viltis.

– Mieloji… nesukim Kenzei galvos.

– Aš tik pinu, daugiau nieko. Gali pasakoti. Kada buvai Kanzas Sityje?

– Aną savaitę, – atsako Viltis.

Kenzė pakelia galvą.

– Mėginau ją išsivežti toliau. Nuo šitų, – tyliai sako Marija.

– O kodėl nutarėt vykti kaip tik tada? – klausia Kenzė.

Marija nusisuka.

– Viskas pernelyg ilgai užtruko. Atėjo laikas.

– Ir tai niekaip nesusiję su tuo, kad jūsų buvęs vyras panoro teistis dėl vaiko gyvenamosios vietos?

Marija karštligiškai mąsto, ką čia pasakius paskirtajai globėjai, kad toji nepagalvotų ją mėginus pabėgti nuo teisingumo. O juk bėgo, be abejo. Žvilgteli į dukrą vildamasi, kad toji neleptelės, su kuo jos abi buvo apsistojusios.

– Netyčiomis sutapo, – atsako Marija. – Tenorėjau palengvinti padėtį.

– O kodėl Kanzas Sitis?

– Pats pirmasis lėktuvas iš oro uosto.

Viltis šokčioja ant lovos.

– Aha, ir spėk, kas skrido pirma klase…

– Viltie. – Griežtai ištartas žodis kaipmat nutildo mažylę. Marija suspaudžia lūpas aiškiai jausdama įtarų Kenzės žvilgsnį ir kokia sutrikusi Viltis. – Mes grįžom, štai kas svarbu. Kai išgirdau, kad dokumentai jau įteikti, iš karto grįžom.

Kenzė spokso nemirksėdama. Marija jaučia, kaip už marškinių apykaklės ritasi prakaitas, paskirtosios globėjos veide atsispindi visos jos mintys: „Toji moteris meluoja.“ Bet papasakoti daugiau – iš tiesų prisipažinti, kad spruko Kolinui pagrasinus. Atskleisti santykius su Ijenu. Jo asmeninį gyvenimą. Todėl ji irgi spokso į Kenzę, šįkart neketindama trauktis.

Jos nuostabai, Kenzė pasiduoda. Ji neišsitraukia užrašinės ir nieko daugiau neklausinėja, nepriekaištauja Marijai, tik šiek tiek atšlyja nuo jos ant Vilties lovos. Paskui pasilenkia ir tyliai niūniuodama pina nuostabius Vilties plaukus, šie slysta tarp pirštų lyg siūlų sruogos staklėse. O Marija bejėgė žiūri, kaip Kenzė paslepia visus palaidus galus.

– O Dieve, Ijenai. Kaip gerai, kad paskambinai.

Jis šypsodamasis suspaudžia ragelį.

– Nuostabus sutikimas, mieloji.

– Ji tikriausiai žino. Toji paskirtoji globėja. Šiandien ji klausinėjo Viltį, toji leptelėjo apie Kanzas Sitį ir…

– Nusiramink, Marija. Giliai įkvėpk… Na štai. O dabar pasakok, kas nutiko? – Jis raukydamasis klausosi, kaip ji atpasakoja pokalbį su Kenze van der Hoven. – Ką gi, nematau čia jokios tragedijos. Ji težino, kad lėktuve kai kas padarė Vilčiai įspūdį. Galėjo būti kad ir Backstreet Boys arba princas Viljamas.

– Bet ji žino, kada mudvi išskridom ir kada Kolinas įteikė dokumentus.

Ijenas kalba dar švelniau:

– Vis tiek būtų sužinojusi. Geriausia tavo gynyba, kad abi su Viltimi grįžot. – Jis kiek padvejoja prisimindamas savo susitikimą su Mecu. – Marija, prašau nesijaudinti. Pažadu, aš ką nors sugalvosiu. Ar tiki manim?

Kokia siaubinga akimirka – ji tyli. Paskui staiga Ijenas pajunta laidu plūstelint šilumos bangą dar prieš Marijai prabylant.

– Tikiu, Ijenai.

Jis neberanda žodžių atsakyti.

– Atleisk, kad tave į tai įvėliau, – priduria Marija.

Ijenas užsimerkia.

– Mieloji, – atsako, – niekur kitur nenorėčiau taip mielai būti įsivėlęs.

1999 metų lapkričio 16-oji

Kai Kenzė susitinka su Mile Epštein Niu Kanaano kavinėje, dienos patiekalas joje – žuvis su skrudintomis bulvytėmis.

– Blogai, – vartydama valgiaraštį kudakuoja Milė, – net neparašyta, kokiuose riebaluose kepta.

Labai nebloga pradžia susipažinti, taigi Kenzė, alkūnėmis įsirėmusi į suskilinėjusio atitvaros staliuko paviršių, palinksta priekin.

– Tikriausiai pastaruoju metu labai žiūrite, ką valgote?

Milė žvilgteli į ją.

– O kam? Jei vėl nukeipsiu, užuot kvietusi medikus, paskambinsiu Vilčiai. – Pamačiusi, kad pašnekovei nukaro žandikaulis, Milė nusišypso. – Juokauju. Savaime suprantama, saugausi. Bet ir prieš širdies smūgį saugojausi. Valgiau sveiką maistą, tvarkingai gėriau vaistus. Leiskit kai ko paklausti – ar matėt mano ligos istoriją?

– Mačiau.

– Tikit, kad buvau prikelta iš mirusiųjų?

Kenzė iškaista.

– Nežinau, ar šiuo atveju vartotinas terminas „prikelta“…

– Tai koks vartotinas? Stebuklas?

– Aš linkus manyti, kad tai labai neįprasta nervų sistemos reakcija.

– Aha, – burba sau Milė. – Ar tikite Dievą, panele van der Hoven?

– Ne apie tai kalbame. Čia aš turėčiau uždavinėti klausimus, ponia Epštein.

Bet Milė ramiausiai šneka toliau:

– Ir man ši tema nepatinka. Nesu iš tų, kurie visiems po nosimi kaišioja savo tikėjimą – ko gero, taip nedaryčiau, net jei būčiau krikščionė.

– Šio pokalbio tikslas nuspręsti, kuriuose namuose būtų geriausia gyventi Vilčiai, ponia. Su visa priderama pagarba turiu pasakyti, kad Dievui čia nėra ko veikti.

– Matot, aš su jumis nesutinku. – Milė nykščio nagu pasirakinėja dantis ir papurto galvą. – Religingesnė moteriškė pasakytų, kad Dievui vietos yra visur, bet čia tai jau tikrai ne mūsų tema. Man rodos, jūs darbo gerai neatliksit, nepaklausus savęs, ar tikite. Nes jeigu netikite, tada Viltis meluoja, – o tai gali paveikti jūsų sprendimą, kuriuose namuose jai gyventi.

– Ponia Epštein, ne jūs paskirtoji globėja.

Milė žiūri Kenzei tiesiai į akis.

– Ne aš. O jūs nesat jos senelė.

Kenzei nespėjus atsakyti prieina padavėja.

– Kaip laikotės, Mile? – bičiuliškai klausia ji, kaip klausiama mažuose miesteliuose, kur eidamas gatve pažįsti visus praeivius.

– Airine, ar tą žuvį su bulvytėm kepate augaliniuose riebaluose?

Padavėja juokiasi.

– Manot, čia aukščiausios klasės restoranas? Kiek žinau, ponia Pola viską traukia iš savo šaldyklės.

Ištiesusi ranką per stalą Milė patapšnoja Kenzei ranką.

– Užsisakykit sriubos. Paskui nereikės vemti.

Bet Kenzė užsisako tik kolos.

– Čia trūksta geros mėsos krautuvės, – šneka Milė. – Ar žinot, kada pastarąjį kartą valgiau gerai rūkyto jautienos kumpio?

– Prieš amžinybę? – kreivai šypteli Kenzė.

Milė juokiasi.

– Pataikėt, – sako smiliumi braukydama dėžutės kraštą. – Kai Vilčiai buvo treji, mudvi mėgdavom rengti arbatos vakarėlius. Ją atveždavo pas mane, išsitraukdavom visas mano senelės staltieses, pasipuošdavom senoviniais penktojo dešimtmečio chalatais – žinot, būdavo tokie su plunksnomis aplink rankogalius ir apykaklę, kaip juos ten vadindavo?

– Marabu.

– Teisingai. Elnias kažkoks ar panašiai?

– Elnias – karibu. – Nusišypso Kenzė. – Ponia Epštein, aš labai vertinu, kad taip rūpinatės anūke. Galit neabejoti, kad spręsiu atsižvelgdama vien į jos interesus.

– Ką gi, jei manote, kad Viltis meluoja, tuomet tai patologija ir dar užkrečiama. Nes ja tiki motina, dar kokie penki šimtai žmonių, susibūrusių prie namo, ką jau kalbėti apie gydytojus, kurie matė, kaip liovėsi plakusi mano širdis.

Kenzė kiek patyli.

– Pamenate radijo vaidinimą „Pasaulių karas“?

– Žinoma. Mudu su vyru kaip visi persigandom.

– Štai apie ką aš kalbu, ponia Epštein. Žmonės girdi tai, ką nori girdėti. Jie tiki tuo, kuo nori tikėti.

Milė lėtai pastato vandens stiklinę ir nejučiom pasitrina ranka krūtinę.

– O kuo jūs norit tikėti, panele van der Hoven?

Kenzė nesuabejoja.

– Kad priimsiu geriausią Vilčiai sprendimą. O jūs ponia Epštein? Kuo jūs norit tikėti?

Kad galima būtų pasukti laiką atgal. Kad košmarai liausis. Kad Kolino niekada daugiau nebus mano dukters gyvenime.

– Norėčiau tikėti, kad Dievas yra, – aiškiai ištaria Milė. – Nes kad velnias yra, žinau kuo puikiausiai.

– Hanstedai, – šaukia Mecas iš savo sosto posėdžių salės stalo gale, – judu su Li gaukit patvirtinimą. Noriu jos bilieto į Kanzas Sitį kopijos…

– Pone, katro Kanzas Sičio – Misūrio ar Kanzaso valstijoje? – klausia padėjėjas.

– Pastarąją valandą varnas gaudei, Li, ar ką? – rėkia Mecas. – Hanstedai, paaiškink šiam žiopliui, apie ką mes kalbamės visą valandą jam apie panas svajojant.

– O kaip automobilių nuomos punktai? – meta mintį Hanstedas. – Jei Flečeris parūpino transportą, turėtų būti jo pavarde arba jo firmos vardu. Antraip Marija Vait būtų buvusi priversta naudoti savo kredito kortelę.

– Puiku, – atsako Mecas. – Patikrink. Be to, noriu vietos viešbučių klientų sąrašų kopijų.

Du Meco padėjėjai, sėdintys jam iš dešinės prie chromo ir stiklo stalo, užsirašo nurodymus.

– Li, noriu, kad iškastum visus atvejus per pastaruosius dešimt metų, kai globos teisės buvo atimtos iš motinos ir suteiktos tėvui. Noriu žinoti priežastis. Elkland, pradėk ieškoti ekspertų tarp mūsų psichiatrų. Mums reikia tokio, kuris patvirtintų, kad jei jau sykį žmogui nučiuožė stogas, tai nučiuožė visam laikui. – Jis apsidairo, paima obuolį, pūpsantį priešais. – Jeigu advokatą suima už kiaušių iš pat pradžių, kaip tai vadinasi?

Jaunieji teisininkai susižvalgo. Galų gale ranką pakelia Li.

– Gera pradžia?

– Puiku! Šią popietę laimėjai pašnekesį su psichiatru, kuris vertins Kolino Vaito būklę.

– O ką jūs darysit?

Mecas nusijuokia.

– Pulsiu ant kelių ir melsiuos, po velnių, Alachui. – Jis kažką skrebena, kol jaunieji padėjėjai išsivaikščioja vykdyti nurodymų, paskui paspaudžia vidinio ryšio mygtuką. – Džene, nieko nejunk.

Anksčiau jis mėgdavo juokais pridurti: „Nieko nejunk, nebent Dievas paskambintų.“ O juokingiausia, žinoma, kad, daugelio bendradarbių nuomone, tai dar ir kaip buvo įmanoma. Bet ėmęsis Vaitų bylos Mecas liovėsi krėtęs tokius juokus.

Jam nepatinka Kolinas Vaitas, kita vertus, retas klientas, kuriems jis atstovaudavo, pasitaikydavo simpatiškas. Bet Vaitas pateikė jam šį iššūkį, tad nusipelno pagarbos. Jo dėka Mecas gavo puikią galimybę pademonstruoti visą įstatymo jėgą – įstatymo, mažai ką bendra turinčio su teisingumu, bet labai daug ką bendra su pagunda.

Po kelių savaičių jis įžengs į teismo salę ir išvers Kolino Vaito gyvenimą kaip pirštinę. Jis pateiks savo klientą taip nepriekaištingai, kad teisėjui, žiniasklaidai ir galbūt netgi kaltintojui neliks kito kelio, kaip patikėti jo žodžiais.

Mecas juokiasi. O dar sako, kad dievais pasijunta tik chirurgai.

Jis pats netikintis. Tiesą pasakius, paskutinį kartą reikalų su religija turėjo per savo paties bar micvos ritualą. Mecas dar pamena raudoną motinos suknelę, didoką kostiumą, kabėjusį jam ant pečių lyg maišas, ir keistą savo balso skambesį giedant Toros eilutes. Buvo taip persigandęs, kad vos neprileido kelnių, o vėliau per priėmimą, kai aplink susigrūdo kvepalais trenkiančios tetos dalyti bučinukų už patirtą pasididžiavimą, jis vos nenualpo. Bet buvo verta, nes paskui tėtis tualete atsistojo šalia prie pisuaro ir pasakė nežiūrėdamas į akis:

– Na štai, dabar tu jau tikras vyras.

Mecas pirmą kartą pakartojo tėvo žodžius. Tik ne kam kitam – ir vėl sau.

Gūžtelėjęs pečiais jis vėl sutelkė dėmesį į dokumentus prieš nosį. Kolinas Vaitas, Marija Vait, Viltis Vait. Tai teismo dokumentų pavadinimai, Dievo čia niekur nėra. Malkolmo nuomone, taip ir turi būti.

1999 metų lapkričio 18-oji

Per visą savo gyvenimą Kenzė nė karto nėra buvus šventykloj. Užsimiršus vėpso į gausiai išpuoštą arką, į nematytus žydų šventuosius raštus, į bimą.

– Visai kaip bažnyčioj, – sako ji, o tada sutrikusi prisidengia burną.

Rabinas Veismanas nusivaipo.

– Pernai čia nuogi šokom aplink laužą.

– Atleiskit. – Kenzė pakelia akis. – Apie judaizmą beveik nieko nežinau.

– Bet į žinoves vis tiek taikot. – Jis mosteli į klauptus. – Taigi norėtumėt sužinoti, ar Viltis Vait iš tikrųjų kalbasi su Dievu. Panele van der Hoven, aš taip pat kalbuosi su Dievu. Bet prie mano kabineto durų kažkodėl nematyti žurnalistų iš „Holivudas šįvakar!“ laidos.

– Tai jūs sakot…

– Sakau, kad be galo išmintingas Dievas, net neturėdamas ko veikti, neužsuka pas mane pažaisti šaškėmis. – Jis nusiima akinius ir pasivalo į marškinius. – Argi neatrodytų kiek keistoka, jei maža mergaitė, neturėdama jokio teisinio išsimokslinimo, staiga pareikštų galinti dirbti teisėja?

– Ar tai tas pat?

– Jūs man pasakykit. Na, bendrauja ji su Dievu. Ir ką? Negirdėjau, kad Dievas būtų jai pažadėjęs Izraelio pergalę kovoje su Palestinos išsivadavimo organizacija. Negirdėjau, kad Dievas būtų jai prisakęs laikytis ritualinės švaros. Negirdėjau net, kad Dievas būtų liepęs jai penktadieniais lankyti pamaldas. Ir man labai sunku patikėti, kad Dievas, nusprendęs pasirodyti žydų kilmės asmeniui, gali pasirinkti žmogų, nesilaikantį įstatymo.

– Kiek suprantu, regėjimai aplanko ne vien pamaldžiuosius.

– A, tai su kunigais jau pasikalbėjot! Nagi pažvelkit į Bibliją. Žmonės, kuriems pasisekė pasikalbėti su Dievu, arba buvo nepaprastai pamaldūs, arba galėjo padaryti religijai daug gero. Paimkim pavyzdį – Mozė nebuvo auklėjamas žydiškai, bet pasikalbėjęs su Dievu įtikėjo. O čia nieko. – Jis išsišiepia. – Nors ir traukia pasvajoti, kad Dievas ateina paplepėti su paprastu amerikiečiu, nevaikštančiu nei į bažnyčią, nei į šventyklą, kuris meldžiasi tik tada, kai pastato pinigų už palaikomą komandą, tai visiškai neįtikėtina. Dievas atleidžia, bet labai ilgai pamena, štai kodėl žydai jau penktas tūkstantmetis laikosi ypatingos gyvensenos.

Kenzė pakelia akis nuo užrašų.

– Betgi aš buvau susitikusi su Viltimi, ir nemanau, kad ji sąmoningai apgaudinėja žmones.

– Nemanau ir aš. Nežiūrėkit tokiomis nustebusiomis akimis. Aš ją irgi pažįstu, tai mielas vaikutis. Štai kodėl man atrodo, kad ją kažkas kursto.

Kenzė prisimena akimirką Vilties miegamajame, kai Marija vienu žvilgsniu nutildė dukterį.

– Motina.

– Ir aš padariau tokią išvadą. – Jis atsiremia nugara į klauptą. – Žinau, ponia Vait nėra itin pamaldi, bet kai ko pamiršti negalima. Jei kartais mus persekioja vaikystėje patirtos traumos, kodėl negalėtų ir pamaldumas prilipti? Gal poniai Vait tai įstrigo sąmonėn labai anksti – ko gero, kūdikystėje – ir ji nežinia kaip viską perdavė dukrai.

Kenzė pieštuko galu kasosi pasmakrę.

– O kodėl?

Rabinas Veismanas gūžteli pečiais.

– Paklauskit veikėjo Ijeno Flečerio. Dievas gali būti labai naudingas sąjungininkas. Panele van der Hoven, nereikia klausti: O kodėl? Geriau paklauskit: O kodėl ir ne?

1999 metų lapkričio 19-oji

– Iškėlėt labai gerą klausimą, – sako tėvas Makridis. Jis vaikštinėja su Kenze po šventorių kaubojiškais batais spardydamas lapus. – Bet aš irgi galiu neblogesnį iškelti. Kodėl vaikas – arba motina, kaip jūs sakot, – pasirinko kaip tik stigmas?

– Siekdamos dėmesio?

– Na štai, matot. Bet Dievas nė perpus nėra toks populiarus, kaip, tarkim, Elvis. O jei norit prisiplakti prie katalikų, tai turiu jums pasakyti, kad Marijos regėtojai visada pritraukdavo daug gausesnes ir jausmingesnes minias negu Jėzaus. – Jis atsisuka į Kenzę, vėjas taršo plaukus. – Stigmomis pažymėtuosius Katalikų bažnyčia labai nuodugniai tikrina. Kiek žinau, jei regėtumėt Elvį, tai turėtumėt atsakinėti vien į tokių kaip Petra Saganova klausimus.

– O jums nekeista, kad Jėzų regi maža žydaitė?

– Religija nėra varžybos, panele van der Hoven. – Jis atidžiai žiūri į Kenzę. – Kas jums čia taip nepatinka?

Kenzė suneria rankas, staiga pasidaro šalta.

– Aš įsitikinusi, kad Viltis nemeluoja. Vadinasi, kažkas ją kursto…

– Marija.

– Taip, – atsidūsta Kenzė. – Arba… ji iš tiesų regi Dievą.

– Ir jums tai kelia rūpesčių?

Ji linkteli.

– Aš cinikė.

– Aš irgi, – atsako tėvas Makridis. – Tai šen, tai ten staiga ima ašaroti statula ar praregi aklasis, bet dažniausiai nieko nenutinka, jeigu nesat Deividas Koperfildas. Galiu jums tvirtai pasakyti, kad nuoširdus tikėjimas keičia širdį. Bet stebuklai? Na jau ne. Gydymas? Mmm. Ir, tiesą pasakius, Viltis su pamaldumu neturi nieko bendra – tik vardą. Jai netgi nerūpi, kas tas Dievas. Ji žino tik tiek, kad jis – draugas.

Tėvas Makridis žiūri ton pusėn, kur baigiasi bažnyčios valdos. Pro debesis liejasi melsvi ir auksiniai saulės spinduliai – lyg kokiame religiniame paveikslėlyje. Jis pamena, motina mėgdavo sustabdyti automobilį, kad pasigėrėtų štai tokiu vaizdu. „Žiūrėk, Džozefai, – sakydavo, – tai Jėzaus dangus.“

– Panele van der Hoven, – kreipiasi jis, vis dar spoksodamas į tolį, – ar kada nors esate mačiusi Nepale besileidžiančią saulę?

Kenzė irgi žvelgia į nuostabias dangaus spalvas.

– Ne, nesu.

– Ir aš nesu matęs, – prisipažįsta tėvas Makridis. – Bet tai dar nereiškia, kad ji ten nesileidžia.

Vatikanas, Roma

Šventąją tikėjimo doktrinos kongregaciją 1231-aisiais įsteigė popiežius Grigalius IX, ir kartais, vykdant savo misiją, jai tekdavo rišti įtariamuosius prie kankinimų suolo, svilinti juos žarijomis, plakti ir deginti pririštus prie stulpų. Nuo inkvizicijos laikų praėjo daugybė metų ir dabar kongregacija mieliau nuoširdžiai analizuoja katalikų doktriną, nei gaudo eretikus. Tačiau kardinolas Šoras eidamas koridoriumi kartais užuodžia pelenus ir prabunda vidury nakties nuo žmonių klyksmo.

Kardinolas prefektas linkęs laikyti save paprastu, doru žmogumi. Kadangi Šventoji tikėjimo doktrinos kongregacija veikia kaip apeliacinis teismas, ši vieta, jo nuomone, kaip tik jam. Ir nors atsakomybė slegia pečius, jis nešioja ją taip pat oriai, kaip liturginį rūbą.

Pirmą kartą tą pavadinimą jis pastebi kabinete gurkšnodamas rytinę kakavą ir vartydamas susikaupusius dokumentus.

– Dievo-Motinos draugija, – lėtai taria, norėdamas pajusti žodžių skonį, o jie palieka burnoje kartumą. Permeta akimis trumpą žinutę – katalikių moterų grupė, turinti nemažai narių, reikalauja atšaukti jo ekscelencijos Mančesterio vyskupo cenzūrą ir nori pareikšti, kad kažkokios Vilties Vait, kuri net nėra katalikė, tvirtinimai nėra eretiški.

Kardinolas prefektas kviečia sekretorių, dėmesingą monsinjorą, pavarde Redžis, primenantį skaliką.

– Ką žinote apie Dievo-Motinos draugiją?

– Na, – atsako Redžis, – vakar jos buvo susibūrusios Šventojo Morkaus aikštėje.

Tos karingos katalikės kasdien vis įtakingesnės. Jis ilgesingai galvoja apie pasaulį, koks jis buvo prieš Vatikano II susirinkimą.

– Ką vyskupas Endriusas laiko erezija?

– Kiek girdėjau, regėtoja žydė sako, kad Dievas – moteris.

– Supratau. – Kardinolas prefektas lėtai iškvepia galvodamas apie Galilėjų, Joaną Arkietę ir kitus erezija įtartus asmenis. Mąsto, kas būtų, jei po šio kreipimosi jis pasmerktų Dievo-Motinos draugiją. Galima uždrausti toms moterims skleisti ereziją spaudoje, uždrausti joms skelbti netikras dogmas, nes jos – katalikės.

Bet Viltis Vait – ji taip ir liks užribyje, ir kalbės, ką tik nori.

Leisė Rodriges nusispiria batus ir įkiša juostą į vaizdo leistuvą. Jau ne pirmą kartą dirbdama savo darbą ji nusistebi, kokie nerūpestingi būna darbdaviai. Šiek tiek šlamančių, nedidelis priedas prie algos – kad tave, kartais užtektų vieno kito šiltesnio pasilabinimo… ir gal tada Ijeno Flečerio operatorius nebūtų sutikęs parduoti Milės Epštein tyrimų įrašo už tuos niekingus dešimt tūkstančių.

Paėmusi pultelį ji prasuka greičiau vaizdajuostę nė per plauką nesidomėdama senutės kardiogramomis, šniokštimu ir sunkiu alsavimu ekrane. Bet staiga išpūtusi akis palinksta į priekį ir užsiima burną, o lūpos pamažu išsiskleidžia į šypseną.

TRYLIKTAS SKYRIUS

Būkite blaivūs, budėkite! Jūsų priešas velnias, kaip riaumojantis liūtas, slankioja aplinkui, tykos ką praryti.

Pirmasis Petro laiškas 5, 8

1999 metų lapkričio 23-ioji

– Jis paskutinis subingalvis, – pareiškia Džoana ir sviedžia lagaminėlį ant virtuvės stalo.

Mudvi su motina net nemirktelim. Jau ne kartą esam girdėjusios ją keikiant Malkolmą Mecą. Kol ji varto popierius, atsisėdu kitapus stalo.

– Geroji naujiena, – apsimestinai smagiai sakau, – kad po penkių savaičių šito Meco daugiau nebematysi.

Džoana nustebusi pakelia akis.

– Kas kalba apie Mecą? – Ji atsilošia masažuodamasi smilkinius. – Ne, šiandien turėjau ypatingą malonumą apklausti Ijeną Flečerį. Vyrukas dvidešimt minučių pavėlavo ir nepasakė nieko – tik pavardę ir adresą. Turbūt dar trečioje klasėje išmoko kartoti lyg papūga: „Remiuosi Penktąja Konstitucijos pataisa.“ Ir nuo to laiko tik ir ieško progų pademonstruoti savo gebėjimus. – Purtydama galvą ji paduoda man sąrašą. – Supratau nebent tai, kad turėsim su juo bėdos iki kaklo.

Paimu lapą ir stengiuosi suvokti, ką Džoana man sako. Ijenas Malkolmo Meco liudytojų sąraše? Kolino liudytojas?

– Ar, be Ijeno Flečerio, šiame sąraše dar yra kas nors, apie ką galėtum bent ką nors pasakyti?

Mėginu atsiliepti, bet burna perdžiūvusi ir iš netikėtumo tik aikteliu. Į mane susminga primerktos motinos akys, o pati tematau išsklidusias raides, pavardės tai išryškėja, tai vėl susilieja: Kolinas, daktaras Orlicas, daktarė Desantis.

– Marija, – iš tolumos atsklinda Džoanos balsas, – ar gerai jautiesi?

Jis visą laiką kartojo, kad man padės. Sakė, padarys viską, kas tik įmanoma, kad neprarasčiau Vilties. O štai susikukavo su Malkolmu Mecu, melavo man.

Ko dar jis man primelavo?

Užplūsta adrenalinas, pašoku iš vietos ir atstumiu kėdę nuo stalo. Džoana su motina lydi mane žvilgsniais, paskui atseka iš virtuvės į svetainę. Kai susigaudo, ką ketinu daryti, Džoana puola gelbėti padėties.

– Marija, – perspėja ji, – nekrėsk kvailysčių.

Bet aš nepajėgiu blaiviai mąstyti. Man jau nerūpi, ar kas pamatys mane lekiant per kiemą, vejamą pykčio ir nuoskaudos. Nerūpi ir sujudę žiniasklaidos atstovai, stebintys, kaip artinuosi prie Ijeno autobusiuko genama vienos vienintelės minties.

Nė nepasibeldžiu. Sunkiai alsuodama sustoju tarpduryje, spoksau į Ijeną ir tris jo darbuotojus, susispietusius aplink mažą staliuką, visą užverstą popieriais. Ijenas žiūri į mane, nuostabą akyse keičia džiaugsmas, sutrikimas, atsargumas.

– Pooonia Vait, – nutęsia jis, – koks nepaprastai malonus netikėtumas. – Atsisukęs į kitus tris žmones, jis paprašo trumpam palikti mus vienus, jie išpėdina laukan varstydami mane smalsiais žvilgsniais.

Vos tik durys užsidaro jiems pavymui, Ijenas prieina ir suima mano pečius.

– Kas nutiko? Ar kas nors Vilčiai?

– Dar ne, – spjaunu.

Jis žengia atatupstas nuo mano pykčio.

– Na, kas nors juk turėjo atsitikti. Ar bent nutuoki, kas galėjo šauti galvon žurnalistams, kurie matė tave čia atbėgant. – Staiga jo veidas persimaino, žybteli berniokiška šypsena. – O gal tu tiesiog pasiilgai manęs?

Sunkiai nuryju seiles.

– Kodėl nepasakei, kad duosi parodymus Mecui?

Niekaip nesusitvardau, sakinio viduryje balsas užlūžta. Su malonumu stebiu, kaip Ijenas krūpteli, o tada, mano nuostabai, nusijuokia.

– Džoana pasakė.

Linkteliu.

– Pasiskundė, kad nenorėjau bendradarbiauti? – sako jis ir ištiesia man rankas. – Marija, aš liudysiu tavo naudai.

Šniurkščioju jam į marškinius. Netgi dabar, kai turėčiau jo nekęsti, mėgaujuosi jo odos kvapu. Ryžtingai žengiu atgal.

– Ką gi, gal tu ir nežinai, bet Malkolmas Mecas nėra mano advokatas.

– Kaip tik dėl to nuėjau pas jį, įtikinau, kad turiu krūvą informacijos, kokia tu netikus motina. Bet kai ateis mano eilė liudyti tesime, jis labai nustebs, nes kalbėsiu visiškai ką kita.

– Betgi Džoana…

– Neturėjau kitos išeities, Marija. Galiu riesti Mecui į akis kiek tik noriu, o paskui atsistojęs teisme lyg niekur nieko viską sakyti atvirkščiai. Aš gi jo liudytojas, ir tai nieko daugiau, kaip tik nederamas elgesys. Bet jei davęs priesaiką pradėsiu meluoti Džoanai Stendiš, o paskui atsistojęs teisme kalbėsiu visai ką kita, sulaužysiu priesaiką. Turėjau visaip atsisakinėti kalbėti, nes tik taip išgelbėsiu nuo nemalonumų ją, save ir nesukelsiu įtarimų Mecui.

Noriu juo tikėti, Dieve mano, kaip noriu.

– Padarysi tai dėl manęs?

Ijenas linksi.

– Dėl tavęs padaryčiau bet ką.

Šįkart, kai jis mane apkabina, nebesipriešinu.

– Kodėl nepasakei man, ką ketini daryti?

Jis ramindamas glosto man nugarą.

– Kuo mažiau žinosi, tuo geriau. Jei kartais imčiau skęsti, nenusitempčiau tavęs kartu. – Jis pabučiuoja man į lūpų kamputį, bučiuoja skruostą, kaktą. – Kol kas negali šito pasakoti Džoanai. Jeigu ji sužinos prieš teismą, gali prisidaryti bėdos iki kaklo.

Atsiliepiu, pasistiebiu ir pabučiuoju jį. Pradžioje droviai, paskui praveriu lūpas plačiau, pajuntu kavos ir kažko saldaus skonį. Jei jis man meluoja, netrukus išaiškės. Jeigu jis man meluoja, atsiras proga permatyti jį kiaurai.

Kaip kartą jau buvo? Užsimerkiu ir išmetu iš galvos Koliną su visom jo neištikimybėm. Jaučiu Ijeno kūno karštį, kaip jo klubai spaudžiasi prie manųjų.

Atsidusęs jis atsitraukia.

– Mieloji, lauke minia žmonių laukia, ar išeisi gyva iš šio autobusiuko. O jeigu nesiliausim, nieko negaliu pažadėti. – Jis pabučiuoja man į kaktą ir atsitraukia, šiepdamasis lūpų kampučiu.

– Kas?

– Neatrodai lyg po sunkios kovos.

Išraudusi pasilyginu rankomis plaukus ir pirštų galiukais paliečiu lūpas. Ijenas juokiasi.

– Apsimesk įpykusi ir sparčiai drožk namo. Visi galvos, kad vis dar siunti.

Jis suima man skruostus, pasukusi galvą jį pabučiuoju.

– Ijenai… ačiū.

– Ponia Vait, – murma jis, – malonu pasitarnauti.

Motina su Džoana lūkuriuoja prie durų ir, vos tik įžengiu, tučtuojau puola prie manęs. Galvoje šmėkšteli cirko akrobatai, stovintys bokštelyje ir laukiantys ant trapecijos triukus atliekančios gimnastės, trokštantys, kad ji saugiai grįžtų.

– Gerasis Dieve, Marija, – barasi Džoana. – Ką sau galvoji?

Motina tyli. Žiūri į mano lūpas, raudonas ir nubučiuotas, kilsteli antakį.

– Nieko negalvoju, – prisipažįstu, ir bent jau tai tiesa.

– Ką tu jam pasakei?

– Kad ateityje, kalbėdamasis su mano advokate, būtų mandagesnis, – meluoju spoksodama Džoanai tiesiai į akis, – antraip turės reikalų su manim.

Po kelių minučių atvyks Petra Saganova ir jos komanda, todėl nusitempiu Viltį į nišą prie vonios kambario.

– Prisimeni, ką kalbėjom?

Viltis rimtai linkteli.

– Nepasakoti apie Dievą. Nė žodžio. Ir bus didžiulė kamera, – priduria. – Kaip tos lauke.

– Taip.

– Ir negalima Petros Saganovos pavadinti žodžiu iš „K“ raidės.

– Viltie!

– O tu tai vadinai.

– Negerai dariau. – Atsidūstu galvodama, kad jei ištversiu šią dieną, daugiau niekada ir niekuo nebesiskųsiu.

Džoanos padedama susitariau su Petra Saganova, kad galės filmuoti tą savo, kaip pati pavadino, siužetą – žaidžiančią Viltį ir įprastą mūsų namų gyvenimą, o paskui, prieš paleisdama į eterį „Holivudas šįvakar!“, studijoje įrašys tekstą už kadro. Džoana Saganovai davė pasirašyti dokumentą, ką galės filmuoti, o ko ne, bet vis tiek nervinuosi. Nors ir tikiuosi, kad Viltis sugebės kokį pusvalandį elgtis deramai, gali kilti visokių nenumatytų aplinkybių… dėl kurių Džoana mane perspėjo vos išgirdusi apie šį sumanymą. Pastaruoju metu mūsų gyvenimas ne itin nuspėjamas. O kas, jei Viltis vėl ims kraujuoti? O jeigu užsimiršusi ims kalbėti apie Dievą? O jei Petra Saganova parodys mus visas kaip paskutines kvaišas?

– Mamyte, viskas bus gerai, – sako Viltis ir paliečia man ranką. – Dievas pasirūpins.

– Nuostabu, – murmu. – Reikės nepamiršti pasiūlyti kėdės ir jai.

Suskamba skambutis. Eidama atidaryti durų pamatau motiną.

– Man tai vis tiek nepatinka. Nė kiek.

– Ir man nepatinka, – atšaunu. – Bet jei nieko nepasakysiu, žmonės prisigalvos visokių baisybių. – Atidarau duris ir prisiverčiu nusišypsoti. – Ponia Saganova, dėkoju, kad atvykote.

Petra Saganova akis į akį ir visu savo grožiu dar patrauklesnė nei per televiziją.

– Ačiū už kvietimą, – sako ji.

Kartu atvykusius tris vyrus ji pristato kaip operatorių, garso operatorių ir prodiuserį. Ji nežiūri man į akis, o dairosi Vilties.

– Ji namie, – sausai sakau. – Užeikite.

Mes sutikom įsileisti ją į Vilties žaidimų kambarį. Negi yra geresnis būdas, svarstau, parodyti, kad vaikas tėra paprasčiausias vaikas, kaip nufilmuoti ją žaidžiančią su lėlėmis, dėlionėmis ir vartančią knygeles? Praeina beveik pusvalandis, kol prodiuseris su operatorium nusprendžia, kur statyti kamerą ir prožektorius. Viltis ima erzėti, operatorius priverstas duoti jai filtrą – spalvoto plastiko gabaliuką, kitus jis tvirtina prie prožektorių skalbinių segtukais. Viltis žiūri per plastiką į geltoną pasaulį, bet vis tiek matau, kad jos kantrybė senka. Jei taip vyks ir toliau, Petrai pradėjus filmuoti, Viltis viską mes ir trauks žaisti kitur.

Prisimenu, kaip Ijenas filmavo Viltį tiriant mano motiną. Galvoju, kad netgi griežtai nubrėžus ribas yra tiek daug galimybių viskam sugadinti, – ir staiga perdega saugiklis.

– Po velnių, – burba operatorius, – grandinė perkrauta.

Dar dešimt minučių pakeisti saugikliui. Viltis jau zirzia.

Vaizdo operatorius atsisuka į prodiuserį.

– Kokio laiko norit – nepertraukiamo ar sinchroninio?

Tada garso operatorius pakiša baltą kortelę Vilčiai priešais nosį.

– Kamera, – sako vaizdo operatorius. – Daugiau šviesos.

Prodiuseris žvilgteli į Petrą Saganovą.

– Mes pasiruošę, tik sakyk.

Pradėjus filmuoti aš jau sėdžiu ant grindų, o Viltis žaidžia su veltinio lenta. Klausydama Džoanos patarimų, nekalbu nei su Petra, nei į kamerą, darau tik tai, ką paprastai daryčiau su dukra. Ir stengiuosi nukreipti jos dėmesį nuo raudono žiburėlio kameros viršuje, nes jos akys nevalingai į jį vis krypsta. Petra stebi iš kampo.

– Noriu valgyti, – sako Viltis, ir suvokiu, kad jau pietų metas.

– Eikš. Eisim į virtuvę.

Prasideda sunkumai. Dar nenufilmuota nė trisdešimties minučių medžiagos, o komandai negalima eiti į kitus kambarius. Pasiūlau, kad jie padarytų pertrauką ir baigtų filmuoti, kai Viltis pavalgys. Ir maloningai pasikviečiu Petrą į virtuvę.

– Labai gražūs namai, ponia Vait, – sako ji, tai pirmi jos žodžiai man.

– Ačiū. – Paimu iš šaldytuvo riešutų sviesto, džemo ir padedu ant stalo – Vilčiai patinka pačiai teptis sumuštinius.

– Jums tikriausiai nelengva, – sako Petra ir šypteli pamačiusi mano išraišką. – Gal norit mane apieškoti? Įsitikinti, kad neturiu mikrofono?

– Ne, žinoma, ne. – Griežčiausias Džoanos įsakymas – neprarasti savitvardos. Rūpestingai renku žodžius neabejodama, kad nuo šio pakalbio priklausys tai, ką Saganova pasakys per laidą. – Nelengva, – sutinku. – Tikriausiai jau pastebėjot, kad Viltis tėra maža mergaitė, kad ir ką manytų lauke susibūrę žmonės. Ir netrokšta nieko daugiau.

Staiga matau, kaip Viltis Petrai už nugaros pakėlė ranką. Ji išsitepliojo delną ir pleistriuką džemu, kad atrodytų lyg trykštantis kraujas, ir mojuoja ore tylomis vaizduodama kančią. Pagavusi mano žvilgsnį, motina puola prie Vilties, nuvalo nuo rankos džemą popieriniu rankšluosčiu ir griežtai pirštu priešais nosį ją perspėja. Vėl sukaupiu dėmesį į Petrą Saganovą ir akinamai nusišypsau.

– Apie ką mes kalbėjomės?

– Kad jūsų dukra – tik paprasta mergaitė. Tačiau, ponia Vait, už durų galybė žmonių, kurie su jumis nesutiktų.

Gūžteliu pečiais.

– Negaliu nurodyti jiems, ką galvoti. Bet ir pati neprivalau tikėti tuo, kuo tiki jie. Svarbiausia – Viltis, ji – mano dukra. Tai paprasta kaip dukart du, kad ir kas nutiktų, su mumis visa tai neturi nieko bendra. – Didžiuodamasi savim nutylu, kol vairas dar mano rankose. Netgi Džoana nesugebėtų prikibti prie šio teiginio, beveik noriu, kad suktųsi kamera.

Išimu iš šaldytuvo gūžę salotų.

– Gal norėtumėt užkąsti, ponia Saganova?

– Jeigu nesukelsiu rūpesčių.

Ir daugybei metų praėjus niekaip nepajėgiau suprasti, kodėl tai pasakiau. Išsprūdo lyg koks riaugtelėjimas, netgi susigėdau, lyg būčiau riaugtelėjusi.

– Nesunku, – pajuokauju. – Turime tik duonos ir žuvų.

Vieną siaubingą akimirką Petra spokso į mane, lyg turėčiau dvi galvas. Paskui nusijuokia, žengia prie staliuko ir pasisiūlo padėti.

1999 metų lapkričio 24-oji

Trečiadienį visą dieną rodo laidos „Holivudas šįvakar!“ reklamą, žadančią žvilgsnį į Vaitų namus – „Angelėlio namus“. Pati stebiuosi, bet laukdama laidos imu nervintis. Galų gale nežinau, ką Petra apie mus pasakys. Ir milijonai žmonių išgirs, kad ir kas tai būtų.

Šeštą valandą pavalgom vakarienę. Pusę septynių prispraginu dubenį kukurūzų. Be dvidešimt septynios Viltis, motina ir aš jau sėdime ant sofos, laukdamos, kol savo kalbas baigs Piteris Dženingsas ir prasidės „Holivudas šįvakar!“

– Kad tave kur, – sako mama, pliaukštelėdama sau į krūtinę. – Palikau namie akinius.

– Kokius akinius?

– Savo. Na, žinai, tuos, su kuriais žiūriu.

Kilsteliu antakį.

– Juk šią popietę turėjai ant nosies. Turbūt virtuvėje.

– Neturėjau, tau pasirodė. Aiškiai atsimenu, kad palikau ant virtuvės spintelės namie. – Ji atsisuka į mane. – Marija, juk žinai, kaip nemėgstu vairuoti tamsoje. Turėsi atvežti.

– Dabar? – klausiu netikėdama savo ausimis. – Negaliu važiuoti, tuoj bus laida.

– Na, prašau. Iki mano namų tik kelios minutės kelio, netgi mažiau. Spėsi grįžti dar žinioms nesibaigus. O jei ne, gali įsijungti mano televizorių ir pasižiūrėti.

– O kodėl tau paprasčiausiai nepasistačius kėdės arčiau televizoriaus?

– Nes tada skaudės akis, – įkiša trigrašį Viltis. – Man visada draudi.

Apimta nevilties patempiu lūpą.

– Na ir iškrėtei man pokštą.

– Jei tiek nesiginčytum, jau būtum grįžusi.

Kilsteliu rankas, griebiu rankinę ir keliuku paspaudžiu taip greitai, kad žurnalistai nespėja sušokti į automobilius ir manęs sekti. Lekiu Niu Kanaano gatvėmis, kol pasiekiu motinos namus.

Ji ne tik akinius pamiršo – ir šviesą virtuvėje paliko. Atrakinu duris, įžengiu ir pamatau Ijeną.

– Ką… ką tu čia veiki?

Jis nusišypso, paima man už rankų.

– Mažas paukštelis numetė raktelį.

– Mažas paukštelis ilgas kaip kartis, perkopęs penkiasdešimt, šviesiais plaukais? Negaliu patikėti. – Purtau galvą.

Ijenas apkabina mane per liemenį.

– Ji panoro pažaisti sąvadautoją, Marija. Nesugadink malonumo.

Apeinu langus, užtraukiu užuolaidas, užrakinu duris, patikrinu, ar lauke nestovi koks automobilis šviesdamas į langus. Ijeno automobilio niekur nematyti.

– Betgi turiu grįžti… laida…

– Laukia tavęs kitame kambaryje. Tavo motina atėjo į mano autobusiuką vakar ir paklausė manęs, ar nesutikčiau ateiti čia ir pažiūrėti tos laidos su tavim. Manau, ji norėjo, kad moraliai tave palaikyčiau.

– Pati galėjo palaikyti, – vis dar burbu.

Ijenas, regis, įsižeidžia.

– Bet nebūtų nė perpus taip smagu.

Tada pasiduodu.

– Ar tu sakai, kad mano mama… kad ji mus…

Jis paliečia man plaukus.

– Ji išgirdo tave naktį kalbant su manim telefonu ir pasakė, kad nusipelnei trupučio laimės. – Jis išsišiepia iki ausų. – Dar pasakė, kad paguldys Viltį, taigi, atrodo, gavom ir jos palaiminimą. – Supynęs mudviejų pirštus, jis vedasi mane į svetainę, „Holivudas šįvakar!“ jau prasideda.

Kai ekrane pasirodo mano namų vaizdai ir dukra, nieko nebesuvokiu. Sodrus Petros Saganovos balsas čia, regis, visai netinka, jis keistai skamba Vilčiai dėliojant figūrėles ant veltinės lentos.

– Jau kelias savaites girdime apie stebuklus, daromus šios mažos mergaitės – Vilties Vait. – Ekrane ligoninės vaizdai, Petra užsimena apie mano motinos prisikėlimą iš mirusiųjų, apie AIDS sirgusį vaikelį, jis žaidė mūsų kieme. Paskui vėl rodoma Viltis žaidžianti žaidimų kambaryje ant grindų, šįkart ir aš drauge su ja.

– Argi ne nuostabiai atrodai mažajame ekrane? – šnabžda Ijenas.

– Ššš.

Petra kalba toliau:

– Bet turbūt didžiausias stebuklas – Vilties motinos, Marijos Vait, pastangos tame verpete prie pat jų durų išlaikyti jaukius namus ir suteikti dukrelei ramybę.

– Oi, – aikteliu ir šypsausi pro ašaras. – Ijenai, ar girdėjai?

Jis ištiesia rankas ir krintu jam į glėbį juokdamasi ir ašarodama iš palengvėjimo. Jau nebesiklausau, ką toliau šneka „Holivudas šįvakar!“, viskas ištirpsta Ijeno rankoms mane liečiant, jis glosto man pečius, nugarą, traukia mane arčiau. Suėmusi delnais jo veidą bučiuoju, kol atsiduriu po juo ant sofos, abu sunkiai alsuojam.

Jis atsagsto man palaidinukę ir bučiuoja kaklą.

– Ši laida tave gerai veikia, – erzina mane, bet nekreipiu dėmesio.

Noriu jausti jį, priimti jį, juo džiaugtis. Virpėdama apsiveju jo kaklą.

Pajutęs mano nuotaikos permainą jis pasilenkia arčiau ir žvelgia į akis.

– Taip tavęs ilgėjausi, – šnabžda bučiuodamas.

Jo rankos mano širdy uždega ugnį. Štai kas yra meilė, pamanau. Tai vieta, kur žmonės, kadaise buvę vieniši, gali skristi ir suktis ore tarsi paukščiai, apsvaigę iš nuostabos. Vieta, į kurią skubama noriai, su nuostaba.

Paskui mano rankos jį paleidžia ir kai jis įeina, mūsų pirštai susipina, o kūnai vejasi vienas apie kitą. Mano, mano, mano. Jo plaukai lenda man į akis ir kai įremiu veidą sau į petį, suvokiu, kad oda kvepia juo, tarsi jis būtų į mane įleidęs šaknis.

Televizorius cypia, ekrane rodo užsklandą. Paliečiu pirštais Ijeno kaklo linkį, mažutį raktikaulio iškilumą, tuoj atmintinai žinosiu kiekvieną jo odos lopinėlį.

– Ijenai… ar nebijai patekti į pragarą?

Jis atšlyja ir klausiamai šypsosi.

– Kas tau šovė į galvą?

– Tai bijai?

Sukišęs pirštus į plaukus jis atsilošia į galvūgalio lentą.

– Tikėti pragaru – tai būti religingam, taigi turėčiau atsakyti – ne.

– Turėtum taip atsakyti, – lėtai sutinku, – bet vis tiek nesuprantu, ką galvoji.

Jis užgula mane ir kvėpteli į kaklą.

– Kodėl galvoji apie pragarą? Dėl šito? – Brūkšteli dantimis per petį. – Ar dėl šito?

Ne, norisi atsakyti jam. Dėl dangaus. Dangus turėtų būti, kitaip argi toks žmogus kaip tu norėtų būti su manim ir daryti tai. O paskui šią mintį seka kita – už tokį malonumą, be abejo, reikės užmokėti.

Ijenas prisiliečia kakta prie manosios ir užsimerkia.

– Taip, – šnabžda jis. – Aš bijau patekti į pragarą.

Mecas įsiutęs spokso į televizorių ir išjungia, nebaigęs žiūrėti įrašo.

– Šlamštas, – pareiškia jis tuščiam kambariui. – Šlamštas!

Išskirtinai pagerbusi laidą „Holivudas šįvakar!“ ir įsileidusi ją į savo namus, Marija Vait aplenkė jį vienu žingsniu ir tai, tiesą pasakius, po visų Kolino pasakojimų apie šią moterį jį nustebino. Juk susidūrusi su menkiausiu pasipriešinimu ji privalėjo susiriesti į kamuoliuką ir apsimesti negyva. O šis flirtas su žiniasklaida, kai keletą savaičių slapstėsi, jau strategija – ir Mecui tenka pripažinti, kad ji, nelaimei, veiksminga. Teismas vos už savaitės, todėl žiniasklaidos simpatijos Vilčiai Vait ir dar tas nekantrus klientas darbo jam nepalengvins.

Pasigirsta beldimas į duris.

– Kas ten?

Galvą įkiša Elkland, jaunoji jo padėjėja.

– Pone Mecai? Turit laisvą minutę?

Jis turi minutę, po velnių. Turi visą vakarą, nes, atrodo, nepavyks per tą laiką išpešti naudos maišant Vaitų bylos kortas.

– Aišku. – Jis mosteli į kėdę ir vangiai pasitrina delnais žandus. – Ką sugalvojai?

– Na, vakar kaip tik žiūrėjau dokumentinį serialą „Nova“ per visuomeninių laidų kanalą.

– Sveikinu. Nori tapti advokate ar reitingų skaičiuotoja?

– Kalbėjo apie vieną ligą – įgaliotojo Miunhauzeno sindromą. Jeigu šia liga sergi, verti kitą žmogų jaustis taip, lyg jis psichiškai ar fiziškai nesveikuotų.

Mecas susidomėjęs pastato ausis.

– Jau geriau sakyk, kad galim už šito užsikabinti, – murma.

Ji linkteli.

– Tai proto sutrikimas. Paprastai juo sergančios motinos slapčiomis žaloja savo vaikus. Kokia ironija – siekdamos dėmesio, kad atrodytų geros motinos, jos veda vaikus į polikliniką ar pas psichiatrą. Aišku, jeigu Viltį Vait susargdino motina, tai jau kabliukas.

Mecas susiraukia.

– Kaip įmanoma ką nors priversti regėti haliucinacijas?

– Nežinau, – prisipažįsta Elkland. – Bet suradau žmogų, kuris žino. Įsidrąsinusi paskambinau įgaliotojo Miunhauzeno specialistui. Jis norėtų aptarti su jumis šį atvejį.

Mecas pirštais barbena į stalą. Vargu ar Marija Vait iš tiesų serga Miunhauzeno sindromu, bet nesvarbu. Dažniausiai jo bylos neturi nieko bendra su tiesa, tereikia gerai pūsti į akis dūmus. Kolinui Vaitui reikia, kad teisėjas žinotų apie Vilties motinos ydas ir nebeturėtų kitos išeities, kaip tik skirti mergaitei gyventi pas tėvą. Mecas gali užsiminti, kad Marija serga raupais ar šizofrenija, ar įgaliotojo Miunhauzeno sindromu, tiks bet kas, kad tik Rotbotamas pastatytų ausis ir susimąstytų.

Tam tikru požiūriu jis žaidžia pagal taisykles ir nedaro nieko, visai kaip Marija Vait, kai pasikvietė į namus laidą „Holivudas šįvakar!“. Šiuo atveju be galo svarbu nuovoka. Paprastai teisėjai nepaskiria vaikams gyventi pas tėvą, nebent būtų įrodyta, kad motina narkomanė arba paleistuvė. Arba visiška prietranka.

– Man patinka, – atsargiai sako jis.

Elkland parodo dantis.

– Geriausios žinios dar nepasakiau. Apie motinas, iš tiesų sergančias įgaliotojo Miunhauzeno sindromu. Jos yra patologinės melagės – tai tikrų tikriausias sindromo požymis. Jeigu jų paklaustum, ar jos žaloja savo vaikus, jos pultų neigti, įsikarščiuotų, net įsiustų.

Mecas jau šypsosi.

– Taip būtinai darys ir Marija Vait, kai ją apkaltinsim.

– Neabejoju.

1999 metų lapkričio 25-oji

Motina nusprendžia, kad atėjo laikas kraustytis į savo namus. Nežinau, ar ją paskatino artėjantis teismas, ar jai paprasčiausiai nusibodo miegoti svečių kambaryje. Padedu jai susikrauti daiktus į nedidelį lagaminą, kurį prisimenu iš vaikystės.

Pasitiesus ant lovos perlenkiu jos naktinius triskart, paskui dar triskart. O ji vonios kambaryje renkasi savo kremus, pastas ir pudras, jų kvapas man visada ją primins. Primins ir naktį, praleistą su Ijenu. Maniau, šis kvapas, toks pažįstamas nuo vaikystės, sukels pasibjaurėjimą vien pagalvojus, kad galiu mylėtis su Ijenu motinos namuose, bet klydau. Tai buvo saugumo ir jaukumo kvapas, gundantis ir mane, ir jį.

– Tau dar nepadėkojau, – sakau, kai mama išeina iš vonios kambario nešina kosmetine.

– Už ką? – Ji numoja ranka. – Buvo nesunku.

– Kalbu ne apie tai, kad pagyvenai su manim. Kalbu… na, kad išvarei mane.

Mama pakelia galvą.

– A. Jau ėmiau spėlioti, kada užsiminsi.

Man kaista skruostai. Netgi po šitiekos metų vis dar negaliu kalbėti su mama apie berniukus ir nepasijusti vienuolikmete.

– Ačiū, kad pasirūpinai, – diplomatiškai sakau.

– Dieve mano, Marija, vadinkim daiktus tikraisiais vardais, gerai? Tai pasimatymas. Slaptas susitikimas. Meilė…

– Gal jau baikim? – šypsausi. – Juk tu mano motina.

Ji paliečia delnu man skruostą. Sudilgsi, lyg rankoje laikytų mano vaikystę.

– Bet pakeliui tapau ir tavo drauge.

Kvailai nuskamba, bet tai tiesa. Mano gyvenime yra dvi moterys, dvi geriausios draugės: motina ir duktė. Prieš keletą savaičių vienos vos nepraradau. Po kelių dienų galiu prarasti antrąją.

– Tau manęs reikia, nė kalbos nėra. Bet reikėjo ir jo. Pamaniau, jau geriau aš tuo pasirūpinsiu.

Mama tvarkingai poruoja batus ir krauna juos į lagaminą. Ji graži, švelni, tačiau nugarkaulis plieninis. Ir aš pasenus norėčiau būti tokia.

– Tu pati geriausia, – tyliai sakau.

1999 metų gruodžio 2-oji

Teismo išvakarėse Džoana vakarieniauja pas mus. Paskui, kol Viltis su mama nukrausto stalą, mudvi nulipam į dirbtuves pasikalbėti akis į akį. Dar kartą repetuojame mano liudijimą, Džoana turi įsitikinti, kad neužsikirsiu stovėdama ant pakylos. Paskui ji užkabina kulniukus ant taburetės skersinio ir įdėmiai mane nužvelgia.

– Žinai, tau nebus lengva.

Nusijuokiu.

– Na, tiek tai jau suvokiu. Žinau šimtus vietelių, kur rytoj norėčiau būti daug mieliau.

– Ne tai norėjau pasakyti, Marija. Apie tai, ką žmonės kalbės. Kolinas elgsis tiesiog šlykščiai. Mecas turi visą sąrašą liudytojų, kurie visaip tave juodins, kad atrodytum netikusi motina.

Tik ne Ijenas, pamanau, o gal tik drąsinuosi.

– Bet tai niekai, palyginti su tuo, kaip jis taršys tave ant pakylos. Jis mėgins visaip kaišioti tau koją ir knisti protą, norės parodyti visiems, kad tu visiška prietranka, tai mėgins įteigti visi jo liudytojai. – Ji palinksta arčiau. – Nesiduok kvailinama. Kai kasdien grįši namo iš teismo, prisimink, kad Mecas visai tavęs nepažįsta. Tu jam nesi žmogus, tik priemonė tikslui pasiekti.

Pakeliu į Džoaną akis ir mėginu nusišypsoti.

– Nesijaudink. Pastaruoju metu užsiauginau kiek storesnę odą. – Bet vis tiek susiimu už pečių, lyg būčiau sušalusi, lyg bijočiau subyrėti.

Pusę vienuoliktos sučirškia durų skambutis. Kai atidarau baimindamasi fotoaparatų blyksčių, pamatau tokį pat apstulbusį Koliną.

– Galim pasikalbėti? – patylėjęs klausia jis.

Kad ir kaip noriu pasiųsti jį kuo toliau ar pasiūlyti kalbėtis su mano advokate, vis tiek linkteliu. Mudu nesvetimi ir kartais šis ryšys man atrodo stipresnis už neapykantą, tirštesnis už kraują.

– Gerai. Bet Viltis miega. Elkis tyliai.

Kai jis nuseka paskui mane per prieškambarį, vis spėlioju, ką jis galvoja: „Kur pradingo nuotrauka iš Andų? Ar plytelės visada buvo tokios tamsios?“ Kaip jaučiasi žmogus, grįžęs į buvusius namus ir sunkiai juos beatpažįstantis?

Jis pasitraukia virtuvės kėdę ir apžergia. Taip ir matau Džoaną rėkiant ant manęs iš visų plaučių, kad negalima kalbėtis su juo be advokatės. Tačiau tik abejingai nusišypsau ir nunarinu galvą.

– Na, kalbėk.

Kolinas garsiai iškvepia, lyg uraganas praūžia.

– Negaliu to ištverti.

Ko? Kėdės? Kad vėl mūsų namuose? Džesikos? Manęs?

– Ar žinai, kodėl pamilau tave, Rija?

Stalviršis kaip tik man už nugaros. Labai noriu suleisti į jį nagus.

– Ar advokatas tave atsiuntė?

Kolino veide nuoširdus nustebimas.

– Dieve, ne. Tai štai ką galvoji?

Spoksau į jį.

– Nebežinau nė ką galvoti, Kolinai.

Jis atsistoja ir eina prie prieskonių lentynos, pirštu perbraukia buteliukus. Anyžiai, bazilikai, kalendros. Salierai su druska, maltos paprikos ir krapai.

– Tu sėdėjai ant bibliotekos laiptelių mokykloje, – prabyla jis. – O aš priėjau su vaikinais iš komandos. Buvo nuostabi pavasario diena, bet tu mokeisi. Tu visada mokydavaisi. Pasakiau, kad einam sumuštinių ir ar nenorėtum eiti kartu? – Jis žiūri į grindis ir purto galvą. – Ir tu pakilai. Palikai visas knygas, lyg jos tau nė velnio nerūpėtų, ir nuėjai su manim.

Nusišypsau. To ekonomikos vadovėlio taip ir neatgavau, užtat gavau Koliną, taigi tuo metu maniau, kad sandėris pavykęs. Paimu indelį su laurų lapais, kurį Kolinas nukėlė ant stalviršio, ir padedu į vietą.

– Reikėjo toliau mokytis.

Kolinas paliečia man ranką.

– Tikrai taip manai?

Bijau į jį pasižiūrėti. Tik spoksau į Kolino ranką, kol ją patraukia.

– Tau nereikėjo tokios, kuri su tavim eitų, Kolinai. Tau reikėjo tokios, kurią galėtum vaikytis.

– Mylėjau tave, – piktai rėžia jis.

Nė nemirkteliu.

– Ir ilgai?

Jis žengia atatupstas.

– Tu pasikeitei, – apkaltina. – Tu jau ne tokia.

– Tai yra nesėdžiu susirietus kamputy ir nežliumbiu į rankšluostį. Atleisk, kad nuvyliau.

Tai pasakiusi suprantu, kad nuėjau per toli.

– Ir kaip ilgai šįkart, Rija? – spaudžia Kolinas. – Kiek dar truks, kol pulsi ieškoti išsigelbėjimo vaistų spintelėje? Ar spoksoti į skustuvo ašmenis po šešias valandas, kol Viltis mokykloje? Kol pradėsi jai priekaištauti?

– O tu nepradėsi?

– Ne, – atsako Kolinas. – Tik ne dabar. Klausyk, aš suklydau, Rija. Bet tai tik mudviejų reikalas. O Viltį visada mylėjau. Ir kas, kad tu kiekvieną rytą glostai jai galvą, kas iš to, kad sakai ją mylinti? Iki pat tos akimirkos rugpjūtį ne tu buvai jos atrama, o aš. Gal manai, ji pamiršo, kad kai buvo maža, jos mama dienų dienas pragulėdavo su skaudančia galva ar miegodavo prisigėrusi halopiridolio, ar kiurksodavo pas psichiatrus, užuot vežusi ją į mokyklą? – Jis duria į mane virpančiu pirštu. – Tu nė kiek ne geresnė už mane.

– Tuo mes ir skiriamės, kad aš niekada ir nesidėjau esanti geresnė.

Kolinas taip piktai spokso į mane, kad imu baimintis.

– Tu jos iš manęs neatimsi.

Tikiuosi, jis nemato, kad visa drebu.

– Tai tu jos iš manęs neatimsi.

Mudu abu taip įsiutę, kad nė vienas nepastebim visai arti stovinčios Vilties, kol ji trūksmingai neatsikvepia.

– Mieloji, mes tave pažadinom?

– Širdele. – Kolino veidas atsipalaiduoja, nusišypso. – Labas.

Kažkas jos akyse sulaiko mane, kai jau noriu paliesti jai petį. Viltis įsitempusi, akys plačios, kumštukai įremti į šonus, veide nė lašelio kraujo.

– Mamyte? – sako ji virpančia apatine lūpa. – Tėveli?

Bet nė vienam iš mūsų nespėjus pasiteisinti, pamatom pro tarpupirščius trykštant kraują.

Po kelių sekundžių Viltis jau raitosi ant grindų rėkdama žodžius, kurių nesuprantu.

– Eli! Eli! – šaukia ji, ir nors aš jokio supratimo neturiu, kas jis toks, raminu ją, kad jis ateina.

Vengiu žiūrėti į žaizdą, atsivėrusią šone. Laikau ją už pečių, kad nesusižeistų, jos rankos blaškantis palieka ant grindų kraujo žymes.

Girdžiu Kolino balsą, spiegiantį ir kupiną panikos, jis kalba mobiliuoju telefonu.

– Aštuoniasdešimt šeštas, Vestvalio kalva, pirmas keliukas į kairę. – Baigęs suklumpa ant grindų šalia manęs. – Greitoji jau važiuoja. – Priglunda skruostu prie Vilties skruosto ir tai ją akimirką iš tiesų nuramina. – Tėvelis čia. Tėvelis tavim pasirūpins.

Viltis krūpteli, paskui persikreipia iš skausmo. Jos balsas liejasi lyg upė, skiemenys ir dejonės perauga į raudą.

Kolinas išsižioja. Paskui puola veikti, nusivelka švarką ir susupa Viltį, paima į glėbį kaip kūdikį. Ima niūniuoti lopšinę, jau metų metus jos nesu girdėjusi, ir, mano nuostabai, Viltis nurimsta ir suglemba.

Į namus įpuola medikai. Kolinas pasitraukia, leidžia jiems dirbti. Žiūriu, kaip tie žmonės čiupinėja mano dukrelę ir sako man tai, ką pati žinau: kraujospūdis normalus, lėliukės reaguoja, bet kraujavimas nesiliaus. Kartą tai jau ištvėriau. Mano ranką lyg pirštinė apgobia Kolino ranka.

– Galėsim važiuoti greitosios automobiliu.

– Kolinai…

– Klausyk, man nė velnio nerūpi, kas bus teisme, – jo balsas nepripažįsta jokių prieštaravimų. – Mudu abu jos tėvai. Ir abu važiuosim.

Norėčiau kalbėtis su Bliumbergu viena, kita vertus, būtų neblogai, kad ir Kolinas išgirstų, ką gydytojas man sakė aną kartą. Noriu ištraukti pirštus iš Kolino saujos ir nebepriklausyti nuo jo. Siaubingai noriu pasikalbėti su Ijenu, bet mano kojos iš įpročio seka paskui buvusį vyrą į greitosios pagalbos automobilį. Ten jo petys trankosi į manąjį, o akys, apsipratusios su tamsa, stebi siūbuojančias lašelinių gyvates, įsikirtusias į dukrelę.

Sėdim su Kolinu laukiamajame ant bjaurių suolų vamzdinėmis kojomis. Kraujavimas jau sustabdytas, Viltį nuvežė peršviesti. Priimamojo gydytojas, perskaitęs Vilties kortelę, iškvietė daktarą Bliumbergą.

Pastarąjį pusvalandį Kolinas niekaip nenurimsta. Jis atsakinėjo į gydytojų klausimus, be paliovos žingsniavo pirmyn atgal ir surūkė tris cigaretes prie pat stiklinių priimamojo durų. Pro jas mačiau mėnesienos paauksuotą jo profilį. Galop jis grįžo ir pritūpė šalia suolo, kur sėdžiu susiėmusi rankomis veidą.

– Kaip manai, – šnabžda jis, tarsi garsiau ištarta mintis galėtų pabėgti, – ar ji siekdama dėmesio tai pasidarė?

– Ką pasidarė?

– Susižalojo.

Tai išgirdusi pakeliu akis.

– Taip galvoji apie Viltį?

– Nežinau, Marija. Jau nebežinau, ką galvoti.

Nuo ginčo mus išgelbsti atėjęs gydytojas Bliumbergas.

– Ponia Vait, kas nutiko?

Kolinas ištiesia ranką.

– Aš – Kolinas Vaitas. Vilties tėvas.

– Labas.

– Kaip supratau, Viltį apžiūrite jau nebe pirmą kartą, – sako Kolinas. – Norėčiau, kad paaiškintumėt man viską nuo pradžių.

Gydytojas Bliumbergas pašnairuoja į mane.

– Neabejoju, kad ponia Vait…

– Mes su ponia Vait gyvename atskirai, – tiesiai sako Kolinas. – Norėčiau išgirsti iš jūsų.

– Gerai. – Jis atsisėda priešais mus ir susideda rankas ant kelių. – Padarėm įvairius tyrimus, bet nėra jokio medicininio paaiškinimo, kodėl Viltis netikėtai ima kraujuoti.

– Tai tikrai kraujas?

– O taip. Ištirta laboratorijoje.

– Pati susižeidė?

– Kiek suprantu, ne, – atsako gydytojas Bliumbergas.

– Tai gal ją sužeidė kas nors kitas? – klausia Kolinas.

– Nesupratau…

– Ar Viltį kas nors sužalojo?

Bliumbergas purto galvą.

– Nemanau, pone Vaitai. Čia visai kas kita.

– Iš kur jūs žinot? – rėkia Kolinas. Jo akyse ašaros. – Iš kur jūs, po velnių, žinot? Klausykit, aš mačiau, kaip jai prasidėjo priepuolis ir staiga nei iš šio, nei iš to pasipylė kraujas. Aš turiu draudimą. Ir nešnekėkit man, kad nėra jokio medicininio paaiškinimo. Liepkit padaryti suknistą tomogramą, ištirkit kraują ar dar ką. Jūs gydytojas. Jūs ir privalot išsiaiškinti, o aš noriu iki to laiko pamatyti dukrą. Nes jeigu ją išleisit ir ji vėl ims kraujuoti, pateiksiu jums ieškinį už aplaidumą.

Prisimenu gydytojo Bliumbergo pasakojimą apie amžiaus pradžioje darytus tyrimus – pacientą su stigmomis paguldė į ligoninę ir ant kraujuojančios kojos užmovė geležinį batą, norėjo įsitikinti, kad ne pats žalojasi. Stebiuosi, kaip Kolinas gali kaltinti mane dėl sugriuvusio Vilties gyvenimo.

Gydytojas Bliumbergas dvejoja.

– Negaliu daryti tyrimų be motinos sutikimo.

– Turit tėvo sutikimą, – šaltai atšauna Kolinas.

– Liepsiu padaryti, – nusileidžia gydytojas. – Bet nesitikiu aptikti nieko naujo.

Pasiekęs savo Kolinas atsistoja.

– Ar dabar jau galima ją pamatyti?

– Vaikų palatoje Viltis bus po kelių minučių. Atrodys kiek suglebusi, daviau jai raminamųjų. – Jis žiūri tai į mane, tai į Koliną. – Rytą dar patikrinsiu. Ligoninės taisyklėse numatyta, kad vienas iš jūsų gali budėti palatoje per naktį. – Linktelėjęs jis nueina.

Atsitiesiu kaupdama jėgas ginčui, bet, mano nuostabai, Kolinas pareiškia, kad išeis jis.

– Viltis tikėsis, kad tu būsi šalia. Pasilik.

Tylėdami einame prie lifto ir pakylame į vaikų aukštą. Seselė prie budėtojų stalo pasako, kurioje palatoje paguldyta Viltis, nors jos dar neatvežė iš rentgeno kabineto. Mudu su Kolinu įžengiame į palatą, jis įsitaiso ant vienintelės kėdės, o aš nueinu prie lango ir spoksau į sraigtasparnių tūpimo aikštelę.

Po kelių minučių slaugytoja atveža Viltį ir padeda jai įsiropšti į lovą. Jos rankos baltai aptvarstytos.

– Mamyte?

– Aš čia. – Atsisėdu ant lovos krašto ir paliečiu Vilties skruostą. – Kaip jautiesi?

Ji nusisuka.

– Noriu namo.

Nubraukiu nuo veido kirpčiukus.

– Gydytojas nori, kad pabūtum čia per naktį.

Kolinas palinksta kitapus lovos.

– Labas, sausainiuk.

– Tėti.

Jis paima sutvarstytą jos rankelę ir paglosto odą prie marlės.

– Kas nutiko, mieloji? – klausia. – Gali man papasakoti, aš nepyksiu. Ar pati susižeidei? O gal kas kitas sužeidė? Gal senelė? Ar tas kunigas, kur ateina?

– Čia dabar, dėl Dievo meilės… – nutraukiu.

Kolinas prisimerkia.

– Tu nebūni šalia jos nuolat. Niekada negali žinoti, Marija.

– Netrukus imsi kaltinti, kad tai aš ją žaloju, – spjaunu.

O Kolinas tik kilsteli antakius.

Kai Viltis užmiega, Kolinas atsistoja.

– Atleisk. Tiesiog nežinau, kur dėtis, kai matau ją tokią ir nieko negaliu padaryti.

– Tavo atsiprašymai nieko verti.

Kolinas ilgai žiūri į mane.

– Negi būtina taip elgtis?

– Ne, – šnabždu, – nebūtina.

Ir staiga atsiduriu Kolino glėbyje, veidu įsikniaubiu jam į kaklą. Jis paliečia man kaktą, sukelia prisiminimų srautą. Štai vyras, su kuriuo turėjau nugyventi gyvenimą, o susitiksiu su juo teisme.

– Grįšiu rytą. Neabejoju, kad teisėjas atidės bylą.

– Ir aš to tikiuosi, – kartoju jam į krūtinę.

– Dėl visko, kas brangiausia, – sako jis taip tyliai, tarsi sapnuočiau, – žinau, kad tai ne tu.

Ir taip patikinęs Kolinas vėl mane palieka.

Mikrobangų krosnelėje Kenzė pasišildo picos kąsnelius, prisipila didžiulę taurę raudonojo vyno ir tik tada sėdasi baigti rašyti rekomendacijos teisėjui Rotbotamui. Ji galėtų suvalgyti visą dėžutę užkandžių, paskui dar vieną, o tada iššluoti šaldytuvą ir šaldyklę – prisikimšti taip, kad nebepajudėtų. Negalėtų nė piršto pakelti. Ir nebegalėtų rašyti šitos paskirtosios globėjos ataskaitos.

O teisėjas Rotbotamas laukia ataskaitos ant savo stalo rytoj rytą, prieš teismo posėdį. Kenzė – nešališka stebėtoja, akis uragano viduryje, – turėtų padėti ant stalo argumentus, kuriais remdamasis teisėjas vertintų ieškovo ir atsakovės ginčą.

Kenzė lėtai ir ilgai gurkšnoja vyną. Vaitų byloje tiek šešėlių ir atspalvių, kad kartais sunku susivokti.

Viena vertus, Kolinas su Džesika sukūrė naują šeimą, tėvas neabejotinai myli Viltį. Bet Kenzei sunku apsispręsti rekomenduoti globėju tokį neištikimą vyrą. Kita vertus, Marija Vait tempia ant kupros sunkų praeities bagažą ir netgi dabar – Kenzė tuo neabejoja! – meluoja arba sau, arba Vilčiai, arba pačiai Kenzei. Jei ji paliktų Viltį pas motiną, tai padarytų nežinodama visų aplinkybių. Tačiau pro akis neprasprūsta ir tai, kaip Marija Vait, jos pačios žodžiais tariant, nelabai tvirtai stovinti ant kojų, pamažu iš tiesų atsitiesia. Ir labai aiškiai matyti, kad Viltis prisirišusi prie motinos. Bet ar tai sveikas ryšys, gal mergaitė paprasčiausiai jaučiasi atsakinga už motiną, kuri nesugeba ja pasirūpinti?

Kenzė pastato vyno taurę ir laukia, kol žymeklis monitoriuje sustos pačiame bylos viršuje. Paskui išjungia kompiuterį trokšdama stebuklo.

Prie aštuoniasdešimt dvejų metų Memės Ričardson lovos stovi du liūdintys giminaičiai. Po aną savaitę ištikusio insulto ji vis dar neatgauna sąmonės. Gydytojai paaiškino, kad smegenys paveikti negrįžtamai. Šeima susirinko atjungti aparatų.

Iš vienos lovos pusės intensyviosios terapijos palatoje sėdi dukra, iš kitos – žmogus, pastaruosius šešiasdešimt metų jos vyras. Jis glosto senatvės šlakais nusėtą ranką, lyg ji būtų amuletas, nekreipdamas dėmesio, kad ant rankšluostinio audinio, kuriuo apklotos sudžiūvusios Memės kojos, jau išryškėjo šlapia dėmelė.

Dukra pažvelgia į rezidentą, stovintį prie širdies ir plaučių aparato, paskui į tėvą.

– Gerai, tėti?

Senukas tik nunarina galvą.

Ji linkteli gydytojui ir staiga sustingsta išgirdusi gergždžiantį motinos balsą:

– Izabele Luiza! – šūkteli Memė sėsdamasi. – Dėl gerojo Dievo, ką tu čia, po galais, darai?

– Mama? – aikteli moteris.

– Meme! – rėkia vyras. – O Dieve. Dieve! Meme!

Senutė išplėšia kvėpavimo vamzdelį iš nosies.

– Kokią čia nesąmonę man įkišai, Albertai?

– Gulkis, mama. Tave ištiko insultas. – Dukra žiūri į gydytoją, šis iš pradžių žengia iš nuostabos atatupstas, o paskui puola tikrinti Memės.

– Kvieskit seselę, – įsako gydytojas Albertui.

Bet Albertas ne iš karto išgirsta, nes niekaip neatplėšia akių nuo moters, valdžiusios jo gyvenimą gerą pusšimtį metų, moters, kuriai išėjus būtų numirus ir jo sielos kertelė. Paskui jis išpuola į koridorių su perpus jaunesnio vyro energija mojuodamas rankomis ir šaukdamas kuo greičiau visus ateiti į intensyviosios terapijos palatą. O ši, kaip tyčia, yra tiesiai virš Vilties Vait palatos.

Vidurnaktį Viltis sukruta ir ranka perbraukia man veidą. Palatoje stovi sulankstomoji lovelė budinčiam prie vaiko tėvui, bet aš įsirangiau į siaurą Vilties lovą. Taip geriau ją apsaugosiu, jei kas nutiktų.

Viltis vartosi ir blaškosi, aš paliečiu lūpomis jos kaktą. Ir tučtuojau atsitraukiu – ji visa dega, dar niekada nebuvo tokia karšta. Puolu prie galvūgalio ir spaudžiu iškvietimo mygtuką.

– Klausau.

– Mano dukra karščiuoja.

– Tuoj ateisim.

Kai ateina seselės, įkiša termometrą ir apšluosto spiritu suvilgytais tamponais, Viltis nė nekrusteli. Sesučių judesius vis palydi keistas garsas, tik po kurio laiko suvokiu, kad tai tylios, kartkartėmis pasigirstančios dejonės iš Vilties krūtinės.

– Gal galėtumėt iškviesti daktarą Bliumbergą?

– Ponia Vait, – atsako viena seselių, – gal leistumėt mums dirbti savo darbą?

Betgi aš jos motina, noriu atšauti. Gal ir jūs man leistumėt atlikti savo pareigą?

– Keturiasdešimt ir aštuonios dalys, – girdžiu murmant vieną iš jų.

Keturiasdešimt ir aštuonios? Man galvoje ima suktis mintys apie kraujo infekciją, stuburo smegenų uždegimą, plintantį vėžį. Jeigu čia taip rimta, šio vakaro tyrimai turėjo ką nors parodyti – didelį leukocitų kiekį, ar ką? O jeigu nerodė – tai iš kur tas karščiavimas?

Nenoriu nuo jos pasitraukti, bet žinau – turiu. Išeinu į koridorių ir prie budėtojų staliuko paprašau leisti paskambinti. Vilties palatoje pernelyg daug žmonių, neįmanoma pasinaudoti telefonu, kuris stovi prie lovos. Pasirausiu rankinėje ir išlankstau nedidelį žalią lapelį su telefono numeriu.

– Džesika, čia Marija Vait, – šiaip taip išspaudžiu. – Ar gali pasakyti Kolinui, kad Vilčiai pablogėjo?

Kai Malkolmas Mecas atvyksta, jo plaukai vis dar šlapi po rytinio dušo, o akys pasruvusios krauju. Jį iškvietė atsiprašinėdama Elkland – ji kiaurą naktį mokėsi, o paskui lyg iš narvo ištrūkęs tigras į kontorą įsiveržė Kolinas Vaitas. Mecas įsiutęs kaip kažin ką, nes per teismą nori gerai atrodyti, teismas vos už penkių valandų, o jis lyg visą naktį ūžavęs. Pamatęs savo klientą Mecas sustoja lyg įbestas – to plaukai styro kuokštais, švarkas sumaigytas, lyg būtų su juo miegojęs… O čia kas dabar – kraujas ant rankovės?

– Viešpatie, – sako Mecas. – Atrodot blogiau net už mane.

– Gerai, – sako Kolinas, nė nežvilgtelėjęs į savo advokatą. – Štai kas. Ji kenčia. Ji suknistoje ligoninėje. Man nusišvilpt, ką jūs sakysit, žmonės žiūri televiziją, ir tai paveiks teisėjo nuomonę. Tik pažiūrėkit, kuo baigėsi tos auklės teismas Bostone! Aš jums moku krūvas pinigų, kad laimėtumėt. Ir neabejoju, kad tai vyksta namie, Malkolmai. Mačiau savo paties akimis. Kažkas ją tenai susargdino.

– Pala, – sako Mecas. – Kas serga? Kas ligoninėj?

Kolinas nužvelgia jį lyg paskutinį kvailį.

– Viltis.

Meco akys išsiplečia.

– Viltis ligoninėj?

– Pradėjo kraujuoti vakar vakare. Viskas nutiko mano akyse. Ji stovėjo, o paskui… – Jis purto galvą. – Dieve, tikėjausi, kad gydytojai gali daugiau nei tik duoti vaistų skausmui malšinti. Tai yra… juk nei iš šio, nei iš to nekraujuojama.

Mecas kilsteli ranką.

– Jūsų dukra ligoninėje? – pasitikslina jis.

– Taip.

– Ir ją stebi gydytojai.

– Taip.

Meco veide nušvinta šypsena.

– Dieve mano, kaip gerai. – Ir pamatęs Kolino žvilgsnį skuba teisintis: – Mes čia dėl jūsų bylos šį tą sugalvojom, Kolinai, ir keisčiausia, kad šis nutikimas visiškai atitinka mūsų pasirinktą liniją.

Kol Elkland Kolinui aiškina apie įgaliotojo Miunhauzeno sindromą, Mecas prisimena teisėjui anąkart pateiktą prašymą ex parte, kad ir nepagrįstą – o kodėl gi nepabandžius, bet dabar jam jau atrodo tai buvus nuovokų genijaus žingsnį.

– Tik įsivaizduokit, šįryt einam į teismo rūmus ir pateikiam skubų prašymą, kad teisėjas Rotbotamas atskirtų Viltį nuo motinos, nes jūsų dukros gyvybei gresia rimtas pavojus. Kai prašėme pirmą kartą, jis pamanė, kad tai akių dūmimas, ir leido jai likti su motina. Ir dėl šio neteisingo sprendimo mergaitė dabar ligoninėje. Papasakosiu jam apie įgaliotojo Miunhauzeno sindromą ir pasakysiu, jog mūsų ekspertas įrodys, kad tokia priemonė būtina. O tada paprašysiu teismo nutarties išskirti Mariją su Viltimi. Teisėjas jausis kaltas atmetęs pirmąjį prašymą ir šįkart nuolankiai ims šokti pagal mano dūdelę.

Kolinas piktai spokso į jį.

– Niekad nesu girdėjęs apie jokį Miunhauzeno sindromą.

Mecas nusivaipo.

– Aš irgi. Bet teismui baigiantis, abu jau būsim pasikaustę.

Kolinas kraipo galvą.

– Nežinau, Malkolmai. Marija… na, kartais ji giliai įlindusi į savo kiautą, bet niekada nepadarytų nieko blogo Vilčiai.

Elkland prikanda lūpą.

– Pone Vaitai, iš visko, ką esu girdėjusi, tai tikrų tikriausias ligos požymis – vaidinti tobulą rūpestingą motiną ir kartu meluoti per akis.

– Vakar stovėjau tik per pusmetrį nuo Vilties ir mačiau – ji tiesiog ėmė ir paplūdo kraujais, – lėtai kalba Kolinas. – Nei ji dūrė sau, nei nieko. Išvis nieko nelietė… o Marija stovėjo toliau nuo jos negu aš. Bet jūs sakote, kad manote… manote…

Mecas papurto galvą.

– Mes čia kalbame ne apie tai, ką aš manau, ar jūs manote, – sako jis, – o greičiau apie tai, kuo jūs norėtumėt įtikinti teisėją.

Kai suskamba telefonas, Kenzė jau miega prie nešiojamojo kompiuterio.

– Panele van der Hoven, – pakėlus ragelį pasigirsta medum teptas balsas.

Netgi taip užsimiegojus būtų neįmanoma neatpažinti Malkolmo Meco.

– O jūs ankstyvas.

– Penkta ryto – pats geriausias laikas.

– Niekada nebūčiau pagalvojusi.

Mecas sukikena.

– Tikiuosi, savo ataskaitą jau išsiuntėt?

Širdis nusirita į kulnus, kai ji pažvelgia į monitorių – baltą lyg popieriaus lapas.

– Tikiuosi, išsiuntėt faksogramą jo kilnybei dar vakar, kad teisėjas galėtų perskaityti prieš šios dienos teismą. Bet prieš jam prasidedant vis tiek jaučiu pareigą jums šį tą pranešti.

– Ir ką gi, pone Mecai?

– Vakar vakare Viltis Vait paguldyta į ligoninę.

Tai išgirdusi Kenzė pašoka.

– Kas nutiko?

– Kaip supratau iš kliento žodžių, jai iš rankų vėl pasipylė kraujas ir staiga pablogėjo.

– Dieve mano. Kas su ja dabar?

– Atrodo, motina. – Jis sudvejoja. – Bet norėjau jums pranešti, kad padėtį ketinu ištaisyti. Prašysiu teismo nutarties atskirti Mariją nuo vaiko. Turiu priežasčių manyti, kad pati Marija žaloja mergaitę.

– Turit įrodymų? – klausia ji.

– Padariau išvadą, kad Marija kenčia nuo psichikos pakrikimo. Ekspertas išnagrinėjo atvejį ir sutinka su manim.

– Supratau.

– Na, anksčiau ar vėliau būtumėt supratusi. Tik pamaniau, kad norėsit žinoti prieš viskam prasidedant, – sako Mecas ir padeda ragelį.

Kenzė pasisuka į kompiuterį ir laukia, kol atgis ekranas. Net sudejuoja – kiek jėgų tai pareikalauja. Paskui ima lyg pašėlusi spausdinti tikėdamasi, kad suspės prieš prasidedant teismui aplankyti Viltį. Dar guodžiasi, kad jeigu mergaitę iš tiesų sergsti dangiška būtybė, tai toji nusekė paskui mergaitę ir į greitosios pagalbos automobilį, ir į ligoninę, galbūt nuseks ir į naujus, saugesnius, namus.

„Rekomenduoju Vilties Vait globos teises, – parašo ji, – suteikti tėvui.“

KETURIOLIKTAS SKYRIUS

Kitus gelbėdavo, o pats negali išsigelbėti.

Mt 27, 42

1999 metų gruodžio 3-iosios rytas

Kai Viltis buvo dar visai mažutė, stebint ją, miegančią prie šono ar čiulpančią krūtį, Mariją apimdavo keistas jausmas ir užliedavo baimė. Prieš akis nusidriekdavo metų metai, lyg raudonai pažymėti keliai žemėlapyje, kupini klaidų ir pavojų. Kol kas Vilties gyvenimas buvo nepribraižytas ir be randų. Ir Marija turėjo stengtis, kad viskas taip ir liktų.

Tačiau greitai paaiškėjo, kad šios užduoties jai nepavyks atlikti tinkamai, ir ją visada lydės jausmas, kad ne viską padarė. Ar galėtų ji bent pasvajoti būti gera motina žinodama, kad pati yra niekam tikusi, o šis kūdikis tobulas? Viskas gali sugriūti akimirksniu – žemės drebėjimas, virusinis gripas, prarytas žindukas. Žiūrėdama į dukters veidelį ji matydavo visur tykančias nelaimes. Paskui žvilgsnis nuskaidrėdavo ir likdavo vien tik meilė, gili tarsi šaltinis, traukiantis tave į baugias gelmes, kurių dugno, kad ir kaip bandytum, niekada nepasieksi.

Viltis per miegus sukruta ir Marija kaipmat atsisuka. Aptvarstyta dukters ranka nevalingai sutrūkčioja ir prasiskverbusi pro ligoninės lovos patalus priglunda prie Marijos. Prisilietusi Viltis liaujasi blaškytis ir nurimsta.

Marija nejučia pagalvoja: gal kaip tik štai tokiomis akimirkomis lemta suprasti, jog esi gera motina – kai suvoki, jog neapsaugosi vaiko nuo tragedijų, klaidų ir košmarų, kad ir kaip stengtumeisi. Gal motinos pareiga ir nėra nuo visko vaiką apsaugoti – greičiau jau stebėti jį lekiantį visu greičiu ir pakelti pargriuvusį.

Marija ranka užsispaudžia burną. Reikia tvardytis, kitaip tučtuojau garsiai pratrūks raudoti arba ims šaukti ant niekuo dėtų sesučių, kad pasitrauktų nuo dukters.

– Nieko nesuprantu, – tyliai sako Milė, stovėdama per kelias pėdas nuo Vilties lovos. – Per visą savo gyvenimą nėra taip sirgusi. Gal pradėjusi kraujuoti pasigavo kokį užkratą?

– Čia ne užkratas, – sušnabžda Marija. – Ji merdi.

Milė krūptelėjusi pakelia akis.

– Ką čia, po galais, kalbi?

– Pažvelk į ją.

Vilties veidas baltesnis už ligoninės pagalvę. Vis dar kraujuojančios rankos aptvarstytos, vyturai dar nepakeisti. Karštis, nors buvo įkelta į drungną vonią ir dedami spirito pavilgai, nors į veną buvo suleista tailenolio ir advilio, nuo keturiasdešimties su puse pakilo iki keturiasdešimt vieno ir vienos dešimtosios padalos. Žiūrėdama į dukrelę Marija neranda sau vietos. Niekaip negali atplėšti žvilgsnio nuo virpančių Vilties šnervių, nejučia ima skaičiuoti, kiek kartų pakyla krūtinė, nors vos matyti.

Milė papučia lūpas ir eina iš palatos prie palyginti ramaus budėtojų stalo.

– Ar skambino Kolinas Vaitas? – klausia, nes skambučiai iš Vilties palatos nukreipiami čia, kad ji ramiai miegotų.

– Ne, ponia Epštein, – atsako budėtoja. – Ateisiu, vos tik jis paskambins.

Užuot grįžusi pas Viltį, Milė traukia koridoriumi. Paėjėjusi toliau atsiremia į sieną ir užsidengia veidą rankomis.

– Ponia Epštein…

Greit nusišluosčiusi ašaras pamato priešais stovintį gydytoją Bliumbergą.

– Nekreipkit dėmesio, – purkšteli.

Juodu žingsniuoja lėtai artėdami prie Vilties palatos durų.

– Ar per naktį kas nors pasikeitė?

– Negaliu pasakyti, – atsako Milė, stabtelėdama prie slenksčio. – Man neramu dėl Marijos. Gal jai ką nors pasakykit.

Gydytojas Bliumbergas linkteli ir įeina į palatą. Marija žvilgteli, seselės bematant išsilaksto. Gydytojas pasistato kėdę arčiau.

– Kaip jaučiatės?

– Mieliau kalbėčiau apie Viltį, – atsako Marija.

– Hmm, nelabai žinau, ką dar galima būtų padaryti. Bet jūs… gal norit ko nors, kad padėtų užmigti?

– Noriu, kad Viltis prabustų ir važiuotų su manim namo, – ryžtingai sako Marija, spoksodama į dukters ausies kriauklelę.

Kai Viltis buvo dar kūdikis, ji kartais žiūrėdavo, kaip po perregima oda keliauja kraujas, ir tardavosi matanti ląsteles ir trombocitus, energiją, plūstančią į tą mažą kūnelį.

Gydytojas Bliumbergas suspaudžia delnus tarp kojų.

– Nežinau, kas jai yra, Marija. Šįryt padarysiu dar kelis tyrimus. Ir darysiu viską, kas įmanoma, kad ji jaustųsi patogiai, duodu žodį.

Marija spokso į gydytoją.

– Norit žinoti, kas jai yra? Ji merdi. Kodėl net aš matau, nors nesimokiau medicinos?

– Ji nemiršta. Jeigu taip būtų, jums pasakyčiau.

Marija neatitraukia akių nuo Vilties veidelio, su meile žiūri į ratilus paakiuose, mažą nosytę. Pasilenkia, kad tik Viltis girdėtų jos žodžius.

– Žiūrėk man, nepasiduok, – šnabžda. – Nedrįsk. Niekada nepralaimi. Nesugalvok dabar pasiduoti.

– Marija, mieloji, mums laikas į teismą. – Milė paploja per rankinį laikrodėlį. – Jau dešimta.

– Neisiu.

– Neturi kito pasirinkimo.

Marija atsisuka taip staigiai, kad motina žingteli atbula.

– Neisiu. Nepaliksiu jos. – Ji paliečia Vilties skruostą. – Galiu rinktis.

Džoanai teks susiremti su liūdnai pagarsėjusiu Malkolmu Mecu, bet atlikdama kasrytinę rutiną ji padaro vienintelę nuolaidą – prideda penkiolika minučių subinės mankštos. Atlieka ją išsivaliusi dantis, prieš gerdama kavą – galybę staigių pritūpimų, paskui įtūpstų, pakilnoja kojas, – triūsia sukandusi dantis ir prakaituodama. Mankštindamasi taip ir mato Malkolmą Mecą spoksant jai į užpakalį, kai laimėjusi bylą grakščiai žingsniuoja koridoriumi iš Aukščiausiojo teismo rūmų.

Ji pasimankština ir rytą prieš teismo posėdį, paskui nusiprausia po dušu ir išsitraukia iš spintos raudonos vilnos kostiumėlį. Klasikinis, bet ryškus, o jai norisi panaudoti visas gudrybes, atitrauksiančias dėmesį nuo Malkolmo Meco.

Valgydama sausus pusryčius ji prisimena, kad automobilyje baigiasi dujos. Mintyse paploja sau per nugarą už dėmesingumą detalėms, galbūt kaip tik šią akimirką Mecas pamiršo pripildyti savo automobilio baką ir vėluos dešimt minučių. Ji atsargiai nusiplauna rankas stengdamasi neapsitaškyti kostiumėlio ir pasiima nedidelį odinį lagaminėlį, susikrautą iš vakaro.

Išeina dvidešimčia minučių anksčiau, geriau jau nevėluoti, ir neišgirsta, kad vos tik jai uždarius duris namie suskamba telefonas.

Kai pamato atbėgant susijaudinusią Milę Epštein, tobulas ramybės kokonas, kurį kūrė visą rytą, praplyšta.

– Pasakykit, kad Marija tualete, – susirūpina Džoana.

– Ligoninėj. Jums skambinau.

– Ką?

– Ne tai, ką pamanėt, – paaiškina ji. – Tai dėl Vilties. Jai labai blogai ir Marija atsisako nuo jos trauktis.

– Po galais, – murma Džoana, nenuleisdama akių nuo Malkolmo Meco, Kolino Vaito ir jaunos padėjėjos, einančių prie ieškovo stalo.

– Džoana, – maloniai sako Mecas, – naujas anekdotas: kodėl klientas privalo gudriam advokatui sakyti visą tiesą?

– Kitąkart. – Akies krašteliu Džoana mato, kad teismo salė, kuri svarstant bylas dėl vaiko gyvenamosios vietos paprastai būna apytuštė, šiandien lyg silkių statinė prisikimšus žiniasklaidos atstovų.

– Todėl, kad tas vėliau galėtų viską supainioti, – juokdamasis sako Mecas.

– Čia jūsų sritis, Malkolmai, – traukdama dokumentus atšauna Džoana.

– Stot, gerbiamasis teisėjas Vorenas Rotbotamas!

Džoana atsistoja ir pakelia akis pačią paskutinę minutę. Rotbotamas pavarto gulintį ant stalo aplanką, paskui nužvelgia ieškovą ir atsakovės advokatę.

– Ponia Stendiš. Ar ko nors trūksta?

– Mano klientės, jūsų kilnybe. Galiu prieiti?

Rotbotamas atsidūsta.

– Taip ir žinojau, kad bus nelengva. Prieikit.

Mecas irgi prisigretina, o jau atrodo kaip katinas, prisilaižęs grietinėlės.

– Jūsų kilnybe, – kreipiasi Džoana. – Baisus, nenumatytas atvejis. Vakar vakare mano klientės dukra buvo paguldyta į ligoninę ir motina atsisako pasitraukti nuo mergaitės dėl teismo. Prašyčiau atidėti bylos nagrinėjimą, kol mergaitė nebus išleista iš ligoninės.

– Paguldyta į ligoninę? – Rotbotamas žiūri į Mecą lyg laukdamas, kad šis patvirtintų, o tas tik gūžteli pečiais. – Ar ji miršta?

– Nemanau, – atsako Džoana. – Kiek suprantu, Viltis kenčia nuo mediciniškai nepaaiškinamo kraujavimo.

– Tariamų stigmų, – įterpia trigrašį Mecas.

– Gydytojai dar nepateikė išvados, – atšauna Džoana.

– Tai jau. Gali būti ir kai kas blogiau.

Rotbotamas piktai jį nužvelgia.

– Jei man reikėtų vertėjo, pone Mecai, jūsų pirmo paprašyčiau pagalbos. – Pasisukęs į Džoaną jis klausia: – Ir mergaitės padėtis kritiška?

– Taip… manau, jūsų kilnybe.

– Aišku. Bet mergaitės tėvas sugebėjo ateiti į teismo rūmus, to paties tikiuosi ir iš motinos. Nemanykit, kad visai neturiu širdies. Bet mano bylų sąrašas iki Kalėdų – tikras košmaras. Atmetu prašymą, bylos neatidedu. Turit dvidešimt minučių sugalvoti, kaip atvežti čia savo klientę, kitaip pasiūsiu šerifą, kad atvestų prievarta. Teismas pusę vienuoliktos.

– Kol ji dar neišėjo ieškoti atsakovės, jūsų kilnybe, – įsiterpia Mecas, – man reikia teismo nutarties.

– Tikrai, – sausai sako teisėjas.

– Jūsų kilnybe, laikas lemia viską, ir šiandien man reikia nutarties, mergaitei tai gali būti mirties ir gyvybės klausimas.

– Kas čia po galais? – klausia Džoana. – Posėdis skubos tvarka? Dabar?

Mecas blyksteli dantimis.

– Tai vadinama skubiu atveju, Džoana.

– Nagi, – pareiškia Rotbotamas. – Abu einat į kabinetą. Tuojau pat.

Džoana grįžta prie savo stalo pasiimti užrašų. Pamačiusi, kad teisėjas išeina, ji nubėga tarpueiliu prie durų ir išlindusi pamoja Milei. Šioji, kaip liudytoja, nesėdi salėje, bet ir nueiti pernelyg toli negali.

– Darykit, ką norit, bet kad ji būtų čia, – sušnypščia Džoana. – Jau geriau, kad rasčiau ją išėjusi iš kabineto, kitaip policija atitemps.

Kai Džoana įžengia į teisėjo kabinetą, Mecas jau patogiai įsitaisęs krėsle. Rotbotamas palaukia, kol Džoana taip pat atsisėda.

– Ką jūs čia užvirėt, Malkolmai? Čia jums ne Mančesteris. Ne Niujorkas. Ne cirkas, kad rodytumėt savo pigius triukus. Čia Niu Kanaanas, vaikine. Vaidyba nieko nepasieksit.

– Tai ne gudravimas, jūsų kilnybe. Prašom uždrausti Marijai Vait lankyti dukterį.

– Nepersistenkit, Malkolmai, – juokiasi Džoana.

– Man nepatinka toks nesantūrus elgesys, jūsų kilnybe. Rūpestį man kėlė jau tada, kai žala buvo ir ne tokia didelė – tik žaizdos ant Vilties rankų, bet dabar padėtis pablogėjo – mergaitės būklė kritinė, ji paguldyta į Konektikuto slėnio medicinos centrą. Mes pasikvietėme ekspertą, jis keliauja čia iš Vakarų pakrantės, jau sakėme, ir jis įrodys, kad Marijai Vait išryškėjo visi klasikiniai įgaliotojo Miunhauzeno simptomai – tai toks psichikos sutrikimas, kai asmuo kenkia savo vaikui.

Pajutusi grėsmę Džoana prisimerkia. Ji turi pakankamai patirties ir supranta, kad Mecas šios strategijos neištraukė iš skrybėlės akimirksniu. Ilgokai kažką rezgė, kitaip ji tikrai būtų spėjusi apklausti jo ekspertą. Tas netikėtas liudytojas visai nėra netikėtas – bent jau Mecui.

Tačiau šis atrodo lyg nekaltumo ir teisėto pasipiktinimo įsikūnijimas.

– Tai sunki liga. Motina fiziškai ar psichologiškai susargdina vaiką, kad patrauktų dėmesį. Jei vaikas liks motinos naguose, vienas Dievas težino, kas gali ištikti. Paralyžius, koma, netgi mirtis. Savaime suprantama, viską nulems tai, su kuo galų gale bus priskirta gyventi mergaitei, bet kol kas, jūsų kilnybe, maldauju ją apsaugoti ir, kol vyks teismas, uždrausti poniai Vait artintis prie dukros.

Džoana palaukia, kol jis baigs kalbėti, paskui pratrūksta juoku.

– Ir jūs leisit jam skiesti tas nesąmones, jūsų kilnybe?

Mecas į ją nė nežvilgteli.

– Prašau įsiklausyti, jūsų kilnybe. Psichinės sveikatos priežiūros profesionalai įgaliotojo Miunhauzeno sindromą dažniausiai nustato atskirdami vaiką nuo motinos. Ir kai motina jo nemato, šiam staiga pagerėja. – Jis palinksta priekin. – Na, ką jūs prarasit, gerbiamasis teisėjau? Laimėsit abiem atvejais. Jei Marija Vait įgaliotojo Miunhauzeno sindromu neserga… ką gi, Viltis ligoninėje vis tiek gerose rankose. O jei ponia Vait serga, būsit išgelbėjęs mergaitei gyvybę. Kuo gali pakenkti laikinoji nutartis, kol turėsit galimybę išklausyti mano eksperto liudijimą ir padarysite savo išvadas?

Teisėjas Rotbotamas pasisuka į Džoaną.

– Turit ką pridurti, Stendiš?

Ji nužvelgia Mecą, paskui teisėją.

– Skiedalai, jūsų kilnybe. Pirmiausia, mano klientės čia nėra dėl to, kad ji sėdi prie sergančios dukters, priešingai nei pono Meco klientas, kuris aiškiai vadovaujasi savo paties interesais. Motiną reikėtų pagirti, o ne atskirti nuo dukters. Antra, Mecas su šia nauja iš rankovės traukta taktika mėgina nukreipti dėmesį nuo mano klientės – o ji atsidavusi dukrai. Nesu girdėjusi apie tokį sindromą, net nežinau, kaip ištarti nelemtąjį. Teismas prasidės vos už valandos ir aš pasiruošusi, o Mecas staiga įplaukia šokio žingsniu ir kaišioja panosėn naują miglotą diagnozę. Ir neprisimenu, kad jis būtų pasikaustęs psichologas, jeigu jau apie tai prakalbom. Man reikės viską išsiaiškinti ir dar paneigti.

– Į-G-A-L-I-O… – lėtai taria Mecas.

– Susikišk, kur nesutenka.

Jis, neva įsižeidęs, kilsteli rankas.

– Tik norėjau padėti ištarti nelemtąjį.

– Aš dar nebaigiau, Mecai. – Ji pasisuka į teisėją. – Negalima ištraukti iš rankovės liudytojo tą pačią dieną – atsiprašau – tą pačią minutę, kai prasideda teismas. Taip nesąžininga.

Teisėjas Rotbotamas pasisuka į Mecą.

– Jeigu išmesite visus monologus, kurių, neabejoju, esate išmokęs, kiek laiko jums prireiks kitiems savo liudytojams apklausti?

– Nežinau. Gal iki rytojaus.

Rotbotamas pamąsto.

– Gerai. Pasirašau laikinąją teismo nutartį. Pažiūrėsim, kas iš to išeis. O dabar pradėsim teismą, taigi jūs, pone Mecai, savo Miunhauzeno ekspertą apklausit paskutinį. Kai ateis jo eilė, eisim į kabinetą ir pažiūrėsim, ar panelei Stendiš reikės daugiau laiko kryžminei apklausai pasirengti.

– Manau, naudingiau būtų, jei liudijimą apie ligą visi išgirstų pirmiausia…

– Džiaukitės, kad išvis leidžiu kviesti tą vyruką ant pakylos, taškas. Štai taip ir padarysim. Man patinka – mergaitė saugi, Džoana gauna mažiausiai dieną pasiruošti, ir nuoširdžiai sakau, Mecai, man nė kiek nerūpi, ką jūs manot. – Teisėjas patreškina krumplius ir parodo duris. – Pradėsim?

Ankstų rytą tėvas Makridis įeina į Vilties palatą. Stabteli ant slenksčio ir nustebęs žiūri į Viltį, be gyvybės ženklų gulinčią su deguonies vamzdeliu, paskui į snaudžiančią Mariją, nepaleidžiančią dukters rankos. Gal ir netinkamas laikas joms trukdyti, bet jis iš savo tikinčiųjų išgirdo, kad vakar mergaitę išvežė greitąja pagalba, ir sumanė aplankyti. Patyliukais atbulas traukiasi, bet, išgirdusi į linoleumą brūkštelint batus, Marija krūpteli ir pabunda.

– O, – kimiai sako ji, paskui atsikrenkščia. Kai suvokia, kas lankytojas, jai pastebimai subjūra nuotaika. – Kodėl jūs čia?

Tėvas Makridis, pridėjęs du prie dviejų, suvokia, kad Marija pamanė jį atėjus suteikti paskutinio patepimo. Anaiptol – Viltis juk ne katalikė, betgi tai nenuslopino jo domėjimosi mergaite. Jis prisėda ant kėdės netoli Marijos.

– Atėjau kaip draugas, ne kaip kunigas, – sako jis.

Jis žiūri į liesutį, sumenkusį Vilties veidelį – pernelyg mažą, kad keltų tiek nesutarimų.

– Ir vėl rankos?

Marija linkteli.

– Dabar dar ir karštis. Ir dehidratacija. Ir šauksmai, ir priepuoliai. – Ji pasitrina skruostus. – Šį kartą blogiau, daug blogiau.

– Priepuoliai?

Ji suvirpa.

– Mudu su Kolinu… vos ją išlaikėm. Kai tai nutiko pirmą kartą, ji buvo be sąmonės. Bet dabar… jai skaudėjo.

Tėvas Makridis švelniai paglosto mergaitei skruostą.

– Eli, Eli, lemá sabachtáni, – sumurma jis.

Išgirdusi šiuos žodžius, Marija sustingsta.

– Ką čia pasakėt?

Jis nustebęs atsisuka.

– Tai hebrajų kalba.

Marija prisimena vakardienos vakarą, kai Viltis šaukėsi Elio. Negali tiksliai prisiminti kitų keistų skiemenų, bet tikriausiai ji ištarė kaip tik šiuos žodžius. Marija tai pasakoja kunigui.

– Tai Biblijos eilutė, – aiškina jis. – Iš Mato evangelijos, dvidešimt septintas skyrius, keturiasdešimt šešta eilutė.

– Viltis nemoka hebrajiškai.

– Bet Jėzus mokėjo. Tai buvo jo kalba. Šie žodžiai reiškia: Mano Dieve, mano Dieve, kodėl mane apleidai? Šventasis Matas mums pasakoja, kad Jėzui tas kelias irgi nebuvo lengvas. Pačią paskutinę minutę jis norėjo išgirsti, kodėl Dievas jam tokį kelią paskyrė. – Kiek padvejojęs jis pažvelgia į Mariją. – Kraujas, kančios, šie žodžiai – viskas rodo, kad Viltį apėmė ekstazė.

– Man atrodo, čia greičiau merdėjimas.

– Tai jums nežinomas žodis. Dauguma pripažintų pateptųjų, kuriems atsiverdavo stigmos, patirdavo religinę ekstazę. Be jos, būtų tik kraujas iš rankų.

Viltis sujuda per miegus, antklodė nusmunka ir pasirodo žaizda šone. Tėvas Makridis staigiai įkvepia.

– Dar ir tai?

Kai Marija linkteli, jis susivokia, kad kone švyti, o tai jau visai netinkama reakcija į padėtį. Bet žaizda Vilties šone – beveik toje pat vietoje, kur Jėzaus kūną buvo pervėrusi kareivio ietis. Vien apie tai pagalvojus ima suktis galva.

Suėmęs save į rankas, jis sutelkia visas ganytojo jėgas.

– Marija, Viltis kenčia ne savo skausmus. Iš visko, ką man papasakojot, atrodo, kad ji atskleidžia Jėzaus kančią, atkartoja jo kančias ant kryžiaus.

– Bet kodėl ji?

– O kodėl Jis? – tyliai atsako tėvas Makridis. – Mes nežinom, kodėl Dievas atidavė savo vienatinį Sūnų mirti už mūsų nuodėmes. Ir nežinom, kodėl Jis leidžia kai kuriems žmonėms patirti kryžiaus pasiją, o kiti net suprasti jos negali.

– Pasija, – drebia Marija. – Ekstazė. Kad ir ką reikštų tie žodžiai, aš jų nesuprantu.

– Pasija kilo iš lotyniško žodžio passio – kentėti.

Marija nusisuka nuo užsidegusio viltimis tėvo Makridžio. Pasija. Ji lėtai pakartoja mintyse tą žodį galvodama apie Ijeną, Koliną, Viltį, svarstydama, ar visada meilė – nesvarbu, dieviška ar žmogiška, – turi skaudinti.

Kai seselės vėl ateina nuvežti Vilties peršviesti, Marija atsisveikina su kunigu. Jai nelabai rūpi, kaip jaučiasi tėvas Makridis. Jai nelabai rūpi, kokią kančią patiria Viltis – Kristaus ar vien savo pačios. Jai tik norisi, kad tai baigtųsi.

Viltis sėdi rateliuose ir knapsi per miegus. Marija laiko rankas jai ant pečių, o seselė stumia vežimėlį į liftą. Jos išlipa trečiame aukšte ir laukia koridoriuje, kol seselė randa reikalingą kabinetą.

Laukiant į operacinę ant ratukinių neštuvų pravežamas žmogus, apsuptas susijaudinusių gydytojų. Marija girdi, kaip jie šūkauja apie defibriliaciją ir trečią operacinę; susigūžia prisiminusi motinos širdį. Ligonio ranka karo nuo neštuvų ir važiuojant pro šalį brūkšteli per Vilties kelius.

Bet šioji nė nepastebi, tik tyliai dejuoja.

– Marija.

Kai ji neatsiliepia, Milė čiumpa jai už pečių ir papurto.

– Ar girdėjai bent žodį, ką sakiau?

– Tu eik, mama. Pasistengsiu ištrūkti vėliau.

– Tu nieko nesupratai. Jei neatsistosi ir tuojau pat neišeisi pro šias duris, policija tiesiogine žodžio prasme tave nutemps. – Milė palinksta arčiau. – Jei nepasirodysi teisme, Kolinas pasiims Viltį.

Tik šis teiginys prasibrauna į Marijos sąmonę.

– Jis negali, – sako ji lėtai stodamasi. – Negali.

Milė trūkteli ją supratusi, kad reikalai pajudėjo. Greitai, motiniškai aprengia ją paltu.

– Tai sustabdyk jį, – sako.

– Užteks, – atsidūsta gydytojas Egartas.

Trečioje operacinėje širdies chirurgas nusimauna pirštines ir jas išverčia, kruvinoji pusė lieka viduje. Girdi, kaip seselė sumurma: „Devynios penkiasdešimt aštuonios“, ir tylų jos rašiklio skrebėjimą ligonio ligos kortelės puslapyje.

Egartui vis dar tvinkčioja pirštai. Šiam žmogui išgelbėti nepakako dešimties minučių stimuliavimo rankomis, nors kai pamatė žmogelio širdį savo akimis, iškart tapo aišku, kad jį būtų pribaigęs ir vienas kumpio bryzelis. Kai širdies skilveliai taip užsikimšę – 80–75 procentai, – stebuklas, kad ponas Everslis iš viso taip ilgai gyveno.

Jis girdi, kaip vienas iš reziduojančių chirurgų ruošia pacientą, kad artimieji galėtų su juo atsisveikinti. Egartas sudejuoja – blogiausia jo dar laukia. Nieko nėra baisiau, kaip pranešti giminėms, kad pacientas mirė ant stalo prieš pat Kalėdas.

Egartas paima ligonio kortelę, reikia pasirašyti, kad jis mirė, jau net rašiklio gaubtelį nuėmė, o tada sustingsta išgirdęs rezidento balsą.

– Daktare Egartai, tik pažiūrėkit.

Jis pakelia akis į monitorių – tas rodo jau ne lygią liniją, – o tada pažvelgia į ligonį: vis dar atviroje krūtinėje lyg pašėlusi plaka sveika ir švari širdis.

– Stot! Pirmininkauja gerbiamasis teisėjas Vorenas Rotbotamas!

Žmonėms stojantis teismo salėje pasigirsta kojų trepsėjimas, kišenėse sudzingsi smulkios monetos. Teisėjas didingai traukia prie krėslo, viena akimi dėbteli į susispietusius už pertvaros žioplius. Jis buvo girdėjęs – norinčiųjų patekti atsiradę tiek daug, kad šerifo padėjėjams teko surengti loteriją dėl laisvų vietų.

Pažvelgia į atsakovės kėdę ir, ačiū Dievui, pamato Mariją Vait. Rankos sunertos, akys įsmeigtos į jas, lyg tos bet kurią akimirką galėtų ją išduoti.

Rotbotamas pakelia akis į teismo salę.

– Išsiaiškinkim vieną dalyką. Nesu nei kvailys, nei naivuolis ir nemanau, kad ši grūstis teismo salėje turi ką nors bendra su mano, kaip teisėjo, meistriškumu, ar kad žiniasklaida staiga susidomėjo bylomis dėl vaiko gyvenamosios vietos nustatymo. Žinau, kas jūs tokie ir ko norite. Čia jums ne žinių tarnyba, o mano teismo salė. Ir čia aš Dievas. – Jis pasiremia rankomis į teisėjo krėslą. – Jeigu pamatysiu nors vieną kamerą, kas nors garsiai sukosės, pradės ploti ar mėgins nušvilpti liudytoją, – taigi vos pastebėsiu kokią nesąmonę, – kaipmat visus išgrūsiu lauk. Galit užsirašyti.

Žurnalistai vartydami akis susižvalgo.

– Atstovai, – kreipiasi į advokatus Rotbotamas. – Tikiuosi, per pastarąjį pusvalandį neatsirado jokių skubių prašymų?

– Ne, jūsų kilnybe, – atsako Mecas.

Ir Džoana papurto galvą.

– Nuostabu. – Rotbotamas linkteli Mecui. – Galit pradėti.

Malkolmas atsistoja, spusteli Kolinui petį ir pasitikrina, ar užsegta švarko saga. Paskui eina prie pulto už stenografistės ir šiek tiek jį pasuka, kad būtų atgręžtas tiesiai į pertvarą.

– Pone Mecai, ką čia sugalvojot? – klausia teisėjas.

– Žinau, kad svarstant bylas dėl vaiko gyvenamosios vietos tai neįprasta, bet parengiau trumpą įžanginį žodį, jūsų kilnybe.

– Gal jūs kur nors matote prisiekusiuosius, advokate? Nes aš jų nematau. Ir apie šią bylą žinau tiek pat kiek jūs.

Mecas atlaiko žvilgsnį.

– Turiu teisę tarti įžanginį žodį ir jei neleisit, jūsų kilnybe, pateiksiu protestą raštu.

Teisėjas pasvarsto, ką jis dabar veiktų, jei būtų pasitraukęs prieš penkerius metus, kaip prašė žmona: Floridos paplūdimyje stebėtų besiritančias bangas, vairuotų namelį ant ratų po nacionalinį parką, klausytųsi Brodvėjuje vėl dainuojančios Betės Bakli. O dabar teks stebėti Malkolmo Meco spektaklį priešais auditoriją, nes neturi jokio noro suteikti jam progą skųstis.

– Panele Stendiš, – nuolankiai klausia jis, – ar kiltų sunkumų?

– Ne, jūsų kilnybe. Norėčiau pasiklausyti.

Rotbotamas linkteli.

– Trumpai, advokate.

Malkolmas Mecas pastovi prie pakylos vaizduodamas, kad mėgina prisiminti žodžius, nors per savaitę išmoko juos berti lyg žirnius į sieną.

– Žinote, – sako jis, – kai man buvo septyneri, mėgdavau žvejoti su tėčiu. Jis mane išmokė atvertus velėną susirasti riebiausią slieką… kruopščiai pamauti jį ant kabliuko… ištraukti ešerį, kuris man atrodydavo pats gražiausias gyvis pasauly. O po žvejybos mudu eidavome pietauti į užkandinę netoli tvenkinio, jis nupirkdavo man giros ir abu sėdėdavom skaičiuodami greitkeliu pravažiuojančius automobilius. Paskui abu kartu grįždavom namo, mama laukdavo paruošusi gausius pavakarius. Kartais būdavo išvirusi sriubos, kartais sutepusi sumuštinių su kumpiu… Kol ji dengdavo stalą, išeidavau laukan ir po verandos grindimis ieškodavau vorų arba gulėdavau aukštielninkas ir spoksodavau į debesis. O ar žinote, ką būdama septynerių veikia Viltis Vait? Ji guli ligoninės lovoje, geras tuzinas lašelinių susmeigta į mažą kūnelį. Kenčia baisias kūno ir sielos kančias. Aplink ją visą parą sukiojasi batalionas gydytojų ir sesučių, o prie ligoninės durų žinių apie jos sveikatą laukia marios žmonių. Aš jūsų klausiu – argi tai įprasta vaikystė? – Jis liūdnai papurto galvą. – Nemanau. Tiesą pasakius, ši mergaitė jau senokai neturi galimybės būti vaiku. Štai kodėl jos tėvas – mano klientas – savo namuose įrengė dukrai kambarį, norėtų apkabinti ją ir apsaugoti nuo blogos įtakos, dėl kurios mergaitė atsidūrė tokioje padėtyje… ir kuri kelia grėsmę net jos gyvybei.

– Gerai! – karkteli Rotbotamas. – Prieikit!

Mecas su Džoana eina prie teisėjo. Šis pridengia mikrofoną.

– Pone Mecai, duosiu vieną patarimą – mano sprendimo jokiu būdu nelems šie jūsų pliauškalai žiniasklaidai. Primygtinai siūlau tuoj pat viską užraukti, nes man jau įgrisot iki gyvo kaulo.

Mecas grįžta prie pulto ir atsikosi.

– Baigdamas noriu pareikšti, kad įrodysiu, jog mergaitė, be jokios abejonės, turi gyventi su tėvu – Kolinu Vaitu. Dėkoju. – Linktelėjęs jis sėdasi šalia Kolino.

– Panele Stendiš, – sako teisėjas, – ar jūs taip pat norėtumėt tarti įžanginį žodį?

Džoana atsistoja ir pasivėduoja ranka.

– Ar luktelėsit, jūsų kilnybe? Mane taip sujaudino ši kalba – toji žvejyba ir visa kita. – Ji giliai įkvepia, atsidūsėja ir maloniai nusišypso teisėjui. – Ak. Na, jau geriau. Tiesa, nemanau, kad mano kalba, kad ir kokia ji būtų, galėtų prilygti ką tik girdėtai. Bet pasakysiu štai ką – gal galėčiau vėliau, kai man prireiks pompastikos, tarti keletą žodžių?

– Puiku. Pone Mecai, galite kviesti pirmąjį savo liudytoją.

Padrąsinęs klientą žvilgsniu Mecas kviečia jį ant pakylos. Kolinas pakyla, jis įsigudrino atrodyti ir rafinuotas, ir podraug susidrovėjęs. Jis žengia už liudytojų tvorelės ir pasisuka į teismo tarnautoją, laikantį Bibliją.

– Ar prisiekiate sakyti tiesą, tik tiesą ir nieko daugiau, išskyrus tiesą?

– Prisiekiu.

Priėjęs Mecas paklausia Kolino vardo, pavardės ir adreso.

– Pone Vaitai, – kreipiasi jis, – kas jūs esate Vilčiai?

– Jos tėvas.

– Ar galite mums apibendrintai papasakoti, kas nutiko šią vasarą?

– Turėjau sunkumų dėl santuokos, – prisipažįsta Kolinas. – Nežinojau, su kuo apie tai pasikalbėti.

Mecas suraukia antakius.

– Kodėl nepasikalbėjote su žmona?

– Na, ji kadaise buvo šiek tiek emociškai sutrikusi ir aš truputį bijojau jos reakcijos išgirdus, kad, mano nuomone, mūsų santuokai iškilęs pavojus.

– Ką jūs tuo norite pasakyti?

– Prieš septynerius metus ji buvo paguldyta į ligoninę dėl depresijos – mėgino nusižudyti.

– Bet jeigu su ja nesiginčydavote, dėl kokios priežasties skyrėtės?

– Na, – rausdamas sako Kolinas, – aš ieškojau kitos moters paguodos.

Marija išgirsta šalia Džoaną murmant:

– Tai jau, dėl Dievo meilės…

O pati tik sustingsta ant kėdės ir bijo net kvėptelti ar krustelėti, nes po drovaus Kolino prisipažinimo jai norisi tik vieno – kiaurai žemės prasmegti.

– Tai kas nutiko? – švelniai paragina Mecas.

– Vieną dieną toji moteris apsilankė mano namuose ir žmona apie mus sužinojo.

– Tikriausiai pasijutot labai nejaukiai, Kolinai?

– Taip, – prisipažįsta šis. – Dieve mano, pasijutau siaubingai.

– Ir ką tuomet darėte?

– Pasielgiau savanaudiškai. Norėjau susitvarkyti gyvenimą. Ko gero, maniau, kad Viltis iki to laiko gali saugiai pagyventi pas Mariją… bet giliai širdyje supratau, jog sieksiu, kad dukra gyventų su manim.

– Ar dukrai tai pasakėte?

– Tuomet ne. – Kolino veidas persikreipia. – Maniau, bus negerai išplėšti ją iš įprastos aplinkos vos šeimai iširus.

– Ir kaip tada elgėtės?

– Padaviau dokumentus skirtis. Kai tik ištaikydavau laiko, aplankydavau Viltį. Ir leidau buvusiai žmonai aiškiai suprasti – bent jau taip maniau, – kad nenoriu nutraukti santykių su Viltimi. Išėjęs… stengiausi ją lankyti. Kartą mane išmetė už durų. Bet Viltis norėjo mane pamatyti, žinau, kad norėjo.

– Kolinai, gal galite pasidalyti kai kuriomis šiltomis akimirkomis, praleistomis su Viltimi.

– Mes buvome labai artimi. Vis prisimenu smulkmenas… kaip šukuodavau jai plaukus po maudynių, kaip užklodavau užmigusią. Kaip ji apkasdavo mano pėdas smėliu.

– Kokia dabar jūsų šeiminė padėtis?

Kolinas nusišypso salei, o Džesika vos pastebimai jam pamoja.

– Pastaruosius du mėnesius esu laimingai vedęs, tiesą pasakius, mudu laukiamės kūdikio. Viltis labai pamils mažąjį broliuką ar sesutę.

– Kaip manot, ar žmonės nesistebės, kodėl vos per du mėnesius jūs taip ryžtingai pakeitėte nuomonę dėl savo dukters gyvenamosios vietos?

Kolinas linkteli.

– Nesakau, kad esu tobulas. Toks nesu. Padariau klaidų, geriau būčiau nesuklydęs. Bet aš neapsigalvojau dėl Vilties. Tik nenorėjau išplėšti iš įprastos aplinkos tuomet, kai visas jos pasaulis apsivertė aukštyn kojomis. – Jis žvilgteli į Džesiką. – Myliu savo naują žmoną, man patinka tas gyvenimas, kurį drauge kuriame. Bet negalėčiau būti tėvas mudviejų kūdikiui, jei nebūčiau geras tėvas Vilčiai. Man jos reikia. O iš to, ką mačiau, mano nuomone, jai manęs reikia lygiai taip pat.

Mecas praeina teisėjui priešais nosį.

– Kolinai, kodėl jūs čia?

Šis sunkiai nuryja seiles.

– Na, ne per seniausiai vieną vakarą įsijungiau žinias – kalbėjo apie mano dukterį. Ji pateko į ligoninę, ir dar toji keista istorija, neva ji regėtoja… ir dar kraujuojančiomis rankomis, dėl Dievo meilės. Galvoje sukosi tik viena mintis – Marija kartą jau buvo persipjovusi riešus, o dabar ji viena su mano dukra, ir staiga nei iš šio, nei iš to mergaitė kraujuoja. Visada žinojau, kad mano žmona beprotė, bet kad…

– Prieštarauju! – nutraukia jį Džoana.

Teisėjas suraukia kaktą.

– Nekreipsiu dėmesio į tai, ką jūs čia pasakėt, pone Vaitai. Prašau atsakyti į klausimus ir nenukrypti.

Mecas vėl atsisuka į klientą.

– Kodėl nusprendėt teistis dėl vaiko gyvenamosios vietos?

– Prieš kelias savaites supratau, kad Viltis nėra saugi, kaip galvojau.

– Ar kada nors turėjote priežasčių manyti, kad Marija netinkamai elgiasi su dukra?

– Nuo tada, kai prieš daugelį metų Marija išėjo iš Grinheiveno, ja pasitikėjau. Prieš tai ji buvo gana trapi, sunkiai pasirūpindavo savim, ką jau kalbėti apie kūdikį. Bet paskui reikalai pagerėjo, labai pagerėjo. Bent jau taip maniau, – atsako Kolinas.

– Ir manote, kad galėtumėt suteikti Vilčiai saugesnius namus?

– Žinoma. Mes gyvename puikiame kvartale, už namo – nuostabus kiemas, jame Viltis galės žaisti – ir neleisiu žurnalistams artintis. Viską iš karto suimsiu į kumštį, kad ji vėl galėtų džiaugtis vaikyste.

– Ką manote apie dabartinę Vilties padėtį kaip tėvas?

Kolino akys susitinka su Marijos. Tokios plačios, sąžiningos ir šviesios.

– Man neramu dėl jos, – sako jis. – Manau, jos gyvybei gresia pavojus. Ir manau, kad kalta motina.

Kai Džoana stojasi kryžminei apklausai, Marija trūkteli jai už rankovės.

– Jie mano, kad skriaudžiu Viltį, – apstulbusi sušnibžda. – Jie įsitikinę, kad tai mano darbas?

Džoana spusteli jai ranką. Ji pati įspėjo Mariją, kad turi pasiruošti blogiausiam, bet – visai kaip Marija – vylėsi, kad tai tebus kelios kandžios pastabos dėl psichiatrijos ligoninės, o ne puolimas visu frontu juodinant ją kaip smurtaujančią motiną. Kadangi Marija pavėlavo atvykti, Džoana nespėjo jos įspėti apie Meco taktiką, juolab nesiruošė šią akimirką, apklausiant ieškovą, pranešti naujienos, kad teisėjas jai uždraudė artintis prie Vilties, kol vyks teismas.

– Nurimk. Leisk man dirbti. – Džoana atsistoja, įdėmiai spokso į Koliną, kad jis susiprastų, kokiu netikėliu jį laiko.

– Pone Vaitai, – ramiai sako, – tvirtinate, kad jūsų santuoka byrėjo.

– Taip.

– Ir kad nekalbėjote apie tai su žmona, nes ji neva buvo emociškai sutrikusi.

– Teisingai.

– Gal galite man paaiškinti, ką reiškia emociškai sutrikusi?

– Prieštarauju, – sako Mecas. – Mano klientas nėra profesionalus psichologas.

– Tai ir tokių terminų vartoti neturėtų, – atkerta Džoana.

– Leidžiu užduoti klausimą, – taria teisėjas.

Kolinas nejaukiai pasimuisto.

– Prieš keletą metų ji gulėjo psichiatrijos ligoninėje dėl savižudybės.

– Ak taip, teisingai. Minėjote, kad ji mėgino nusižudyti.

Kolinas žvilgteli į Mariją.

– Taip.

– Lyg niekur nieko ėmė ir užsimanė nusižudyti?

– Ne, tuo metu ji buvo labai prislėgta.

– Supratau. Gal buvo kokia nors tokios būsenos priežastis?

Kolinas linkteli.

– Atleiskit, pone Vaitai. Privalote ištarti garsiai, kad teismo stenografistė išgirstų.

– Taip.

Džoana prieina prie Marijos, kad teisėjo žvilgsnis – ir plėšrių žurnalistų salėje – kristų ant jos.

– Gal mums pasakysite, kodėl ji buvo tokia prislėgta? – Matydama maištingai atstatytą Kolino žandikaulį ji suneria rankas ant krūtinės. – Klausiu jūsų, pone Vaitai, malonėkite atsakyti.

– Turėjau romaną ir žmona sužinojo.

– Prieš septynerius metus jūs turėjote romaną ir tai labai prislėgė jūsų žmoną. O prieš keturis mėnesius jūs ir vėl turėjote romaną, taigi bijojote, kad apie tai sužinojusi žmona ir vėl labai nusimins?

– Taip.

– Ar šie du neištikimybės atvejai buvo vienintelės jūsų klaidos?

– Manau, taip.

– Ar galima tvirtinti, kad šie du nuotykiai, vienas prieš keturis mėnesius, kitas prieš septynerius metus, per visą jųdviejų santuoką tebuvo vieninteliai atvejai, kai jums – kaip jūs ten suformulavot? – prireikė paguodos.

– Taip.

– Ir vardai Sintija Snou–Harding ir Helena Ksavjė jums nieko nesako?

Pamačiusi, kad Kolinas baltesnis už savo marškinius, Marija suleidžia nagus į šlaunis. Džoana ją buvo perspėjusi, bet vis tiek norisi bėgti kuo toliau iš teismo salės, o gal pulti prie liudytojų pakylos ir išdraskyti jam akis. Kaip Džoana taip greitai iškapstė tai, ko pati Marija nežinojo metų metais?

Todėl, galvoja Marija, kad Džoana norėjo tai sužinoti, o aš – ne.

– Pone Vaitai, ar ne tiesa, kad Sintija Snou–Harding ir Helena Ksavjė – dar dvi moterys, su kuriomis jūs turėjote romanus?

Kolinas žvilgteli į spirgėte spirgantį prie ieškovo stalo Mecą.

– Nepasakyčiau, kad tai buvo romanai, – greit atsako jis. – Veikiau labai trumpalaikiai… ryšiai.

Džoana prunkšteli.

– Gal jau judėkim toliau? – pasiūlo ji. – Kai prieš septynerius metus jūsų žmona Marija susikrimto sužinojusi, kad turite romaną su kita moterimi, sakėte, ji buvo paguldyta į ligoninę.

– Taip. Į Grinheiveno psichiatrijos ligoninę.

– Ar Grinheiveno gydytojai patys atvyko į jūsų namus jos pasiimti?

– Ne, – atsako Kolinas. – Aš sutvarkiau visus popierius.

– Tikrai? – dedasi sukrėsta Džoana. – Ar pirma nepamėginote nuvesti Marijos pas specialistą?

– Na, kelis kartus buvo pas jį. Atrodė, jai nepadeda.

– Ar prašėte psichiatro paguldyti Mariją į ligoninę?

– Labiau nerimavau, ką ji…

– Atsakinėkite tiesiai į klausimus, pone Vaitai, – nutraukia jį Džoana.

– Ne, šito psichiatro neprašiau.

– Ar ją palaikėte?

– Aš ją palaikiau, – pro sukąstus dantis atsako jis. – Dabar lengva vaizduoti mane blogu vyru, uždariusiu savo žmoną, kad toliau mėgautųsi romanu. Bet aš tai padariau tenorėdamas padėti Marijai. Mylėjau žmoną, bet ji tapo… visiškai kitu žmogumi ir niekaip nebegalėjau prisišaukti senosios Marijos. Jūs niekada nesuprasit, jei negyvenote su žmogumi, linkusiu į savižudybę, – jūs nežinot, kokios mintys kamuoja: kaltinate save, kad nesugebėjote užkirsti tam kelio ir kad gali pablogėti, ir kokia baimė apima dėl kiekvieno nieko. Kaskart, pasižiūrėjęs į ją, negalėdavau sau atleisti, nes – savaip – buvau ją į tai pastūmėjęs. Būčiau negalėjęs susidoroti, jei ji būtų pamėginusi dar kartą. – Jis žvelgia sau į kelius. – Jau buvau padaręs klaidą. Tik troškau gerų permainų, norėjau elgtis sąžiningai.

Marijai širdis krūtinėj apsiverčia. Pirmąsyk iš tiesų suvokia, kad, siųsdamas ją į Grinheiveną, ir Kolinas ne mažiau kamavosi.

– Gal atsiprašėt iš darbo, kad galėtumėt pabūti namie su Marija ir ją prižiūrėti? – klausia Džoana.

– Trumpam – bet ir tai mane mirtinai išgąsdino. Bijojau, kad vos nusisuksiu, prarasiu ją.

– Ar kvietėte jos motiną, tuomet gyvenusią Arizonoje, kad atvyktų pabūti su Marija?

– Ne, – prisipažįsta Kolinas. – Žinojau, kad Milė iškart pagalvos blogiausia. Nenorėjau jai rodyti, kad Marija nesitaiso.

– Taigi gavot teismo sprendimą ir uždarėt Mariją gydyti prieš jos pačios valią?

– Tuo metu ji pati nežinojo, ko nori. Nepajėgdavo nė iš lovos išsiristi ir nueiti į tualetą, juo labiau sau padėti. Paklausiaũ gydytojų, neva geriausia būtų priežiūra visą parą. – Jis neramus žvilgteli Marijai į akis. – Esu kaltas dėl daugybės dalykų, tarp jų – kvailumo ir naivumo. Bet niekada nesielgiau piktavališkai. – Jis papurto galvą. – Tiesiog nežinojau, ką dar galėčiau dėl jos padaryti.

– Hmm, – numykia Džoana. – Pakalbėkim apie dabartį. Praėjo septyneri metai ir žmona vėl jus nutveria už rankos.

– Prieštarauju!

– Palaikoma.

– Kai Marija sužinojo, kad vėl užmezgėt romaną, – ramiai sako Džoana, – jūs sunerimot, kad žmona ir vėl gali labai nusiminti. Ir, užuot pasikalbėjęs su ja, ėmėt ir paprasčiausiai pabėgot?

– Buvo visai ne taip. Nesididžiuoju tuo, ką padariau, bet man išties reikėjo susivokti prieš imantis atsakomybės.

– Ir nebijojot, kad Marija gali kankintis visai kaip prieš septynerius metus, kai aptiko jus lovoje su kita moterimi?

– Žinoma, bijojau.

– Ar pasiūlėt Marijai kreiptis į psichiatrą pagalbos?

– Ne.

– Nepaisydamas, kad ji siaubingai nusiminus?

– Jau sakiau jums, nepajėgiau savęs įveikti.

– Vis dėlto palikote su ja dukrą.

– Aš tikrai nemaniau, kad Marija gali jai pakenkti. Dėl Dievo meilės, juk Marija jos motina. Vyliausi, kad viskas bus gerai.

– Tikėjotės, kad nepaisydama jūsų elgesio Marija nepasijus sugniuždyta?

– Taip.

– Ir nusprendėt, kad motinai globojant Vilčiai nieko nenutiks?

– Taip.

– Nieko nepakvietėt į namus jai padėti, nepaskambinot gydytojui, socialinei tarnybai, netgi kaimynės nepakvietėt.

– Ne. Tai klaida, dėl kurios labai gailiuosi ir ketinu išpirkti kaltę.

Džoana spėriai praeina pro liudytojų pakylą.

– Mes visi, be abejo, labai džiaugiamės, kad ketinate. O dabar leiskit man pasitikslinti, ar viską teisingai supratau. Jūs teigiate suklydęs manydamas, kad Vilčiai bus geriau likti su buvusia jūsų žmona. Lygiai taip pat suklydot manydamas, kad pirma reikia susilipdyti savo paties gyvenimą ir tik paskiau pasirūpinti dukra. Visai taip pat suklydot manydamas, kad jūsų žmoną būtina guldyti į psichiatrijos ligoninę, užuot paieškojus kokių kitų depresijos gydymo būdų. Taip pat ir šiandien klystat manydamas, kad galite geriau pasirūpinti dukra.

Ir kol Kolinas nespėjo atsakyti, Džoana atsuka jam nugarą.

– Aš baigiau, – sako ji.

Gydytojui Niutonui Orlicui patinka jausmas, apimantis stovint ant liudytojų pakylos. Jį džiugina glotni tvorelės mediena ir baldų blizgiklio kvapas, visada tvyrantis teismo salėse, patinka jam ir teismo psichiatro darbas. Jis supranta, kad tai, ką pasako kaip paskirtasis teismo psichiatras, dažniausiai į miltus sudirba privatūs specialistai. Šiems juk mokama velnias gyvas pinigų už tai, kad jam prieštarautų, bet malonumo dėl to nė kiek ne mažiau. Jis tiki teisingumo sistema ir nuolankiai džiaugiasi savo vieta joje.

Be to, jis mėgsta linksmintis stovėdamas ant pakylos. Kartais, žiūrėdamas į advokatus, nustato diagnozę. Matydamas artinantis poną Mecą, jis nutaria: aiški didybės manija. Gal netgi dievo kompleksas. Mintyse regi Mecą ilgu baltu drabužiu, nežemiškai vešlia barzda ir tyliai sukikena.

– Džiaugiuosi, kad maloniai čia jaučiatės, daktare Orlicai, – ironizuoja Mecas. – Ar jūs kalbėjotės su Kolinu Vaitu?

– Taip, – atsako Orlicas ir pavarto nedidelę užrašų knygelę, kurioje pasižymėjęs pastabas apie šią bylą. – Jis moraliai tvirtas ir puikiai gali pasirūpinti mažu vaiku.

Mecas plačiai nusišypso, o kaipgi kitaip. Orlicas supranta, kad advokatai kalbant teismo paskirtam psichiatrui ne visada girdi tai, ką norėtų.

– Ar ir su Marija Vait kalbėjotės?

– Taip.

– Ar galite nušviesti jos ligos istoriją?

Orlicas nykščiu pavarto savo užrašus.

– Ji sirgo depresija, dar tos mintys apie savižudybę. Kai pabandė nusižudyti, keturis mėnesius buvo gydoma Grinheiveno ligoninėje. Joje gydyta psichoterapija ir antidepresantais. Neabejoju, kad žinote tai, pone Mecai. – Jis meiliai nusišypso. – Jos elgesį lėmė nepaprastai įtempta padėtis. Taip ji mėgino su ja susidoroti. Ji manė, kad praranda vyrą ir suiro santuoka.

– Pasakykite kaip ekspertas, gydytojau, ar, jūsų nuomone, Mariją Vait vėl gali ištikti krizė?

Orlicas gūžteli pečiais.

– Įmanoma. Tai jos silpnoji vieta.

– Supratau. Ar Marija ir dabar vartoja vaistus?

Orlicas pirštu perveda puslapį.

– Taip, – radęs pastabą atsako jis. – Pastaruosius keturis mėnesius kasdien vartoja po dvidešimt miligramų prozako.

Mecas kilsteli antakius.

– Kada jai išrašyti vaistai?

– Rugpjūčio vienuoliktą. Išrašė gydytojas Johansenas.

– Rugpjūčio vienuoliktą. Gal kartais žinote, kada iš namų išėjo Kolinas Vaitas?

– Rugpjūčio dešimtą.

– Kaip jums atrodo, daktare Orlicai, ar šiuos vaistus Marija Vait ėmė gerti dėl to, kad be jų neįveikdavo įtampos?

– Ko gero, bet verčiau paklauskite jos psichiatro.

Mecas nuožmiai jį nužvelgia.

– Daktare, ar teko kalbėtis su Viltimi?

– Teko.

– Ar ji jums pasirodė sveika maža mergaitė?

– Sveika. – Daktaras nusijuokia. – Tai santykinis terminas. Ypač kai kalbatės su vaiku, patyrusiu sunkias tėvų skyrybas.

– Ar Viltis siekia motinos palankumo?

– Taip, bet tai labai paplitusi reakcija po skyrybų. Vaikas labai bijo prarasti ir antrą gimdytoją, todėl padarytų bet ką, norėdamas išlaikyti jo dėmesį.

– Gali netgi mėgdžioti?

– Žinoma, – atsako Orlicas. – Vienas gimdytojas sąmoningai arba nesąmoningai gali primesti elgesio būdą, kad atstumtų vaiką nuo kito provokuodamas tam tikrą elgesį – ir vaikas tampa pastumdėliu. Kai kurie specialistai tokį elgesį po tėvų skyrybų vadina „tėvo ar motinos atstūmimo sindromu“.

– Provokuodamas tam tikrą elgesį, – pakartoja Mecas. – Įdomu. Daugiau klausimų neturiu.

Džoana atsistoja ir užsisagsto švarkelio sagas. Ji puikiai perprato Mecą ir supranta, kad jis padėjo pamatus būsimam liudijimui.

– Kodėl mums nepakalbėjus, kaip tas elgesio būdas primetamas? – sako ji. – Ar kalbėdamasis su Viltimi pastebėjot, kad jos, pasakysiu, kiek ekscentriškam pastarųjų dienų elgesiui įtaką būtų dariusi motina?

– Ne.

– Dėkoju. Turėjote galimybę pasikalbėti su abiem Vilties tėvais. Ir tvirtinote, kad Kolinas Vaitas jums pasirodė moraliai tvirtas ir puikiai galintis pasirūpinti vaiku. Ar Marija jums irgi pasirodė emociškai tvirta?

– Taip, dabar ji laikosi gana gerai.

– Ir šiuo metu ji jums pasirodė gera motina?

– Taip. Viltis labai prie jos prisirišusi.

– Pakeiskim temą, daktare. Kiek žmonių Amerikoje, jūsų nuomone, vartoja antidepresantus?

– Ko gero, – sako daktaras Orlicas, – apie septyniolika milijonų.

– Kokiam procentui žmonių šie vaistai padeda?

– Na, jei pacientai nuolat juos vartoja apibrėžtą laiką, kartu taikoma psichoterapija, veiksmingumas būna maždaug aštuoniasdešimt procentų.

– Ar prozakas daro įtaką atliekant kasdienes pareigas?

– Ne.

– Ar jis trukdytų auginti vaiką?

– Ne.

– Daktare Orlicai, ar kalbėjotės su Viltimi apie tą popietę, kai išėjo jos tėvas?

– Taip, kalbėjausi.

– Kaip ją tai paveikė?

– Ji nesuvokia suaugusiųjų santykių logikos – tiesą pasakius, tai tikra palaima, – tačiau kaip tik dėl to jaučiasi kalta, kad tėvas išėjo. Jai gali prireikti psichoterapijos.

– Kaip nemalonu, – sako Džoana. – Tai, jūsų nuomone, Kolinas Vaitas dabar gali puikiai pasirūpinti dukra, nors kartą jau buvo ją įskaudinęs.

– Taip.

– Ar pastebėjote kokių ženklų, kad Marija būtų kada nors įskaudinusi Viltį?

– Ne. Per visą krizę Vilčiai ji buvo patikima atrama.

– Dėkoju, – taria Džoana ir nusisukusi atsisėda šalia klientės.

Teisėjas Rotbotamas paskelbia trumpą pertrauką, ir žurnalistai išbilda iš teismo salės pranešti naujienų. Mecas išsiveda Koliną, abu dingsta minioje. Marija tebesėdi, pasideda galvą ant rankų.

Džoana paliečia jai petį.

– Mus vadina gynyba, – sako ji, – todėl mūsų mūšis prasidės tada, kai jie baigs. Nesvarbu, ką jie sako, Marija, tikrai. Įkrėsim jiems į kailį, kad čiaudės.

– Tikiu, – atsako Marija trindamasi smilkinius. – Kiek laiko turim?

Džoana švelniai nusišypso.

– Į tualetą subėgioti užteks.

Marija kaipmat šoka nuo kėdės, kad tik greičiau iš čia. Išėjusi iš teismo salės pamato veidų jūrą. Žvilgsnis užkliūva už Ijeno, jis sėdi koridoriuje laukdamas eilės liudyti ir apsimeta jos nepažįstantis.

Taip ir turi būti, juodu viską aptarę. Bet motina likusi prie Vilties lovos, Marijai nepakenktų tvirtas ir stiprus sąjungininkas.

Prisiverčia nespoksoti į Ijeną. Sukaupia visas jėgas, kad neatsigręžtų pasižiūrėti, ar jis žiūri jai įkandin.

Daktarė Desantis – nedidukė moteris su juodų plaukų kupeta – net šokčioja kalbėdama. Ji išpyškina įspūdingą teismo priesaikos tekstą ir nusišypso Mecui.

– Daktare Desantis, – klausia jis, – ar jums teko kalbėtis su Kolinu Vaitu?

– Tikrai taip. Ponas Vaitas – nuostabus, rūpestingas ir išlaikantis pusiausvyrą žmogus, jis labai nori rūpintis dukra.

– Ar kalbėjotės su Marija Vait?

– Ne, – atsako psichiatrė, – ji atsisakė šios galimybės.

– Aišku. Ar jūs susipažinusi su daktaro Johanseno išvadomis apie Mariją Vait?

– Taip.

– Ką galite pasakyti apie jos psichikos būklę?

– Toji moteris yra sirgusi sunkia depresija. Todėl visai įmanoma, kad ir ateityje gali prarasti dvasinę pusiausvyrą, ir niekas nežino, kas tai gali išprovokuoti.

– Ačiū jums, daktare. – Mecas linkteli Džoanai. – Liudytoja jūsų.

Džoana atsistoja, bet nežingteli arčiau.

– Daktare Desantis, ar jūs Kolino Vaito neuropatologė?

Veidas po plaukų kupeta net rausteli iš teisėto pasipiktinimo.

– Buvau pakviesta konsultuoti tik dėl šios bylos.

– Ar tiesa, daktare Desantis, kad Koliną Vaitą vienintelį kartą matėte spalio dvidešimt devintą, praėjus dviem dienoms, kai įvyko pirminis šios bylos nagrinėjimas?

– Ko gero, taip.

– Aha. Daktare, kiek kartų nagrinėjant bylas jūs esate liudijusi?

– Per penkiasdešimt, – išdidžiai atsako psichiatrė.

– Ir kiek kartų iš šių penkiasdešimties bylų jus kvietė liudyti advokatas Mecas?

– Dvidešimt septynis.

Džoana susimąsčiusi linkteli.

– Ar bent vienoje iš šių dvidešimt septynių bylų jūs pripažinote jo klientą kaip psichiškai nestabilų?

– Ne, – atsako daktarė Desantis.

– Pakartokime: Mecas jus ir vėl pasamdė, o jūs, kaip ekspertė, – pataisykite mane, jei klystu, daktare Desantis, – ir vėl pripažinote jo klientą psichiškai sveiku, o mano klientę visiška kvėša.

– Nebūčiau vartojusi tokių terminų…

– Taip ar ne, daktare?

– Taip, pono Meco klientas man pasirodė psichiškai sveikesnis už jūsų klientę.

– Koks netikėtumas! – sausai atšauna Džoana.

Ligoninės koplyčia – mažas, niūrus kambarėlis, buvęs sandėliukas. Čia stovi šeši klauptai, po tris abipus mažutėlės pakylos, o virš šios kabo kryžius. Koplyčia skirta visų religijų tikintiesiems, o krikščionių kultūros simbolis praslydo nepastebėtas. Tėvas Makridis klūpo be garso kalbėdamas Tėve mūsų, o jo širdis vis labiau gniaužiasi.

Stengiasi nekreipti dėmesio į sugirgždėjusias duris, bet taip garsiai nuaidi, kad būdamas sutanos tarnas, kunigas pajunta pareigą palaikyti kenčiančią sielą, jei tik prireiks. Atsistoja, nusivalo džinsų kelius ir atsisuka.

Didžiai savo nuostabai, pamato rabiną Saliamoną. Rabinas spokso į kryžių, lyg šis būtų gelti pasiruošus barškuolė.

– Visų religijų, kur jau ne.

– Rabi, – ištaria tėvas Makridis.

Juodu bado vienas kitą akimis ir, nors niekada ikšiol nebuvo susitikę, abu nutuokia, kad ir vienas, ir antras į ligoninę atėjo palaikyti Vilties Vait.

Rabinas Saliamonas linkteli.

– Ką nors girdėjot?

– Buvau nuėjęs į vaikų skyrių. Į palatą manęs neįleido. Ten kažkas vyksta.

– Kas nors gero?

Rabinas papurto galvą.

– Nemanau.

Abu vyrai stovi tylėdami.

– Ar norint melstis žydams nereikia surinkti tam tikro skaičiaus žmonių? – po kurio laiko klausia tėvas Makridis.

Saliamonas vypteli.

– Netgi tikslus skaičius numatytas. Minjan – dešimt žmonių. Tai mažiausia grupė, kurią reikėtų surinkti, jei nori melstis.

– Jėga – gausa, a?

– Tikra tiesa, – atsako rabinas.

Netarę daugiau nė žodžio, abu suklaupia į vieną klauptą ir tyliai meldžiasi.

– Štai kas, – sako Milei jaunas, švariai nusiskutęs daktarėlis. – Jos inkstai visiškai atsisakė dirbti. Jei neskirsim dializės, netrukus kraujas bus apnuodytas.

Milė nieko nesuprasdama spokso į gydytoją. Kaip gali šis vaikėzas, jaunesnis net už Mariją, aiškinti jai, ką reikia daryti? Pastarąjį pusvalandį Vilties palatoje knibždėte knibžda daktarų ir seselių, jos stumdo žvilgančius, nematytus aparatus, bado Viltį adatomis, deda kaukes ir kaišioja vamzdelius, kol jos anūkė galų gale panėšėja į astronautą, pasirengusį kelionei į tolimus pasaulius.

Jau ne pirmą kartą Milė nori, kad atgaivintas ir išgydytas būtų buvęs jos protas, o ne širdis. Spokso į Viltį trokšdama, kad ši atsimerktų, nusišypsotų ir pasakytų: Viskas ne taip jau baisu, kaip atrodo. Ir kurgi, klausia Milė mintyse, dabar yra tavo Dievas?

Tik prieš pusvalandį iš teismo rūmų paskambino Marija ir Milė jai pasakė, kad niekas nepasikeitė. Kaip reikalai pašlijo taip staiga?

– Ne manęs turėtumėt klausti, – sako daktarėliui gindamasi Milė. – Jos motina…

– Jos čia nėra. Jei nepasirašysite sutikimo, mažylė mirs.

Milė nusišluosto ranka akis, paskui paima rašiklį, kurį gydytojas padavė lyg taikos pypkę, ir pasirašo.

Ijenas žengia ant liudytojų pakylos ir kai tarnautojas atneša Bibliją, kaip įprasta, jis lengvabūdiškai nusijuokia. Paskui geraširdiškai žvilgteli į lubas.

– Gerai jau, gerai. Trenkit žaibais.

Mecas išdidžiai atžirglioja arčiau.

– Prašau pasakyti savo vardą, pavardę ir adresą – protokolui.

– Ijenas Flečeris, Brentvudas, Kalifornija.

– Ką dirbate, pone Flečeri?

– Kaip visi tikriausiai žino, iš profesijos aš – ateistas. Prodiusuoju ir vedu televizijos laidas, išreiškiančias mano požiūrį. Be to, esu trijų pažintinio pobūdžio New York Times pripažintų knygų autorius. Kartą filme atlikau ir epizodinį vaidmenį.

– Ar galite čia susirinkusiesiems paaiškinti, kokią laidą vedate, jei kartais kas nors nežino?

– Na, mano laida ateistinė. Kalbu iš sakyklos, bet siekiu teoriškai ir moksliškai įrodyti, kad Dievo nėra.

– Ar tikite Dievą, pone Flečeri?

– Sunkoka būtų, jei esu ateistas.

Salėje pasigirsta prunkštimas.

– Kokius tikėjimo stebuklus tyrėte per pastaruosius du mėnesius?

Ijenas užsimeta koją ant kojos.

– Krauju varvanti statulėlė Masačusetse, medis Meine ir pats naujausias – Viltis Vait.

– Kodėl susidomėjot šiuo atveju?

Ijenas gūžteli pečiais.

– Ji tariamai regi Dievą, daro stebuklus – ir dar stigmos. Norėjau įrodyti, kad ji apgavikė.

Mecas pasiruošia atsakovei smogti mirtiną smūgį.

– Pone Flečeri, gal galit papasakoti mums, ką pavyko sužinoti?

Ijenas paspokso į advokatą prisimindamas vakar repetuotą liudijimą. Veidą nušviečia tingi, plati šypsena.

– Tiesą pasakius, pone Mecai, – sako jis, – ne kažin ką.

Mecas, jau pasirengęs lyg strėlę sviesti kitą klausimą, net lošteli.

– Atsiprašau…

Ijenas palinksta prie mikrofono.

– Pasakiau „ne kažin ką“. – Ir linkteli stenografistei. – Ar aiškiai pakartojau?

Minia už pertvaros ima dūgzti ir šurmuliuoti – ieškovo advokatas ir jo žymus liudytojas nesutaria.

– Norite pasakyti, – mėgina perfrazuoti Mecas, – kad ne kažin kiek matėte tų neva stebuklų.

– Prieštarauju, – šūkteli Džoana, – jis sufleruoja.

– Palaikoma.

– Prisipažinsiu, pone Mecai, – sako Ijenas, – neradau nieko, kas patvirtintų jūsų versiją, esą Viltis apsimetėlė.

Mecas visas dreba ir jau ima baimintis, kad to nepastebėtų teisėjas ar Džoana Stendiš. Prisimena savo pirmą susitikimą su Flečeriu, kai šis labai aiškiai pasakė slepiąs rankovėje tūzą, kurio nenorėtų atskleisti. Prisimena, kaip kaskart paklausus atsakydavo: „Remiuosi Penktąja Konstitucijos pataisa.“ Tuomet Mecą tai pralinksmino, juolab tą patį vyrukas atpyškino ir Džoanai Stendiš. Dabar jau aišku, kad Flečeris išsisukinėjo, nes nuo pat pradžių nenorėjo laužyti priesaikos ir atsisakė parodymus duoti raštu. Kad ir ko jis ten pripliauškė Mecui kontoroje, čia gali pareikšti melavęs, – ir Mecas ničnieko negalėtų jam padaryti. Flečeris gali atsistojęs užplėšti „Žvaigždėtąją vėliavą“, jei tik užsimanys, ir tai neprieštaraus jo parodymams. Nieko jam už tai nebus, visą košę teks srėbti Mecui, pervertinusiam savo liudytoją.

Ir nors Mecui tada knietėjo sužinoti, koks tas didysis Flečerio atradimas apie Viltį, jis mielai paliko Flečerį ramybėje, jei tik šis sutiks teisme pasidalyti keliais mažesniais. Tačiau štai šitoks atsisakymas bendradarbiauti – visiškai nesuprantamas.

– Na, žinoma, kad turėjot ką nors iškapstyti.

– Advokate, juk neprašote manęs meluoti, ar ne?

Mecas jaučia smilkinyje pulsuojant kraujagyslę. Pamėgins dar kelis klausimus, kuriuos abu repetavo, vis dar tikėdamasis, kad Flečeris ateis į protą.

– Ar kada matėte Viltį Vait darant stebuklą?

Ijenas akimirką sudvejoja.

– Tiesiogiai ne, – atsako.

– Kur buvote spalio tryliktosios vakare?

– Su autobusiuku prie Vaitų valdos.

– Kas nutiko tą vakarą maždaug apie dešimtą valandą?

– Susidūriau su Viltimi. Vos ne kaktomuša. Sutemus ji vaikščiojo miškelyje.

– Ar motina žinojo, kad ji lauke?

– Ne, – pripažįsta Ijenas.

– Kas nutiko?

– Ji kraujavo. Ji… nualpo ir aš nunešiau ją namo. Motinai.

– Leiskit pasitikslinti, ar gerai supratau. Vaikas sutemus laksto lauke, kraujuoja, net netenka sąmonės, o motina nieko nežino?

Ijenas suraukia kaktą.

– Kai nunešiau Viltį poniai Vait, ji labai susijaudino. Nuvežė Viltį į ligoninę, kad jai būtų suteikta medicininė pagalba.

– Ar gali būti, kad Viltis Vait pabėgo, nes motina ją sužeidė?

– Prieštarauju!

– Atmesta, – sako teisėjas Rotbotamas.

Ijenas gūžteli pečiais.

– Aš nemačiau.

– Bet įmanoma?

– Pone Mecai, aš ir jūsų tą vakarą nemačiau žalojant Vilties, bet, manau, tai įmanoma.

Mecas dvejoja. Jis niekaip nesupranta, kokį žaidimą Flečeris čia žaidžia. Juodu abu toje pačioje pusėje – abu siekia įrodyti, kad mergaitė apgavikė, net jeigu jų tikslai ir visiškai skirtingi.

– Ar galite pateikti daugiau netinkamų ponios Vait rūpinimosi dukra pavyzdžių?

Tarsi mąstytų, Ijenas suraukia kaktą. Paskiau jo veidas pragiedrėja ir jis nusišypso Mecui.

– Neee. Tiesą pasakius, turiu tik priešingų įrodymų. Visą tą laiką, kol mėginau parodyti tikrąjį Vilties veidą, ponia Vait man atrodė labai atsidavusi motina.

Ijeno žvilgsnis perbėga veidais salėje ir įsminga į Mariją. „Matai?“ – paskui jis atsisuka į Mecą ir pamato jo akyse klastingus žiburėlius.

– Sakėte, kad du mėnesius stebėjote Viltį ir jos motiną?

– Na, maždaug taip.

– Ir ką galite mums papasakoti?

Ijenas suremia pirštus stogeliu.

– Kad šiuo metu nieko ypatingo nepamenu.

– Kaip įdomu, – sako Mecas, – nes ir jūsų, ir Marijos Vait pavardės yra lėktuvo, prieš mėnesį skridusio į Kanzas Sitį, keleivių sąraše. – Jis pakelia lapą popieriaus su oro linijų logotipu viršuje.

Ijenas mėgina suimti save į rankas, negalima buvo atmesti galimybės, kad Mecas suseks pėdsakus. Tačiau žinoti, kad keliauta, dar nereiškia žinoti kodėl. Tikrasis klausimas būtų toks – kiek Mecui pavyko iškapstyti?

– Gal pasakytumėte mums, ką per šią kelionę pavyko sužinoti apie Viltį ir Mariją Vait?

Mecas spokso į Ijeną trokšdamas jį prispausti, pasakyti, kad nusekė jo pėdsakais į Kanzas Sitį, ir iškloti viską, ką sužinojo.

– O, nežinojau, kad jos irgi skrido tuo pačiu reisu, – dedasi nustebęs Ijenas. – Keliavau pirma klase… nė nebuvau lėktuvo gale. – Ir nekaltai šypsosi Mecui. – O dar sako, atsitiktinumų nebūna.

– Jei skridote tuo lėktuvu ne Vilties sekti, nors pats tvirtinat, kad tuo metu buvo pats jūsų darbo prie šios istorijos įkarštis, tai ką veikėte tame lėktuve, pone Flečeri?

Ijeno veidas sustingsta lyg kaukė.

– Skridau lankyti draugų.

Mecas taip arti, kad jo žodžiai byrėte byra ant Ijeno.

– Kokių draugų?

– Prieštarauju, jūsų kilnybe, – įsiterpia Džoana. – Nesuprantu kodėl, bet ponas Mecas kamuoja savo paties liudytoją.

– Tikrai, pone Mecai, – sutinka teisėjas. – Ponas Flečeris atsakė į jūsų klausimą.

Mecas negali nė pažvelgti į Flečerį, bijo, kad pripuolęs nepasmaugtų to kalės vaiko.

– Daugiau klausimų neturiu, – išspaudžia jis ir sėdasi šalia Kolino Vaito.

– Kas čia per velnias? – šnipšteli Kolinas.

Mecas mato Džoaną kažką šnabždant savo klientei.

– Čia buvo kiaulystė, – atsako jis klientui.

– Kas čia per velnias? – šnabžda ir Džoana.

Marija tyli, vis klostydama perklostydama sijoną. Ijenui einant ant pakylos, ji negalėjo kvėpuoti, o galvoje vis sukosi klausimas, ar tik jis nemelavo jai pastarąsias savaites ir nepaliks jos kvailės vietoj.

– Tu žinojai, – kvėpteli advokatė. – Dieve mano!

– Jis nori man padėti, – tyliai sako Marija. – Manė, kad tau geriau nežinoti.

Džoana spigina į ją.

– Tai pasakyk man štai ką – kaip toli jis ketina eiti?

Kai Ijenas pakelia akis į Džoaną, tarp jų nusidriekia gija, juos vienija bendras tikslas.

– Sakėte, kurį laiką stebėjote Mariją? – klausia ji.

– Taip.

– Pamatėte, kad ji gera motina.

– Taip.

– Galite apie tai papasakoti?

Ijenas liudytojo aptvare palinksta į priekį.

– Dar niekad nesu matęs, kad moteris taip gintų vaiką. Ponia Vait iš visų jėgų stengėsi apsaugoti Viltį nuo žurnalistų, nuo religinių fanatikų, susibūrusių priešais namus, ir netgi nuo manęs. Kaip jau sakė ponas Mecas, ji netgi mėgino ištraukti dukrą iš visos tos maišalienės – pabėgo į Kanzas Sitį. Kai lydėjau ją su dukra į ligoninę, – tąkart, kai Viltis ėmė kraujuoti, – ji nė per žingsnį nesitraukė nuo mergaitės. Turiu prisipažinti, tikėjausi pamatyti raganą – moterį, kuri nori patraukti dėmesį padariusi iš dukters religinę stebukladarę, bet įvykiai parodė ką kita. Ponia Vait – gera moteris ir gera motina.

– Prieštarauju! – šaukia Mecas.

– Kokiu pagrindu? – klausia teisėjas.

– Na… tai mano liudytojas!

– Atmesta. – Rotbotamas linkteli Ijenui. – Prašom kalbėti, pone Flečeri.

– Kaip tik ketinau pridurti, jog augdamas Džordžijoje nuolat girdėdavau, kad negalima brautis tarp meškos ir jos jauniklio, nes meška viską suplėšys į skutus – ir tave kartu – norėdama apginti mažylį. Žinoma, tikėdavau ne viskuo, kas man buvo sakoma. Ir, savaime suprantama, kai būdamas aštuonerių prisiartinau prie meškos su jaunikliu, paskui tris valandas prasėdėjau medyje, kol jai nusibodau. Bet niekada nepamiršau jos akių – jose kai ką pamačiau ir supratau buvus labai kvaila ją erzinti. O po trisdešimties metų lygiai tokį pat atsidavimą išvydau Marijos Vait akyse.

Džoana vos susilaiko nesišypsojusi. Ijenas – nepaprastas aktorius. Ir puikiai moka pateikti istoriją.

– Dėkoju, pone Flečeri. – Paskui vypteli. – Dėkoju ir jums, pone Mecai. Daugiau klausimų neturiu.

Trylika trisdešimt penkios Viltis praplėšia akis – pirmą kartą per dvylika valandų. Slaugytoja nusisukusi ir tik po kurio laiko susivokia, kad mergaitė atgavo sąmonę.

– Nesipriešink, brangioji, – sako ji, kai Viltis pradeda gaudyti orą. – Tau į gerklę įstatytas vamzdelis. – Ji siunčia žinutes gydytojui Bliumbergui ir budinčiam vaikų chirurgui. – Kvėpuok, ir tiek, – pamoko.

Bet Viltis vis žiopčioja, lyg gaudytų orą, bet iš tiesų vis kartoja:

– Mama.

– Pone Mecai, – kreipiasi teisėjas, – galite kviesti kitą savo liudytoją.

Mecas pakelia galvą.

– Jūsų kilnybe, galiu prieiti?

Džoana eina kartu kaupdama jėgas kovai, kuri turės prasidėti – kovai dėl eksperto, apie kurį Mecas užsiminė šįryt.

– Norėčiau pakviesti liudytoją, kurio nėra sąraše, – sako Mecas.

– Apie šitą liudytoją, jūsų kilnybe, savo nuomonę jau išsakiau, – tučtuojau sako Džoana. – Apie tariamą pono Meco ekspertą nieko nežinojau ir man reikia laiko, kad išsiaiškinčiau viską apie tą juokingą psichikos sutrikimą, kurį jis iškapstė Britų enciklopedijoje.

– Kalbu ne apie Miunhauzeno sindromo ekspertą, – nekantriai atšauna Mecas. – Tai kitas asmuo. Ir jis čia. Kaip tyčia šioje salėje.

Džoana išsižioja.

– Kam iš viso reikėjo liudytojų sąrašo?

– Klausykit, netikėtai paaiškėjo, kad Ijenas Flečeris liudijo priešingai, ir aš neįrodžiau to, ką buvau užsibrėžęs.

Teisėjas atsisuka į Džoaną.

– Ką apie tai manote?

– Nieku gyvu, jūsų kilnybe.

Mecas jai nusišypso ir be garso lūpomis ištaria:

– Skundas raštu.

Džoana sukanda dantis ir gūžteli pečiais.

– Na gerai. Kvieskit.

Mecas patenkintas pasitraukia. Šis liudytojas parodys, koks melagis yra Flečeris, jis privers suabejoti Flečerio liudijimu ir paaiškins, kodėl tas netikėtai perėjo į Marijos pusę. Na, bent jau pavyks atitaisyti žalą, kurią televizininkas netikėtai padarė šiai bylai.

– Ieškovas norėtų pakviesti liudyti Aleną Makmanusą.

Už pertvaros kyla sujudimas, žurnalistai į liudytojų pakylą praleidžia vieną saviškių. Makmanusas neryžtingai nueina prie teismo tarnautojo ir pats nustemba, kad turi prisiekti.

Mecas tylomis padėkoja Leisei Rodriges, ji ir vėl iškasė daugiau informacijos, nei jis tikėjosi panaudoti – ir dar tokios informacijos, kurios kiti nė neįtarė esant, pavyzdžiui, telefono paslaugų tiekėjų įrašai apie įstaigoms suteiktas paslaugas.

– Ar galite teismui pasakyti savo vardą, pavardę ir adresą?

– Alenas Makmanusas, – atsako liudytojas. – Masačusetso aveniu 2478, Bostonas.

– Kuo dirbate, pone Makmanusai?

– Nekrologų redaktoriumi žurnale Globe.

Mecas suneria pirštus už nugaros.

– Kada pirmą kartą išgirdot apie Viltį Vait?

– Man, mmm, buvo liepta nušviesti psichiatrų simpoziumą Bostone. Viena psichiatrė pasakojo apie pacientę, mažą mergaitę, kuri bendrauja su Dievu. Tuo metu aš, žinoma, dar nežinojau, kad toji mergaitė – Viltis Vait.

– O kaip sužinojot?

– Buvau kabinete ir gavau faksogramą apie senutę, prisikėlusią iš mirusiųjų, ir kad stebuklą padarė jos anūkė. Paaiškėjo, kad tai nutiko tame pačiame mieste, kuriame dirba toji psichiatrė. O paskui suskambėjo telefonas ir anonimas patarė pasidomėti, kas gali turėti naudos iš to, kad vaikas laikomas stebukladariu.

– Ir ką jūs darėte po skambučio?

Makmanusas kilsteli smakrą.

– Turiu nemažą tiriamosios žurnalistikos patirtį, nusprendžiau pasikapstyti. Pasidomėjau mergaitės motina. – Jis plačiai nusišypso. – Tai aš paskelbiau žinią, kad Marija Vait keturis mėnesius gulėjo psichiatrijos ligoninėje.

– Ar dažnai sulaukiate anonimų skambučių?

Alenas pasitaiso marškinių apykaklę.

– Na, rašydamas nekrologus nedažnai sulaukiu slaptų gerbėjų skambučių. Bet mes turime numerio nustatymo paslaugą, todėl nukopijavau jį, jeigu kartais prireiktų.

– Kieno tai numeris, pone Makmanusai?

– Negaliu atskleisti šaltinio, sere.

Kai žurnalistai salėje ima pritariamai murmėti, teisėjas susiraukia.

– Galite ir atskleisite, pone Makmanusai, arba apkaltinsiu nepagarba teismui.

Alenas patyli, svarstydamas visas galimybes. Paskui pasirausia kišenėje, išsitraukia nedidelę užrašų knygelę ir ima sklaidyti lapelius.

– Trys vienas nulis, du aštuoni aštuoni, trys trys šeši šeši.

– Ar pasidomėjot, kam jis priklauso?

– Taip.

Malkolmas Mecas priėjęs atsistoja prie atsakovės stalo ir atsisuka į Mariją.

– Pone Makmanusai, kieno tai numeris?

Teisėjas kosteli, bet perspėjimo neprireikia. Dabar Alenas Makmanusas jau žiūri į vieną žmogų net prisimerkęs, prisimindamas neseną pažeminimą.

– Tai asmeninis mobilusis telefonas, – sako jis. – Registruotas Ijeno Flečerio vardu.

Vos tik Alenas Makmanusas žengia ant liudytojų pakylos, Ijenas lipte prilimpa prie kėdės, negali nė pajudėti, nors ir suvokia, kad nieko blogiau nesugalvosi. Kaip jis galėjo neįvertinti Meco? Dabar Ijenas sėdi tik per dvi eiles nuo Marijos ir mato, kaip sustingsta jos pečiai sužinojus, kad tai per Ijeną buvo išspausdinta toji šmeižikiška istorija. Reikėjo jai pasakyti, galvoja jis. Jei pats būčiau pasakęs, ji būtų atleidusi.

Trokšta, kad ji atsigręžtų. Trokšta matyti jos veidą.

Tik prieš kelias akimirkas, eidamas pro ją nuo liudytojų pakylos, jis mirktelėjo. Jos veidas spindėjo lyg pilnatis. Dabar jis išblyškęs, iš akių telikę plyšeliai ir ji tyčiomis neatsisuka.

Jis žiūri į Mariją taip, kaip žmonės žvelgia į griūvančius pastatus ar siaučiantį gaisrą, negalėdami atplėšti akių ir suvokdami tragediją. Net nemirkteli, kai ji užsidengia rankomis veidą ir pasigirsta verksmas.

Džoana gerą minutę mėgina nuraminti klientę, tačiau šito ji niekada nemokėjo. Paskui atsistoja virpėdama iš pykčio. Jei čia būtų prisiekusiųjų teismas, būtų kitaip. Ji apklaustų Makmanusą ir priverstų juos suabejoti, ar tuo telefonu išties skambino Ijenas. Gal tai buvo stažuotojas, gal telefoną pavogė – ar maža kas? Tačiau teisėjas jau bus pasvėręs galimybes, ar Alenui Makmanusui galėjo skambinti pats Ijenas Flečeris, ar ne. Ir – kaip visi kiti – jau bus nusprendęs, kad Ijenas greičiausiai išdavikas.

– Dirbate žurnale Globe? – drebia ji.

– Taip?

– Ar seniai dirbate?

– Šešti metai.

– Koks jūsų išsimokslinimas?

– Baigiau Kolumbijos žurnalistikos mokyklą, o prieš ateidamas į Globe dirbau neetatiniu žurnalistu laikraštyje The Miami Herald.

– Kas paskyrė jums rašyti apie minėtą atvejį?

– Redaktorius ypatingiems atvejams Uvas Terenbaumas. Jei nekrologai nespaudžia, kartais jis mane siunčia į simpoziumus ir konferencijas.

Džoana šmėžuoja jam priešais nosį pirmyn atgal lyg šaudyklė staklėse. Makmanusas sekioja ją paplaukusiomis akimis. Ji nelabai supranta, ką galima būtų išspausti iš šito slieko, bet nujaučia, kad jo silpnoji vieta – pernelyg gera nuomonė apie save. Ir kuo kvailesnį jį parodys, tuo geriau.

– Kaip manote, ar esat geras žurnalistas?

Makmanusas akimirksniu atgyja.

– Manyčiau, taip.

– Ar jūsų kolegos laiko jus geru specialistu?

– Aišku.

– Ar šį atvejį aprašyti jums paskyrė, nes esate vienas iš geresnių Globe darbuotojų?

– Gali būti, – atsako jis ir net stypteli nuo kėdės.

– Tikriausiai labai didžiavotės, kai nustatėte, kad tas numeris Ijeno Flečerio?

– Na, taip, – prisipažįsta Alenas. – Na, juk tai asmeninis numeris.

Džoana pabarbena pirštais į liudytojo pakylos turėklus.

– Ar skambinote ponui Flečeriui, kai sužinojote, kad tai jo numeris?

– Mėginau, bet…

– Taip ar ne?

– Ne, – atsako jis.

– Čiupot užuominą ir dėjot į kojas.

– Taip.

– Nuvykot į Grinheiveną?

– Aha, – atsako Alenas.

– Ar pavyko bent pavartyti Marijos Vait bylą?

– Ne. Kalbėjausi su gydytoju, kuris patvirtino, kad Marija gydėsi toje ligoninėje.

– Supratau. Ar tai buvo Marijos gydytojas?

– Na, ne…

– Ar jis gydė Mariją tuo metu, kai ji gulėjo Grinheivene?

– Ne.

– Ar jis žinojo kokių smulkmenų apie jos ligą?

– Žinojo esmę.

– Klausiau visai ne šito, pone Makmanusai. – Džoanos antakiai susiliečia. – Ar per kruopštų savo tyrimą jūs išsiaiškinote, kad Mariją į Grinheiveną prieš jos pačios valią uždarė jos vyras?

– Hmm, ne…

– Ar išsiaiškinot, kad, prieš paguldant į ligoninę prievarta, jai nebuvo suteikta galimybė kitomis priemonėmis gydytis depresiją?

– Ne.

– Ar išsiaiškinote, kad Mariją Vait, trumpai tariant, sunki depresija ištiko sužinojus, kad jos vyras laksto ratais dulkindamas kitas moteris?

– Ne, – murma žurnalistas.

– Ar išsiaiškinot, kad kaip tik dėl to ji mėgino nusižudyti? – Džoana ramiai žiūri į Makmanusą. – Jūs nieko neišsiaiškinote iš esmės, pone Makmanusai. Jūs išvis nieko neišsiaiškinote. Tai kuo remdamasis laikot save puikiu žurnalistu?

– Prieštarauju!

– Atsiimu, – sako Džoana, bet kam tai rūpi.

Kai paaiškėja, kad Marija niekaip negali liautis verkusi, teisėjas paskelbia valandos pertrauką. Kol žurnalistai dar nespėjo pašokti iš vietų, Džoana nuvairuoja Mariją per teismo salę, išstumia į koridorių ir nusiveda į tualetą. Įėjusi Džoana užremia duris, kad niekas netrukdytų.

– Marija, Flečerio liudijimas nepadarys žalos. Nė tas laikraščio straipsnis. Tikrai. Kai ateis metas tau stoti ant pakylos, niekas to nė neprisimins. – Marija neatsiliepia, ir Džoana staiga viską supranta. – Tai ne dėl to, ką jis pasakė, – sumurma ji, – o dėl to, kad iš viso pasakė. Štai iš kur tu žinojai, kad jis apmaus Mecą. Viešpatie, tu jį įsimylėjusi.

– Ne taip paprasta…

– Niekad nebūna paprasta!

Marija pamoja jai išeiti.

– Norėčiau pabūti viena.

Advokatė sunerimusi žiūri į ją.

– Kažin ar tai gera mintis?

– Bijai, kad rankovėje slepiu skustuvą? – su kartėliu klausia Marija. – Šio ryto liudijimai jau ir tave paveikė?

– Ne apie tai kalbu. Aš…

– Viskas bus gerai, Džoana. Išeik.

Advokatė linkteli ir eina iš tualeto. Marija atsistoja prie kriauklės ir žiūri į veidrodį. Akys raudonos ir užtinusios, iš nosies bėga. Šalia kabo rankų džiovintuvas, kuriame atsispindi iškreiptas veidrodis, subjaurotas jos veidas atkartojamas begalę kartų.

Reikėjo elgtis protingiau. Gal Mecas ir teisybę sako – jei jau kartą patyrei kančią, ši jau visada žinos, kur tave rasti. Ji atsliūkina vidury nakties ir griebia už gerklės, kai mažiausiai tikiesi, ir parbloškia žemėn nespėjus nė pasipriešinti.

Turbūt Ijenas juokėsi iš jos, tokio lengvo taikinio. Kaip ji galėjo patikėti, kad jis domisi ja dėl kokios kitos priežasties – iš tiesų rezgė intrigas, kaip atsidurti arčiau Vilties.

Nuostabios naktys, užbūrusios ją ir pavertusios žmogumi, kokiu ji visada troško būti, jam tebuvo žodžiai, paprastos naktys. Nemaloni pareiga.

Sukandusi dantis ji vėl prisiverčia pažiūrėti į veidrodį. Ji suims save į rankas ir vėl eis į teismo salę. Pasakys viską, ką buvo repetavusi su Džoana. Ji nepraras dukters.

Nieko daugiau ji neturi.

Išeidama iš tualeto ji tikisi žurnalistų ir fotografų minios, laukiančios teismo koridoriuje – čia jiems leidžiama fotografuoti, – kad užfiksuotų jos neviltį. Bet ten stovi tik vienas žmogus – Ijenas.

– Marija, – sako eidamas artyn.

Ji prasilenkia. Kai petimi netyčia prisiliečia prie jo rankos, ir vėl vos nepravirksta.

– Tada aš tavęs nepažinojau. Nežinojau, kokia tu.

Marija sustoja, atsisuka ir įsmeigia akis jam į veidą.

– Nuo šiol mes svetimi, – sako ji.

Džoana jau ruošiasi žengti į teismo salę ir staiga pajunta ant peties ranką, kuri sugriebusi tempia ją šalin.

– Nieko nesakykit, – perspėja Ijenas jai žiojantis.

– Aha, ar tik ne mūsų Džeimsas Bondas. Jei būtumėt mane perspėjęs, kad ketinat vaidinti dvigubą agentą, gal būtume sugalvoję, kaip išvengti šio Makmanuso mėšlo.

– Atleiskit.

Džoana suneria rankas.

– Ne aš ašaromis paplūdusi.

– Mėginau jai pasakyti, kad toji Globe istorija nutiko prieš tai, kai mes… vienu žodžiu, prieš tai. Ji manęs nė klausytis nenori.

– Negaliu jos kaltinti. – Ji žvilgteli į vis pilnėjančią teismo salę. – Klausykit, pasikalbėsiu su Marija vėliau. O dabar niekuo negaliu padėti…

– Tiesą pasakius, – nutraukia ją Ijenas, – galite.

Džoana su Mecu prisiartina prie teisėjo stalo.

– Jūsų kilnybe, – sako Mecas, – jau buvau iškvietęs visus savo liudytojus, išskyrus psichiatrą, apie kurį užsiminiau rytą per pasitarimą.

– Teisėjau, kaip jau esu minėjusi, apie įgaliotojo Miunhauzeno sindromą aš nieko nežinau, – neatsilieka Džoana, – neatskirčiau jo nuo lėtinio alkūnės sąnario uždegimo. Man reikia laiko, kad pasiruoščiau paneigti šią juokingą pono Meco versiją apie mano klientę. Be to, tai jau antras liudytojas, kurį ponas Mecas ištraukia iš skrybėlės. Keista, Aleno Makmanuso pavardės liudytojų sąraše taip pat nebuvo. – Ji nužvelgia kolegą. – Ponas Mecas nori prastumti ant pakylos savo psichiatrą, o aš – dar kartą iškviesti Ijeną Flečerį.

– Jokiu būdu. Makmanusą iškviečiau vien norėdamas įrodyti, kad Ijenas Flečeris melagis, jūsų kilnybe. Jeigu dabar jį vėl klausinės gynyba, tai tik viską supainios, – atremia Mecas.

– Manau, sugebėsiu neprarasti aiškaus mąstymo, – sausai atkerta teisėjas. Paskui atsisuka į pertvaros pusę. – Pone Flečeri, ar galėtumėt vėl ateiti ant pakylos?

Ijenas tylėdamas vėl užlipa ant pakylos. Džoana susirūpinusi žiūri į jį tikėdamasi, kad viskas suveiks, kaip tikisi Ijenas. Iš tiesų tai ji daro ne dėl bylos. Tai jos dovana klientei. Be to, Ijenas teisus: Marija dar nedavė parodymų, bylai tik į naudą, jeigu ji nusiramins.

Džoana grįžta prie Marijos ir spusteli jai ranką.

– Sėdėk ir klausykis, – sušnabžda ir eina prie pakylos. – Pone Flečeri, kada jūs kalbėjotės su Makmanusu?

– Spalio pradžioje.

– Kodėl jam paskambinote? – ji kalba trumpais, kapotais sakiniais.

Stebėtojams susidaro įspūdis, kad ji ant jo pyksta… ir yra už ką.

– Norėjau įrodyti, kad Vilties Vait pretenzijos neturi pagrindo. Tai turėjo būti gudrus ėjimas, kad pakelčiau savo laidos reitingus. Tuomet visiškai nepažinojau nei Vilties, nei jos motinos. – Jis skėsteli rankomis. – Buvau ir anksčiau metęs vieną kitą užuominą anonimiškai. Geresnis įspūdis, jei triukšmą pirma sukelia kiti žmonės, o tada pasirodau aš, nuplėšiu uždangas ir iškeliu viešumon apgaulę. Makmanusą palaikiau beveik padoriu žurnalistu, tad pamaniau, kad galėtų padėti.

– Kokios užkulisinės gudrybės!

– Toks žurnalisto darbas, – atsako Ijenas, – mano darbe jų kartais irgi prireikia. Kartais aš kam nors anonimiškai ką nors užsimenu, kartais pats gaunu užuominų. Žurnalistai pagelbsti vieni kitiems. – Jis žvilgteli į Makmanusą. – Kartais patys būname šaltiniai, kuriuos žurnalistai atsisako atskleisti. Nieko blogo poniai Vait nelinkėjau, nes tuomet apie ją negalvojau. Tenorėjau bet kokiomis priemonėmis įrodyti, kad jos dukra apgavikė.

– O kas dabar pasikeitė?

– Dabar aš ją pažįstu, – švelniai sako Ijenas.

Džoana sulaikiusi kvapą žvilgteli į klientę.

– Daugiau klausimų neturiu.

Mecas jau pašokęs ant kojų.

– Tai jūs nieko neradot? Nė menkiausio purvo šlakelio ant Vilties Vait?

– Atidėjau kapstymąsi, – atsako Ijenas, jo žvilgsnis plieninis.

– Ar norite pasakyti, kad Vilties regėjimai tikri?

Ijenas rūpestingai apgalvoja atsakymą.

– Noriu pasakyti, kad Viltis Vait – nepaprasta maža mergytė ir kad nemanau ją sąmoningai meluojant.

– Betgi, pone Flečeri, jūs ne kartą tvirtinote esąs ateistas. Ar tai reiškia, kad ėmėte tikėti Dievą?

Ijenas sustingsta. Jis suvokia, ką Mecas surezgė. Jis niekada neatgaus Marijos malonės, jeigu pats nesusinaikins. Jeigu pripažins, kad Viltis stebukladarė, advokatas pareikalaus įrodymų, o Ijenas nenori atskleisti tų kelių skaidrių asmeniškų akimirkų su broliu. Jis žvilgteli į Mariją, laukiančią atsakymo.

Atleisk, mintyse atsiprašo jis.

– Pone Flečeri, ar jūs tikite Dievą?

Ijenas kilsteli antakius ir nutaiso žavingą televizijos personažo kaukę.

– Prisiekusieji dėl to tipo dar nieko nenutarė, – žaismingai pataikauja klausytojams ir mato, kaip vienas paskui kitą jie šiepiasi, tik ne ji – pati svarbiausioji.

Džoana paprašo trumpos pertraukėlės. Marija jau tvardosi, bet vis tiek dar nepaprastai tyli, ir Džoaną tai baugina labiau už visas isterijas.

– Galiu teisėjo paprašyti atidėti bylos nagrinėjimą. Galiu pasakyti, kad susirgai.

– Tenoriu valandėlės. Turiu pamatyti Viltį, – paaiškina Marija. – Jau visa diena praėjo.

Džoana buvo visai pamiršusi šį rytą pasirašytą draudimą – Marija negali artintis prie dukrelės. Liudytojai ėjo vienas paskui kitą, ir ji vis dar neištaikė progos apie tai pasakyti Marijai.

– Tu negali.

– Bet jei tu paprašysi teisėją…

– Negali jos lankyti nei dabar, nei vėliau. Teisėjas Rotbotamas pasirašė nutartį, draudžiančią tau artintis prie Vilties, kol vyksta teismas.

Marijos ramybė ima tirpti, galingu srautu tuoj prasiverš pyktis.

– Kodėl?

– Jeigu jai pagerės, kai tavęs nebus šalia, Mecas tai panaudos savo versijai paremti.

– Kad nebuvau šalia? Palikau ją, kai jai labiausiai manęs reikėjo?

– Ne, Marija. Jis surado ekspertą, kuris sakys, kad atskirta nuo vaiko – net jei ir prievarta, tu nebegalėsi priversti jos kraujuoti ar regėti haliucinacijų.

Marija prisidengia burną ranka ir nusisuka.

– Ką jie apie mane sau mano?

Džoana susiraukia, jai nepatinka į galvą lendančios mintys. Marija nuslėpė apie Ijeno liudijimą, ką dar ji gali slėpti?

– Jie mano, – sako, – kad per tave ji žus.

PENKIOLIKTAS SKYRIUS

Vaikai – tai inkaras, rišąs prie gyvenimo motiną.

Sofoklis, „Fedra“

Tik po kelių begalybę trunkančių sekundžių suvokiu Džoanos pasakytų žodžių prasmę.

– Gal juokauji? – išspaudžiu galų pagalėj. Tai juokinga, tikrai, tik kažkodėl labiau noriu verkti. – Jie tiki, kad nužudysiu savo dukrelę?

– Mecas nori parodyti, kad esi emociškai nestabili, krizės ištikta moteris. Gali būti, kad surado ekspertą, duosiantį parodymus apie kitas panašiai besielgiančias moteris. Ta liga net pavadinimą turi – įgaliotojo Miunhauzeno sindromas.

Krizė. Ir kiek, jų nuomone, aš dar galiu ištverti? Mano dukra ligoninėje. Vyras, kurį įsimylėjau, man meluoja. Vyras, kurį kadaise maniausi mylinti, mano, kad galiu nužudyti mūsų dukrelę.

– Tai netiesa, – ryžtingai sakau. – Ar gali jiems įrodyti?

– Pamėginsiu. Bet Mecui burnos niekas neužčiaups. Jeigu jam šaus į galvą, tai gali visą bylą pamauti ant teiginio, kad valdai Viltį naudodamasi vudu lėlėmis. Visai nesvarbu, tiesa tai ar ne. Svarbiausia, kad jam baigus galėsim atsistoti ir parodyti teisėjui, koks kalnas makaronų jam ką tik sušertas. – Ji atsidūsta. – Klausyk. Tu turi silpną vietą. Gydeisi psichiatrijos ligoninėje. Mecu dėta tikriausiai irgi žaisčiau tokį pat žaidimą.

– Džoana, – sakau virpėdama, – man reikia pamatyti Viltį.

Nuo gailesčio kupino jos žvilgsnio man kone maišosi protas.

– Paskambinsiu į ligoninę ir pasiteirausiu, kaip ji laikosi.

Suprantu, ji mėgina suteikti man vilties, tačiau toji byra pro pirštus lyg smėlis.

– Po šito teismo Viltis grįš su tavim namo.

Vien dėl jos linkteliu ir išspaudžiu šypseną. Bet nesakau, ką iš tiesų galvoju: kad mūšis dėl vaiko gyvenamosios vietos ničnieko nereiškia, jei vaikas nebegyvas.

Grįžusi į teismo salę Džoana jaučiasi taip, lyg būtų ką tik įkopusi į Vašingtono kalną. Negerai sutrinti klientę į miltus, kai netrukus reikės kviestis ją ant pakylos. Galvoje sukantis pačioms baisiausioms mintims, ji įsispokso į Mecą trokšdama suleisti į jį nagus. O jis, atsirėmęs į pertvarą, kalbasi su kiek mažesniu ir menkesniu savo atvaizdu – tikriausiai koks tarnautojėlis iš jo kontoros.

Kai įeina teisėjas, Mecas atsisuka ir grįžta prie stalo.

– Ką gi, pone Mecai, kiek prisimenu, pasimatymo laikas atėjo. Tikriausiai jau pasirengęs kviesti ekspertą?

Mecui nespėjus atsakyti, įsiterpia Džoana:

– Atleiskit, jūsų kilnybe, bet ir vėl esu priversta paprieštarauti. Mano klientei ką tik buvo pranešta, kad ji negali pasimatyti su dukra per visą teismą, ir, tiesą pasakius, ji visai pavargusi. Jau trečia valanda po pietų, be to, neturiu tokios žmonių armijos, kokiai didžiulėje miesto kontoroje vadovauja ponas Mecas. Dar neturėjau galimybės pasidomėti tuo įgaliotojo Miunhauzeno sindromu. Nepažįstu jo eksperto, nežinau, kokia jo kvalifikacija, ir jau tikrai nieko neišmanau apie tą keistą psichikos sutrikimą. Ir jeigu ketinate ponui Mecui leisti kviesti šį liudytoją, būtų visai teisinga duoti man savaitgalį pasirengti.

Mecas linkteli.

– Sutinku. Netgi prašyčiau dienos pertraukos, jeigu jūsų kilnybė sutinka, kad panelė Stendiš šią popietę galėtų ruoštis.

– Tikrai? – nustemba Džoana.

Teisėjas Rotbotamas susiraukia.

– Pala pala. Šį rytą jūs spirgėte spirgėjot, o dabar jau kita giesmelė? Kas nutiko, pone Mecai?

– Mano liudytojas šiandien jau kelis kartus mėgino pasikalbėti su Viltimi Vait, tai būtų kertinis jo liudijimas, tačiau dėl mergaitės sveikatos būklės neįmanoma. – Jis taikiai nusišypso Džoanai. – Man taip pat reikia šiek tiek laiko.

– Labai blogai, – sako teisėjas. – Kai pasakai A, reikia sakyti ir B. Jau trečia valanda. Tikiuosi, sugebėsit išlaikyti ekspertą ant pakylos kokią valandą, kad bent bendrų žinių mums suteiktų. Paklausysim, ką išpešit, ir toliau posėdžiausim pirmadienį. – Jis atsisuka į Džoaną. – Ir tikiuosi, iki to laiko jau būsit pasirengusi kryžminei apklausai.

– Taip, jūsų kilnybe.

– Nuostabu. – Jis pažvelgia į Mecą. – Kvieskit savo liudytoją.

Meco psichologijos ekspertas daktaras Selestinas Birčas išties primena beržą, ne tik jo pavardė. Aukštas ir liesas, blyški it lavono oda panaši į baltą žievę. Ant liudytojų pakylos jis sėdi įsitempęs, nutaisęs kupiną pasitikėjimo savim išraišką, kaip žmogus, suvokiantis, kad jis vienas lauke karys.

– Kur studijavote, daktare?

– Harvardo universitete, paskui Jeilio medicinos mokykloje. Ordinatūrą atlikau Los Andžele, Kalifornijos universiteto medicinos centre, ir, prieš pradėdamas privačią praktiką Kalifornijoje, dešimt metų dirbau Niujorko Sinajaus Kalno ligoninėje. Privačiai dirbu jau vienuolika metų.

– Kurioje srityje specializuojatės?

– Dažniausiai dirbu su vaikais.

Mecas linkteli.

– Daktare, ar jums žinomas toks psichikos sutrikimas – dirbtinai sukeltas Miunhauzeno sindromas?

– Taip, esu vienas iš trijų geriausių šios ligos specialistų šalyje.

– Galite mums apie šį sindromą papasakoti?

– Žinoma, – atsako Birčas. – Kaip rašoma ketvirtame „Psichinių sutrikimų diagnostikos ir statistikos žinyno“ leidime, tai reta liga. Ja sergantis asmuo savo globotiniui sukelia fizinių ar psichologinių simptomų. – Psichiatras, regis, sėdo į savo vežėčias. – Tai yra vienas asmuo verčia kitą jaustis arba atrodyti taip, lyg šis sirgtų. Liga dažnai vadinama įgaliotojo Miunhauzeno sindromu. Baronas Miunhauzenas aštuonioliktame amžiuje buvo samdomas kareivis, jis garsėjo savo neįtikimais melagingais pasakojimais. Dauguma šio Miunhauzeno sindromo aukų yra vaikai. Dažniausiai motina sukelia ar įkalba vaikui ligos simptomus, o paskui vedžiodama pas gydytojus tvirtina nežinanti ligos priežasties. Profesionalių psichologų nuomone, tokios motinos nieko nenori žaloti, bet netiesiogiai siekia paliegusio vaiko globėjos vaidmens, kad sulauktų gydytojų užuojautos.

– Oho, – sako Mecas. – Pasižiūrėkime į tai iš arčiau. Jūs tvirtinat, kad motina susargdina savo vaiką siekdama dėmesio?

– Taip ir yra, pone Mecai. Ir susargdinant vaiką lengviausia sulaukti dėmesio. Kai kurios motinos primaišo į šlapimo mėginius kraujo, kai kurios pjausto lašelines ar prismaugia naujagimius. Įgaliotojo Miunhauzeno sindromas laikomas prievartos prieš vaiką forma, devyni procentai atvejų baigiasi mirtimi.

– Motinos nužudo vaikus?

– Kartais, – atsako daktaras Birčas. – Nebent jas kas nors sustabdo.

– Kokias ligas dažniausiai sukelia tokios motinos?

– Keturiasdešimt keturi procentai atvejų – kraujavimas. Keturiasdešimt du procentai – priepuoliai. Dar centrinės nervų sistemos slopinimas, kvėpavimo sutrikimai, skrandžio ir žarnyno ligos. Beveik visais atvejais nustatoma psichikos sutrikimų simptomų.

– Gal galite pasakyti, kas lemia tokį motinų elgesį?

Daktaras pasimuisto ant kėdės.

– Atminkit, devyniasdešimt devyniais procentais ne vien motinos būna kaltos – čia ne gripo virusas, kuriuo užsikreti, ir baigta. Tos moterys būna sutrikusios. Dažnai tokį elgesį lemia stresinės situacijos – konfliktai šeimoje, skyrybos. Galbūt kaltininkės vaikystėje pačios būna patyrusios smurtą, ligoninės joms ne naujiena, jos žino visus užkulisius, užkaborius, gali kalbėti medikų žargonu. Joms reikia – ne, greičiau jos trokšta, – dėmesio ir palaikymo. O liga yra būdas parodyti meilę ir rūpestį.

– Jūs minėjot, kad galima paveikti kito asmens psichikos būseną? Gal pasakytumėte, kaip tai atpažinti?

– Iš haliucinacijų, manijos, sutrikusios atminties arba amnezijos, taip pat psichosomatinių simptomų, sakykim, tariamo aklumo. Kiek sunkiau suprasti, kaip veikia toks perkėlimas, bet dažniausiai motina skatina vaiką prisitaikyti. Pavyzdžiui, ji gali perdėtai meiliai elgtis su vaiku, kai šis papasakoja siaubingą sapną, ir ignoruoti arba bausti, kai jis elgiasi visiškai įprastai. Todėl galų gale vaikas išmoksta elgtis taip, kaip nori motina.

– Kas, jei vaikas gyvena tik su vienu iš tėvų?

– Tada vaikui vienintelio esančio šalia gimdytojo pritarimas tampa dar reikalingesnis, – atsako Birčas.

– Vadinasi, įgaliotojo Miunhauzeno sindromas gali lemti ir vizijas?

– Gali, ir dažniausiai haliucinacijas vaikams įkalba motinos, turinčios asmeninės haliucinacijų patirties.

– Tarkim, motina, gulėjusi psichiatrijos ligoninėje?

Daktaras Birčas linkteli.

– Logiška.

– Daktare, kaip elgiasi šiomis baisybėmis kaltinamos motinos?

– Na, jos meluoja, išsijuosusios tai neigia. Retais atvejais motina nuoširdžiausiai nežino apie savo įtaką, nes tai nutinka sutrikus psichiniams procesams. Pažeistas šių procesų vientisumas – anksčiau patirtos traumos padarinys.

– Norite pasakyti, kad tiesiai tokios moters paklausus, ar ji žalojanti savo vaiką, ji atsakytų – ne?

– Jos visos pasakytų ne. Tai vienas šios ligos simptomų.

– Taigi jei moterį šokiruoja toks kaltinimas, siutina – netgi jei moteris neprisimena vaiką žalojusi, – vis dėlto ji galėjo tai padaryti?

– Tikrai taip.

– Supratauuu, – lėtai nutęsia Mecas. – Kaip diagnozuojamas įgaliotojo Miunhauzeno sindromas, daktare?

Daktaras Birčas atsidūsta.

– Labai svarbu atsargumas, pone Mecai, ir liga toli gražu ne visada nustatoma. Prisiminkit – juk pirmiausia išryškėja vaiko ligos simptomai. O jis jums nepasakos, kas vyksta, nes tik tylėdamas pelnys motinos meilę. Tėvai suteikia gydytojams žinių apie vaiką ir gydytojai mano, kad jos patikimos. Dauguma psichiatrų nesugeba suvesti galų – nesupranta, kad turėtų tirti ne tik vaiką, bet ir tėvus, nustatyti jiems diagnozę. O tai sunku, ant tokių motinų kaktos nėra jokio ženklo. Jos neigia žalojančios vaiką ir, nors keista, atrodo labai rūpestingos. Vienas būdų nustatyti įgaliotąjį Miunhauzeną – peržiūrėti ilgiausią ir painią vaiko ligos istoriją. Arba atidžiausiai peržiūrėti simptomų aprašymą – dažniausiai jie būna vadovėliniai. Arba, kai pakitusi vaiko psichologija, atkreipti dėmesį, kad vaistai neveikia… juk šie vaikai ir nėra tikri psichikos ligoniai. – Birčas atsilošia. – Bet veiksmingiausias būdas diagnozuoti įgaliotąjį Miunhauzeną – nutverti motiną už rankos: ligoninės palatoje įrengti stebėjimo kameras arba atskirti motiną nuo vaiko. Jeigu tai sukeltas Miunhauzenas, atskyrus vaiką nuo motinos, ligos simptomai susilpnėja.

– Daktare, ar kalbėjotės su Viltimi Vait?

– Ne, bet ne dėl savo kaltės. Šiandien tris kartus mėginau patekti į ligoninę, bet man buvo pasakyta, kad ji pernelyg silpna.

– Ar kalbėjotės su Marija Vait?

– Ne, bet peržiūrėjau jos ligos istoriją ir įrašus apie dabartinę sveikatos būklę.

– Ar Marija Vait atitinka šia liga sergančios moters aprašymą?

– Daugeliu aspektų. Mergaitei simptomai išryškėjo po sunkaus asmeninio motinos streso. Ponia Vait, regis, rūpestinga motina, veda dukterį pas psichiatrus – įsidėmėkit, liga nepasiduoda gydoma medikamentais, – ir kviečia greitąją pagalbą. Bet šiuo konkrečiu atveju turbūt iškalbingiausia tai, kad kaip liga pasirinktos stigmos. Aukai nesunku sukelti kraujavimą, be to, stigmos talentingiausias pasirinkimas. Vadovėliuose neaprašyta jokių aiškių šios ligos simptomų, nes nėra ir jokių užrašytų atvejų. Kažin ar gydytojas gali įrodyti, kad tai ne stigmos, jei pats niekada jų nėra matęs.

– Ar tai viskas, daktare?

– Ne. Ponia Vait yra turėjusi psichikos problemų. Bandė nusižudyti patyrusi stresą dėl sutuoktinio neištikimybės – staiga aplink ją ėmė suktis šimtai gydytojų ir slaugytojų. Medicinos darbuotojų dėmesį ji savaip sulygino su rūpestingumu ir meile. Todėl visiškai suprantama, kodėl, dar kartą ištikus santuokos krizei, ji pati galėjo susargdinti dukrą. Nuvežusi Viltį gydyti, ponia Vait vėl pasijunta gaubiama dėmesio, kurį prieš septynerius metus jai rodė gydytojai ir psichiatrai.

– Ar ji gali žaloti dukrą pati to nežinodama?

Daktaras gūžteli pečiais.

– Su ja nepasikalbėjus sunku pasakyti. Bet įmanoma. Ponia Vait anksčiau buvo kamuojama sunkios depresijos, todėl dar viena vyro neištikimybė galėjo sukelti atmetimo reakciją. Ji nenori vėl patirti kančios ir kartais jos protas pasiduoda. Tokiomis akimirkomis ji skausmingai jaučiasi atstumta, o tada galbūt žaloja dukrą.

– Kaip manote, kas nutiktų, jei ponią Vait apkaltintumėt tokiu elgesiu?

– Ji kategoriškai neigtų. Piktintųsi, kad drįsau apkaltinti ją šlykščiu nusikaltimu. Sakytų mylinti dukrą ir norinti, kad ji pasveiktų.

Mecas sustoja prie atsakovės stalo.

– Daktare Birčai, kaip žinote, Viltis dabar ligoninėje. Jeigu motina kurį laiką negalės jos pasiekti, ko jūs tikėtumėtės?

Psichiatras atsidūsta.

– Nė kiek nenustebčiau, jei Viltis Vait staiga imtų ir pasveiktų.

1999 metų gruodžio 3-ioji, vėlyva popietė

Teismo salei ištuštėjus, mudvi su Džoana liekame sėdėti vienos.

– Ką dabar darysi? – klausia ji.

– Nesiveršiu į ligoninę, jeigu šito klausi.

– Ne šito. Aš tik… na nežinau, gal turi kokių kitų planų.

Nusišypsau jai.

– Galvojau grįžti namo, išsimaudyti karštoje vonioje, o paskui įkišti galvą į orkaitę.

– Nejuokinga. – Ji paliečia man ranką. – Gal nori, kad paskambinčiau gydytojui Johansenui? Neabejoju, kad aplinkybėms taip susiklosčius jis ištaikytų valandėlę pasikalbėti.

– Ačiū, ne.

– Tada eime išmesti po taurelę.

– Džoana, – sakau, – ačiū tau. Bet dabar nesinori bendrauti.

– Ką gi, tada vyksiu į ligoninę pasiteirauti apie Viltį. Pasakysiu tavo mamai apie teismo nutartį ir paprašysiu, kad paskambintų tau į namus.

Padėkoju Džoanai, pasakau, kad pasėdėsiu čia dar minutėlę kitą, ir klausausi jos kulniukų kaukšėjimo, tolstančio ilgu teismo salės tarpueiliu. Padedu galvą ant stalo ir užsimerkiu. Iš visų jėgų stengiuosi pamatyti Viltį. Jeigu pavyktų, galbūt ji pajustų, kad esu šalia ir galvoju apie ją.

Kai valytoja atsivelka grindų blizginimo mašiną, išeinu ir nustebusi pamatau, kad teismo pastato koridoriai vis dar pilni žmonių. Baigėsi mūsų posėdis, o ne visa kita. Atsirėmusi į sieną verkia moteris, o jai per pečius tapšnoja pagyvenęs vyras. Trys mažiai šmirinėja tarp plastikinių kėdžių. Į telefono ragelį įnirtingai šnibžda tarsi klaustukas susigūžęs paauglys.

Ir nors nenoriu matyti Ijeno, vis tik nusiviliu, kad jis manęs nelaukia.

Lauke sninga, pirmasis sniegas šiais metais. Snaigės didžiulės ir purios, bet ištirpsta vos pasiekusios šaligatvį, lyg jų nė nebuvo. Užsimiršusi grožiuosi ir prie mano automobilio stoviniuojantį Ijeną pamatau tik priėjusi visai arti.

– Reikia pasikalbėti, – sako jis.

– Jokio reikalo.

Jis čiumpa man už rankos.

– Negi nė neišklausysi?

– Iš tiesų nori, kad išklausyčiau, Ijenai? Gal nori, kad padėkočiau už skambutį tam puskvailiui Globe žurnalistui, kad iškapstė Grinheiveną, ir Mecas gali vaizduoti mane kaip šlykščią iškrypėlę, žalojančią dukrą?

– Jei nebūčiau paskambinęs, Mecas ir pats būtų iškapstęs.

– Nedrįsk teisintis, – tyliai sakau.

Sėdu į automobilį ir mėginu uždaryti dureles, bet Ijenas jas tvirtai laiko.

– Myliu tave, – sako jis.

– Ir už ką? Kad likimui panorėjus pagimdžiau dukrą, padedančią pasikelti reitingus?

– Ką nori, kad pasakyčiau? Nepažinojau tavęs, kai skambinau Makmanusui. O paskui nenorėjau prisipažinti, nes maniau, kad imsi manęs nekęsti. O dėl to, ką pasakiau apie Viltį, – juk turėjau kalbėti neaiškiai. Manau, ir tu anaiptol netroškai, jog visiems pasakyčiau tikįs, kad Viltis gali gydyti.

– Man sunku patikėti, kad stovėdamas ant pakylos išvis galvojai apie Viltį. Man sunku patikėti, kad, be savo laidos, gali dar apie ką nors galvoti.

Ijeno veide trūkteli raumenukas.

– Na gerai, gal ir taip. Bet galvojau ir apie Viltį. Ir apie tave. Ką man padaryti, kad patikėtum? Paaukosiu visus Meco sumokėtus pinigus už Vilties mokslus koledže… arba nukvakusiems jėzuitams. Viešai pasakysiu viską, ko panorėsi. Padariau klaidą ir gailiuosi. Kodėl manim netiki?

Todėl, norisi atrėžti. Dėl to, kas nutiko Vilčiai. Ji tikėjo ir tik pažiūrėk, kur atsidūrė.

– Marija, – kimiai meldžia Ijenas, – leisk važiuoti kartu su tavim.

Stipriai trūktelėjus šiaip taip pavyksta išplėšti dureles jam iš rankų.

– Negali visada gauti ko užsimanęs, – sakau. – Netgi tu.

Leiskit, papasakosiu, kaip jautiesi žinodamas, kad artinasi mirtis.

Be galo daug miegi, o kai atsikeli, vėl norisi kuo greičiau grįžti į lovą.

Kiauras dienas nieko nevalgai, nes maistas tave sulaikytų šiame pasaulyje.

Skaitai tą patį puslapį šimtus kartų.

Suki gyvenimą lyg vaizdajuostę ir matai vien graudžius dalykus, nuo jų norisi vieno – tiktai spausti mygtuką stop, ir nematai ničnieko tokio, dėl ko užsimanytum žengti pirmyn.

Pamiršti susišukuoti, nusiprausti, persirengti.

Ir vieną dieną, kai pagaliau suvoki, kad jėgų teliko tam vienam, paskutiniam, viską lemiančiam veiksmui, apima ramybė. Staiga imi skaičiuoti minutes, to jau ilgus mėnesius nesi dariusi. Staiga pasijunti turinti paslaptį, nušviečiančią veidą šypsena, ir žmonės sako, kad puikiai atrodai, nors jautiesi trapi lyg kiaušinio lukštas, bet kurią akimirką galintis subyrėti į tūkstančius gabalėlių.

Laukiau mirties. Pamenu, laikiau rankose skustuvą ir svarsčiau, kaip čia lygiau ir giliau persipjovus. Pamenu, klausiau savęs, ar dar ilgai reikės laukti, kol išgirsiu angelų balsus. Nieko daugiau nenorėjau, tik atsikratyti savęs, šito kūno ir šito asmens, kuris nebeturėjo daugiau ko laukti, kaip tik kančios.

Aš visa tai patyriau. Turbūt geriausiai iš visų žmonių pažįstu norą pasiduoti, kai kančia tampa nebepakeliama. Bet netikėtai pasijuntu kovojanti iš visų jėgų, besikabinanti už kiekvieno šiaudo, kad tik Viltis nepatektų ten, kur man nepavyko pakliūti.

– Vienas nulis šeši. Tuoj kažkas bus.

Lyg gydytojo žodžių paragintos Vilties rankos ir kojos įsitempia ir ji ima blaškytis.

– Prasideda priepuolis, – šaukia daktaras.

Seselė švelniai nustumia Milę nuo lovos.

– Ponia, man reikia prieiti arčiau.

Daktaras laiko vieną Vilties riešą, seselė – kitą. Mergaitės kūnas vis kilojasi ir raitosi nelyginant tampomas už virvučių.

– Ji vėl kraujuoja, – murma seselė.

– Suspausti ir pakelti, – šaukia daktaras.

Mygtukas paspaustas, ir lova pasikelia, o dvi seselės užspaudžia delnus.

Staiga bruzdesį perskrodžia šaižus pypsėjimas, ir Milė krūptelėjusi įsmeigia akis į monitorius prie Vilties lovos.

– Sustojo. Neštuvus! – Gydytojas puola prie lovos krašto ir daro širdies masažą.

Per akimirką į palatą priguža pulkas gydytojų ir sesučių.

– Resleri, dirbtinį kvėpavimą ir intubaciją. Išorinis širdies masažas penkiolika per minutę. – Gydytojas patikrina Vilties širdies ritmą ir vėl dalija nurodymus: – Vajatai, į svarbiausią lašelinę duok Ringerio tirpalo srovele – litrą. Ebe, noriu kraujo analizės, kiek trombocitų, koks krešumas, grupė ir rezus, tada užprašyk kraujo iš banko.

– Ponia, kodėl jums neišėjus su manim, kad galėtume jai padėti?

Seselė ištempia Milę į koridorių, ten ji ir stovi prispaudus veidą prie vaikų palatos durų stiklo. Mato, kaip gydytojas perplėšia Vilties marškinėlius ir priglaudžia prie liesos krūtinės defibriliatorių. Milė nė nesuvokia, kad ranka jau seniai spaudžia savo pačios stiprią širdį.

Po pusvalandžio

Džoana sėdi šalia Milės laukiamajame. Ji niekad nemėgo ligoninių ir čia jaučiasi ne kitaip… Šioje tvyro ir kažkas neapčiuopiama, o tai nervina dar labiau. Ji švelniai nusišypso Marijos motinai ir paragina kalbėti.

– Gydytojas, – ašarodama pasakoja Milė, – sako, kad prognozės teikia vilties, nes širdis buvo sustojusi vos minutę. Kvėpavimas lygus, širdis plaka ritmingai.

Džoana žvilgteli į ligoninės lovoje be gyvybės ženklų tysančią mergaitę.

– Gerai neatrodo.

– Bet širdies ritmas normalus ir karštis nuslūgo. Viena, ko jie negali sustabdyti – kraujavimo. – Milė atsidūsėja. – Kada ateis Marija?

– Tiesą pasakius, dėl šito ir norėjau pasikalbėti. Marija negali atvykti į ligoninę.

– Kas nutiko? Ar ji sveika?

– Ji sveika. Tik per Mecą teisėjas jai uždraudė artintis prie dukters. Juodu mano, kad ji kalta dėl Vilties.

– Tai… tai juokinga! – purkšteli Milė.

– Mudvi tai žinom, bet nemėginkit kvailioti. Turite būti prie Vilties ir vis paskambinti Marijai – pranešti naujienų.

– Tai ji negali net skambinti?

Džoana purto galvą.

– Vargšelė, tikriausiai vietos sau neranda. – Milė pasitrina smilkinius draskoma dviejų troškimų – likti su anūke ir bėgti palaikyti dukros.

Džoana apsidairo. Staiga jai topteli – keista, Viltis vienintelė pacientė visame vaikų skyriuje. Nieko daugiau nėra, išskyrus aplink Viltį triūsiančius gydytojus ir slauges.

– Kai paskambinsit…

– Nesakysiu, kad taip blogai, – atsako Milė. – Ne tokia aš jau kvaila.

Kolinas įeina į apytamsę vaikų skyriaus palatą ir sustoja prie dukros kojūgalio.

Jos rankelės ištiestos į šalis ir pririštos prie lovos grotelių, saugoma, kad vėl neatsivertų žaizdos delnuose. Kojas prispaudusi antklodė. Jo žvilgsnis užkliūva už laidų, pritaisytų prie krūtinės, vamzdelio gerklėje, už marlės tamponų ant delnų.

Jis nebežino, kuo tikėti. Klausosi, ką jam sako gydytojai. Klausėsi ir psichiatro Birčo. Dar girdėjo Mariją prisiekinėjant, kad nieku gyvu neskaudintų Vilties. Kolinas nedrąsiai prisėda ant lovos krašto.

– Ša, neverk, vaikeli, nupirks tau tėvelis paukštelį. – Jis prisiglaudžia drėgnu nuo ašarų skruostu prie Vilties žandelio ir klausosi ritmingo monitoriaus pypsėjimo. – Jei nečiulbės paukštelis, nupirks tėvelis deimanto žiedelį.

Gydytojas jam pasakė, kad buvo sustojusi Vilties širdis. Ėmė ir sustojo neatlaikiusi įtampos, kai vienas po kito atsisakė dirbti kiti organai.

Jis žino, koks tai jausmas. Jei tik galėtų padėti Vilčiai išeiti pro ligoninės duris sveikut sveikutėlei – juk tokia ir turi būti septynmetė, – jis tą pat minutę mestų visus teismus.

Pasilenkia ir negrabiai ją apkabina.

– Ir tu mane apkabink, – sušnibžda, o tada garsiau prašo: – Nagi.

Vienas vienintelis krustelėjimas, ir jis būtų laimingas. Lengvai ją papurto, žadindamas, bet staiga šalia išdygsta seselė ir nutempia jį nuo lovos.

– Leiskit jai ilsėtis, pone Vaitai.

– Norėjau, kad ji mane apkabintų. Norėjau tokio menko nieko.

– Ji negali, – atsako slaugytoja. – Rankos pririštos. – Ir nespėjus Kolinui įsisąmoninti šių žodžių, išstumia jį iš palatos.

– Ar viską man papasakojai? – klausiu, taip spausdama nešiojamojo telefono ragelį, kad tikriausiai liks nagų žymės.

– Negi meluočiau? – atsako motina. – Ji miega.

– Tai jai nei pagerėjo, nei pablogėjo. – Jeigu stabilu, tai dar nieko baisaus. Bet vis tiek negaliu sėdėti rankų sudėjusi, kai Viltis gęsta.

– Čia yra Kenzė van der Hoven, – sako mama. – Jau visą valandą ligoninėje.

– Ar pasirodė tas kvaišas psichiatras?

– Tas, kur visą dieną čia trynėsi? Ne.

Jos balse girdžiu dvejonę.

– Kas, mama?

– Nieko.

– Kažką slepi, – spaudžiu. – Ką?

– Nieko. Tiktai Kolinas buvo atėjęs.

– A, – tyliai atsiliepiu. – Ar Viltis pabudo?

– Ne. Nė nepajuto, kad jis šalia.

Suprantu, kad motina nori mane paguosti, bet geriau nepasijuntu. Padedu ragelį ir tik po kelių akimirkų suvokiu, kad neatsisveikinau.

Tris pastarąsias valandas Ijenas vaikšto Niu Kanaano gatvėmis. Miesteliukas tamsus, uždarytos visos parduotuvės, išskyrus spurginę, o jis negali ir vėl tenai lįsti, kad nepasirodytų prietranka. Visa bėda, kad daugiau nėra kur eiti.

Jis prisėda ant šaligatvio krašto. Nenori grįžti į autobusiuką ir kalbėtis su saviškiais, jie, be abejonės, priblokšti šiandieninio jo pasirodymo. Nenori artintis ir prie ligoninės, žurnalistai iš karto užuostų.

Nori būti su Marija, bet ji neįsileistų.

Ijenas nė pats nepasakytų, kada nustojo laikyti Mariją Kristinos Kroford „Mieliausiąja mamule“, kuri trokšdama dėmesio kankina vaiką; jau seniai suvokė, kad ji tik auka visoje šioje košėje. Tikriausiai viskas pasikeitė Kanzas Sityje. Jis taip uoliai stengėsi įtikinti Mariją jai nuoširdžiai padedantis, kad tas jausmas nejučia tapo nuoširdus.

Bet galbūt ne Marijai reikia pagalbos. Gal jos reikia pačiam Ijenui.

Jis niekad savęs neklausdavo, kodėl tapo ateistu, nes atsakymas ir taip aiškus. Vaikystėje patyręs sunkų likimo smūgį, jis nebegalėjo priimti Dievo, kaip mylinčio tėvo, sampratos. Kai dingo visi artimieji, meile jam buvo sunku patikėti, todėl ir pasistengė tapti žmogum, kuriam jos nereikia. Ir, kaip Ozo šalies burtininkas, jis netrukus suprato, kad kuo ilgiau slepiesi už principų ir pokštų, tuo mažiau žmonės domisi, kas tu esi iš tiesų.

Gal žmogus šis tas daugiau nei kūnas ir protas. Galbūt yra dar kai kas – nebūtinai siela, kokia nors dvasia – lyg užuomina, kad vieną dieną gali tapti didingesnis, stipresnis. Lyg pažadas, lyg galimybė.

Marija patyrė sunkų smūgį, bet ir vėl atsitiesė. Gal ji ir linksta vėjyje, tačiau nepalūžta, kad ir kokia žaizdota. Priešingai nei Ijenas, ji vėl rizikuoja priimdama tai, kas praeityje ją buvo siaubingai nuvylę. Ji taip pat turėtų bijoti meilės. Bet nebijo – Ijenas kaip niekas kitas tai žino.

Gal kadaise Marija ir mėgino žudytis, jos patikimumas ir psichinė sveikata aptarinėjami teisme, bet Ijenui ji – vienas stipriausių kada nors sutiktų žmonių.

Ijenas atsistoja, pasivalo kelnes ir patraukia gatve.

Ką jau ką, tik ne Koliną atidarydama duris tikiuosi išvysti.

– Ar galiu?.. – klausia jis, mostelėdamas vidun.

Linkteliu ir pasitraukiu, kad galėtų įeiti į savo buvusius namus.

Uždarau duris ir spaudžiu prie gerklės ranką, kad sulaikyčiau visas tas baisybes, kurias noriu jam išrėžti.

– Neturėjai čia ateiti. Mudviejų advokatai tam nepritartų.

– Man nusispjaut į Meco nuomonę. – Kolinas eina prie laiptų, atsisėda ir užsidengia veidą rankomis. – Ką tik mačiau Viltį.

– Žinau. Mama sakė, kad buvai atėjęs.

– Ji… Viešpatie, Rija. Jai visai blogai.

Kai nuslūgsta pirma baimės banga, šiek tiek atsipalaiduoju. Kolinas juk nematė, kas buvo pirmą kartą, kai ėmė kraujuoti jos rankos. Jis nežino, ko tikėtis.

– Jie sako, kad jos širdis atsigaus…

– Širdis? – išspaudžiu, gerklė sausa lyg pelenai. – Kas jos širdžiai?

Atrodo, Kolinas nuoširdžiai nustemba, kad aš nežinau.

– Ji buvo sustojusi. Šią popietę.

– Sustojusi? Jai sustojo širdis ir niekas man nepasakė? Važiuoju ten.

Kolinas kaipmat pašoka ant kojų ir griebia man už rankos.

– Tau negalima. Labai dėl to atsiprašau.

Spoksau į jo pirštus ant savo rankos, jo odą prie mano odos, o paskui staiga atsiduriu jo glėbyje ir raudu jam į krūtinę.

– Kolinai, pasakok.

– Jai darė intubaciją, kad galėtų kvėpuoti. Ir naudojo defibriliatorių – žinai tą, – kad širdis vėl dirbtų. Rankos vėl ėmė kraujuoti po priepuolio.

Girdžiu jo balse ašaras ir paglostau jam nugarą.

– Ar tai mūsų darbas? – klausia.

Žvelgiu į jį ir stebiuosi – negi kaltina mane? Bet jis pernelyg susisielojęs, ko gero, net sukrėstas.

– Nežinau.

Staiga prisimenu naktį, kai gimė Viltis. Buvo praėjęs vos mėnuo, kai buvau grįžusi iš Grinheiveno, vis dar vartojau vaistus, ir viskas atrodė netikra. Ir Kolinas, ir namai, ir visas mano gyvenimas. Ir tik tada, kai pusiaują pervėrė skausmas, suvokiau, kad grįžau.

Prisimenu, gimdykloje užsidegė ryškios šviesos lyg kokiame Holivudo filme. Pamenu plastikinę gydytojos kaukę, pamenu latekso kvapą, kai ji užsimovė pirštines. Pamenu, kaip Kolinas apalpo ir galva kaukštelėjo į staliuką, ir visą jo sukeltą sambrūzdį, o aš gulėjau susiėmusi pilvą ir laukiau eilės. Galvojau apie savo širdį, tabaluojančią virš vaikelio pėdučių, lyg kokį kamuoliuką ant dresuoto ruonio snukučio. O paskui pervėrė aiškus suvokimas, kad vienintelis būdas atsikratyti skausmo – stumti jį lauk ir stumti, kol visi viduriai išvirs; netgi jutau, kaip mane plečia ir keičia lįsdama kūdikio galvutė, ir nosies kalniuką, smakriuką ir petukus, slystančius iš paskos, viskas ištekėjo tarp kojų vienu kvėptelėjimu, vienu kraujo kliūstelėjimu, taip gražiai.

Bet geriausiai pamenu, kaip akušerė pakėlė Viltį, kai dar nebuvo nupjauta bambagyslė.

– Kokia graži dukrelė! – Ji atnešė ją arčiau, kad pamatyčiau patinusį veiduką, besispardančias kojeles.

Ir mergytė netyčia spyrė į bambagyslę. Pajutau visu kūnu keistai trūktelint ir virpesį iki pat dukrytės pilvuko, tą pat akimirką ji ir atsimerkė. O aš pirmąkart pagalvojau: Mudvi susijusios.

Kolinas kūkčioja man į plaukus.

– Viskas gerai, – sakau, nors taip nėra, nė iš tolo. Pasisuku glėbyje ir suvokiu, kad džiaugiuosi jį matydama, džiaugiuosi, kad galime guosti vienas kitą. – Ššš, – raminu taip, kaip raminčiau Viltį, jei galėčiau būti šalia.

1999 metų gruodžio 4-oji

Šeštadienio rytą Džoana spurginėje pirmiausia išgeria labai stiprios juodos kavos, paskui visai dienai prisiperka pyragaičių ir patraukia gatve į savo kontorą už penkiasdešimties metrų. Kišdama raktą į spyną suvokia, kad durys jau atrakintos. Galvodama apie vagis, vandalus ir, tiesą pasakius, apie Malkolmą Mecą, taip stumteli duris, kad jos atsilapoja.

Prie sekretorės kompiuterio palinkęs sėdi Ijenas Flečeris. Atsigręžia per petį.

– Pačiu laiku. Išspausdinau viską, ką pavyko sužvejoti internete apie įgaliotojo Miunhauzeno sindromą. Manau, geriausia taktika būtų varyti ant ligos retumo. Pernai šalyje tebuvo du šimtai atvejų. Kokia tikimybė, kad Marija pasirodys besanti viena iš jų? Ir jokios priežasties. Smurto vaikystėje ji nepatyrė ir jei iškviestume Milę…

– Pala. Ką čia veiki?

Ijenas gūžteli pečiais.

– O kaip tau atrodo? Padedu.

– Nė velnio! Marija nė matyti tavęs nenori, juo labiau netrokšta tavo pagalbos. Kiek man žinoma, tu ir vėl gali žaisti dvigubą agentą mėgindamas sužlugdyti mus nė nepradėjusias gintis.

– Prašau, – rimtai sako Ijenas. – Šitaip aš užsidirbu pragyvenimui. Knisuosi. Iš po žemių iškasu informaciją. Ieškau klaidų. Jei Marija nenori mano pagalbos, priimk bent tu.

Džoana baiminasi, jog gali ir nerasti tiek informacijos, kad pavyktų nutildyti daktarą Birčą – jeigu dirbtų viena. Ji neturi nei tiek laiko, nei tiek žmonių, kaip Mecas savo aukštos klasės kontoroje, be to, nė nežino, nuo ko pradėti.

Jausdamas, kad ji tuoj pasiduos, Ijenas kilsteli popierių pluoštą.

– Tau reikia sukurpti planą, kaip gintis nuo įgaliotojo Miunhauzeno sindromo. Pasikalbėjau telefonu su vienu daktaru iš Kalifornijos universiteto Los Andžele, jis yra vaikų, patyrusių tėvų skyrybas, psichosomatinių ligų specialistas. – Jis kilsteli antakį. – Daktaras Ficdžeraldas sako, kad yra pasitaikę psichologija pagrįsto kraujavimo atvejų.

Džoana paduoda jam pyragaičių dėžę.

– Tu pasamdytas, – sako.

Kai tą rytą pirmąkart paskambina mama, pratrūkstu. Kodėl man melavo apie Vilties sveikatos būklę, rėkiu taip piktai ir taip ilgai, kad ji pravirksta. Paskui numeta ragelį ir aš pasijuntu bjauriai, o dar negaliu nė paskambinti ir atsiprašyti.

Kolinas pas mane sėdėjo iki ketvirtos. Man atėjo mintis, kad naujoji žmona jo turbūt ieško. O gal ir ne. Gal todėl ji ir yra jo naujoji žmona.

Išeidamas jis mane pabučiavo. Bučinys be aistros, vien atsiprašymas, palietė lūpas lyg metėlė – ir buvo toks pat kartus.

Namie tylu. Sėdžiu Vilties miegamajame, spoksau į jos lėlių namelį, piešimo reikmenis, į barbes, kaupdama drąsą jas paliesti. Sėdžiu įsitempusi ir sukandusi dantis, net žandikaulius gelia.

Turėčiau būti prie jos, kaip prie manęs sėdėdavo mama: glausdavo prie lūpų puodelį sulčių, trindavo krūtinę mentolio tepalu, rymodavo prie lovos iki pat ryto ir bluosto nesudėdavo.

Štai kam reikalingos motinos. Budėti iki paryčių, viską atiduoti vaikams.

Kaip tik to aš nepadariau.

Pirmas mano motinystės aktas buvo kaltinti negimusį kūdikį dėl tėvo neištikimybės. Antras – suryti kalną tablečių, nors daktarai nežinojo, kokį poveikį jos gali turėti vaisiui. Jie man kalbėjo, kad svarbiau išgydyti depresiją, nei jaudintis dėl pavojų kūdikiui. O aš – kvailė paskutinė – ir patikėjau.

Mėnesių mėnesius laukiau tikėdamasi, kad Viltis gims sveika ir galėsiu atsipalaiduoti. O kai taip nutiko, ėmiau laukti kitų bėdų. Bet dabar suprantu, kad veltui laiką švaisčiau. Motinystė nėra išbandymas, tai greičiau religija – būtinybė prisiimti įsipareigojimus, laikytis žodžio. Tai milžiniška skraistė, paslepianti visus trūkumus. Kodėl reikėjo tiek daug, kad pagaliau suprasčiau – Viltis vienintelė gyvenime man pavyko iš pirmo karto?

Pažvelgiu į savo rankas. Pati to nesuvokdama atėjau į vonios kambarį, pasiėmiau skustuvą, kuriuo skutuosi kojas, nutraukiau apsauginį dangtelį ir laikau rankose mirtinus ašmenis.

Atsargiai įmetu juos į šiukšliadėžę.

– Ir kodėl gi negalime su ja pasikalbėti? – rėkia Malkolmas Mecas. – Ar bent numanot, kaip sunkiai mums pavyko čia prasibrauti? Koridoriuose tikras prakeiktas žvėrynas.

Seselė pasisuka į gydytoją Bliumbergą.

– Kas ten?

– Minia AIDS ligonių. Staiga paaiškėjo, kad jų visų kraujyje T limfocitų – norma.

– Nejuokaujat? – klausia ji.

– O man nusispjaut, tegu kad ir atgiję lavonai pusryčiauja kavinėje, – burba Mecas. – Noriu, kad daktarui Birčui būtų suteikta galimybė pasikalbėti su Viltimi Vait.

– Na, mano sutikimą jis turi, – atšauna Bliumbergas. – Tik nieko nebus.

Išgirdusi barnį iš Vilties palatos išeina Kenzė.

Pastarąsias tris valandas ji skaitė, nors Viltis ir guli be sąmonės.

– Kas čia dedasi?

– Daktaras Birčas jau penktą kartą mėgina gauti leidimą pasikalbėti su Viltimi, – sako Mecas. – Mano versija labai nukentės, jei pirmadienį nueisim į teismo salę be šios informacijos.

– Atleiskit, bet Viltis niekuo jums nepadės, – griežtai atšauna Kenzė. – Ji be sąmonės.

Tai išgirdęs Mecas, regis, nustemba.

– Tikrai? Maniau, Stendiš perdeda kaulydama užuojautos. Dieve, atsiprašau. – Jis atsisuka į Birčą. – Gal pasikalbėsite su gydytojais?

– Džiaugsiuosi galėdamas padėti, – sako daktaras Bliumbergas.

Bet jiems dar nespėjus pasišalinti, susvyruoja Milė. Malkolmas Mecas sugauna ją nespėjus kaukštelėti į grindis.

– Mile? – klausia Kenzė. – Ar šiomis dienomis bent kiek numigot?

– Nežinau. Ko gero, senokai buvau išsitiesusi.

– Atsigulkit. Čia pilna lovų. Pasėdėsiu prie Vilties.

– Žinau. Tik norėčiau būti šalia, kai ji atsibus. Jei užsimerkčiau dešimčiai minučių…

– Pailsėkit, – ragina Kenzė, bet nesako, ką iš tiesų galvoja: kad Viltis gali ir nebeatsibusti.

Tą naktį susapnuoju Vilties Dievą.

Tai iš tiesų moteris, neįmanoma suklysti. Ji sėdi lovos kojūgalyje, o aš spoksau į ryškius Jos plaukų kontūrus, į švytinčius tarpupirščius, lyg rankose laikytų žibintuvėlį. Jos lūpų kampučiai nusvirę, tarsi ir jai trūktų Vilties.

Lovą, nelyginant dar viena antklodė, apgaubia ramybė, bet aš tik muistausi išpilta prakaito.

– Tu, – sakau, krūtinėn skverbiasi pyktis.

– Jai neskauda.

– Ir todėl manai, kad viskas gerai? – rėkiu.

– Tikėk tuo, ką darau.

Užgniaužia gerklę. Prisimenu Ijeną ir ką jis sakė apie Dievą.

– Kaip galiu Tavim tikėti, – šnabždu, – kai šitaip elgiesi su maža mergaite?

– Elgiuosi taip ne su ja, elgiuosi taip dėl jos.

– Kai mirtis žvelgia į akis, žodžių žaismas beprasmis.

Moteris Dievas ilgokai sėdi ant lovos krašto, glosto antklodes ir palieka ant jų sidabrinį pėdsaką, lyg būtų nuvaliusi ilgų amžių apnašas.

– Ar niekada nepagalvojai, – galų gale švelniai sako Ji, – kad žinau, ką reiškia netekti vaiko?

1999 metų gruodžio 5-oji, antra nakties

Po valandos Vilties širdis vėl sustoja. Šįkart šalia Milės prie stiklinės sienos stebėdama gydytojų kovą dėl mažos mergaitės rymo ir Kenzė. Po keleto minučių sąmyšio negailestingai tąsant mažą kūnelį prie jų prieina gydytojas Bliumbergas. Jis girdėjo apie teisėjo nutartį, bet nepritaria jam. Nori pasivėdėti Milę į šalį, kad pasikalbėtų akis į akį, bet ji atsisako ir liepia kalbėti Kenzės akivaizdoje.

– Kol kas ji laikosi, bet širdis kurį laiką buvo sustojusi ir jai trūko deguonies. Negalim pasakyti, ar pakenkti smegenys, kol ji neatsibus.

– Ką… – mėgina klausti Kenzė, bet klausimas užstringa gerklėje.

– Kol kas neįmanoma pasakyti. Vaikai ištvermingesni ir pakelia daugiau. Bet Vilties liga nepaiso jokios logikos. – Daktaras padvejoja. – Nėra jokio medicininio paaiškinimo, kodėl stoja jos širdis ir gęsta kūnas. Ji be sąmonės. Gyvybę palaiko tik aparatai. Ir nežinau, ar dar ilgai jie gelbės.

Milė stengiasi kalbėti tvirtai:

– Tai norite pasakyti…

Bliumbergas nunarina galvą.

– Noriu pasakyti, kad šeima su draugais tegu rengiasi atsisveikinti, – tyliai sako jis. Paskui atsisuka į Kenzę. – O jums noriu pasakyti, kad pagalvotumėt, ar tokiomis aplinkybėmis dar svarbus kažkoks teisėjo pasirašytas popieriukas.

Jam nueinant Kenzė sustingsta. Sekmadienio paryčiai. Po paros visiems reikės grįžti į teismo salę. Jei dar bus dėl ko.

Išgirdusi duslų kūkčiojimą ji atsisuka. Milė stoiška, netgi dabar stengiasi būti stipri.

Kenzė ją apkabina. Abi žino – veikti reikia skubiai.

– Neskambink Kolinui, – išsprūsta Milei. – Tai jis neleidžia mano dukrai atvykti. Jis nenusipelnė čia būti.

Senutė kabinasi į pyktį lyg į gelbėjimo ratą.

– Mile, – švelniai sako Kenzė, – aš tuojau grįšiu. – Paskui nueina koridoriumi prie artimiausio telefono. Pasiraususi kišenėje ištraukia skiautę ir skambina užrašytu numeriu.

Telefonas suskamba vidury nakties.

– Marija, – sako Kenzė van der Hoven, – noriu, kad atidžiai paklausytumėt.

Praėjus dvidešimčiai minučių įeinu pro ligoninės duris lyg paskutinė kvailė pasibalnojusi nosį atsarginiais mamos akiniais ir užsimaukšlinusi seną peruką iš Vilties žaislų dėžės. Apsimetu žinanti, kur einu, o Kenzė, laikydamasi žodžio, laukia manęs prie liftų. Kai tik durys užsidaro už nugaros, dėkinga apkabinu ją. Telefonu ji man pasakė, kad Viltis nesitaiso. Kad jai ir vėl buvo sustojusi širdis. Kad gali net mirti.

– Todėl man nerūpi teisėjas, – pasakė Kenzė, – privalot būti su ja.

Ji garsiai nesako akivaizdžios tiesos – kad draudimu man lankyti Viltį nieko gero nepasiekta ir kai manęs nėra šalia, jai vis blogiau.

Tyliai einu paskui Kenzę ligoninės koridoriais vis bijodama, kad štai kas nors iššoks iš už kampo ir bes į mane pirštu, paleis gerklę ir nutemps į kalėjimą. Bet stengiuosi krūtinėje išlaikyti ramybės salelę, lyg kokį kietą riešutą, kad pamačiusi Viltį – kad ir kokios būklės – nepraskysčiau.

Lifte staiga pagalvoju, kad kažkas čia ne taip. Ligoninė kone tuščia. Netgi antrą nakties čia turėtum sutikti gydytojų paraudusiomis akimis, išvargusių giminaičių, gimdyvių. Tarsi perskaičiusi mano mintis Kenzė atsisuka.

– Sklinda gandai, kad Viltis išgydė begales ligonių, – paprastai paaiškina ji. – Vien buvimu čia.

Šmėsteli mintis, ar tai gali būti tiesa. Paskiau pagalvoju – kokia kaina? Prikėlusi mano motiną, ji nusilpo. Kiek ligonių ją palietė per pastarąsias dvi dienas? Staiga suprantu, kodėl Viltis įsisirgo dar labiau.

Ji silpsta gydydama kitus.

Prieš atsidarant lifto durims sakau, kas sukasi galvoje nuo pat Kenzės skambučio:

– Privalot paskambinti Kolinui.

– Jau skambinau. Jis liepė skambinti jums.

– Bet…

– Jam irgi nusispjaut į teisėjo nutartį. Sakė, kad privalot būti čia.

Mes jau vaikų skyriaus aukšte. Seku paskui Kenzę į Vilties palatą – ji ir vėl perkelta. Prie stiklinio lango sustoju. Ant kėdės šalia Vilties lovos sėdi mama ir mane sukrečia, kokia ji pasenus. O Viltis… jos nė nebūčiau pažinusi. Prikaišiota vamzdelių, laidų ir sutvarstyta, ji tokia mažutė siauroje lovoje.

Man įžengus seselė pradingsta lyg šešėlis. Mama atsistoja, apkabina mane. Nieko nesakiusi sėduosi ant jos kėdės.

Staiga suprantu, kaip motina gali pakelti automobilį, prispaudusį jos vaiką, kaip gali užstoti jį nuo kulkų. Atiduočiau bet ką, kad tas bejėgis kūnas būčiau aš. Atiduočiau bet ką, kad tik galėčiau susikeisti su ja vietomis.

Palinkstu prie Vilties, žodžiai pabyra:

– Niekada tavęs neatsiprašiau, – šnabždu. – Tiek daug laiko skyriau sau, kad visai pamiršau tave. Bet žinojau – tu manęs lauksi, kai būsiu pasirengusi. – Paliečiu ranka jos skruostą. – Dabar tavo eilė. Kai tik pažvelgsi per petį – ar po kelių dienų, ar po kelių mėnesių, – ką gi, aš niekur nuo tavęs nebūsiu pasitraukusi. – Užsimerkiu ir klausausi tylaus aparatų, palaikančių Viltį, dūzgimo. Vienas staiga ima greitai ritmingai pypsėti. Greitai prieina seselė ir suraukia antakius.

– Kažkas vyksta, – sako žiūrėdama kardiogramos juostą. – Geriau jau duosiu žinią daktarui Bliumbergui.

Jai dar nespėjus išeiti, Viltis atsimerkia. Jos akys įsminga į Kenzę, paskui nužvelgia mano mamą ir galų gale apsistoja prie manęs. Viltis išsižioja ir vėl užsičiaupia, taip ir neįstengdama prabilti.

Į palatą įlekia gydytojas, raudamasis nuo kaklo stetoskopą. Jis patikrina Vilties kvėpavimą, pulsą, temperatūrą ir tyliai ją ramina:

– Kol kas nekalbėk, vaikeli.

Jis linkteli seselei ir toji prilaiko Vilties petukus, kol jis ištraukia iš gerklės vamzdelį. Viltis kosi, žiaukčioja, o paskui išspaudžia gergždžiančiu balseliu:

– Mamyte, – ir šypsosi, o sutvarstytos rankelės pakyla manęs apkabinti.

ŠEŠIOLIKTAS SKYRIUS

Tokia paklaikus vienuma,

Net Dievas nusigando.

Samuelis Teiloras Kolridžas, „Eilės apie senąjį jūreivį“

1999 metų gruodžio 6-oji

Taip smarkiai šąla, net sniegas prie šaligatvio nelimpa. Jis sūkuriuoja po Marijos automobiliu ir plevena iš paskos pasprukęs nuo besisukančių ratų.

Marija neatplėšia akių nuo kelio. Ji galvoja vien apie tai, kur vyksta ir kas bus nuvykus.

– Daktare Birčai, – kalba Malkolmas Mecas, – ar šį savaitgalį kalbėjotės su Viltimi?

– Buvau nuvykęs į ligoninę ir mačiau ją, bet kalbėtis nekalbėjau.

– Ir kodėl gi, daktare?

– Ji negalėjo kalbėti. Buvo be sąmonės.

– Ar pavyko pasikalbėti su kuo nors, žinančiu, kas ten vyksta?

– Taip. Su daktaru, atsakingu už Vilties gydymą. Jis nupasakojo man, kokie simptomai, ir parodė tyrimų rezultatus.

– Galit mums papasakoti, ką sužinojot?

– Į ligoninę ji buvo atvežta dėl nežinia kodėl kraujuojančių rankų. Ligoninėje jai pakilo karštis, prasidėjo konvulsijos, atsisakė inkstai, paskui sustojo širdis. Tai nesusiję su plaučiais, nepanašu nei į miokardo infarktą, nei į kardiomiopatiją. Trumpai tariant, gydytojai ją gydo, bet nežino nuo ko.

– Ar kuriuos nors iš simptomų galėjo sukelti jos motina?

– Manau, taip, susiklosčius aplinkybėms, – sako Birčas. – Be abejo, šiuo atveju, žinodamas, kad jos nebuvo prie Vilties nuo penktadienio, turiu pripažinti – ji galėjo sukelti nebent kraujavimą ir karščiavimą. Negalėčiau tvirtinti, nepasikalbėjęs su Viltimi.

Mecas sustoja priešais liudytojo pakylą.

– Pone Birčai, – sako jis, – ar galite įvertinti Vilties Vait atvejį kaip ekspertas?

– Nepasikalbėjus su pačia mergaite, tai tebus hipotezės. Bet jei pokalbis patvirtintų mano nuojautą, turėčiau pripažinti, kad susidūrėm su dirbtiniu Miunhauzenu. Mergaitė sparčiai silpsta, būtina ją atskirti nuo motinos ilgesniam laikui, kad pasitaisytų jos psichinė ir fizinė sveikata. Juk yra ir kita galimybė – tėvas, jis gali suteikti mergaitei saugią, kupiną meilės ir psichikai sveiką aplinką. Žinoma, jei tik terapeutams pavyks ištaisyti jau padarytą žalą. Vis dėlto jei Viltis kenčia nuo dirbtinai sukelto Miunhauzeno, bet atgavusi sąmonę bus atskirta nuo motinos ir gaus veiksmingą psichoterapinį gydymą, manau, viskas bus gerai.

– Dėkoju, daktare. – Mecas žvilgteli į Džoaną. – Liudytojas jūsų.

Džoana pasiremia rankomis į atsakovės stalą. Ji vilki ryškiai rožiniu kostiumėliu „griūk negyvas“, kaip pati mėgsta vadinti, ir jaučiasi puikiai.

– Pone Birčai, ar jus čia pakvietė ponas Mecas?

– Taip.

– Ar jis jums sumokėjo?

– Prieštarauju, – šoka Mecas. – Jau atsakyta.

– Atsiimu. Kiek metų dirbate?

– Dvidešimt trejus.

– Kiek per tuos dvidešimt trejus metus gydėte pacientų?

– O… gal penkis šimtus. Gal šešis?

Džoana linkteli.

– Aišku. Ir iš tų penkių ar šešių šimtų pacientų keliems diagnozavote įgaliotojo Miunhauzeno sindromą?

– Šešiasdešimt aštuoniems.

– Ir visais šiais atvejais esate kalbėjęs su vaiko motina?

– Taip.

– Ir visais šiais atvejais esate kalbėjęs su vaiku?

– Taip.

– Ar kalbėjotės su Marija Vait?

– Ne.

– Ar kalbėjotės su Viltimi Vait?

– Ne. Juk ji be sąmonės, dėl Dievo meilės.

– Tai šiuo atveju jūs diagnozuojate ligą – beje, labai retą, – remdamasis perskaitytais straipsniais laikraščiuose, kitų gydytojų atsiliepimais, septynerių metų senumo įrašais iš psichiatrijos ligoninės ir dar… ak taip, gandais?

– Ne…

– Negalite tiksliai diagnozuoti tokios ligos nepasikalbėjęs su Viltimi ir Marija, tiesa?

Psichiatro skruostai užsiliepsnoja.

– Daugmaž diagnozuoti galiu. Belieka žingsnis.

Džoana kilsteli antakį.

– Supratau. Taigi jūs… daugmaž nustatėte Marijai Vait įgaliotojo Miunhauzeno sindromą. Ar galima šiam atvejui pritaikyti kokią kitą diagnozę?

– Na, kokią nors visada galima, panele Stendiš. Bet, tiek metų tyręs kito asmens sukeltą Miunhauzeno sindromą, manyčiau, ši diagnozė labai tikėtina.

Džoana žvilgteli į užrašų knygelę.

– Ar kada esate girdėjęs apie somatizacinį sutrikimą?

– Žinoma.

– Galite mums apibrėžti šią ligą?

– Ligos simptomai vaikui išryškėja dėl psichologinių priežasčių – kitais žodžiais, kaip tik dėl jų jis suserga. Pavyzdžiui, vaiką beria dilgėlinė kas kartą, kai apsilanko tėvas, dėl nemalonaus jausmo išryškėja fiziologiniai simptomai. Dažnai tai nesąmoningas būdas patraukti dėmesį.

– Ar esate matęs somatizaciniu sutrikimu sergančių ligonių?

– Daugybę kartų.

– Tai šis sutrikimas pasitaiko kur kas dažniau už įgaliotojo Miunhauzeno sindromą?

– Taip, kur kas dažniau.

– Ar tiesa, daktare, kad somatizaciniu sutrikimu sergantis ligonis dažnai labai primena įgaliotojo Miunhauzeno sindromo auką?

– Taip. Abiem atvejais simptomai neturi fiziologinių priežasčių – įgaliotojo Miunhauzeno atveju dėl to, kad liga tyčiomis sukelta, o somatizacinio sutrikimo atveju – kad priežastys psichologinės.

– Aišku. O kaip diagnozuojamas somatizacinis sutrikimas?

– Kalbama su tėvais ir vaiku. Ir daromi tyrimai.

– Visai tokia pati procedūra kaip įgaliotojo Miunhauzeno sindromo?

– Taip. Bet dirbtinio Miunhauzeno atveju atskyrus vaiką nuo motinos ligos simptomai dingsta, o jei tai somatizacinis sutrikimas – ne.

Džoana nusišypso.

– Ar galiu prieiti? – Teisėjas Rotbotamas kviečia abu advokatus. – Jūsų kilnybe, ar galiu kiek nukrypti į šalį? Norėčiau pateikti gyvą įrodymą.

– Pone Mecai? – paklausia teisėjas.

– O kodėl ne? Šiandien aš nusiteikęs geraširdiškai.

Kai teisėjas Rotbotamas duoda sutikimą, Džoana linkteli Kenzei van der Hoven ir ši iškart eina prie teismo salės durų. Ji pakviečia šerifo padėjėją, o ši įveda Viltį.

Mergaitė vilki ryškiai rožine suknele, tik šiek tiek šviesesne už Džoanos kostiumėlį. Jos plaukai spindi sidabru, o šypsena švyti. Pamoja Marijai ir, regis, visai nepastebi išsižiojusių iš nuostabos žiniasklaidos atstovų, statančių į vietą žandikaulius. Viltis vis dar šiek tiek pablyškusi, maži pleistriukai prie gerklės ir ant rankų, o daugiau nematyti jokių ženklų, kad vos prieš kelias valandas ji kovojo su mirtimi.

Malkolmas Mecas netiki akimis. Jis atsisuka į Koliną, o šis staiga labai susidomi savo keliais.

– Jūs apie tai žinojot? Ar žinojot?

Bet Kolinui dar nespėjus atsakyti, prabyla Džoana:

– Daktare Birčai, ar pažįstate šią mergaitę?

– Manau… ko gero… tai Viltis Vait, – atsako jis.

– Kada jūs ją matėt?

– Vėlų šeštadienio vakarą. Atrodė, neištemps savaitgalio. – Jis niekaip negali nuo Vilties atplėšti nuostabos kupino žvilgsnio.

– Ir kaip ji jums atrodo dabar?

Birčas džiugus nusišypso.

– Kuo puikiausiai.

– Ir kaip tai paaiškintumėt?

Psichiatras išdidžiai žvilgteli į Malkolmą Mecą, paskui į Džoaną.

– Kad mano nuojauta pasitvirtino. Marija Vait kenčia nuo sukelto Miunhauzeno sindromo. Teismo sprendimu atskirta nuo motinos Viltis – be abejonės – pasveiko. – Jis rodo Viltį, ramiai sėdinčią šalia paskirtosios globėjos. – Tikiuosi, teismas nuspręs ir toliau neprileisti motinos artyn.

Džoana plačiai nusišypso.

– Daktare, – sako ji, – nežinau nė kaip atsidėkoti.

Kiek sutrikęs Mecas pareiškia, kad ieškovo šalis baigė kviesti liudytojus. Jis nė per nago juodymą nepasitiki Džoana Stendiš, bet jeigu ši nori padėti jam laimėti bylą, neprieštaraus. Kai teisėjas paskelbia trumpą pertrauką, jis paliečia kliento petį.

– Eime, išgersim kavos, – sako jis Kolinui. – Labai neblogai klostosi, ką?

– Džoana, ką tu darai? – klausia Marija, vos jos atsiduria kambarėlyje, ne didesniame už valytojos spintą.

– Pasitikėk manim, – atsako advokatė.

– Iš tavo elgesio atrodo, kad aš ją žalojau! Kodėl nepasakei, kad buvau pas ją sekmadienį?

– Na, pirmiausia todėl, kad tave kaipmat būtų įkišę į kalėjimą.

Marija prisimerkia.

– Bet Viltis pati savęs irgi nežaloja, – sako ji.

Džoana atsidūsta.

– Marija, ginti tave yra trys būdai: įrodyti, kad tu gera motina; įrodyti, kad Viltis nėra psichinė ligonė; parodyti teisėjui, kad, be įgaliotojo Miunhauzeno sindromo, yra ir kita liga, galinti paaiškinti tai, kas vyksta. Tai gynybos taktika – turime pateikti ieškovo suregztos istorijos alternatyvą. Ir jei mūsų istorija bus geresnė, mes laimėsim. – Ji žiūri į Mariją. – Nenoriu Vilčiai ant pečių užversti tariamos tavo kaltės. Tik mėginu viską nušviesti taip, kad tu atgautum dukrą.

Marija pakelia akis.

– Gerai, – nuolankiai sako ji. – Daryk, kaip išmanai.

Teisėjas Rotbotamas spokso į Džoaną per akinių viršų.

– Panele Stendiš, – sako jis, – jei norite, galit tarti įžanginį žodį.

– Jūsų kilnybe, neketinau…

– Aha, – murma teisėjas, – gal Dievas vis dėlto yra.

– …tačiau po visko, kas nutiko, norėčiau kai ką pasakyti. – Ji atsistoja prie atsakovės stalo. – Tai paini byla, – sako abejingai. – Paini todėl, kad tai ginčas dėl vaiko gyvenamosios vietos, bet yra ir dar viena bėda. Ir mes negalime jos apeiti – nes kaip tik dėl jos ši maža mergaitė atsidūrė žiniasklaidos dėmesio centre. Jei kreiptume dėmesį į tai, ką sako žurnalistai, ką gi… Viltis Vait skelbiasi bendraujanti su Dievu. Nieko sau teiginys, ką? – Džoana nusišypso ir papurto galvą. – Mecas tvirtina, kad tai jos motinos kaltė. Teigia, kad Marija Vait nežinia kaip privertė Viltį regėti haliucinacijas – Dievą, be to, ji fiziškai žalojanti dukrą. Tiesą pasakius, man tai atrodo mažai tikėtina.

Džoana pasisuka į langą, žiūri, kaip krinta sniegas.

– Žinot, kartą skaičiau, kad eskimai turi daugiau kaip dvidešimt žodžių sniegui pavadinti. Sniegas su plutele, drėgnas sniegas, birus ir smulkus sniegas. Žiūrėdama pro šį langą galbūt grožiuosi. Gal ponas Mecas mano, kad sniegas užvers gatves ir sukels jose netvarką. O jūs, teisėjau, galbūt pasvajojate apie slidinėjimą. Yra begalė būdų pažvelgti į tą patį daiktą. Jūs jau išklausėte, koks pono Meco požiūris. O aš ketinu parodyti jums tuos pačius faktus kiek kitu kampu. Pirmiausia, aš, priešingai nei ponas Mecas, nemanau, kad ši byla sukasi aplink Mariją Vait. Ji sukasi aplink Viltį. Ir ketinu įrodyti, kad pirmiausia Viltis – laiminga maža mergaitė. Ji neserga nei kūno, nei dvasios ligomis ir jau tikrai neguli netekusi sąmonės. Neketinu aiškintis, ar ji bendrauja su Dievu, ar ne, nes tai ne mano sritis. Mano darbas įrodyti, kad ji laiminga, fiziškai sveika ir elgsis lygiai taip pat, nesvarbu, su kuriuo iš tėvų gyventų. Klausimas tik toks – su kuriuo? – Džoana giliai įkvepia. – Atsakymas būtų – su Marija Vait. Tai antras dalykas, kurį ketinu įrodyti. Nesvarbu, kas nutiko prieš septynerius metus – dabar Viltimi geriausiai gali pasirūpinti motina. – Ji perbraukia pirštais per atsakovės stalo kraštą. – Ponas Mecas jau pateikė jums vieną įvykių interpretaciją. Jis parodė tai, kuo pats nori tikėti. Jo akimis nepasikliaukit.

Daktarė Mari Margaretė Keler sėdėdama ant liudytojų pakylos nervinasi. Akys bėgioja po teismo salę, lyg sekiotų šmižinėjančią pelę, kurios niekas kitas negali matyti. Ji sukryžiuoja kojas ir vėl ištiesia. Ir kai Džoana paklausia, kur ji mokėsi ir iki šiol dirbo, balsas virpa aiškinant.

– Ar ilgai dirbate vaikų psichiatre, daktare Keler?

– Septynerius metus.

– Kokia jūsų specializacija?

– Dirbu su mažesniais vaikais, patyrusiais traumų šeimoje.

– Kodėl apsiėmėte gydyti Viltį?

– Mane poniai Vait nurodė jos psichiatras daktaras Johansenas. Jis man paskambino ir kaip paslaugos paprašė priimti mergaitę.

– Kiek kartų matėtės su Viltimi?

Daktarė Keler suneria ant kelių rankas.

– Keturiolika, – atsako.

– Kaip ją tyrėte?

– Dažniausiai stebėdavau žaidžiančią. Tai geriausias būdas išsiaiškinti, kokie simptomai kelia nerimą.

– Ir ką pastebėjot?

– Na, mergaitė susikūrė itin stiprų gynybos mechanizmą – nematomą, ją saugantį draugą. Viltis ją vadino savo gynėja, bent jau man iš pradžių taip atrodė. Tai psichologiškai pagrįsta – patyrusi sunkų likimo smūgį mergaitė susirado kai ką, kuo galėjo pasitikėti. Pamaniau, kad tai labai sveikas reiškinys.

– Kas nutiko paskiau?

– Ponia Vait susirūpino, nes Viltis ėmė elgtis keistai, taip nebuvo auklėjama. Ji cituodavo Bibliją, nors akyse jos nebuvo mačiusi. Buvo pora atvejų, kai Vilties paliestas sergantis žmogus pasveiko.

– Ir kuo tada patikėjot, daktare?

Gydytoja Keler liūdnai nusišypso.

– Iš pradžių nedariau jokių išvadų. Bet po kurio laiko paklausiau savęs, gal Viltis savo nematomą draugę vadina Dievu, o ne Gynėja. – Ji nusiima akinius ir pasivalo juos sijono kraštu. – Dievo regėjimas – tai jau ligos požymis, – paaiškina ji. – Man ši mintis nelabai patiko, nes visais kitais atžvilgiais, išskyrus haliucinacijas, Viltis atrodė visai sveika mergaitė. Todėl patariau poniai Vait kurį laiką duoti Vilčiai risperidono.

– Kaip vaistai paveikė mergaitę?

– Ji tapo mieguista ir lėtesnė, bet vizijos neišnyko. Dar pabandėme kitų antipsichozinių vaistų, bet jos elgesys nepasikeitė.

– Ir ką galų gale nutarėte?

– Paskambinau kolegai, vaikų psichozių specialistui. Jis kurį laiką stebėjo Viltį ir sutiko su manim, kad mergaitė neatrodo serganti psichoze. Mano įtarimai pasitvirtino. Šiame pasaulyje yra begalė man nesuprantamų dalykų, bet psichoze sergantį vaiką nuo sveiko sugebu atskirti, o Viltis psichoze neserga.

Mecas atsistoja kryžminei apklausai ir prieina prie psichiatrės.

– Daktare Keler, – sako jis, – ar suvokiat, kuo siūlote mums patikėti?

Ji iškaista.

– Taip.

– Ar tiesa, kad prieš dvylika metų lankėt parapijos mokyklą?

– Taip.

– Gal kartais buvote auklėjama katalikiškai?

– Taip, buvau.

– Ar per simpoziumą neprisipažinot, kad kartą melsdamasi pajutote šalimais Dievą?

Gydytoja Keler žiūri sau į kelius.

– Tada tebuvau vaikas, bet šito niekada nepamiršau.

– Ar nemanote, jog buvote iš anksto nusiteikusi patikėti, kad Viltis irgi mato Dievą.

Kaip tikra profesionalė, psichiatrė pakelia akis ir ramiai į jį pažvelgia.

– Nepaisydama savo asmeninių įsitikinimų, atlikau daugybę nešališkų tyrimų…

– Taip ar ne, daktare Keler?

– Ne, – karingai atšauna ji.

Mecas išverčia akis.

– Nagi, daktare, liaukitės. Argi netikite, kad Dievas yra?

– Tikiu.

– Negi kiekvieną savaitę nedalyvaujate šventose Mišiose?

– Dalyvauju.

– Ir jūsų išvada buvo – Viltis regi Dievą. Argi nemanote, kad kas nors… netikintis… galėjo padaryti kitokią išvadą? – Mecas atsisuka akimis ieškodamas salėje sėdinčio Ijeno.

– Net jei būčiau netikinti, – sako ji, – vis tiek būčiau labai kruopšti specialistė. Ir tvirtinčiau, kad ši mergaitė psichoze neserga.

Mecas prisimerkia. Viskas pakrypo ne taip, kaip planavo. Toji paukštytė turėjo išskysti jau nuo pirmų klausimų.

– Daktare Keler, ar nepateikėte Vilties atvejo psichiatrų simpoziume?

– Taip, pateikiau.

Mecas pereina į puolimą.

– Ar tiesa, daktare, kad, pateikdama šį atvejį simpoziume, norėjote padaryti gerą įspūdį?

– Ne. Netgi labai rizikavau savo reputacija. – Ji liūdnai nusišypso. – Kaip manot, ar labai psichiatrai trokšta, kad raštu būtų patvirtinta, esą vaikas regi Dievą?

– Betgi jūs patraukėte dėmesį kliento privatumo sąskaita, – spaudžia jis. – Argi tai nebuvo neetiška?

Vėl jį stebindama, daktarė Keler iš užrašų knygelės, gulinčios ant kelių, išsitraukia popieriaus lapelį.

– Aš čia turiu Marijos Vait pasirašytą sutikimą, kad galiu jos dukters atvejį pateikti simpoziume su sąlyga, jei nebus paminėta mergaitės pavardė.

– Tikrai! – atgyja Mecas. – Tai turime įrodymą, kad Marija mėgino patraukti dėmesį dukters sąskaita.

– Mes su ponia Vait viską aptarėme, – atsako gydytoja Keler. – Tikėjomės, kad atsilieps daugiau patirties už mane turintis specialistas ir padės išsiaiškinti, kokia Vilties haliucinacijų kilmė. Kaip jums žinoma, dvidešimt specialistų geriau nei vienas. Nenorėjome patraukti dėmesio, pone Mecai. Ieškojome pagalbos.

– Ar kada kalbėjotės su ponia Vait kaip su paciente? – klausia Mecas.

– Ne, aš jos dukters gydytoja.

– Tai ar galėtumėte tvirtai teigti, kad pažeistas šios moters protas nemėgino jūsų paskatinti paviešinti dukters atvejo?

Gydytoja Keler pažvelgia į Mariją, paskui į Viltį, sėdinčią per kelias suolų eiles už jos.

– Ne, – tyliai sako ji, ir žodis krinta į ištiestą Meco ranką.

– Ji buvo atvežta į skubios pagalbos kabinetą kraujuojančiais delnais, – sako gydytojas Bliumbergas, atsakydamas į Džoanos klausimą. – Tradiciniais būdais nepavyko sustabdyti kraujo ir aš paprašiau konsultacijos.

– Kokius tyrimus atlikot, daktare?

Jis atsilošia.

– Peršviečiau plaštakas rentgenu.

– Ir ką sužinojot?

– Jokių traumos požymių. Tiesiog skylutės. Jokių įplėštų audinių ir kaulo atplaišų, jokių durtinės žaizdos požymių, tik kraujas sunkiasi.

– Ar anksčiau esate matęs ką nors panašaus, daktare Bliumbergai?

– Niekada. Tai mane suglumino. Kreipiausi į kolegas ir ekspertus, pediatrijos, chirurgijos bei ortopedijos specialistus, ir mes vieną po kitos apsvarstėme visas galimybes. Paskui apgydžiau žaizdas, išsiunčiau mergaitę namo, o tada grįžau į kabinetą ir ėmiausi medicininės literatūros.

– Ir ką sužinojot?

– Daugelis žmonių tikriausiai žino, kad tokių atvejų yra pasitaikę praeityje. Noriu pasakyti – labai seniai. Pačiam buvo sunku patikėti, bet, atrodo, keletui katalikų šventųjų buvo atsivėrusios stigmos, kitais žodžiais, staiga imdavo kraujuoti plaštakos, šonas ir / arba pėdos, medikai to negalėdavo paaiškinti, bet yra patvirtinę. Kraujuojama be jokių fiziologinių priežasčių.

– Kada paskutinį kartą buvo dokumentais patvirtintas atvejis?

– Prieštarauju, daktaras Bliumbergas nėra dvasininkas, – šūkteli Mecas.

– Leidžiu klausti, – atsako teisėjas. – Daktare?

– Buvo toks žmogus, tėvas Pijus, jis mirė 1968-aisiais. Bet žinomiausias, ko gero, buvo Pranciškus Asyžietis, gyvenęs dvyliktame šimtmetyje. Rašoma, kad žaizdos būna tikros ir skausmingos.

– Apie kokias stigmų savybes sužinojote iš literatūros?

– Įprastomis priemonėmis – stabdant kraujavimą ir šalinant krešulius – jos neišgydomos. Gali neužgyti kelis mėnesius ar net kelerius metus, bet nepūliuoja, kaip paprastos ilgai negyjančios žaizdos.

– Ar taip galima apibūdinti Vilties žaizdas?

– Požymiai labai panašūs.

– Ar jūs oficialiai diagnozavote Vilčiai stigmas?

Bliumbergas susiraukia.

– Ne. Žiūrėjau į tai skeptiškai. Pasvėręs visas galimybes, ligos istorijoje įrašiau, kad gali būti, jog Viltis kenčia nuo stigmų. Bet, tiesą pasakius, ši diagnozė man vis dar nepatinka.

– Kokia buvo Vilties sveikatos būklė šį savaitgalį?

– Labai prasta. Jai buvo daroma inkstų dializė, dukart buvo sustojusi širdis, vėl kraujavo rankos ir šonas, ji neteko sąmonės. Pamaniau, ji vargiai atsigaus.

– O kokia jos sveikatos būklė dabar?

Bliumbergas išsišiepia iki pat ausų.

– Stebėtinai puiki. Vaikai greit atsigauna, tiesiog neįtikėtina. Visos fiziologinės sistemos puikiausiai funkcionuoja arba labai greit pasieks normą.

– Kaip manot, daktare, ar galėjo kas nors tyčiomis pakenkti Vilties inkstams ir širdžiai?

– Ne. Vaikų skyriuje pernelyg daug darbuotojų. Be to, Vilties kraujyje nerasta jokių širdies veiklą stabdančių medikamentų.

– Ar galėjo kas nors tyčia pradurti Vilčiai plaštakas ir šoną?

Daktaras purto galvą.

– Kaip jau minėjau, nėra jokių traumos požymių. Tiktai nedidelės skylutės… tiesiai per odą, raumenis, kaulus ir sausgysles. – Jis iškelia ranką. – Čia yra daugiau kaulų nei kurioje kitoje kūno vietoje, panele Stendiš. Neįmanoma pradurti neišvengus traumos. Savo akimis mačiau – jokios traumos. Viltis tiesiog… kraujavo.

– Daktare, ar jūs privalote pranešti apie smurto prieš vaikus atvejus?

– Taip, kaip visi gydytojai.

– Ar rašėte tokį pranešimą prieš pusantro mėnesio?

– Ne, nerašiau.

– O priėmęs Viltį ketvirtadienio vakarą?

– Ne.

– Ar buvo priežasčių rašyti tokį pranešimą?

– Jokių.

– Dėkoju, – sako Džoana. – Daugiau klausimų neturiu.

– Daktare Bliumbergai, – klausia Mecas, – kiek kartų esate gydęs stigmas?

Gydytojas nusišypso.

– Tik šį vieną atvejį.

– Ir jau nusprendėt galįs pateikti eksperto nuomonę? Ar ne tiesa, kad nesugebėdamas diagnozuoti, kokios prigimties Vilties žaizdos, tiesiog spėjote?

– Leiskit paaiškinti, kokias galimybes atmečiau, pone Mecai. Pirmiausia, apsvarsčiau tiesioginės ir netiesioginės galūnių traumos galimybę. Antra, pasidomėjau, ar tai ne odos prakaito arba panašių liaukų išskyros, bet jas ištyrus laboratorijoje paaiškėjo, kad tai kraujas. Stigmos – vienintelė diagnozė, bent šiek tiek atitinkanti stebėtus reiškinius.

– Ar galite drąsiai tvirtinti, kad tai stigmos?

– Žinoma, ne, tai ne mano darbas. Ko gero, tai išimtinė popiežiaus teisė. Aš tegaliu pasakyti, kad Viltis Vait kraujuoja. Ir kad nėra jokio medicininio paaiškinimo.

– O psichologinis?

Bliumbergas gūžteli pečiais.

– Mano skaitytuose straipsniuose aprašyti bandymai įteigti pacientams stigmas hipnotizuojant. Pasitaikė keli itin reti atvejai, kai psichiatrams pavyko išgauti rausvo prakaito… bet ne kraujo. Nėra jokio mokslinio pagrindo teigti, kad stigmos gali atsirasti vien veikiant vaizduotei, be religinės priežasties.

– Ar galėjo žaizdas padaryti nakviša?

– Abejoju. Juk jau sakiau, tai nė kiek nepriminė durtinių žaizdų.

– Ar galite tvirtai teigti, kad Vilties žaizdos nėra jos pačios ar kito asmens darbas?

– Tai nėra akivaizdu, – atsargiai sako Bliumbergas. – Savaime suprantama, nieko negaliu tvirtinti šimtu procentų, bet čia ne smurto prieš vaiką atvejis – nieku gyvu. Ponia Vait nuolat budėjo prie dukters ir labai susijaudino, kai užsiminiau apie galimą diagnozę – stigmas.

– Ar esate susidūręs su smurto prieš vaikus atvejais?

– Nelaimei, taip.

– Ar kada nors tėvai žalojo vaikus jūsų akyse?

– Ne.

– Tai tie tėvai atrodė susirūpinę dėl vaiko sveikatos?

– Taip, – pripažįsta daktaras.

– Ar smurtavęs prieš vaiką gimdytojas dažnai pats atveža vaiką į ligoninę gydyti?

Bliumbergas atsikosi.

– Taip.

Mecas apsisuka ant kulno.

– Daugiau klausimų neturiu.

Viltis palinksta dešinėn.

– Kenze, – šnabžda, – noriu siusioti.

– Dabar? – klausia paskirtoji globėja.

– Aha. Neišlaikysiu.

Kenzė čiumpa mergaitei už rankos ir atsiprašinėdama braunasi pro sėdinčius žmones. Išėjusi iš teismo salės pasuka kairėn, į moterų tualetą. Palaukia, kol Viltis baigia krapštytis kabinoje, išeina ir nusiplauna rankas. Paskui paglosto mergaitei plaukus.

– Kaip laikaisi?

– Ten nuobodu, – ima zirzti Viltis. – Ar galima nusipirkti kolos?

– Reikia sėdėti salėje, tai svarbu. Jau nebeilgai.

– Tiktai kolos. Truksim tik penkias minutes…

Kenzė timpteli jai garbanėlę pakaušyje.

– Gerai. Penkios minutės.

Ji nusiveda Viltį prie automatų didžiajame teismo rūmų vestibiulyje. Aplink trinasi žmonės, liudytojai, laukiantys savo eilės, advokatai kalbasi mobiliaisiais telefonais, uniformuoti vyrai keičia kojų kilimėlius. Kenzė įmeta septyniasdešimt penkis centus ir leidžia Vilčiai paspausti mygtukus, kad iš angos išdardėtų skardinė.

– Hmm. Skanu, – gurkštelėjusi sako Viltis.

Ji daro piruetą mankštindama nuo ilgo sėdėjimo užtirpusias kojas ir staiga sustingsta prie didžiųjų stiklinių teismo rūmų durų. Ant laiptų ir ką tik apsnigtoje pievelėje stovi šimtai žmonių. Kai kurie laiko plakatus su Vilties nuotrauka, kai kurie mojuoja rožiniais. Pastebėjusi Viltį minia staiga atgyja ir ima šūkauti.

Pirmai Kenzė jų nematė, nes mergaitę ji atsivedė pro užpakalines duris, kad išvengtų minios.

– Būk gera, palaikyk, – sako Viltis, duodama Kenzei kokakolos skardinę.

– Viltie, ne… – šaukia ši, bet per vėlu.

Viltis jau pastūmė duris ir stovi ant akmeninių laiptų į teismo pastatą. Gerbėjai audringai džiūgauja, ji pakelia rankas, o žmonės ima šaukti dar garsiau. Apstulbusi Kenzė nepajėgia nė pajudėti.

– Sveiki, – pamoja ranka Viltis. Ji šypsosi klausydamasi maldų, priimdama pagarbą lyg karalienė.

– Gydau Mariją Vait jau septyneri metai, – sako daktaras Johansenas. – Pradėjau iš karto jai grįžus iš Grinheiveno.

– Kaip manote, kodėl ji buvo pasiųsta gydytis?

– Visų pirma, šito neturėjo nutikti, – atsako daktaras. – Depresijai gydyti yra daugybė kitų veiksmingų būdų, ne vien ligoninė.

– Ar Marija galėjo kaip nors išvengti ligoninės?

– Ne. Jos vyras manė, kad jai tai geriausia. Tuo metu jos motina gyveno Arizonoje ir nežinojo, kas vyksta. Marija buvo prigirdyta vaistų ir nesigaudė tikrovėje, todėl negalėjo už save pakovoti.

– Kokia, jūsų nuomone, Marijos psichinė būklė buvo grįžus iš ligoninės?

Daktaras Johansenas suraukia antakius.

– Ji buvo jausminga, trapi, bet mokėsi prisitaikyti. Ir, žinoma, labai jaudinosi dėl vaisiaus.

– Ar tuo metu pastebėjote kokių nors jos psichozės požymių?

– Ne.

– Nei įkyrių minčių, nei haliucinacijų?

– Niekada. Netgi į ligoninę ji buvo paguldyta tik dėl depresijos.

– Daktare Johansenai, kokia Marijos psichikos būklė šiandien?

Daktaras spokso į savo pacientę, lyg mėgintų įvertinti jos mintis.

– Manau, ji kasdien stiprėja, – pagaliau atsako iškilmingai. – Tai rodo vien tai, kad Marija ryžosi atskleisti gydytojo ir paciento paslaptį teisme kovodama už teisę globoti dukrą. Ir pažvelkime, kas nutiko rugpjūtį, kai Mariją užklupo tokia pat žinia, kadaise paskatinusi ją žudytis, – šįkart ji reagavo jau daug sveikiau. Suėmė save į rankas, rūpinosi dukra ir gyveno toliau.

– Kaip manote, daktare, ar ši moteris gali kenkti dukrai?

– Ne.

– Gydote ją pastaruosius septynerius metus, gal kada nors kilo įtarimas ar bent mintis, kad Marija gali kenkti dukrai?

– Niekada.

– Ar Marija aptarė su jumis dabartinę dukters padėtį?

– Kalbat apie regėjimus ir žiniasklaidą? Taip.

– Ar Marija tiki, kad jos dukra iš tiesų yra regėtoja?

Daktaras Johansenas tyli taip ilgai, kad Džoana jau nori pakartoti klausimą.

– Marija tiki, kad dukra sako tiesą, – atsako jis. – Kad ir kiek jai tai kainuotų.

– Kokia yra procedūra, norint žmogų pasiųsti į psichiatrijos ligoninę prieš jo paties valią? – pradeda Mecas.

– Tai teismo procesas, – atsako Johansenas. – Asmenį įvertina psichiatras, o teisėjas peržiūri dokumentus.

– Tai sprendimą priima keletas žmonių?

– Taip.

– Ar to užtenka?

– Dažniausiai, – atsako psichiatras. – Kai negalima pasitikėti paties prislėgto asmens pasirinkimais. – Jis įsmeigia į Mecą skvarbų žvilgsnį. – Tačiau tuo konkrečiu atveju kelių žmonių sprendimas nebuvo veiksmingas. Mariją buvo apėmusi sunki depresija, ji perdozavo vaistų, bet niekas nekreipė dėmesio į jos norus.

– Ar teismas būtų pasirašęs nutartį, jei teisėjas būtų manęs, kad ponios Vait nereikia guldyti į ligoninę?

– Ne.

– Ar teismas būtų pasirašęs nutartį, jei psichiatras būtų manęs, kad Marijos Vait į ligoninę guldyti nereikia?

– Ne.

– Ar teismas būtų pasirašęs nutartį, jei artimiausias jai žmogus, Kolinas Vaitas, būtų manęs, kad ligoninės nereikia?

– Ne.

– Supratau. Tai jūs manote, kad visi šie trys žmonės turėjo nepaisyti savo žinių ir klausti nuomonės moters, kuri vos prieš savaitę buvo persipjovusi venas?

– Tai ne…

– Taip ar ne, daktare?

Psichiatras ryžtingai linkteli.

– Taip, kaip tik taip manau.

– Einam toliau. Ką jūs išrašėte Marijai Vait, kai ji išėjo iš Grinheiveno?

Daktaras pavarto užrašus.

– Prozako.

– Ar šiuos vaistus ji vartojo nuolat?

– Kurį laiką. Bet po metų jau nereikėjo skirti vaistų, nes ji jautėsi kuo puikiausiai.

– Manote, kad ji emocionaliai stabili?

– Visiškai, – atsako Johansenas.

– Ar Marija Vait prašė vėl išrašyti šių vaistų?

– Taip.

– Kada?

– Prieš tris mėnesius, – atsako psichiatras. – Rugpjūtį.

– Vos vyrui išėjus? Tuomet ji nebuvo tvirta, tiesa, daktare?

Daktaras Johansenas atsitiesia.

– Vėl susiklostė tokia pat padėtis kaip prieš septynerius metus, verčianti ją peržengti ribą, pone Mecai. Tik šįkart, užuot žudžiusis, ji paskambino man ir pasakė: „Man reikia pagalbos.“ Visi šios šalies psichiatrai apibūdintų tai kaip dvasinio tvirtumo ženklą.

– Ar prozakas turi šalutinį poveikį?

– Kartais.

– Pavyzdžiui?

– Kai kada prozakas sukelia galvos skausmą, svaigimą, drebulį, nervingumą, nemigą, mieguistumą, nerimą. Gali padidėti kraujospūdis, žmogų gali išberti, pykinti, jam gali spausti krūtinę, spengti ausyse, sumažėti svoris, jis gali viduriuoti.

– O haliucinacijos?

– Taip, gali kilti ir jų, – pripažįsta daktaras Johansenas. – Bet gana retai.

– O noras nusižudyti?

– Reti atvejai. Tačiau prisiminkit, kad pacientę, geriančią šiuos vaistus po dvidešimt miligramų, stebėjau daugiau kaip metus. Žinau, kaip ponios Vait kūnas į juos reaguoja. Jei šie vaistai būtų paskirti neseniai, gal jūs ir neklystumėt, pone Mecai. Bet tik ne Marijos Vait atveju.

– Ar keletą pastarųjų metų vaistų ji nevartojo?

– Ne, nevartojo.

– Ar nepastebėta šalutinio poveikio, kai žmogui daugiau neprirašoma šio vaisto?

– Pasitaiko atvejų.

– Pakinta psichika, kyla noras nusižudyti, haliucinacijų?

– Jūs ir vėl, – perspėja Johansenas, – kalbat apie keletą žmonių.

– Bet nevartojant vaistų šalutinis poveikis gali būti?

– Ponia Vait nesiskundė, pone Mecai.

Advokatas atsisuka.

– Daktare Johansenai, ar gali vėl atkristi kartą jau sėkmingai nuo depresijos išgydytas žmogus?

– Neturiu tokios statistikos.

– Betgi tai gana dažnai nutinka, tiesa?

– Taip. Bet sąmoningi pacientai tada jau kreipiasi į profesionalų psichiatrą pagalbos.

– Supratau. Dabar apibendrinkime: jūs tvirtinate, kad jei žmogui sykį buvo pasimaišęs protas, jam lengvai gali pasimaišyti ir antrą kartą.

– Prieštarauju!

– Atsiimu, – sako Mecas. – Daugiau klausimų neturiu, daktare.

Džoana pašoka nuo kėdes ir šūkteli:

– Norėčiau, kad patikslintumėte, daktare Johansenai, terminus psichikos liga ir depresija. Ar tai vienas ir tas pat?

– Žinoma, ne.

– O kokia buvo Marijos diagnozė?

– Depresija ir mintys apie savižudybę.

– Ar esate kada girdėjęs apie įgaliotojo Miunhauzeno sindromą?

– Taip.

– Ar protinga teigti, kad asmuo, kuriam buvo diagnozuota depresija ir kuriam kildavo minčių apie savižudybę, po septynerių metų būtinai susirgs įgaliotojo Miunhauzeno sindromu?

Daktaras Johansenas smagiai nusijuokia.

– Ne ką protingiau, nei tvirtinti, kad pavalgius pusryčius būtina vilktis apatinius.

– Dėkoju, daktare, – sako Džoana. – Aš baigiau.

Drožiant ant pakylos Milės neapleidžia mintis, kad jau per ilgai laiko liežuvį už dantų. Džoana nori, kad ji charakterizuotų Mariją, ir ji pasirengusi įkišti savo trigrašį. Įsitaisiusi ant kėdės Milė linkteli advokatei, kad pasiruošusi.

– Ponia Epštein, ar dažnai matotės su Viltimi?

– Beveik kas antrą dieną.

– Ar esate mačiusi, kaip Viltis bendrauja su Marija?

– Nuolat.

– Kaip manote, ar Marija gera motina?

Milė nušvinta kaip kiekviena išdidi motina.

– Ji puiki motina. Stengiasi dvigubai labiau nei kiti tėvai, nes viską nori padaryti kuo geriausiai.

– Kaip Marija reagavo į šiomis dienomis Vilčiai rodomą žiniasklaidos dėmesį?

– O kaip jūs reaguotumėt? – atšauna Milė. – Atsiėmė Viltį iš mokyklos ir slepia nuo kamerų. Daro ką begalėdama, kad tik vaikas normaliai gyventų. – Na štai. Pareigą Džoanai ji atliko, viską, ką jiedvi buvo repetavusios iki koktumo, išdrožė. Bet kalba toliau, o Džoana tik spokso išsižiojusi, nesuprasdama, iš kur tie scenarijaus pokyčiai. – Jūs čia visi manot, kad reikia narstyti Marijos kaulelius. Bet kas iš tiesų kaltas? – Drebančiu pirštu ji duria Kolino pusėn. – Tai jis šitaip pasielgė su mano dukra. Jis uždarė ją gydytis. Nors pasigydyti pačiam praverstų, kad kelnių užtrauktukas taip lengvai nesitraukiotų…

– Ponia Epštein, – griežtai sako Džoana, – gal galėtumėt atsakinėti tik į klausimus? – Ji atsikrenkščia ir perveria Milę žvilgsniu.

– Ne, kad aš jau čia, norėčiau dar kai ką pasakyti. Kurios žmonos neapimtų depresija, jei vyrelis miegotų su kuo pakliuvo? Ir nežinau kodėl…

– Ponia, privalau paprašyti jus valdytis, – perspėja teisėjas Rotbotamas.

Milei taip nukrypus, Džoana įtemptai šypsodamasi prieina prie savo liudytojos.

– Liaukitės, – iškošia pro sukąstus dantis ir sumurma apie pavojingus nusipaistymus. – Ponia Epštein, svarstomos kelios priežastys, kodėl reikėtų per teismą pakeisti vaiko gyvenamąją vietą. Ar esate pastebėjusi, kad Marija seksualiai smurtautų prieš Viltį?

– Viešpatie, ne.

– Ar ji kada nors sudavė dukrai?

– Net per užpakalį nėra pliaukštelėjusi, kai toji įsismarkauja.

– Ar Marija prieš Viltį moraliai smurtauja?

– Niekada! – atšauna Milė. – Visada ją palaiko.

– Gal Marija dirba ne namie, o gal yra kokių kitų priežasčių, kliudančių jai būti su vaiku?

– Būna su ja nuolat. – Milė rūgščia mina nudelbia teisėją. – Kai niekas netrukdo.

– Dėkoju, – atsako Džoana ir atsisėda, kol Milė nespėjo dar ko nors leptelėti.

Mecas tiriamai nužvelgia Milę Epštein. Jis kuo puikiausiai supranta, kodėl Džoana taip greit užsisiuvo – sena ragana kvaištelėjus. Ir jis pats, kaip Džoana, ketina vengti klausimų apie reinkarnaciją ir galimybes pradėti naują gyvenimą, tokiais klausimais jis nieko nepasiektų, tik užsitrauktų kitų teisininkų pajuoką. Jis nusišypso Milei ir ją sutrikdo. Džoana tikriausiai pripaistė, kad jis blogesnis už piraniją.

– Ponia Epštein, jūs iš tiesų mylite savo dukrą, tiesa?

Milės veidas sušvelnėja.

– O taip.

– Neabejoju, kad augdama ji buvo jums labai artima.

– Taip.

Mecas parimsta ant liudytojo pertvaros.

– Dalyvavote per iškilmes, kai ji baigė vidurinę?

– Sakė klasės atsisveikinimo kalbą, – išdidžiai patvirtina Milė.

– O koledžas? Magna cum laude?

– Summa.8

– Neįtikėtina. O aš anglų kalbą tik šiaip ne taip ištempiau, – pajuokauja Mecas. – Ir dalyvavote jos vestuvėse.

Milės lūpų kampučiai nusvyra.

– Taip.

– Galvą guldau, kad pati dukrą išmokėt visko, ką turi žinoti gera motina.

– Na, – iškaista Milė ir kuklindamasi sako: – Niekada negali būti tikras.

– Neabejoju, kad mokėte ją padėti Vilčiai ištverti šiuos sunkius laikus. Ar aš neklystu?

Milė kilsteli smakrą.

– Vis kartodavau jai: motina privalo palaikyti vaiką. Ir tiek.

– Ir Marija visada taip elgdavosi?

– Taip!

Mecas nuveria ją žvilgsniu.

– Ir taip dabar elgiatės jūs?

Milė žvilgteli į teisėją.

– Na ir? Jau viskas?

Teisėjas pabarbena pirštais į stalą.

– Žinote ką, ponia Epštein, turiu jums porą klausimų. – Jis pažvelgia į vieną advokatą, paskui į kitą. – Man atrodo, garbingieji atstovai šiek tiek drovėjosi.

Milė pasipučia.

– Nesivaržykit, jūsų kilnybe.

– Keliuose dokumentuose teko perskaityti, kad jūs… eee… prisikėlėt?

– Ak, taip. Čia, – Milė pasikuičia didžiulėje rankinėje, – turiu ir mirties liudijimą.

– Nereikia. – Teisėjas nusišypso. – Bet gal galėtumėte papasakoti?

– Apie mirties liudijimą?

– Ne. Apie prisikėlimą. Pavyzdžiui, ar ilgai buvote mirusi?

Milė gūžteli pečiais.

– Apie valandą. Mirusi, sustingusi ir vėl atgimiau.

– Kas nutiko?

– Įsirėkavom su Ijenu Flečeriu vienas ant kito. Paskui teprisimenu, kad jau tysau ant grindų ir nepajėgiu kvėpuoti. O paskui neprisimenu nieko. – Dramatiškai nutilusi ji palinksta į priekį. – Vėliau staiga pabundu ligoninėje, o virš manęs palinkusi Viltis.

Teisėjas nustebęs pakraipo galvą.

– Ar tai įmanoma paaiškinti mediciniškai?

– Kiek man žinoma, teisėjau, gydytojai paaiškinti nepajėgė.

– Ponia Epštein, o jūsų nuomone, kas nutiko?

Ji rimtai pasižiūri į jį.

– Manau, mane prikėlė anūkė.

– Ką manote apie Vilties regėjimus?

– Tikiu ja. Dievulėliau, jei dabar ja netikėčiau, tai būčiau tikra kvailė, ar ne? – Ji šypteli. – Arba dar blogiau – nebegyva.

– Dėkoju, ponia Epštein. Pone Mecai, ar dar turite klausimų?

Advokatas papurto galvą.

– Ką gi, – sako Rotbotamas. – Manau, man reikėtų pertraukėlės.

Marija stebi iš teismo salės išeinančią dukrą su Kenze. Jai vis dar neleidžiama prisiartinti prie Vilties ir dabar, kai mergaitė nebeserga, laikytis atokiai dar sunkiau. Persikreipus žiūri, kol mergaitė dingsta koridoriuje.

Tikisi, kad Kenzė deramai ja pasirūpins.

Akies krašteliu pamato Ijeną. Tučtuojau nusisuka.

– Marija, po daktaro Ficdžeraldo tavo eilė, – primena jai Džoana.

– Taip greitai?

– Aha. Ar nepraskysi?

– Nežinau. Ne tavęs bijau, o Meco. – Marija prispaudžia kumštį prie krūtinės.

– Paklausyk, – sako Džoana. – Kai ten sėdėsi, kad ir ką jis sakytų, žiūrėk čia. – Ir parodo vietą, kur ką tik sėdėjo Viltis. – Ji tave palaikys.

Vos tik daktaras Alvinas Ficdžeraldas prisiartina prie pakylos, Mecas pašoka.

– Noriu pasitarti! – prašo Mecas ir abu advokatai prieina prie teisėjo. – Noriu žinoti, ar tas vyrukas kalbėjosi su Viltimi, – pareiškia Mecas.

Džoana, nė nežvilgtelėjusi į jį, atsako:

– Nesikalbėjo, nes žinojau, kad tokiu atveju pultumėt skųstis. Jei reikės pasikalbėti, abu mūsų ekspertai turės galimybę. Bet aš ir be to galiu įrodyti, ką noriu.

Tai išgirdus Meco burės kiek subliūkšta.

– Gerai, – atsargiai sako jis.

– Daktare Ficdžeraldai, – kreipiasi Džoana, – ar galite teismui išvardyti savo kvalifikacijas?

– Baigiau Čikagos universiteto Medicinos mokyklą, kaip vaikų psichologijos specialistas ir rezidentas dirbau Kalifornijos universitete San Franciske, vadovavau subsidijuojamiems lėtinio nuovargio sindromo ir somatoforminių sutrikimų tyrimams.

– Mes čia sočiai prisiklausėm apie dirbtinai sukeltą Miunhauzeną. Gal galite mums pasakyti, ar aptariamas atvejis atitinka šio sindromo požymius.

Psichiatras gūžteli pečiais.

– Na, labai nemažai požymių atitinka ketvirto leidimo žinyne aprašytus simptomus.

Ir Džoana mato, kaip gydytojui vardijant viską, ką buvo minėjęs Birčas, Mecas iš nuostabos vis labiau žiojasi. Paskui ji klausia:

– O gal matote simptomų, neatitinkančių įgaliotojo Miunhauzeno sindromo?

– Taip. Visų pirma, Vilties simptomai tikri ir keistoki. Daug lengviau sukelti pykinimą nei stigmas. O dėl haliucinacijų, tai nesutinku su daktaru Birču. Vien tai, kad Marija gulėjo ligoninėje dėl sutrikusios psichikos, ji nebūtinai privalo ir Viltį versti regėti haliucinacijas – negi galėčiau tvirtinti, kad pasivažinėjus kartu su komanda Bulls, jau turėtumėt žaisti lyg Maiklas Džordanas. – Jis vypteli. – Kitas neatitikimas, kad dirbtinis Miunhauzenas – lėtinė liga. Tokie tėvai paprastai keliauja iš vienos ligoninės į kitą, iš vieno skubios pagalbos kabineto į kitą, kad gydytojai nesusigaudytų, ką jie iš tiesų daro. O ponia Vait vedė dukrą pas vieną ir tą patį sveikatos apsaugos specialistą – daktarą Bliumbergą. Netgi pageidavo pakartotinių tyrimų.

– Ir tai viskas?

– Ką jūs, tik įsivažiuoju. Dirbtinio Miunhauzeno kaltininkai paprastai yra turėję sunkią vaikystę, o to apie Mariją Vait nepasakysi. Bet svarbiausias argumentas – yra ir kitų diagnozių, taip pat gerai paaiškinančių visa, kas vyksta.

Džoana apsimeta nustebusi.

– Tikrai? Ir kokių?

– Pavyzdžiui, somatoforminis sutrikimas. Psichologinė įtampa pacientui reiškiasi somatiniais simptomais. Įsivaizduokit vaiką, kuriam sutraukia skrandį kaskart, kai mokykloje reikia laikyti testą, nes jis bijo. Vaikui iš tiesų skauda pilvą, bet jis nesupranta kodėl. Pamenat Froido isteriškąsias pacientes? Tai somatoforminiu sutrikimu sergančių ligonių prosenelės.

Jis iškelia rankas demonstruodamas tai, apie ką kalba.

– Lengviau bus įsivaizduoti, jei surikiuosime šias ligas, – sako psichiatras. – Viename gale būtų mums visiems pažįstamas simuliavimas – pavyzdžiui, kai apsimesdavome karščiuojantys, kad išvengtume nemalonių pareigų, – tyčia sukeliami simptomai siekiant savo tikslo. Kitame gale yra somatoforminis sutrikimas, kai pacientas nesąmoningai sukelia sau simptomus, atrodančius ir jaučiamus kaip tikrieji – jis pats nesuvokia, kad tai daro, juo labiau kodėl. O tarp jų atsidurtų įgaliotasis Miunhauzenas, kai simptomai sukeliami tyčiomis… bet dėl sąmoningai nesuvokiamų priežasčių.

– Taigi jų skirtumus lemia ketinimai?

– Kaip tik jie. Visais kitais atžvilgiais šie du pastarieji sutrikimai labai panašūs. Kaip ir sukeltojo Miunhauzeno atveju, gydytojas, tirdamas somatoforminiu sutrikimu sergantį vaiką, neras jokių fiziologinių ligos priežasčių. Galima tuščiai daryti tomogramas, magnetinį rezonansą ir dar begalę tyrimų, bet problemos šaknys ne fiziologinės. Vis dėlto somatoforminio sutrikimo simptomus sukelia stresas, o dirbtinio Miunhauzeno atveju – mamytė. Somatoforminio sutrikimo atveju simptomai tikri, o dirbtinio Miunhauzeno atveju jie suklastoti. Norint atskirti vieną ligą nuo kitos, prireikia žinių apie ligos aplinkybes ir pačius veikėjus. Itin svarbu suprasti, kas iš viso to gauna daugiau naudos.

– Todėl nustatant diagnozę svarbu suprasti, kam prireikė dėmesio – vaikui ar motinai?

– Taip.

– Ar Vilties simptomai atitinka somatoforminį sutrikimą?

– Pirmiausia problema, su kuria susidūrėm, nėra fiziologinė. Mergaitei kraujuoja rankos, tačiau ji nesužalota – sunkoka būtų padaryti tokią žaizdą. Gali būti, kad ji regi haliucinacijas, bet psichozės požymių nėra. Reikia pripažinti, jog ligą išprovokavo stresas, o mergaitė nesąmoningai tiki, kad jeigu vis sirgs, stresą sukeliantis veiksnys dings.

– Ar stresą sukeliantis veiksnys galėjo būti skyrybos?

Ficdžeraldas parodo dantis.

– O jūs pagauli, panele Stendiš. Vaiko pasąmonėje sukasi mintis: „Jeigu susirgsiu, tėvai gyvens kartu ir abu rūpinsis manim.“ Nė nesuprasdamas, ką daro, vaikas sunegaluoja ir atkreipia į save dėmesį. Žinoma, nepasikalbėjęs su Viltimi tegaliu kelti hipotezes, kad kūną susargdino jos protas, siekiantis, kad šeima neiširtų. Ir pažvelkit – jai sekasi. Juk abu tėvai čia šiandien sėdi.

– Jeigu tai tiesa, ar dėl dukros ligos gali būti kalta ponia Vait?

– Ne, ką jūs. Tai veikiau pačios Vilties psichogenija – veikiausiai jos psichika sutrikusi.

Džoana kiek patyli.

– O kaip būtų galima tiksliai nustatyti, ar Vilčiai ligą sukėlė motina, ar pačios Vilties psichika?

– Atskyrus jas. Ir pasižiūrėjus, ar pradingo Vilties ligos simptomai.

– O jeigu jums pasakyčiau, kad sąmonės netekęs vaikas, kurio visi organai buvo labai nusilpę, po ilgo laiko atėjus motinai visiškai atsigavo per valandą?

– Na, – atsako daktaras Ficdžeraldas, – tuomet tikrai galėtume atmesti dirbtinio Miunhauzeno versiją.

– Juk nesate visiškai įsitikinęs, tiesa? – klausia Mecas. – Ar tai Viltį kamuojantis somatoforminis sutrikimas… ar jos motiną kamuojantis dirbtinis Miunhauzenas.

– Na…

– Ar po nemalonių skyrybų visi vaikai suserga somatoforminėmis ligomis?

– Ne, – atsako daktaras Ficdžeraldas. – Gali pasitaikyti įvairaus adaptacinio sutrikimo atvejų.

– Juos mums išvardytumėte?

– Pasitaiko įvairių elgesio sutrikimų, net seksualinių. Mokykloje suprastėja pažymiai. Pakyla arba dingsta apetitas. Diapazonas labai platus, pone Mecai.

– Aišku. Ar iš tiesų nustatoma tik nedidelis procentas visų įgaliotojo Miunhauzeno sindromo atvejų?

– Taip.

– Taigi, nors liga reta, bet galbūt plačiau paplitusi nei manoma?

– Tiesa.

– Ir ar tiesa, kad dauguma pacientų, kuriems diagnozuotas įgaliotojo Miunhauzeno sindromas – maždaug trisdešimt trejų metų moterys?

– Taip.

– Kiek metų Marijai ir kokios ji lyties?

– Ji – trisdešimt trejų metų moteris.

– Ar tiesa, kad kalta dažniausiai būna motina?

– Taip.

– Ar Marija Vait yra motina?

– Taip.

– Ar kenčiantys nuo įgaliotojo Miunhauzeno sindromo žmonės praeityje būna patyrę kokią nors stresinę situaciją, tarkim, skyrybas?

– Taip.

– Ar Marija patyrė skyrybas?

– Taip.

– Dauguma kaltininkų būna vienaip ar kitaip susidūrę su medicina, tai arba pacientai, arba profesionalai, tiesa?

– Taip.

– Ar praleido Marija kelis mėnesius psichiatrijos ligoninėje?

– Taip.

– Ar tiesa, kad įgaliotojo Miunhauzeno sindromu sergantis gimdytojas iš pažiūros labai jaudinasi dėl vaiko sveikatos?

– Taip, – sausai atsako daktaras Ficdžeraldas. – Betgi dauguma tėvų, serga jie dirbtiniu Miunhauzenu ar neserga, vis tiek jaudinasi dėl vaiko sveikatos.

Mecas tik pečiais gūžteli.

– Ar Marija Vait labai jaudinosi dėl vaiko sveikatos?

– Girdėjau, kad taip.

– Ar tiesa, kad dauguma nuo įgaliotojo Miunhauzeno sindromo nukentėjusių vaikų dažniausiai nepasiduoda įprastam gydymui?

– Taip.

– Ar tikrai Vilties Vait rankų žaizdos sunkiai gydomos?

– Taip.

– Ar Vilties Vait haliucinacijos neišnyko net vartojant antipsichozinius vaistus?

– Taip.

– Ar tiesa, kad nuo įgaliotojo Miunhauzeno sindromo kenčiantys žmonės trokšta dėmesio?

– Taip.

– Ar Vilties Vait atvejis pritraukė daug dėmesio?

– Taip, – atsidūsta daktaras.

– Ar tiesa, kad įgaliotojo Miunhauzeno sindromo kaltininkai viską neigia, nes yra užkietėję melagiai arba nieko neprisimena?

– Taip.

– Ar Marija Vait prisipažino žalojusi Viltį?

– Kiek žinau, ne.

– Ar jos elgesys atitinka sergančiojo įgaliotojo Miunhauzeno sindromu elgesį?

– Taip, atitinka, – Ficdžeraldas kilsteli antakį, – bet atitinka ir elgesį motinos, kuri nežaloja savo vaiko.

– Ir vis dėlto, daktare, jūs ką tik paminėjote dešimt rimtų priežasčių, kodėl šis atvejis taip primena įgaliotojo Miunhauzeno sindromą. Atrodo kaip skunkas, smirdi kaip skunkas ir elgiasi kaip skunkas… taigi jūs negalite tvirtinti, kad tai somatoforminis sutrikimas, taip ar ne?

Iš daktaro Ficdžeraldo lūpų lieka siauras brūkšnys.

– Keistoka logika.

Bet Mecas tik galvą kraipo.

– Taip ar ne?

– Ne, negaliu tvirtinti.

– Na, ir kokia tada čia liga galėtų būti?

Psichiatras atremia advokato žvilgsnį.

– Jei tai ne somatoforminis sutrikimas, – sako jis ir pamažu ima šypsotis, – tai, ko gero, galėtų būti septynmetė, kuri regi Dievą.

8 Amerikos koledžuose naudojami trys garbės laipsniai: cum laude – su pagyrimu, magna cum laude – su aukštu pagyrimu, summa cum laude – su aukščiausiu pagyrimu.

SEPTYNIOLIKTAS SKYRIUS

Kad ir geriausia moteris, ji prieštaravimų pilna.

Aleksanderis Poupas

1999 metų gruodžio 6-oji

– Tai buvo neįtikėtina! – išdainuoju. Krūtinėje jaučiu begales kylančių burbuliukų, bet kurią akimirką galiu pratrūkti juoku. – Iš kur ištraukei daktarą Ficdžeraldą?

– Iš interneto, – atsako Džoana, atsargiai žiūrėdama į mane.

Ką gi, dėl manęs – kad ir iš kūdros. Tas psichiatras ne tik naujai aiškino apie Vilties ligos simptomus, bet dar susirėmė su pačiu Mecu ir laimėjo.

– Ačiū. Penktadienį taip jaudinaisi dėl to netikėtumo – nė nemaniau, kad taip greit sumąstysi puikiausią gynybos taktiką.

– Tai ne mano nuopelnas, nereikia nedėkoti.

Neryžtingai nusišypsau.

– Ką nori pasakyti?

– Neturiu nei tiek jėgų, nei išteklių kiek Mecas, Marija. Įprastomis aplinkybėmis nebūčiau nieko gero sugalvojusi. Būčiau atėjusi pilnomis kelnėmis baimės. Bet Ijenas Flečeris visą savaitgalį prasėdėjo mano kontoroje ieškodamas daktaro Ficdžeraldo, susirašinėjo su juo ir apmąstė šią gynybos taktiką.

– Ijenas?

– Jis tai padarė dėl tavęs, – dalykiškai atsako Džoana. – Jis bet ką dėl tavęs padarytų.

Liudytojų pakyla labai nejauki vieta. Iš visų pusių tave spaudžia tvorelė. Priešais veidą styro mikrofonas. Sėdi ant nepatogios kėdės ir nieko kito nelieka, kaip tik atsitiesti ir žvelgti visiems į akis. Širdis ima plazdėti krūtinėje lyg stiklainyje uždarytas jonvabalis, ir staiga suvokiu, kodėl visa tai vadinama teismu.

Į medines grindis sukaukši Džoanos kulniukai.

– Pasakykite teismui savo vardą ir pavardę.

Palenkiu arčiau lūpų mikrofoną gulbės kaklu.

– Marija Vait.

– Kas jūs esate Vilčiai Vait?

– Motina. – Tas žodis lyg balzamas nuslysta nuo lūpų gerkle iki krūtinės.

– Pasakykite, kaip šiandien jaučiatės, Marija.

Nusišypsau.

– Žinoma, nuostabiai.

– Ir kodėl gi?

– Mano dukterį išleido iš ligoninės.

– Kaip supratau, savaitgalį ji buvo labai silpna? – klausia Džoana.

Savaime suprantama, Džoana žino, kad Viltis sirgo, juk lankė ją kelis kartus. Šis formalumas, ši painiava atrodo juokinga. Kam visos tos versijos ir hipotezės, kai galėčiau nueiti už pertvaros ir stverti Viltį į glėbį, ko dar reikia?

– Taip, – atsakau. – Jai du kartus buvo sustojusi širdis, ji buvo netekusi sąmonės.

– Bet dabar ji nebe ligoninėje?

– Ją išrašė sekmadienio rytą ir ji jaučiasi puikiai. – Žvilgteliu į Viltį ir nors žinau, kad negalima, jai mirkteliu.

– Ponas Mecas nepagrįstai tvirtina, kad jūs kenčiate nuo įgaliotojo Miunhauzeno sindromo. Ar suprantat, kas tai?

Sunkiai nuryju seiles.

– Kad ją žaloju. Kad susargdinau.

– Ar žinote, Marija, kad jau du ekspertai per šį teismą patvirtino, kad geriausias būdas diagnozuoti įgaliotojo Miunhauzeno sindromą – atskirti motiną nuo vaiko ir laukti, kol jam pagerės?

– Tikrai?

– Ar šį savaitgalį matėtės su Viltimi?

– Ne, – prisipažįstu. – Juk teismas man uždraudė. Negalėjau su ja bendrauti.

– Kaip pasikeitė Vilties sveikata nuo ketvirtadienio iki sekmadienio?

– Vis blogėjo ir blogėjo. Šeštadienį apie vidurnaktį gydytojai pasakė nežinantys, ar ji gyvens.

Džoana suraukia antakius.

– Iš kur žinot, jei ten nebuvot?

– Žmonės man skambino. Motina. Ir Kenzė van der Hoven. Jos abi ilgokai buvo su Viltimi.

– Taigi nuo ketvirtadienio vakaro iki vidurnakčio iš šeštadienio į sekmadienį Vilties sveikata blogėjo, mergaitė neteko sąmonės ir vos nenumirė. O šiandien ji sveika ir sėdi čia. Marija, kur jūs buvote sekmadienio naktį nuo antros iki ketvirtos ryto?

Pažvelgiu tiesiai Džoanai į akis, kaip esam surepetavusios.

– Ligoninėje, pas Viltį.

– Prieštarauju! – Mecas pašoka ant kojų ir rodo į mane. – Ji negerbia teismo!

– Prieikit, – sako teisėjams advokatas.

Neturėčiau girdėti jų pokalbio, bet visi trys įpykę šaukia.

– Ji tiesiogiai pažeidė teismo nutartį! – burba Mecas. – Noriu šiandien pat pradėti procesą!

– Viešpatie, Malkolmai. Juk jos vaikas vos nenumirė. – Džoana pasisuka į teisėją. – Bet tuomet pasirodė Marija ir viskas susitvarkė, a? Jūsų kilnybe, šis liudijimas įrodo mano versiją.

Teisėjas žvilgteli į mane.

– Noriu pasiklausyti, kuo viskas baigsis, – ramiai sako jis. – Klausinėkite toliau, panele Stendiš, o dėl teismo nutarties pažeidimo išsiaiškinsime vėliau.

Džoana kreipiasi į mane:

– Kas nutiko, kai nuėjot į ligoninę?

Prisimenu akimirką, kai pamačiau Viltį, visą prismaigstytą laidų ir vamzdelių.

– Atsisėdau šalia ir ėmiau kalbėti. Širdies darbą registravęs aparatas ėmė pypsėti ir seselė pasakė, kad praneš gydytojui. Vos ji išėjo, Viltis atmerkė akis. – Vėl matau, kaip iškaito jos skruostai gydytojui ištraukus vamzdelį iš gerklės, girdžiu, kaip skambėjo jos balsas, tyliai, lyg lapų šlamėjimas. – Gydytojas liepė padaryti tyrimus. Ir viskas – jos širdis, inkstai – vėl veikė… ji netgi rankas pakėlė. Buvo… tiesiog nuostabu.

– Ar yra koks medicininis paaiškinimas?

– Prieštarauju! – sako Mecas. – Kada ji spėjo baigti mediciną?

– Atmesta.

– Gydytojas pasakė, kad retkarčiais šeimos narių buvimas šalia sąmonės netekusių ligonių veikia lyg katalizatorius, – atsakau. – Tačiau prisipažino, esą tik kartą yra matęs, kad taip staiga pagerėtų.

– Ir kada gi?

– Kai prisikėlė mano motina.

Džoana nusišypso.

– Ko gero, šeimos bruožas. Ar dar kas nors matė, kai dukra taip staiga atgijo?

– Taip. Buvo dar du gydytojai, šešios seselės. Dar mano motina ir paskirtoji globėja.

– Jie visi yra mano liudytojų sąraše, jūsų kilnybe, jei tik ponas Mecas norės su jais kalbėtis.

Bet man Džoana buvo paaiškinus, kodėl Kolino advokatas nenorės. Jam neišeitų į naudą, jei aštuoni žmonės patvirtintų matę stebuklą.

– Marija, šioje teismo salėje apie jus buvo pasakyta keletas dalykų, norėtume apie tai išgirsti ir jūsų nuomonę. Prieš septynerius metus jūs buvote pasiųsta gydytis. Gal galite apie tai papasakoti?

Džoana buvo pamokiusi mane, ką sakyti. Repetavome tuos klausimus iki pat saulėtekio. Žinau, ką turiu sakyti ir ką ji nori įrodyti teisėjui. Ir esu pasiruošusi viskam – tik ne jausmui, kuris apima pasakojant šią istoriją miniai žmonių.

– Labai mylėjau savo vyrą, – pradedu kalbėti, kaip buvo repetuota. – Ir aptikau jį lovoje su kita moterimi. Buvo sudaužyta mano širdis, bet Kolinas nutarė, kad gydyti reikėtų protą.

Kiek pasisuku, kad žiūrėčiau tiesiai į jį.

– Supratau, kad Kolinui manęs nereikia. Labai nusiminiau, nes maniau, kad negaliu be jo gyventi. Ir nenorėjau. – Giliai įkvepiu ir iškvepiu. – Kai apima depresija, nelabai kreipi dėmesį į supantį pasaulį. Nieko nenori matyti. Norisi kai ką pasakyti – kai ką tikra, iš pačios širdies, bet žodžiai dega taip giliai krūtinėje, kad sunku juos ištraukti į paviršių. – Atsipalaiduoju. – Nemanau, kad taip elgdamasis Kolinas buvo koks tironas. Ko gero, jis buvo išsigandęs. Bet norėjau, kad pirma būtų su manim pasikalbėjęs. Gal ir nebūčiau pajėgusi pasakyti tai, ką jaučiau, bet bent būčiau žinojusi, kad jis stengiasi išklausyti. O paskui staiga atsidūriau Grinheivene, tada jau laukiausi. Nebuvau šito sakiusi Kolinui, tai buvo mano paslaptis. – Pažvelgiu į teisėją. – Tikriausiai jūs nesuprasit, kaip jautiesi vietoje, kur priklausai visiems. Kiti nutaria, ką tau valgyti ir gerti, kada gultis ir keltis, bado tave adatomis ir verčia sėdėti terapijos seansuose. Jie valdė mano kūną ir protą, bet aš turėjau kūdikį. Žinoma, netrukus nėštumą parodė kraujo tyrimai ir daktarai pasakė, kad vaistus vis tiek būtina vartoti. Jie tvirtino, kad kūdikiui neišeis į gera, jei nusižudysiu jo nepagimdžiusi. Taigi leidausi prikemšama vaistų, kol ėmė neberūpėti jokie pavojai kūdikiui. Kol jau niekas neberūpėjo.

Kai išėjau iš Grinheiveno, apėmė siaubas, ką padariau vaikeliui mėgindama pati išsigelbėti, todėl ir sudariau sandorį – nieko tokio, jei nepavyks būti tobula žmona, svarbu, kad pavyktų tapti gera motina.

Džoana pagauna mano žvilgsnį.

– Ir tapote gera motina?

Žinau, ką privalau atsakyti: Taip, stengiausi iš visų jėgų. Mudvi tai prajuokino, nes skambėjo kaip koks šūkis, bet nė viena nieko geriau nesugalvojome. Bet dabar, kai jau esu čia, suprantu, kad negaliu išspausti tų žodžių. Pasikuičiu giliau ir išplaukia vienintelis dalykas – tiesa.

– Ne, – sušnibždu.

– Ką?

Suku akis nuo pikto Džoanos veido.

– Pasakiau – ne. Kai gimė Viltis, dažnai eidavau į vaikų žaidimo aikšteles ir stebėdavau kitas motinas. Jos taip lengvai tvarkydavosi: su buteliukais, vaikštynėmis ir kūdikiais. O aš, išleisdama dukrą į mokyklą, pamiršdavau įdėti priešpiečių. Arba išmesdavau lauk prikeverzotą popierėlį, o paaiškėdavo, kad tai atvirukas su Valentino diena. Gal ir kitoms motinoms pasitaikydavo klaidų, bet aš vis tiek jausdavausi susimovusi.

Tylus Džoanos klausimas nutraukia mane:

– Kodėl jums taip svarbu būti tobulai?

Sakoma, yra akimirkų, perskeliančių gyvenimą lyg riešutą ir taip pakeičiančių požiūrį, kad jau niekada nebežvelgsite į daiktus įprastu žvilgsniu. Atsakymui sukantis ant liežuvio galo, suvokiu, kad tai nujaučiau, bet niekada neįsileisdavau į galvą.

– Nes žinau, ką reiškia būti ne itin gerai, – švelniai sakau. – Dėl to praradau Koliną ir daugiau nebenoriu nieko panašaus patirti. – Suneriu ant kelių pirštus. – Suprantat, jei būčiau pati geriausia motina, Viltis niekada nenorėtų manęs palikti.

Jausdama, kad reikia mane ištraukti iš šitos painiavos ir ištraukti greitai, Džoana meta gelbėjimo ratą.

– Ar galite mums papasakoti, kas nutiko rugpjūčio dešimtosios popietę?

– Svečiavausi su Viltimi pas motiną, – dėkinga vėl klimstu į detales. – Ketinome važiuoti į baleto pamoką, bet Viltis prisiminė nepasiėmusi triko. Taigi pasukom namo ir įvažoje pamatėm Kolino automobilį. Jis kaip tik turėjo grįžti iš kelionės verslo reikalais, mudvi užėjom pasisveikinti. Viltis pirma užbėgo laiptais ir rado Koliną kambaryje besiruošiantį maudytis. Įėjau pasakyti Vilčiai, kad greičiau ieškotų savo triko, o tada atsidarė vonios kambario durys ir… išėjo rankšluosčiu susisupusi Džesika.

– Ką pasakė Kolinas?

– Jis išbėgo paskui Viltį. Vėliau man prisipažino, kad su Džesika susitikinėja jau keli mėnesiai.

– O kas buvo paskui?

– Jis išėjo. Aš paskambinau motinai. Jaučiausi siaubingai, viskas krito iš rankų, bet šįkart buvau ne viena. Žinojau, kad mama pasirūpins Viltimi, kol susiimsiu.

– Nors ir labai nusiminėte, vis dėlto pajėgėte galvoti ir apie Viltį?

– Taip. – Šypteliu.

– Ką dar darėte Kolinui išėjus?

– Na, pasikalbėjau su daktaru Johansenu. Sutarėm, kad reikia vėl vartoti prozaką.

– Supratau, – atsako Džoana. – Ar vaistai padėjo suvaldyti jausmus?

– Taip. Jie man labai padėjo.

– Kaip į visą šį sąmyšį reagavo Viltis?

– Užsidarė. Nenorėjo kalbėtis. O paskui staiga susigalvojo nematomą draugą. Pradėjau vedžioti ją pas daktarę Keler.

– Ar tas nematomas draugas kėlė jums nerimą?

– Taip. Tai buvo ne šiaip žaidimų draugas. Staiga Viltis ėmė keistai kalbėti. Cituodavo Bibliją. Paminėjo paslaptį iš mano vaikystės, apie kurią niekam nebuvau užsiminusi. O tada – kad ir kaip kvailai skambėtų – prikėlė iš mirusiųjų mano motiną.

Mecas prie ieškovo stalo kosteli.

– O paskui?

– Vietos laikraščiuose pasirodė keli straipsniai, – atsakau. – Lyg iš dangaus nukrito Ijenas Flečeris su gal dešimčia laikraštininkų ir dar kažkokia sekta. O kai Viltis išgydė AIDS sergantį kūdikį, atvyko dar daugiau žurnalistų ir dar daugiau žmonių, norinčių paliesti Viltį ar pasimelsti su ja.

– Kaip tada jautėtės?

– Siaubingai, – tučtuojau atsakau. – Vilčiai tik septyneri. Ji nė į kiemą negalėjo išeiti, kad kas neprikibtų. Mokykloje ją ėmė erzinti, todėl pasiėmiau ją iš ten ir pradėjau mokyti namie.

– Marija, ar jūs kaip nors skatinote Vilties haliucinacijas apie Dievą?

– Aš? Mudviejų su Kolinu santuoka buvo mišri, mudu skirtingų tikėjimų. Net Biblijos neturime. Negalėjau jai pripūsti šių minčių, nesuprantu nė pusės tų dalykų, kurie jai nutiko.

– Ar kada esat užgavusi dukrą, kad imtų bėgti kraujas iš rankų ar šono.

– Ne. Nieku gyvu.

– Kaip manote, kas nutiktų Vilčiai, jei ji gyventų su Kolinu?

– Na, – lėtai tariu, – jis ją myli. Gal ir ne visada ji jam svarbiausia, bet myli ją. Ne dėl Kolino aš jaudinuosi… dėl Vilties. Jai reikės priprasti prie kito vaiko ir prie motinos, kuri jai svetima, be to, manau, dabar ne laikas vėl versti visą jos pasaulį aukštyn kojomis. – Žvilgtelėjusi į Koliną suraukiu antakius. – Viltis daro stebuklus. Atėmę ją iš manęs šito nepakeisite. Nieko nepakeisite – kad ir kur ji gyventų, aplink būriuosis žmonės, trokšdami gauti jos bent trupinėlį.

Jaučiu į save įsmeigtas dukters akis, lyg išėjus laukan pakaušį kaitintų saulė.

– Negaliu jums pasakyti, kodėl Viltis tokia, – tyliai sakau. – Bet ji tokia. Kaip negaliu jums pasakyti, kodėl ji turi gyventi su manim. Bet taip turi būti.

Mecas tokią taktiką vadina „gyvate džiunglėse“. Tokią liudytoją kaip Marija galima sudoroti dviem būdais – prieiti ir apipilti klausimais, tikintis, kad ji susipainios, arba apsimesti geručiu, klausinėti maloniai, o paskui, kai ji nesitikės, smogti iš visų jėgų. Svarbiausia, kad Marija suabejotų savim. Ji pati pripažįsta turinti Achilo kulną.

– Tikriausiai jums jau nusibodo kalbėti apie depresiją, užklupusią prieš septynerius metus.

Marija mandagiai šypteli.

– Ko gero.

– Ar tuomet pirmą kartą gyvenime taip sunkiai susirgot?

– Taip.

Jo balsas kupinas užuojautos.

– Bet ir paskui jus gana dažnai apimdavo depresija?

– Ne.

– Betgi jūs vartojot vaistus, – priekaištauja Mecas, lyg būtų išgirdęs neteisingą atsakymą.

Ji sutrikusi žiūri į jį ir jis širdyje šypteli.

– Na, taip. Matyt, jie mane ir apsaugojo.

– Kokius vaistus vartojot?

– Prozaką.

– Ar jis buvo prirašytas nuotaikos svyravimams palengvinti?

– Man nebūna nuotaikų kaitos. Sergu depresija.

– Ar pamenate naktį, kai mėginot nusižudyti?

– Nelabai. Grinheivene man paaiškino, kad tai tikriausiai amnezija.

– Ar šiuo metu jums liūdna?

– Ne.

– Bet tikriausiai būtų, jei negertumėt vaistų.

– Nežinau, – ginasi Marija.

– O aš skaičiau apie atvejus, kai prozaką vartoję žmonės pašėldavo. Išsikraustydavo iš proto, žudydavosi. Ar nebijot, kad taip nutiks ir jums?

– Ne, – atsako Marija, kiek nervingai žvilgtelėjusi į Džoaną.

– Ar nepamenate, kad vartodama prozaką būtumėte kada šėlusi?

– Ne.

– Ir nieko nesužalojote jį vartodama?

– Ne.

– Ir nepasitaikydavo jokių audringų atvejų?

– Ne.

Mecas kilsteli antakius.

– Ne? Tai laikote save tvirta asmenybe?

Marija ryžtingai linkteli.

– Taip.

Mecas nueina prie ieškovo stalelio ir paima nedidelę vaizdajuostę.

– Norėčiau pateikti teismui šį įrašą.

Džoana akimirksniu šoka iš vietos ir eina prie teisėjo.

– Negalit jam leisti, jūsų kilnybe. Nieko apie šį įrodymą nesu girdėjusi. Turiu teisę susipažinti.

– Jūsų kilnybe, – prieštarauja Mecas, – panelė Stendiš per savo apklausą užsiminė, esą kokia emociškai stabili yra ponia Vait vartodama prozaką.

Teisėjas Rotbotamas paima iš Meco rankų įrašą.

– Peržiūrėsiu kabinete ir nutarsiu. Padarykim trumpą pertrauką.

Advokatai grįžta į savo vietas. Ant liudytojo kėdės sėdi suakmenėjusi Marija, nelabai suprasdama, kas čia vyksta, kol galų gale Džoana susigaudo, kad jai reikia pagalbos, ir prieina padėti nulipti.

– Kas toje juostoje, Marija? – klausia Džoana, kai abi susėdam prie atsakovės staliuko.

– Nežinau. Tikrai nežinau. – Ir nors visiems atrodo, kad teismo salėje vėsoka, man tarp krūtų ir nugara ritasi prakaito lašiukai.

Pro šonines duris įeina teisėjas, įsitaiso savo vietoje ir paprašo manęs grįžti ant liudytojų pakylos. Akies krašteliu matau teismo darbuotoją įritinant televizorių ant ratukų.

– Šūdas, – murma Džoana.

– Leidžiu pateikti šį įrašą kaip įrodymą, – paskelbia Rotbotamas.

Mecas atlieka visus formalumus, paskui sako:

– Ponia Vait, ketinu jums parodyti šį įrašą.

Kai jis paspaudžia mygtuką, prikandu lūpą. Ekrane aš šoku tiesiai ant kameros, kol vaizdas išskysta. Šaukiu taip garsiai, kad nė žodžių neįmanoma išskirti, o po akimirkos pasirodo mano ranka aiškiai užsimojusi trenkti operatoriui.

Kamera susvyruoja, švysteli spalvų margumynas, trumpam išnyra kamputyje susigūžusi Viltis ir mano motina ligoninės marškiniais, dar Ijenas su prodiuseriu.

Tai įrašas iš ligoninės, medžiaga, kurios Ijenas žadėjo niekam neduoti.

Jis ir vėl man pamelavo. Atsisuku į salę ir dairausi, kol pamatau jį, – sėdi toks pat tiesus ir išbalęs, ir aš turbūt taip atrodau.

Tas įrašas Meco rankose galėjo atsidurti tik per Ijeną. O pasižiūrėjus į jį atrodo, kad pamatęs jį teisme nustebo visai kaip aš.

Nespėjus šito apsvarstyti, Mecas jau klausia:

– Ponia Vait, ar pamenate šį įvykį?

– Taip.

– Gal galite mums papasakoti, kada tai filmuota?

– Mano motinai atsigavus buvo daromi širdies tyrimai. Ponui Flečeriui buvo leista juos filmuoti.

– Ir kas nutiko?

– Jis buvo pažadėjęs nefilmuoti mano dukters. O kai atsuko kamerą, aš tiesiog… sureagavau.

– Jūs tiesiog… sureagavote? Mmm. Ir dažnai jūs taip sureaguojate?

– Mėginau apsaugoti Viltį ir…

– Taip ar ne, ponia Vait?

– Ne. – Sunkiai nuryju seiles. – Prieš ką nors darydama dešimt kartų apgalvoju.

Mecas pereina salę.

– Kaip manot, ar šis įrašas parodo jus kaip emociškai tvirtą asmenybę?

Dvejoju, mėgindama kuo geriau parinkti žodžius.

– Nesididžiuoju šiuo protrūkiu, pone Mecai. Tačiau dažniausiai esu emociškai tvirta.

– Dažniausiai? O kaip visi kiti pykčio priepuoliai? Ar jiems prasiveržus žalojote dukrą?

– Aš savo dukters nežaloju. Ir niekada nežalojau.

– Ponia Vait, jūs save apibūdinote kaip tvirtą asmenybę, ir vis dėlto šis įrašas rodo visai ką kita. Taigi jūs mums sumelavote davusi priesaiką, taip?

– Ne…

– Liaukitės, ponia Vait, jūs…

– Prieštarauju! – šaukia Džoana.

– Palaikoma. Savo jūs jau pasiekėte, advokate.

Mecas man nusišypso.

– Tai sakote, kad niekad nesate kenkusi dukrai?

– Niekada.

– O dar esat protinga moteris. Klausėtės visko, kas čia buvo kalbama.

– Taip, klausiausi.

– Taigi jei sirgtumėt įgaliotojo Miunhauzeno sindromu ir apkaltinčiau jus, kad kenkiate dukrai, ką greičiausiai atsakytumėt?

Spoksau į jį, gerkle kyla blogumas.

– Kad to nepadariau.

– Ir meluotumėt – kaip melavot, kad esate emociškai tvirta. Kaip meluojate, kad ginate Viltį.

– Aš nemeluoju, pone Mecai, – sakau iš visų jėgų stengdamasi valdytis. – Nemeluoju. Aš saugojau Viltį. Tai ir matėte šioje juostoje – gal negrabiai, bet vis dėlto ją saugojau. Todėl paėmiau iš mokyklos, kai vaikai ėmė ją erzinti. Todėl ir išsivežiau slapta prieš prasidedant šiam teismui.

– Ak taip. Slapta išsivežėt. Pakalbėkim ir apie tai. Jūs dingote tą rytą, kai išvakarėse buvęs vyras pagrasino iškelsiąs bylą dėl vaiko gyvenamosios vietos, taip?

– Taip, bet…

– O paskui netikėtai sužinojot, kad puikiai suplanuotas pabėgimas nepavyko. Jus susekė Ijenas Flečeris. Mes jau įrodėme, kad ponas Flečeris ant šios pakylos toli gražu nebuvo sąžiningas, o dabar dar pamatėm ir jūsų suktybių įrodymą. Gal norėtumėte mums pasakyti tiesą – dėl permainos – apie tai, kas nutiko Kanzas Sityje?

Kas nutiko Kanzas Sityje?

Ijenas suvokia, kad dabar Marija turi progą jam atkeršyti. Pirma, incidentas su Makmanusu, paskui – vaizdo įrašas. Nors su pastaruoju jis niekaip nesusijęs, šią akimirką Marijos širdies tai nesuminkštins. Be to, lengviausias būdas įrodyti savo patikimumą – pateikti įrodymą, kad Viltis iš tiesų gali gydyti. Įrodymą, susijusį su paties Ijeno broliu.

Akis už akį. Ijenas jau beveik juokiasi. Tikras pokštas – galų gale ir jį pasiekė biblinis teisingumas. Jis paviešino Marijos asmeninį gyvenimą, dabar ji gali paviešinti jo paslaptį.

Ijenas įsikimba į medinius turėklus ir pasiruošia teismo dienai.

Kas nutiko Kanzas Sityje?

Tiesiai priešais mane stovi Malkolmas Mecas. Jam iš dešinės Džoana visaip stengiasi atkreipti mano dėmesį, kad neleptelėčiau kokios kvailystės. Bet aš tematau Ijeną – teismo salės viduryje, tarp veidų jūros.

Prisimenu daktarą Ficdžeraldą ir jo liudijimą. Mintyse šmėkšteli, kaip Džoana įžengia į savo kontorą ir randa Ijeną, pasiruošusį dirbti advokatės padėjėju. Regiu, kaip atrodė Ijeno veidas, kai Makmanusas ėjo prie pakylos liudytojams ir kai buvo paleistas tasai vaizdo įrašas.

Jis netobulas. Netobula ir aš.

Žiūriu į Ijeną ir spėlioju, ar jis žino, ką aš mąstau. Paskui atsisuku į Malkolmą Mecą.

– Visiškai nieko, – atsakau.

Kalė meluoja. Iš akių matyti, kad meluoja. Mecas galėtų laiduoti visomis savo santaupomis, jog Flečerio kelionė į Kanzas Sitį galėtų įrodyti, kad visas šis aplinkui Viltį sukeltas sąmyšis: stebuklingos haliucinacijos ir fizinės traumos, – ne kas kita, tik Marijos rankų darbas. Flečeris tyli, nes nenori atskleisti savo geriausios istorijos, o Marija tyli, nes nenori griauti patikimos mamytės mito. O jis pats nieko negali padaryti, nebent dar kartą apkaltinti abu melagingai liudijus.

Netrukus jis susitvardo.

– Juk mylit savo dukrą, tiesa?

– Taip.

– Ar dėl jos padarytumėt viską?

– Taip.

– Ar paaukotumėt dėl jos gyvybę?

Jis kone mato, kaip ji ligoninėje žiūri į Viltį.

– Paaukočiau.

– Ar atsisakytumėt globos?

Marija sutrinka.

– Nesupratau.

– Norėjau pasakyti štai ką, ponia Vait, jeigu jums keletas ekspertų įrodytų, kad Kolinas sugebėtų geriau pasirūpinti Viltimi, ar ją paleistumėt?

Marija suraukusi antakius žiūri į Koliną. Po akimirkos vėl atsisuka į advokatą.

– Taip.

– Daugiau klausimų neturiu.

Įsiutusi Džoana pareikalauja papildomos apklausos.

– Marija, – sako ji, – pirmiausia noriu paklausti apie tą įrašą. Gal mums papasakosit, kas tąkart nutiko prieš filmuojant?

– Ijenas Flečeris prisiekė, kad nefilmuos Vilties. Tik su šia sąlyga leidau jam filmuoti mamos veloergometrijos tyrimą. Bet vos tik akimirką nusisukau, Flečeris liepė operatoriui įtraukti ją į kadrą. Tada ir šokau tarp jos ir objektyvo.

– Ką jūs tą akimirką galvojot?

– Kad neleisiu jam filmuoti Vilties. Nenorėjau dar daugiau žiniasklaidos dėmesio. Ji tėra mergaitė ir reikėtų jai leisti gyventi kaip mažai mergaitei.

– Kaip manot, ar tuo metu buvot praradusi pusiausvyrą?

– Ne. Buvau tvirta kaip uola. Visomis jėgomis siekiau apsaugoti Viltį.

– Dėkoju, – sako Džoana. – O dabar norėčiau, kad apsvarstytumėm paskutinį pono Meco klausimą. Pagal jo scenarijų Viltį reikėtų perkelti į kitą aplinką. Jai tektų gyventi su moterimi, kurią užklupo kompromituojančiomis aplinkybėmis su tėvu. Netrukus atsiras mažas broliukas ar sesutė. Ji pateks į svetimus namus. Negana to, visa publika iš jūsų pievelės persikraustys per visą miestelį ir įsitaisys priešais jos naujuosius namus. Aš tiksliai nupasakojau?

– Taip, – atsako Marija.

– Gerai. O dabar pasakykit, ar per šį teismą Kolinas mėgino jus įtikinti, kad jis geriau pasirūpintų Viltimi?

– Ne, – sutrikusi atsako Marija.

– Ar daktaras Orlicas, teismo paskirtasis psichiatras, mėgino jus įtikinti, kad Kolinas sugebės geriau pasirūpinti Viltimi?

– Ne, – kiek garsiau atsako ji.

– Ar daktarė Desantis, ieškovo psichiatrė, įtikinėjo jus, kad Kolinas sugebės geriau pasirūpinti Viltimi?

– Ne.

– O Alenas Makmanusas?

– Ne.

– Ponas Flečeris?

– Ne.

– O daktaras Birčas? Ar jis įtikinėjo jus, kad Kolinas mokės geriau pasirūpinti Viltimi?

Marija šypteli ir prisitraukia mikrofoną arčiau.

– Ne. Neįtikinėjo.

Kai Džoana baigia, teisėjas paskelbia pertraukėlę. Einu į mažą mums su Džoana skirtą posėdžių salytę, po kelių minučių atsidaro durys ir įžengia Ijenas Flečeris.

– Džoana pasakė, kad būsi čia, – tyliai sako jis.

– Aš jos prašiau.

Atrodo, jis nežino, kaip elgtis.

– Ačiū, kad suradai daktarą Ficdžeraldą.

Ijenas gūžteli pečiais.

– Lyg ir buvau tau skolingas.

– Tu man nieko neskolingas.

Atstūmusi kėdę nuo stalo atsistoju ir prieinu arčiau. Jis stovi susibrukęs rankas giliai į kišenes, lyg bijotų mane paliesti.

– Galbūt ir aš turėčiau padėkoti, – murma, – už tai, ko nepasakei.

Papurtau galvą. Kartais žodžių nereikia. Tarp mūsų tyvuliuoja didžiulė lyg vandenynas tyla, bet aš ją perplaukiu ir apkabinu jį.

Jo rankos apglėbia mane, iškvepiamas kvapas paliečia sprandą. Jis liks su manim. Šią akimirką to ir užtenka.

– Marija, – šnabžda jis, – tu galėtum tapti mano religija.

Teisėjas kviečia ant pakylos paskirtąją globėją.

– Mes su advokatais perskaitėm jūsų ataskaitą. Ar norėtumėt dar ką nors pridurti?

Kenzė gyvai linkteli.

– Norėčiau. Noriu pranešti teismui, kad tai aš leidau Marijai Vait ateiti į ligoninę sekmadienį, antrą valandą nakties.

Prie ieškovo stalo sėdinčiam Mecui nukąra žandikaulis. Džoana žiūri į kelius. Teisėjas paprašo Kenzę pasiaiškinti.

– Jūsų kilnybe, suprantu, kad galite apkaltinti mane nepagarba teismui ir įkišti į kalėjimą. Bet norėčiau, kad pirmiau mane išklausytumėt, nes, dirbdama prie šios bylos, labai prisirišau prie mergaitės ir nenorėčiau, kad būtų padaryta klaida.

Teisėjas atsargiai linkteli.

– Kalbėkit.

– Kaip žinot, aš parašiau ataskaitą. Susitikau su daugybe žmonių ir susidariau nuomonę, kad jei vaiko gyvybei gresia pavojus, tai visų geriausia būtų perkelti ją į kitą aplinką. Taigi dokumente, kurį laikote rankose, rekomendavau, kad vaikui būtų geriau gyventi pas tėvą.

Mecas išsišiepia ir paploja savo klientui per petį.

– Tačiau, – kalba toliau Kenzė, – apsigalvojau, kai daktaras pasakė poniai Epštein, kad Viltis gali mirti. Pamaniau, kad JAV teisinė sistema negali uždrausti motinai atsisveikinti su mirštančiu vaiku. Todėl paskambinau poniai Vait ir paprašiau ateiti į ligoninę. Jūsų kilnybe, pamaniau, kad pasielgiau padoriai, ir nieko daugiau… ir kad mano ataskaitai tai jokios įtakos neturės. Bet tada šis tas atsitiko. – Kenzė papurto galvą. – O kad galėčiau tai paaiškinti, tikrai. Težinau tiek, kad savo akimis mačiau, kaip sąmonės netekusi ir visiškai išsekusi mergaitė atsigavo iškart, vos šalia atsisėdo motina. – Ji padvejoja. – Jūsų kilnybe, teisme ne vieta dalytis prisiminimais, bet norėčiau papasakoti istoriją, turėjusią įtakos mano sprendimui. Mano prosenelė su proseneliu išgyveno santuokoje šešiasdešimt dvejus metus. Ir kai prosenelis mirė nuo širdies smūgio, prosenelė – iki tol buvusi puikios sveikatos – po dviejų dienų iškeliavo Anapilin. Mūsų šeimoje visada būdavo kalbama, kad ji mirė iš širdgėlos. Gal tai nėra mediciniškai tikslus terminas… kita vertus, gydytojai daugiausia dėmesio skiria žmogaus kūnui, o ne jausmams. Ir jeigu įmanoma mirti iš sielvarto, teisėjau Rotbotamai, kodėl gi nebūtų galima pagyti iš laimės? – Kenzė palinksta priekin. – Jūsų kilnybe, prieš dešimt metų mečiau advokatės karjerą ir tapau paskirtąja globėja, todėl mąstau teisiniais terminais. Mėginau juos pritaikyti ir šioje byloje, bet nieko neišėjo. Vieni man aiškina apie vizijas, verkiančias statulas ir Kristaus kančią, o kiti – apie religines apgavystes. Girdėjau apie žmones, sirgusius nepagydomomis ligomis ir visiškai pasveikusius, kai lifte atsitiktinai palietė Viltį Vait. Pastaruoju metu mačiau daug nepaaiškinamų dalykų, bet nė vienas iš jų nerodo, kad Marija Vait kenktų dukrai. Tiesą pasakius, manau, ji mergaitę išgelbėjo. Ir mergaitei tikrai neišeitų į gera, jei ją staiga atplėštume nuo motinos. – Ji atsikosi. – Atleiskite, teisėjau. Bet primygtinai patariu nekreipti dėmesio į mano ataskaitą.

Teismo salė sutrikusi suūžia. Malkolmas Mecas kažką piktai šnabžda Kolinui. Teisėjas pasitrina rankomis veidą.

– Jūsų kilnybe, – stodamasis sako Mecas, – norėčiau pasakyti baigiamąjį žodį.

– Galvą guldau, kad norėtumėt. – Teisėjas Rotbotamas atsidūsta. – Bet žinot ką, visa bėda, kad norėčiau išgirsti visai ne jūsų nuomonę. Jau išklausiau ir jus, ir panelę Stendiš, ir panelę Kenzę van der Hoven ir nebežinau, kuo tikėti. Man reikėtų priešpiečių pertraukos – ir norėčiau per ją pabendrauti su Viltimi.

Marija atsisuka į dukterį. Vilties akys plačios, ji sutrikusi.

– Ką pasakytumėt? – klausia teisėjas Rotbotamas. Jis pakyla iš savo krėslo ir eina prie pertvaros. – Ar norėtum papietauti su manim, Viltie?

Viltis žvilgteli į motiną, toji slapčiomis linkteli. Teisėjas ištiesia ranką. Viltis paduoda savąją ir išeina kartu su juo iš teismo salės.

Jo krėslas puikus. Sukasi dar greičiau nei tas, kur tėčio darbe. O dar jai patinka muzika. Nužvelgia galybę kompaktinių plokštelių lentynoje.

– O Disnėjaus ką nors turi?

Teisėjas Rotbotamas ištraukia plokštelę ir kabinetą užlieja Brodvėjuje statyto „Liūto karaliaus“ melodija. Kai jis nusimeta mantiją, Viltis net išsižioja.

– Na, kas? – klausia jis.

Ji nudelbia akis, skruostai kaista, lyg būtų sugauta vagiant pyragaitį prieš pietus.

– Nežinojau, kad po šituo dar vilki kitus drabužius.

Tai išgirdęs teisėjas juokiasi.

– Kiek prisimenu, visada vilkiu. – Jis atsisėda priešais ją. – Džiaugiuosi, kad pasveikai.

Ji knapteli į didžiulį sumuštinį su kalakutiena, padėtą jai ant didelio stalo.

– Aš irgi.

Jis prisitraukia kėdę arčiau.

– Viltie, su kuo tu norėtum gyventi?

– Noriu, kad jie gyventų kartu, – atsako ji. – Bet taip jau niekada nebus, tiesa?

– Nebus. – Teisėjas Rotbotamas žiūri į ją. – Ar su tavim iš tiesų kalbasi Dievas?

– Aha.

– Ar žinai, kad dėl to tavim domisi daugybė žmonių?

– Taip.

Teisėjas dvejoja.

– Iš kur man žinoti, kad sakai tiesą?

Viltis kilsteli galvą.

– O teisme, kaip jūs atskiriate?

– Na, žmonės turi prisiekti. Biblija.

– Tai jeigu aš meluočiau… ar priesaika nebūtų tik žodžiai virš kokios nors knygos?

Teisėjas šypsosi. Va tau ir neįsileisti Dievo į teismo salę, Jis jau čia.

Tačiau Vilties Dievas, pasak žiniasklaidos, yra Ji.

– Žmonės visada įsivaizdavo Dievą kaip vyrą, – sako jis.

– O man mokytoja pirmoje klasėje pasakojo, kad anksčiau žmonės tikėjo visokiomis nesąmonėmis, nes nežinojo tiesos. Kad negalima maudytis, nes dar susirgsi. O paskui kažkas pro mikroskopą pamatė mikrobus ir visi pakeitė nuomonę. Galima labai tikėti, – sako Viltis, – bet klysti.

Teisėjas spokso į Viltį ir galvoja, ar tik ši mergaitė išties nebus pranašė.

Teisėjas Rotbotamas paslenka akinius ant nosies galiuko ir pro jų viršų nužvelgia ieškovą, atsakovę ir pilną žurnalistų salę.

– Prieš keletą dienų jums sakiau, kad teisme yra tik vienas Dievas – teisėjas. Viena jauna panelė man priminė, kad ne visai taip. – Jis kilsteli Bibliją. – Kaip labai iškalbingai liudydamas mums paaiškino ponas Flečeris, kad ir kokie būtų skirtingi visų mūsų religiniai įsitikinimai, mes vis dar laikomės papročių. Bet ne apie juos dabar ketinu su jumis kalbėtis. Ketinu kalbėti apie Viltį Vait. Tai susijusios temos, ne atskiros. Kiek suprantu, mes čia iškėlėme du klausimus: Ar Dievas bendrauja su Viltimi Vait? Ir ar Marija Vait kenkia savo dukrai?

Jis atsilošia, suneria rankas ant pilvo.

– Pradėsiu nuo antro klausimo. Suprantu, kodėl sunerimo Vilties tėvas. Sunerimčiau ir aš. Iš pono Meco ir krūvos jo ekspertų išgirdau neįtikėtinų dalykų, išgirdau jų ir iš panelės Stendiš bei jos ekspertų, visko prisiklausiau netgi iš paskirtosios Vilčiai globėjos. Bet netikiu, kad Marija tyčiomis ar netyčiomis galėtų kenkti dukrai.

Salės dešinėje kažkas aikteli, o teisėjas atsikrenkščia.

– O dabar… pirmas klausimas. Į šią salę visi susirinko – ir aš taip pat – klausdami savęs, ar toji mergytė iš tiesų stebukladarė. Bet šio teismo tikslas nėra klausinėti, ar Vilties regėjimai ir žaizdos kilę iš dieviško šaltinio. Mums nederėtų klausinėti, ar ji žydaitė, krikščionė, ar musulmonė, ar ji Mesijas, ar Antikristas. Nereikėtų klausinėti, ką tokio svarbaus Dievas norėtų pasakyti septynmetei. O štai ko šis teismas turėtų paklausti ir ką atsakyti – kas klausėsi, kai ši septynmetė norėjo pasakyti šį tą svarbaus?

Teisėjas Rotbotamas užverčia priešais gulintį segtuvą.

– Remdamasis visais girdėtais liudijimais, susidariau nuomonę, kad Marija Vait jos klausėsi labai atidžiai.

AŠTUONIOLIKTAS SKYRIUS

Nes kur tavo lobis, ten ir tavo širdis.

Mt 6, 21

1999 metų gruodžio 6-osios ankstyvas vakaras

– Ir kuo jūs mane laikot, – sako Ijenas, – kad nurodinėčiau jums, ką galvoti, o ko ne?

Skambus jo balsas kyla iki pat miestelio rotušės skliautų ir gegnių, sudrebina seną paukščio lizdą, kuris čia kėpso taip seniai, kad niekas nė nepamena, kada atsirado. Priešais paskubom sukaltą pakylą siuva du operatoriai. Scenos pakraščiuose, kur lapkričio mėnesį paprastai statomos balsavimo būdelės, mirguliuoja prožektorių šviesos ir blykstės. O priešais stumdosi ir grūdasi gal du šimtai televizijų ir laikraščių atstovų.

Niu Kanaane tik rotušės salėje ir galėjo sutilpti greitosiomis surengta Ijeno spaudos konferencija. Apie ją tik prieš dvi valandas buvo pranešta teismo rūmų koridoriuje, bet norintieji patekti netelpa. Žiniasklaida nori išgirsti, ką pasakys Ijenas Flečeris dabar, kai mergaitei paskirta gyventi pas Mariją.

Ijenas šypsosi.

– Na, ir ko jūs čia susirinkot? Kodėl mano nuomonė tokia jau svarbi?

Žurnalistas iš galo surinka:

– Nes vaišini nemokama kava.

Visi nusijuokia, netgi Ijenas.

– Gal. – Jis perveda minią žvilgsniu. – Jau daug metų siekiu šlovės smerkdamas Dievą ir visus, kurie jį tiki. Mėginu patraukti žmones į savo pusę. Žinau, ką norėtumėt išgirsti iš mano lūpų apie Viltį Vait, bet teks jus nuvilti. Nuo liudytojo pakylos aš nemelavau ponui Mecui – Kanzas Sityje nieko nebuvo. Neketinu tvirtinti, kad toji mergaitė nešiojasi Dievą kelnių kišenėje. Tik noriu pasakyti, kad tai nei mano reikalas, nei jūsų. – Jis paspyruokliuoja ant kulnų. – Nieko sau, ką? Sukūręs visą ateizmo imperiją, duodančią man naudos, aš jums tvirtinu, kad tikėjimas yra kiekvieno asmeninis reikalas? Jau matau, kaip jūs purtot galvas ir sakot, kad žurnalistai gali visur kaišioti savo nosis – bet tai netiesa. Visi žurnalistai žino, kad faktai ir nuomonės – skirtingi dalykai. O religija, kad ir kaip ji kai ką erzintų, yra ne vien tai, kuo žmonės tiki – tai yra tikėjimo aktas. Kaip aš turiu teisę čia atėjęs sakyti, kad Dievo nėra, taip ir Viltis Vait turi teisę pro savo miegamojo langą šaukti, kad Dievas yra ir Jis gyvas. Mano nuomonė prieš jos nuomonę. Bet šioje painiavoje niekur nerasime rimtų, patikimų argumentų. Tai kas tada teisus? Atsakymas būtų… nežinau. Ir man nerūpi. Mama man kartodavo, kad neįmanoma pakeisti nei religinių, nei politinių žmonių įsitikinimų, nors aš iš visų jėgų kovojau ir su vienais, ir su kitais. Bet žinot ką, vieną dieną man gali tekti apsigyventi popiežiaus kaimynystėje. Gal toje pačioje gatvėje kaip Viltis ar viešbutyje šalia Dalai Lamos kambario. Aš galėčiau vaikščioti nuo durų prie durų ir įtikinėti, kad turiu teisę gaišinti jiems laiką. Atleiskit, pasitaisau – tai anksčiau aš gaišindavau kitiems laiką. Mes neprivalome tikėti tuo, kuo tiki kiti… bet turime pripažinti jiems teisę tikėti.

Jis linkteli auditorijai.

– Taigi pažadėjau, kad visas būsiu jūsų ir neketinu laužyti pažado. Kas turi klausimų?

– Aha, Ijenai, – šūkteli žurnalistas iš savaitraščio Time, – pasakei puikią politiškai korektišką kalbą, bet kokių įrodymų turi, kad mergaitė daro stebuklus?

Ijenas suneria rankas.

– Spėju, Stiuartai, kad nori paklausti, ar Viltis iš tiesų gali gydyti.

Žurnalistas linkteli.

– Ką gi, mačiau kai ką, ko niekad gyvenime nesu regėjęs, ir nemanau, kad dar kada pamatysiu. Bet taip gali pasakyti ir žmogus, gyvas likęs po pasaulinio karo ar matęs Šiaurės pašvaistę, ar stebėjęs Siamo dvynių gimimą. Ir nė vienas iš šių dalykų nebus stebuklas.

– Tai ji išties mato Dievą?

Ijenas papurto galvą.

– Manau, visiems jums teks susidaryti savo nuomonę. Kai kuriems Viltis yra tikra. O kitiems – nė iš tolo. – Jis gūžteli pečiais įspūdingai baigdamas.

– Atrodo, lyg norėtum išsisukti, – sako žurnalistė iš priekinės eilės.

Ijenas nužvelgia ją.

– Labai blogai. Aš čia išsakau savo nuomonę. O jūs, iš visko sprendžiu, nenorite jos klausytis.

– Ar Pagan Productions bus nutraukta?

– Tikiuosi, ne, – atsako Ijenas. – Nors, ko gero, teks iš naujo suformuluoti svarbiausius mūsų tikslus.

– Ar jūs susitikinėjat su Marija Vait?

– Klausyk, Elena, – priekaištauja Ijenas Washington Post žurnalistei, – jeigu aš iš kailio neriuosi įtikinėdamas jus, kad tikėjimas Dievą – asmeninis reikalas, tai negi manai, kad imsiu čia pasakoti apie asmeninius santykius? – Jis peržvelgia minią ir galų gale pastebi jauną vyruką su CBS News beisbolo kepuraite. – Klausau.

– Pone Flečeri, jeigu liausitės įtikinėti žmones, kad Dievo nėra, ką toliau veiksit?

Jis išsišiepia.

– Tiesą pasakius, nežinau. Gal kas ieško darbuotojo?

– Leisk pavaišinti tave pietumis, – lepteliu nepagalvojusi, bet Džoana purto galvą.

– Manau, tikrai turėsi su kuo švęsti.

Ji be žodžių leidžia man palydėti ją iki automobilio, o mama nuveda į tualetą Viltį.

– Tu taip pat nusipelnei būti su mumis.

Džoana šypsosi.

– Man geriausia šventė – pilna putų vonia ir didžiulė taurė vyno.

– Ką gi, tada atsiųsiu vonios putų.

– Atsiųsk, – juokiasi ji.

Prieinam automobilį. Džoana numeta ant užpakalinės sėdynės lagaminėlį, paskui atsisuka ir suneria rankas.

– Žinai, čia dar ne pabaiga. Nė iš tolo.

– Manai, Kolinas paduos apeliaciją?

Ji papurto galvą prisimindama tūkstančius žmonių, kurie išgirdo apie Viltį ir norės prie jos priartėti.

– Ne apie Koliną kalbu, – atsako.

Vatikane kardinolas Šoras visą rytą tvarko savo stalą Šventosios tikėjimo doktrinos kongregacijos patalpose. Jis renka dokumentus į segtuvus, perduoda informaciją toliau, krauna į šūsnis ir atrenka. Kai kurias bylas trenkia į šiukšlių dėžę.

Vilties Vait bylą jis padeda ant didžiulės krūvos, prie toliau tirti skirtų bylų, su šiomis kongregacija dirba jau ilgus metus.

Grįžtu į teismo rūmus ieškoti Vilties ir motinos, ir staiga mane užklumpa Kolinas.

– Rija! – griebia už pečių, kol nespėjau skubėdama į jį atsitrenkti. – Ei.

Mane tuojau pat perlieja pergalės džiaugsmo banga, o paskui ją seka kaltė.

– Kolinai, – ramiai sakau.

– Aš, eee, norėjau atsisveikinti su Viltimi. Jeigu neprieštarausi.

Jis spokso į batų nosis ir tegaliu numanyti, kaip jam sunku. Galvoje šmėsteli – kur Džesika? Be jokio gailesčio pamanau, kad grįžęs namo jis glostys naujai žmonai pilvą ir tikėsis pakeisti Viltį kitu vaiku.

– Gerai. Bet pirma reikia ją rasti.

Nespėjus nė apsidairyti, Viltis išbėga iš už kampo, suknelė pasikėlusi, jos kraštas už kelnaičių. Pataisau suknelę ir nusišypsau, užkišu už ausies garbaną.

– Tėvelis nori atsisveikinti.

Jos veidelis subliūkšta.

– Visam laikui?

– Ne, – klaupdamasis sako Kolinas. – Girdėjai, ką sakė teisėjas. Lankysiu tave savaitgaliais. Kas antrą.

– Tai ne šį, bet dar kitą?

Jis priglaudžia savo kaktą prie jos.

– Taip, kitą.

O galėjau taip atsisveikinti aš. Kolinas galėjo vestis Viltį namo, o aš maldauti akimirkos jos dėmesio. Aš galėjau klūpoti ant kelio iš visų jėgų stengdamasi užgniaužti ašaras.

Niekaip nesuprantu, kaip vaikai gali pažinti mus geriau nei mes patys save, kaip įsigudrina prisiglausti, kai mums to labiausiai reikia, ar išblaškyti dėmesį, kai kyla pavojus per daug panirti į savo bėdas. Viltis paglosto tėčiui skruostą.

– Aš būsiu su tavim, – sako ji, kišdama ranką jam į marškinių kišenę. – Štai čia.

Ji palinksta, užsimerkia ir užspaudžia pažadą ant lūpų.

Malkolmas Mecas sėdi automobilyje prie savo kontoros Mančesteryje ir svarsto, ar nevertėtų kokią dieną pratūnoti namie. Žmonės jau bus girdėję. Gal patyliukais jį jau apkalba, negi jam dabar teliks spręsti ginčus dėl testamentų ir nekilnojamojo turto.

– Ką gi, šūdas, – sako jis savo atvaizdui veidrodyje. – Vis tiek anksčiau ar vėliau teks eiti vidun.

Jis lipa keistai tyliais laiptais, pasuka į tylų koridorių. Kai jis paprastai grįždavo – kad tave kur, visada, – gauja žurnalistų jau laukdavo jo šmaikščių komentarų, kaip lengva buvo laimėti. Prie lifto stovintis apsaugininkas nė nekriukteli, ir Mecui tai lyg pranašystė to, kas jo laukia ateityje.

– Pone Mecai, – sako priimamojo sekretorė, kai jis praveria dvivėres stiklines duris, – jums yra žinučių iš Newsweek, The New York Times ir nuo Barbaros Valters. – Tai išgirdęs jis kone stabteli. Negi jie kalbina ir nevykėlius?

– Ačiū. – Eidamas pro šalį linksi padėjėjams apsimesdamas neva susimąstęs. Jokio dėmesio neparodo sekretorei ir tuojau smunka į kampinį kabinetą lyg bėglys į saugų prieglobstį. Paskui užsirakina duris, niekada to nedarydavo. O tada užsimerkia ir padeda galvą ant stalo.

Ma nish-tah-naw ha-lie-law ha-zeh me-call ha-lay-los.

Kodėl ši naktis skiriasi nuo visų kitų šių metų naktų?

Mecas sumirksi. Žodžiai iš žydų Paschos apeigų. Žodžiai, kuriuos jis sakydavo būdamas Vilties metų, nes buvo jauniausias berniukas šeimoje. Žodžiai, kurių iki šios dienos nė neprisimindavo.

Drebėdamas lėtai atsistoja, atrakina kabineto duris ir atlapoja jas.

Mama juos pastebi pirmoji.

– Ir kodėl pamaniau, kad šitie pranyks?

Sustabdau automobilį prie keliuko. Viltis grįžo, ji sveika, tai nauja pradžia. Bet žiopliai, žurnalistai ir sektantai vis dar čia, jų net daugiau. Bet nėra policijos, niekas nepadės prasigauti pro juos saugiai. Stumiuosi po pėdą žvyruotu keliuku, o žmonės liečia Vilties langą ir tyliai bilsnoja.

– Sustok, – tyliai sako Viltis nuo užpakalinės sėdynės.

– Kas? Užgavo?

Kai automobilis sustoja, žmonės puola prie gaubto. Beldžia į priekinį stiklą. Drasko dažus mėgindami patekti vidun. Viltis sako:

– Aš eisiu.

Tai išgirdusi motina pasipriešina:

– Nemanau, panele. Tie meshuggenahs, ko gero, sutryps tave nė nespėję susigaudyti, ką daro.

Bet nei aš, nei motina nespėjam jos sustabdyti, Viltis atlapoja dureles ir puola į minią.

Mane apima siaubas. Nusiplėšiu saugos diržą ir šoku iš automobilio, kad apsaugočiau Viltį. Man dėl jos baisiau nei ligoninėje, nes tie žmonės nežinia ką gali padaryti. Jie nori ją pasičiupti.

– Viltie! – rėkiu, bet mano balsas skęsta minios triukšme. – Viltie!

Paskui minia prasiskiria ir padaro siaurą takelį iki pat mūsų namo durų. Viltis stovi pusiaukelėje.

– Matai? – pamoja man.

Jo siluetas nušviestas mėnesienos, o aplinkui mirga žvaigždės.

– Oho, – sakau, kai Ijenas įžengia. – Tu iš tiesų atėjai pro pagrindines duris.

– Ir iš tiesų užlipau laipteliais. Ir iš tiesų pastūmiau iš kelio gal dešimt žmonių. – Svetainėje jis apkabina mane per liemenį, mūsų kojos ir kaktos susiglaudžia. – Turbūt tu laiminga.

– Labai.

– Ar ji miega?

– Taip.

Paimu jam už rankos ir veduosi prie laiptų.

– Mačiau tavo spaudos konferenciją. Išsisukinėjai.

Ijenas juokiasi.

– Varge mano. Kai kurių žmonių papirkti neįmanoma.

Mūsų pirštai susipina.

– Tu… užsiminei, kad tarp mūsų kai kas yra.

– Tai jau. Juk tu pagaliau įsileidai mane pro duris.

– Tikrai, Ijenai, – švelniai sakau. – Ką dabar darysi?

Jis palinksta arčiau ir užuodžiu vis dar naktimi kvepiančią jo odą. Pabučiuoja man į skruostą.

– Būsiu su tavim.

Jaučiu, kad raustu.

– Ne to klausiau.

Ijeno lūpos slysta mano kaklu, pasiekia ausies kraštelį. Paskui atsitraukia ir žiūri, kol abu nurimstam.

– O kodėl ne to? – klausia ir šypsosi.

Mama galvoja, kad ji užmigo. Namas jau taisosi nakčiai lyg apkūni ponia, klostanti sijonus, aplink girdėti girgždesiai ir atodūsiai. Viltis atsisėda lovoje ir įjungia nedidelę naktinę lempelę ant spintutės. Pasikelia naktinukus ir priekabiai apsižiūri liesučius šonkaulius, visų vaivorykštės spalvų mėlynes nuo adatų dūrių ir siurbtukų. Paskui ištiesia vieną ranką arčiau prie lempos ir pačiupinėja nedidelį randą, kur andai buvo žaizda. Jos jau nėra, delniukas lygus ir rausvas.

– Dieve, – garsiai šnabžda ji.

Nieko.

Ji perveda žvilgsniu nuo palangės iki naktinės lempelės, paskui iki spintos.

– Dieve?

Viltis nusispiria antklodes, išlipa iš lovos ir stojasi keturpėsčia. Patikrina po lova, paskui sukaupia drąsą ir atidaro tamsią tamsią sieninę spintą. Girdėti tiktai jos pačios ritmingas kvėpavimas ir visame koridoriuje ūžiantis ventiliatorius prie tualeto. Dar mama su Ijenu, besikalbantys apačioje.

– Dieve? – dar kartą pamėgina ji.

Staiga tokia tikra, – visai kaip žino, kad po kelių valandų patekės saulė, – ji suvokia esanti vienui viena tarp šių sienų.

Jai šalta ir ji šiek tiek išsigandusi. Neria po antklodėmis ir taip garsiai dunksteli, kad mama tikrai turėtų ateiti pažiūrėti. Štai jau lipa laiptais, septintas laiptelis girgžteli, pasiekę kilimą žingsniai jau duslesni. Viltis palaukia, kol mama ateis arčiau prie miegamojo.

– Jie uždavė daug klausimų, – sako gana garsiai, kad žodžiai būtų išgirsti, neatplėšdama akių nuo siauručio šviesos ruoželio po durimis. – Betgi jie niekada nėra Tavęs matę. – Ji sulaiko kvapą. Akies krašteliu mato pavargusios mamos šypseną.

Besidaužančia širdimi, įsikibusi į šiltą antklodę, ji vis kalbasi su niekuo, kol vėl išgirsta mamos balsą apačioje ir supranta, kad jau niekas jos nesiklauso.

PADĖKA

Kai ieškojau medžiagos šiai knygai, pirmą kartą buvau išmesta lauk iš vieno žmogaus kabineto. Netrukus paaiškėjo, kad vien nekaltai prakalbusi apie Dievą užkabinau širšių lizdą. O paaiškėjus tikriesiems mano ketinimams, kilo tikrų tikriausias karas. Taigi už tai, kad priėmė mano mintis, nepaisydami savo tvirtų religinių įsitikinimų, norėčiau padėkoti šiems žmonėms: rabinams Linai Zerbarini, Hermanui F. Holbrookui, tėvui Ronaldui Saundersui, tėvui Andrew F. Kline’ui. Taip pat reiškiu pagarbą gydytojams terapeutams, konsultavusiems mane telefonu: daktarui Jamesui Umlasui ir daktarui Spenceriui Greenui. Dėkoju Nancy Veresan, taip pat Kim Keating, iš profesionalios patarėjos virtusiai neįkainojama pagalbininke. Tikiuosi, ji neatsisakys prisidėti ir prie kitos knygos. Širdinga padėka ir psichiatrijos profesionalams, padėjusiems atgyti mano veikėjams ir pagyvinusiems teismo procesą: daktarei Tiai Horner, daktarui Burlui Davissui, daktarui Dougui Fagenui. Dėkoju Sarai Gross, kad nedelsdama atsakydavo į mano klausimus elektroniniu paštu. Ačiū Jane Picoult ir Laurai Gross, pirmosioms skaitytojoms, už įžvalgias pastabas, o Beccy Goodhart – už uolų redagavimą ir už tai, kad prieš paskelbdama savo šedevrą pirma paskelbė manąjį, ačiū ir Camille McDuffie, kuri, kaip žinau, iš kailio nėrėsi populiarindama šią knygą. Ir galų gale dėkoju Kyle, Jake ir Samanthai van Leer… ir jų tėčiui Timui, kuris daugybę kartų be manęs juos išmaudė ir ne vieną istoriją jiems prieš miegą perskaitė, kad turėčiau laiko rašyti.

Content

Пиколт Джоди Линн Neprarask vilties