Пиколт Джоди Линн

Paprasta tiesa

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Jodi Picoult

PAPRASTA TIESA

Iš anglų kalbos vertė

Leonas Judelevičius

Versta iš: Jodi Picoult. PLAIN TRUTH

Atria Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys.

Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba

autorės vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip

meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus įvykius,

vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

ISBN 9786090104064

Copyright © 2000 by Jodi Picoult

© Viršelyje panaudota nuotrauka,

Wayne Mckown / „Dreamstime.com“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Leonas Judelevičius, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Leonas Judelevičius

Redaktorė Bronė Vinevičienė

Korektorė Ramutė Prapiestienė

Viršelio dailininkė Vėja Svaja

Maketavo (epub) Jurga Morkūnienė

Skiriu tėčiui Myronui Picoult, išmokiusiam mane originalumo…

Nedaug pasaulyje vyrų, kurie gebėtų čiaudėti kaip antis, prasimanyti keisčiausių niekniekių, krėsti visai nevykusius pokštus…

Ir šitaip galvą pametę dievinti savo dukteris.

Myliu tave, tėti.

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys. Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba autorės vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus įvykius, vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

I

Krikščionis esu ir toks turiu būti –

Romus, kantrus ir geras vaikutis.

Ką darau – darau teisingai,

Žodžiai mano paprasti ir sąžiningi...

Visada žinau – vos pažvelgęs Dievas matys

Ir mano darbus, ir mintis.

Amišų mokyklos eilės

1

Ji dažnai sapnuodavo mažąją sesutę, kuri negyva plūduriuoja po ledu, bet šiąnakt pirmą kartą išvydo, kaip Hana, stengdamasi ištrūkti, kabinasi į jį rankomis. Matė išplėstas, tarsi pienu aptrauktas Hanos akis, net jautė, kaip ji nagais gremžia ledą. Staiga krūptelėjusi nubudo. Dabar juk ne žiema; liepos mėnuo. Delnais ji čiuopė ne ledą, tik susiglamžiusias paklodes. Tačiau vis dėlto kažkas iš anapus atkakliai veržėsi laisvėn.

Kumštis pilve susigniaužė kiečiau, ji prikando apatinę lūpą. Nepaisydama bangomis vis atsiritančio ir vėl nuslūgstančio skausmo, basomis kojomis ant pirštų galų išstypčiojo į tamsą.

Įžengus į tvartą, viduje šaižiai kniauktelėjo katinas. Dabar ji jau dusliai švokštė, kojos virpėjo lyg gluosnio šakelės. Susmukusi ant šieno veršiavimosi garde, atokiausiame kampe, susirietė pritraukdama kelius. Išpampusios karvės atgręžė į ją melsvai balkšvus akių mėnulius, bet tuoj pat nusisuko lyg susipratusios, kad liudytojai čia nereikalingi.

Ji įsmeigė akis į holšteinų kailius taip, kad netrukus juodos jų dėmės sudrebėjo ir ėmė plaukti prieš akis. Įsitvėrė į naktinių marškinių kraštą, suleido į jį dantis. Slėgis viduje tarsi piltuvu suplūdo apačion, lyg kas mėgintų ją visą, išvertęs išvirkščiąja puse, išstumti išorėn; ji prisiminė, kaip su Hana abi sprausdavosi pro skylę spygliuotos vielos tvoroje palei upelį, niurnėdamos, kliūdamos ir keliais, ir alkūnėmis, kol galų gale kažin kaip vis dėlto išgriūdavo į kitą pusę.

Viskas baigėsi taip pat staigiai, kaip ir prasidėjo. Tik ant sujauktų, dėmėtų šiaudų jai tarp kojų gulėjo kūdikis.

Aronas Fišeris po šviesia antklode pasivertė ant kito šono ir pažvelgė į laikrodį šalia lovos. Aplink buvo tylu, jį pažadino ne garsas, tačiau melžiant karves, triūsiant ūkyje prabėgo keturiasdešimt penkeri metai, ir jo miegą galėjo išblaškyti net menkiausias krustelėjimas: po kažkieno pėda sušiurenę javai, kitaip papūtęs vėjas, ką tik atsivesto veršiuko kailiu slystantis šiurkštus karvės liežuvis.

Sujudėjo čiužinys – jam už nugaros Sara pasirėmė ant alkūnės, ilgi į kasą supinti jos plaukai nuvingiavo per petį lyg laivavirvė.

– Was ist letz? Kas nutiko?

Čia ne gyvuliai; pirmoji karvė turėjo veršiuotis tik po gero mėnesio. Ir ne plėšikas, labai jau menkas triukšmas. Pajuto, kaip žmonos ranka apglėbė jį ir priglaudė nugara prie savęs.

– Nix, – sumurmėjo jis. Nieko. Tačiau nebuvo tikras, katrą mėgina įtikinti – Sarą ar save.

Ji nutuokė, kad reikia nukirpti virkštelę, tamsiai raudona gija susiraičiusią iki pat kūdikio pilvo. Drebančiomis rankomis šiaip ne taip pasiekė senas žirkles, kabančias ant sienos prie vartelių į gardą. Jų geležtės buvo parūdijusios, aplipusios šieno šapais. Virkštelė sutrūko į du storus pluoštus, iš jų čiurkšlėmis pasipylė kraujas. Paklaikusi ji pirštais primygo abu galus ir užspaudė kraujo srovę, karštligiškai dairydamasi, kuo galėtų perrišti virkštelę.

Pagraibė kita ranka po šieną, užčiuopė ritiniams rišti skirtos virvės galiuką ir greitai užveržė juo virkštelę. Kraujavimas susilpnėjo ir netrukus visiškai liovėsi. Ji lengviau atsikvėpė ir vėl atsilošė pasirėmusi ant alkūnių – tą akimirką naujagimis pravirko.

Ji stvėrė kūdikį ir negrabiai pasūpavo. Koja paspyrė šieno kuokštą, mėgindama užkloti kraujo dėmę. Kūdikio burna prasižiojo lyg ko ieškodama ir sugriebė jos naktinių marškinių audeklą.

Ji suprato, ko jis nori ir ko jam reikia, bet negalėjo prisiversti. Tada jau viskas būtų iš tikrųjų.

Todėl davė vaikui tik savo rausvą pirštelį. Leido mažiems, tvirtiems žandikauliams žįsti, o pati elgėsi taip, kaip ją visada mokė elgtis ištikus ypatingai nelaimei; taip ji elgėsi jau ne vieną mėnesį.

– Prašau, Viešpatie, – meldėsi ji, – padaryk taip, kad viso šito nebūtų.

Miegą išblaškė grandinių žvangesys. Lauke dar buvo tamsu, tačiau melžiamos karvės, raginamos vidinio laikrodžio, jau kėlėsi kiekviena savo aptvare, mėlynomis gyslomis išmarginti suapvalėję nuo pieno jų tešmenys bolavo lyg tarp kojų įstrigę mėnuliai. Ji jautėsi pavargusi, nukamuota skausmo, bet žinojo turinti ištrūkti iš tvarto, kol vyrai ateis melžti. Žvilgtelėjo apačion ir suvokė, kad įvyko stebuklas: krauju sumirkęs šienas vėl buvo šviežias, liko tik nedidelė dėmelė jai pačiai po užpakaliu. Ir nebebuvo dviejų dalykų, kuriuos ji laikė prieš užmigdama – žirklių ir kūdikio.

Vargais negalais atsistojusi, ji pagarbiai ir nuolankiai pakėlė akis į stogą.

– Denke, – sušnibždėjo ir išbėgo iš tvarto į prieblandą.

Kaip ir visi šešiolikmečiai amišų berniukai, Levis Ešas mokyklos nebelankė. Baigė aštuonias klases ir kol kas gyveno tarsi „niekieno žemėje“ – tarp vaikystės ir tokio amžiaus, kai jau bus tinkamas krikštyti visateisiu amišu. Tuo tarpu dirbo samdiniu pas Aroną Fišerį, nes šis nebeturėjo sūnaus, galinčio padėti jam pieno ūkyje. Į darbą Levį priėmė rekomendavus jo vyresniajam pusbroliui Samueliui, kuris pas Fišerius jau penkerius metus buvo pagrindinis pagalbininkas. Visi žinojo, kad Samuelis tikriausiai greitai ves Fišerių dukterį ir ims ūkininkauti savarankiškai, tad Levio laukė aukštesnės pareigos.

Jo darbo diena, kaip ir visose kitose fermose, prasidėdavo ketvirtą valandą ryto. Dar buvo tamsu nors į akį durk, Samuelio brikelio Levis nematė, bet tolumoje vos girdimai skimbčiojo pakinktai. Jis čiupo savo plačiakraštę šiaudinę skrybėlę, šoko pro duris ir netrukus jau sėdėjo greta Samuelio.

– Sveikas, – tarė jis dar neatgaudamas kvapo.

Samuelis jam linktelėjo, bet neatsisuko ir nepratarė nė žodžio.

– Kas atsitiko? – nusišaipė Levis. – Keitė vakar nepabučiavo atsisveikindama?

Samuelis susiraukęs atsigręžė ir pliaukštelėjo Leviui, kad šiam skrybėlė sukdamasi nuskriejo net į vežimo galą.

– Gal užsičiauptum?

Toliau važiavo tylėdami, tik vėjas šnarėjo nelygiais kukurūzų lauko pakraščiais. Po valandėlės Samuelis pasuko brikelį į Fišerių kiemą. Levis bato nosimi braukė minkštą žemę ir laukė, kol Samuelis paleis arklį ganytis, tada abu nudrožė į tvartą.

Tvarte švietė lempos, kurioms elektros srovę tiekė generatorius; jo varomi veikė ir vakuuminiai siurbliai, prikabinti prie karvių spenių. Aronas Fišeris klaupėsi prie kiekvienos, purškė tešmenis jodo tirpalu ir čia pat šluostė juos iš senos telefonų knygos išplėštu lapu.

– Labas, Samueli, sveikas, Levi, – pasveikino įėjusius.

Jam nereikėjo sakyti, ką šiems veikti, nes abu jau viską išmanė. Samuelis nurideno karutį prie siloso rezervuaro ir ėmė maišyti pašarus. Levis iš kiekvieno gardo mėžė mėšlą ir vis žvilgčiojo į Samuelį manydamas, kad vyresniuoju ūkio darbininku norėtų būti jau dabar.

Tvarto durys atsilapojo, ir vidun įžengė Arono tėvas. Elamas Fišeris gyveno grossdawdi haus – nedideliame pagrindinio namo priestate. Jis ateidavo padėti melžti, bet Levis žinojo nerašytas taisykles: žiūrėti, kad senukas nieku būdu neneštų ko nors sunkaus; neleisti jam vargintis; elgtis taip, kad nekiltų jokių abejonių – Aronas negali be jo apsieiti, nors, aišku, šis būtų kuo puikiausiai susitvarkęs.

– Vaikinai, – sududeno Elamas, bet staiga stabtelėjo. Jo nosis virš ilgos, baltos barzdos susiraukšlėjo. – Nagi, regis, turime veršiuką.

Sutrikęs Aronas atsistojo.

– Ne, ką tik žiūrėjau garde.

Elamas papurtė galvą.

– Užuodžiu jį, kaip tik tas kvapas.

– Gal greičiau čia Levis, seniai nesiprausęs, – pajuokavo Samuelis, išversdamas pirmajai karvei šviežio pašaro krūvą.

Samueliui pro šalį stumiant karutį, Levis netikėtai susvyravo ir paslydo ant mėšlo gurvolio. Griūdamas pataikė užpakaliu į srutų lataką ir tuojau supyko, nes Samuelis skardžiai nusikvatojo.

– Kas čia dabar? – subarė Aronas, nors ir pats nesusilaikė nevyptelėjęs. – Samueli, palik jį ramybėje. Levi, man rodos, Sara pakinktų sandėlyje paliko tau švarių drabužių.

Levis degančiais žandais atsikėlė. Nudūlino pro Aroną, pro mokyklinę lentą, pilną skaičių ir pastabų apie turinčias veršiuotis karves, ir pasuko į mažą sandėliuką, kur gulėjo gūnios ir kamanos darbiniams arkliams bei mulams kinkyti. Kaip visur tvarte, čia kiekvienas daiktas turėjo savo vietą. Pintos odinės vadžios kybojo ant sienų tarsi voratinkliai, lentynose laukė krūvos atsarginių pasagų ir ąsočiai su skystu gydomuoju tepalu.

Levis apsidairė, bet drabužių nebuvo matyti. Paskui tarp gūnių pastebėjo kažką šviesesnio. Štai čia jau panašiau. Matyt, Sara Fišer bus skalbusi jo apdarus ir sudėjusi kartu su kitais skalbiniais. Jis atvertė sunkią ruožais margintą gūnią ir pažino į gniužulą susuktus savo drabužius – kelnes ir smaragdo žalumo marškinius. Levis žengė arčiau, ketindamas juos išpurtyti, ir susivokė žiūrįs į mažytį sustingusį naujagimio veidelį.

– Aronai! – uždusęs Levis net čiūžtelėjo sustodamas. – Aronai, turi ateiti pats.

Jis nubėgo atgal prie pakinktų sandėliuko. Aronas susižvalgė su tėvu, ir abu nuskubėjo paskui vaikiną, Samuelis kiek atsiliko.

Levis stovėjo priešais aukštą ant suolo sukrautą gūnių kaugę, kurios viršuje gulėjo į vaikino marškinius standžiai susuktas miegantis kūdikis.

– Aš... man atrodo, jis nekvėpuoja.

Aronas žengė artyn. Nuo tada, kai jam paskutinį kartą teko susidurti su tokiais mažais vaikais, prabėgo labai daug laiko. Švelnutė veido oda buvo šalta. Aronas atsiklaupė ir palenkė galvą tikėdamasis, kad kūdikio alsavimas atsklis iki jo ausies kaušelio. Ištiestą delną priglaudė jam prie krūtinės.

Tada atsigręžė į Levį.

– Bėk pas Šuilersus ir paprašyk leisti pasinaudoti jų telefonu, – pasakė. – Kviesk policiją.

– Atsikabink nuo manęs, – pareiškė Lizė Manrou budinčiam pareigūnui. – Neketinu apžiūrinėti nekalbančio kūdikio. Siųsk greitąją pagalbą.

– Jie jau tenai. Prašo detektyvo.

Lizė užvertė akis. Kiek ji dirba Ist Paradaiso apylinkės vyresniąja detektyve, greitosios pagalbos darbuotojai kasmet atrodo vis jaunesni. Ir kvailesni.

– Frenkai, tai iškvietimas medikams.

– Žinai, kažkas ten negerai, – leitenantas padavė jai popieriaus skiautę su adresu.

– Fišeriai? – perskaitė Lizė ir, žiūrėdama į pavardę bei gatvę, suraukė kaktą. – Tai amišai?

– Atrodo, taip.

Lizė atsidususi pasiėmė savo didelę juodą rankinę ir policijos ženklelį.

– Juk žinai, tik sugaišiu laiko.

Anksčiau Lizei retkarčiais tekdavo susidurti su senosios tvarkos amišų paaugliais, susiburiančiais į kurią nors daržinę gerti, šokti ir apskritai trikdyti aplinkiniams ramybę. Gal vieną du kartus ją kvietė pas amišų verslininkus fiksuoti apiplėšimo fakto. Tačiau paprastai amišai su policija reikalų kaip ir neturėjo. Jų bendruomenė kukliai gyvavo šalia įprasto pasaulio tarsi skystyje pakibęs oro burbuliukas.

– Tik užrašyk jų parodymus, o aš dėl tavęs pasistengsiu, – jai žengiant iš kabineto, Frenkas paslaugiai atidarė duris. – Rasiu tau didelį riebų nusikaltimą, kad galėtum smagiai suleisti dantis.

– Nereikia man tavo malonių, – atšovė Lizė, bet vėliau, įsėdusi į mašiną ir pajudėjusi Fišerių pusėn, vis dar šypsojosi.

Fišerių kieme visą plotą priešais namą užėmė du automobiliai – policijos ir greitosios pagalbos, greta jų stovėjo brikelis. Lizė žengė prie namo ir pasibeldė į duris.

Niekas neatsiliepė, tačiau jai už nugaros kažkas pasisveikino; moters balso intonacijos švelnino priebalsius. Prie Lizės skubėjo vidutinio amžiaus amišų moteris, vilkinti levandų spalvos suknele ir ryšinti juodą prijuostę.

– Aš – Sara Fišer. Kuo galėčiau padėti?

– Esu vyresnioji detektyvė Lizė Manrou.

Sara iškilmingai linktelėjo ir nuvedė Lizę į tvartą, kur du greitosios pagalbos medikai pakinktų sandėliuke klūpojo prie kūdikio. Lizė pritūpė greta vieno felčerio.

– Ką čia turite?

– Naujagimis. Tiesiogine prasme. Mums atvažiavus, nei kvėpavimo, nei pulso nebebuvo, atgaivinti nepavyko. Fermos darbininkas rado jį susuktą štai į tuos žalius marškinius, po gūnia. Negalėčiau teigti, koks jis gimė – gyvas ar ne, tačiau, šiaip ar taip, kažkas mėgino kūną paslėpti. Man atrodo, vienas iš jūsiškių vaikšto apie melžimo gardus, jis tikriausiai gali papasakoti daugiau.

– Pala, pala – kažkas pagimdė šitą kūdikį ir mėgino jį paslėpti?

– Taip. Maždaug prieš tris valandas, – sumurmėjo felčeris.

Staiga paprastas kvietimas konstatuoti medicinos faktą pasirodė esąs kur kas sudėtingesnis, negu Lizė tikėjosi, o labiausiai tikėtina įtariamoji stovėjo vos už keturių pėdų. Lizė žvilgtelėjo aukštyn į Sarą Fišer: ši prispaudė rankas prie pilvo ir sudrebėjo.

– Ar tas kūdikis... negyvas?

– Bijau, kad taip, misis Fišer.

Lizė jau žiojosi klausti, bet jos dėmesį nukreipė tolimas garsas, lyg kas stumdytų kažkokius mechanizmus.

– Kas ten?

– Vyrai baigia melžti.

Lizės antakiai išsirietė.

– Melžti?

– Tie darbai... – tyliai tarė moteris, – juos vis vien reikia dirbti.

Staiga Lizei jos nepaprastai pagailo. Dėl mirties gyvenimas niekada nesustoja, šitai Lizė turėtų žinoti geriau negu dauguma kitų. Nebūdama tikra, kaip misis Fišer dabar jaučiasi, uždėjo ranką jai ant peties ir prabilo švelniau:

– Suprantu, kad jums tai turėtų būti labai sunku, tačiau privalau užduoti jums kelis klausimus dėl jūsų kūdikio.

Sara Fišer pakėlė galvą, jų žvilgsniai susitiko.

– Tai ne mano kūdikis, – tarė ji. – Neįsivaizduoju, iš kur jis atsirado.

Po pusvalandžio Lizė palinko prie policijos fotografo:

– Dirbk tik tvarte. Amišai nemėgsta, kai juos fotografuoja.

Vyras linktelėjo ir toliau pyškino kadrus pakinktų sandėlyje, kelis kartus stambiu planu nufotografavo ir kūdikio lavonėlį.

Dabar pagaliau ji susigaudė, kodėl čia jos prireikė. Negyvas nenustatytos tapatybės kūdikis, nežinoma jį palikusi motina. Ir visa šita košė – vidury amišų fermos.

Ji pakalbėjo su kaimynais – liuteronų pora, šie prisiekė niekada iš Fišerių negirdėję jokio garsesnio žodžio ir neturį nė menkiausio supratimo, iš kur galėjęs atsirasti tas kūdikis. Patys augino dvi paaugles dukteris, viena iš jų vaikščiojo pasipuošusi žiedais nosyje ir bamboje, abi šią naktį turėjo alibi. Tačiau jos sutiko išsitirti pas ginekologą, kad nekiltų jokių įtarimų.

O Sara Fišer tokio tyrimo atsisakė.

Apie visa tai Lizė galvojo stovėdama melžimo patalpoje ir stebėdama, kaip Aronas Fišeris perpila pieną iš mažo nešiojamo bidono į didesnį rezervuarą. Tai buvo aukštas, tamsiaplaukis vyras stambiomis rankomis, nuo darbo ūkyje jų raumenys po oda vingiavo tarsi virvės. Barzda brūžavo antrą marškinių sagą. Baigęs pastatė bidoną ir atsisuko į Lizę pasiruošęs atsakyti į klausimus.

– Detektyve, mano žmona nebuvo nėščia, – tarė Aronas.

– Ar esate tuo tikras?

– Sara nebegali turėti vaikų. Šitaip sutvarkė daktarai, kai ji vos nemirė gimdydama mūsų jauniausiąją.

– O kiti jūsų vaikai, misteri Fišeri? Kur jie buvo tuo metu, kai radote kūdikį?

Vyro veide šmėstelėjęs šešėlis tučtuojau pranyko, bet Lizė spėjo jį pastebėti.

– Mano duktė miegojo viršuje. Kitos... nėra.

– Nėra, nes kažkur išėjusi?

– Ji mirusi.

– Kiek metų tai dukteriai, kuri miegojo?

– Aštuoniolika.

Šitai išgirdusi Lizė sukluso. Nei Sara Fišer, nei greitosios pagalbos vyrukai neužsiminė, kad fermoje gyvena dar viena gimdyti tinkamo amžiaus moteris.

– Misteri Fišeri, ar galėjo taip atsitikti, kad ji buvo nėščia?

Vyras taip išraudo, kad Lizė sunerimo.

– Juk ji dar netekėjusi.

– Tai nėra būtina, pone.

Aronas Fišeris pažvelgė į detektyvę šaltai ir be dvejonių.

– Mums būtina.

Pamelžti visas keturiasdešimt karvių užtruko, rodos, visą amžinybę, ir visiškai ne todėl, kad atvyko dar vienas policininkų būrys. Išleidęs telyčias, Samuelis uždarė ganyklos vartus ir pasuko prie didžiojo namo. Reikėtų padėti Leviui sutvarkyti tvartą po ryto darbų, bet šitai šiandien gali ir palaukti.

Į duris belsti jis nesivargino. Paprasčiausiai žengė vidun, tartum čia jau būtų jo namai, o mergina, virtuvėje stovinti prie viryklės, priklausytų jam. Akimirką stabtelėjo gėrėdamasis, kaip saulė dailiai išryškina jos siluetą ir lyg auksu aplieja medaus spalvos plaukus, o ji pati greitais ir tiksliais judesiais ruošia pusryčius.

– Keite, – tarė Samuelis, įeidamas į virtuvę.

Ji skubiai atsigręžė, nuo šito krūptelėjimo šaukštas dubenyje su tešla šoktelėjo aukštyn.

– Oi, Samueli, nelaukiau, kad taip greitai ateisi, – ji žvilgtelėjo jam per petį, lyg iš paskos galėtų sekti visas pulkas. – Mama liepė gaminti tiek, kad užtektų visiems.

Samuelis žengė artyn ir, paėmęs dubenį, pastatė ant stalo. Tada suėmė jos rankas.

– Prastokai atrodai.

– Ačiū už komplimentą.

Jis prisitraukė ją arčiau.

– Ar gerai jautiesi?

Kai pažvelgė Keitei į akis, jose atsivėrė nuostabi žydrynė – kaip vandenyno, kurį kartą matė ant kelionių žurnalo viršelio, ir tokia pat – taip jam regėjosi – neaprėpiama gelmė. Kadaise šitos akys jį pirmiausia ir patraukė išvydus Keitę žmonių pilname pamaldų kambaryje. Matydamas šitas akis, jis neabejojo, kad tai ta moteris, dėl kurios net ir po daugelio metų bus pasirengęs padaryti viską.

Ji atsitraukė nuo jo ir ėmėsi vartyti blynus.

– Juk pažįsti mane, – atsakė sulaikiusi kvapą, – susierzinu, kai aplink daug tų anglų.

– Ne tiek ir daug. Vos saujelė policininkų, – Samuelis susirūpinęs, suraukęs kaktą žiūrėjo jai į nugarą. – Bet, ko gero, jie norės su tavimi pasikalbėti. Regis, jie nori kalbėti su visais.

Padėjusi mentelę, Keitė lėtai atsigręžė.

– Ką jie čia rado?

– Motina tau dar nesakė?

Ji lėtai papurtė galvą, o Samuelis dvejojo, kas svarbiau – Keitės pasitikėjimas, kad iš jo išgirs tiesą, ar jo paties noras kuo ilgiau netrikdyti jos palaimingos ramybės slogia žinia. Perbraukęs delnu, pašiaušė savo šiaudų spalvos plaukus.

– Na, jie rado kūdikį. Negyvą.

Jis išvydo, kaip išsiplėtė Keitės akys, tos pačios nuostabiosios akys, o tada ji susmuko ant virtuvinės kėdutės.

– Ak, – sušnibždėjo priblokšta.

Akies mirksniu jis atsidūrė šalia, priglaudė ją ir sušnibždėjo išgabensiąs toli toli, tegu galas tą policiją. Pajuto, kaip ji suminkštėjo, ir valandėlę nušvito – taip ilgai buvęs atstumtas, štai galų gale jis vėl greta. Tačiau Keitė įsitempė ir atšlijo.

– Man atrodo, dabar ne laikas, – papriekaištavo ji. Atsistojusi užgesino viryklę ir susidėjo rankas ant juosmens. – Samueli, žinai, aš manau, kad turėtum mane kai kur nusivesti.

– Žinoma, – nedelsdamas atsiliepė jis.

– Noriu pamatyti tą kūdikį.

– Tai kraujas, – patvirtino teismo medicinos ekspertas, atsiklaupęs veršiavimosi garde prie mažos tamsios dėmės. – Ir placenta. Ne karvės, sprendžiu iš dydžio. Kažkas ką tik pagimdė kūdikį.

– Negyvą?

Jis suabejojo:

– Negaliu atsakyti neatlikęs skrodimo, bet nuojauta man kužda kažką kita.

– Vadinasi, jis tiesiog... mirė?

– Aš juk taip nesakiau.

Lizė, tupėdama šalia jo, atsilošė.

– Tu manai, kad kažkas šitą kūdikį sąmoningai nužudė?

Vyras gūžtelėjo pečiais.

– Ko gero, tau ir dera šitai išsiaiškinti.

Lizė greitai mintyse sumetė: jeigu to kūdikio gimimą ir mirtį skiria toks trumpas laiko tarpas, labai tikėtina, kad nusikaltimą įvykdė kūdikio motina.

– Ką čia turime? Smaugimą?

– Gal veikiau uždusinimą. Rytoj tikriausiai jau turėsiu preliminarią skrodimo išvadą.

Lizė padėkojo ir nužingsniavo tolyn nuo nusikaltimo vietos, kurią jau aptvėrė policijos patruliai. Šis įvykis staiga pasikeitė – ne šiaip paliktas kūdikis, o galima žmogžudystė. Atsirado pakankamas pagrindas kreiptis į apygardos teisėją orderio, kad būtų galima paimti kraujo mėginius – toks įrodymas vos ne pirštu parodytų šitai padariusią moterį.

Ji stabtelėjo, nes tvarto durys prasivėrė. Blausioje šviesoje pasirodė aukštas šviesiaplaukis vyras, vienas iš fermos darbininkų. Jis linktelėjo Lizei:

– Štai Keitė Fišer.

Mergina buvo daili, sveiko ir tvirto germaniško tipo, kuris Lizei visada primindavo šviežią grietinę ir pavasarį. Vilkėjo tradicinį senosios tvarkos amišų apdarą – suknelę ilgomis rankovėmis, ją dengė juoda prijuostė, siekianti vos žemiau kelių. Stovėjo basa, surambėjusiomis pėdomis – Lizė niekada negalėdavo atsistebėti matydama amišų jaunimą be batų lakstant žvyrkeliais, tačiau vasarą jie vaikščiodavo tik taip. Ta mergina taip jaudinosi, kad jos baimę Lizė, regis, galėjo vos ne pačiupinėti.

– Džiaugiuosi, kad susitikome, Keite, – švelniai tarė Lizė, – ieškojau tavęs, nes noriu tau užduoti kelis klausimus.

Išgirdusi tuos žodžius, Keitė prisiglaudė prie greta stovinčio šviesiaplaukio milžino.

– Šią naktį Keitė miegojo, – atsiliepė šis. – Ji net nežinojo, kas nutiko, kol jai nepasakiau.

Lizė mėgino suvokti, kaip ta mergina jaučiasi, bet Keitės dėmesys nukrypo kitur. Įsmeigusi akis Lizei per petį, ji stebėjo pakinktų sandėlį – ten tyrėjas prižiūrėjo, kaip išnešamas kūdikio kūnelis.

Staiga mergina ištrūko iš Samuelio rankų ir puolė lauk iš tvarto, o Lizė nusivijo ją prie pagrindinio namo priebučio.

Palyginti su daugeliu galimų reakcijų į mirtį, ši atrodė labai audringa. Lizė žiūrėjo, kaip Keitė stengiasi susitvardyti, ir svarstė, kas čia galėjo nutikti. Jeigu būtų susidūrusi su paprasta paaugle, tokį elgesį būtų palaikiusi kaltės požymiu, tačiau Keitė Fišer buvo iš amišų, tad viską vertinti reikėjo atsargiai. Jei esi amišas, gali išaugti Lankasterio apygardoje nematęs jokių televizijos žinių ar filmų su ženklu N-18, negirdėjęs apie išprievartavimus, sumuštas žmonas ir nužudymus. Tad, išvydus negyvą kūdikį, toks vaizdas galėjo sukelti tikrą siaubingą šoką.

Kita vertus, per keletą pastarųjų metų pasitaikė visokių atvejų. Paauglės, slepiančios nėštumą, o po gimdymo mėginančios atsikratyti kūdikio ir šitaip viską užbaigti. Paauglės, visiškai nesuvokiančios, ką padarė. Paauglės gimdyvės iš įvairiausių šeimų, įvairiausių sluoksnių ir tikėjimų.

Keitė atsirėmė į stulpą ir pravirko užsidengusi veidą rankomis.

– Labai atsiprašau, – ištarė mergina, – vos pamačiau jį, tą vaikelį, tuoj prisiminiau seserį.

– Tą, kuri mirė?

Keitė linktelėjo.

– Ji nuskendo septynerių.

Lizė pažvelgė į laukus – nuo lengvo vėjelio banguojančią žalią jūrą. Tolumoje prunkštelėjo arklys, jam atitarė kitas.

– Ar žinai, kas būna, kai tau gimsta kūdikis? – patyliukais paklausė Lizė.

Keitė prisimerkė.

– Aš gyvenu kaime.

– Žinau. Tačiau moterys nuo gyvulių skiriasi. O jeigu moterys gimdo ir vėliau jų neprižiūri gydytojai, joms gali kilti labai didelis pavojus.

Lizė patylėjo dvejodama.

– Keite, ar nieko nenorėtum man pasakyti?

– Aš negimdžiau kūdikio, – atsakė Keitė, žiūrėdama tiesiai į detektyvę. – Negimdžiau.

Tačiau Lizė stovėjo nuleidusi akis į priebučio grindis. Ant baltai dažytų lentų atsirado maža tamsiai raudona dėmelė. O per nuogą Keitės koją plonyte srove lėtai varvėjo kraujas.

2

Elė

Sapnavau košmarus, pilnus vaikų. Tiesą sakant, tai buvo šešios mergaitės – dvi tamsių plaukų, keturios šviesių, pasipuošusios languotomis uniforminėmis Šv. Ambraziejaus mokyklos prijuostėmis, po jomis kyšojo jų keliukai, o išsuktos rankytės gulėjo skreituose. Akyse jos visos staiga išaugdavo; ir tuo pačiu akimirksniu prisiekusiųjų seniūnas išteisindavo mano klientą – jas tvirkinusį pradžios mokyklos direktorių.

Ta byla reiškė didžiausią mano, Filadelfijos advokatės, triumfą; iškovojau nuosprendį, kuris mane tuoj pat išskyrė iš kitų, mano telefonas skambėjo nenutildamas, nes ir daugiau padoriųjų visuomenės šviesulių vylėsi prasprūsti pro įstatymų spragas, kiekvienas troško išnešti kudašių. Tą vakarą, kai buvo paskelbtas nuosprendis, Stivenas pakvietė mane vakarieniauti į „Victor’s Café“; ten buvo taip brangu, kad vietoj vakarienės būtume galėję nusipirkti šiek tiek pavažinėtą automobilį. Metrdoteliui buvau pristatyta kaip Džini Kokren. Išgirdau, kad mane į pokalbį kviečia du vyresnieji partneriai iš jo paties firmos – garsiausios mieste.

– Stivenai, – atsiliepiau nustebusi, – kai prieš penkerius metus ėjau kalbėtis su jais, man sakei, kad negali palaikyti santykių su moterimi, dirbančia tavo firmoje.

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Ele, prieš penkerius metus viskas buvo kitaip.

Jis neklydo. Prieš penkerius metus dar tik kūriau sau karjerą. Prieš penkerius metus tikėjau, kad išteisinimas reikalingas mano kliento, o ne mano pačios labui. Prieš penkerius metus galėjau tik svajoti apie tokią galimybę, kurią Stivenas man dabar siūlė savo firmoje.

Nusišypsojau.

– Tai kuriuo laiku numatytas susitikimas?

Vėliau atsiprašiusi nuėjau į tualetą. Ten stovėjo patarnautoja, kantriai budinti prie padėklo su nemokamu makiažu, plaukų laku ir kvepalais. Užėjau į kabiną ir apsiverkiau – už tas šešias mažas mergaites, už įrodymus, kuriuos sugebėjau paneigti, už tą advokatę, kuria norėjau tapti prieš daugelį metų, vos baigusi teisės studijas – tokią griežtai principingą, kad tokios bylos niekada nebūčiau net ėmusis, ką jau kalbėti apie tas visas pastangas ją laimėti.

Išėjusi atsukau vandenį, ketindama nusimazgoti rankas. Pasiraitojau šilkines švarkelio rankoves ir puoliau trinti pirštus, tarpupirščius, panages. Kažkas palietė man petį; atsigręžusi išvydau patarnautoją, tiesiančią lininį rankšluostį. Jos akys atrodė tamsios ir kietos it kaštonai.

– Mieloji, – tarė ji, – yra dėmių, kurių visiškai švariai nuplauti neįmanoma.

Šiurpiuose mano sapnuose pasirodydavo dar vienas vaikas, bet niekada nemačiau jo veido. Tai buvo kūdikis, kurio nepagimdžiau ir, kaip atrodo, niekada nebepagimdysiu. Žmonės šaiposi iš biologinio laikrodžio, tačiau tokios moterys kaip aš nešioja jį savyje – jo tiksėjimo niekada nelaikiau žadintuvo zirzimu, greičiau jau bombos sprogimo preliudija. Dvejoji, svarstai, ir staiga – bum! – visi tavo šansai išlekia į orą.

Kitą dieną po išteisinimo Šv. Ambraziejaus mokyklos direktorius atsiuntė man du tuzinus raudonų rožių. Stivenas pataikė įeiti į virtuvę kaip tik tą akimirką, kai grūdau jas į šiukšlių konteinerį.

– Kodėl gi dabar taip darai?

Lėtai atsisukau.

– Argi tau tai kada nors rūpi? Kad, kartą peržengus ribą, kelio atgal nebėra?

– Viešpatie mieliausias, vėl kalbi tarsi Konfucijus. Ele, gal tiesiai sakyk, ką manai.

– Tą ir sakau. Man tik įdomu, ar tu šitai jauti. Štai čia, – bakstelėjau sau į vis dar geliančią širdį. – Ar kada nors pasižiūri į kitoje teismo salės pusėje sėdinčius žmones, juk jų gyvenimą sugriovė žmogus, apie kurį tu žinai – jis yra velniškai kaltas?

Stivenas pasiėmė savąjį kavos puodelį.

– Kas nors turi juos ginti. Taip sutvarkyta mūsų teisės sistema. Jeigu jau tavo širdis taip apsipylusi krauju, eik dirbti į apygardos prokuratūrą, – jis ištraukė vieną žiedą iš šiukšlyno, nulaužė stiebą ir užkišo man už ausies. – Mesk tokias mintis iš galvos. Ką pasakytum, jeigu abu nulėktume į Rehoboto paplūdimį ir pašokinėtume per bangas? – pasilenkęs arčiau pridūrė: – Nuogi.

– Seksas – ne koks tvarstis, Stivenai.

Jis žingtelėjo atgal.

– Atleisk, užmiršau. Tai buvo jau taip seniai.

– Nenorėčiau dabar šito aptarinėti.

– Nėra ko aptarinėti, Ele. Aš jau turiu dvidešimtmetę dukterį.

– O aš neturiu, – nuskambėję žodžiai pakibo ore lyg švelnus ir mielas muilo burbulas, tuojau sprogsiantis. – Klausyk, suprantu, kodėl tau nesinori dar vienos operacijos, kuri panaikintų vazektomijos padarinius. Tačiau yra ir kitų būdų...

– Nėra. Neketinu žiūrėti, kaip tu vakarais sėdi parimusi prie kokio spermos donorų katalogo. Ir nepageidauju, kad atėjęs socialinis darbuotojas knaisiotų viską – nuo mano mokesčių deklaracijos iki stalčiaus su mano apatiniais, stengdamasis išsiaiškinti, ar tikrai esu vertas auginti kokį vaiką iš Kinijos, kuris buvo paliktas kalno viršūnėje mirti nuo šalčio...

– Stivenai, liaukis pagaliau! Tu praradai suvis savikontrolę!

Labai nustebau, kad jis tučtuojau nutilo. Atsisėdo kietai sučiaupęs lūpas ir įniršęs.

– Šitaip tikrai nereikėjo, – ištarė pagaliau. – Žinai, Ele, iš tiesų buvo skaudu tai išgirsti.

– Ką išgirsti?

– Tai, ką sakei. Dieve mano – pavadinai mane susisukusiu troliu.

Pažvelgiau jam į akis.

– Sakiau, kad tu praradai suvis savikontrolę.

Stivenas sumirkčiojo, tada nusikvatojo.

– Suvis savikontrolę! Ak, Dieve! Neišgirdau tavęs.

O kada paskutinį kartą iš tiesų girdėjai? Taip pagalvojau, bet sugebėjau nuryti tuos žodžius neištarusi.

Pfisterio, Krauno ir Diuprė juridinė firma buvo įsikūrusi Filadelfijos centre, išsiplėtusi per tris aukštus moderniame dangoraižyje iš stiklo ir plieno. Praleidau kelias valandas rinkdamasi drabužius susitikimui su jos savininkais, išbandžiau keturis kostiumėlius, kol pagaliau radau penktąjį, su kuriuo sau atrodžiau labiausiai pasitikinti savimi. Nepagailėjau purškalo nuo prakaitavimo. Išgėriau puodelį kavos be kofeino, nes pamaniau, kad nuo normalios kavos virpės rankos. Mintyse peržvelgiau kelią iki to pastato ir išėjau iš namų, likus iki susitikimo beveik valandai, nors važiuoti reikėjo vos penkiolika mylių.

Lygiai vienuoliktą valandą įsitaisiau už savo „Hondos“ vairo. „Vyresnioji partnerė, – sumurmėjau užpakalinio vaizdo veidrodžiui, – ir jokių kalbų apie mažiau negu 300 000 dolerių per metus.“ Užsidėjau tamsius akinius ir pasukau į autostradą.

Stivenas mano automobilyje buvo palikęs kasetę su tokiu kratiniu, kurį jis vadino „pasispardymo“ muzika, klausydavo jos pakeliui į teismo posėdžius. Nežymiai šyptelėjusi, įstūmiau tą kasetę į magnetofoną, ir mašina prisipildė ritmingo būgnų ir gitarų dundesio. Paleidau garsiau, taip garsiai, kad, staigiai persirikiuodama į gretimą juostą ir užkirtusi kelią pikapui, vos ne vos išgirdau jo piktą pypsėjimą.

„Atsiprašau“, – murmtelėjau skėsteldama delnais, bet nepaleisdama vairo. Beveik tą pačią akimirką vairas šoktelėjo mano rankose. Suspaudžiau jį tvirčiau, tačiau tada automobilis ėmė strykčioti lyg koks laukinis arklys. Skaidri išgąsčio srovelė nuvingiavo man iš gerklės į pilvą, tokia žaibiška baimė, užplūstanti supratus, kad nutiko kažkas baisaus ir jau per vėlu ką nors taisyti. Užpakalinio vaizdo veidrodyje mačiau sparčiai besiartinantį ir įnirtingai signalizuojantį sunkvežimį, bet mano mašina klaikiai trūktelėjo ir sustojo lyg įbesta viduryje automobilių srauto, švilpiančio šešiasdešimt mylių per valandą greičiu.

Užsimerkiau ir įsitempiau laukdama trenksmo, tačiau jo kažkodėl nebuvo.

Po pusvalandžio vis dar tebedrebėjau; buvau „Bobo autoservise“, tad tas pats Bobas stengėsi man susakyti viską, kas atsitiko mano mašinai.

– Iš esmės ji susilydė, – tarė jis, šluostydamasis rankas į kombinezoną. – Įtrūko tepalo karteris, variklis užsikirto, viskas viduje sukibo į vieną gabalą.

– Sukibo į vieną gabalą, – lėtai pakartojau. – Tai kaip dabar reikės atskirti?

– Nereikės. Teks pirkti naują variklį. Maždaug penki šeši tūkstančiai.

– Penki šeši... – mechanikas pasisuko eiti nuo manęs. – Ei! O ką man daryti iki tol?

Bobas nužvelgė mano kostiumėlį, portfelį, aukštakulnius.

– Susiraskite sportbačius.

Tuo metu suskambo telefonas.

– Ar nereikėtų atsiliepti? – paklausė mechanikas, o aš suvokiau, kad garsas sklinda kažkur iš mano portfelio gilumos. Suurzgiau prisiminusi susitikimą juridinėje firmoje. Vėlavau jau penkiolika minučių.

– Kur, po velnių, esi? – suriaumojo Stivenas, kai atsiliepiau.

– Mano mašina sulūžo. Autostrados viduryje. Prieš pat atvažiuojantį sunkvežimį.

– Dieve mano, Ele, juk tokiems atvejams yra taksi!

Apstulbusi negalėjau pratarti nė žodžio. Nepaklausė: „Dieve mano, ar tau nieko neatsitiko? Ar nereikia mano pagalbos?“ Žiūrėjau, kaip Bobas purto galvą, pasilenkęs virš susisukusių vamzdžių ir žarnelių – to, kas anksčiau buvo mano mašina, – ir pasijutau apimta keistos ramybės.

– Matyt, šiandien atvykti negalėsiu, – tariau.

Stivenas giliai atsiduso.

– Na, manau, kad man pavyks įtikinti Džoną ir Stenlį skirti kitą laiką. Tuojau tau vėl paskambinsiu.

Pasigirdo pypsėjimas. Išsiblaškiusi spustelėjau mygtuką ir vėl žengiau prie savo mašinos.

– Yra ir gera žinia, – tarė Bobas. – Pakeitus variklį, faktiškai turėsite beveik naują automobilį.

– Man tiko ir senasis.

Bobas gūžtelėjo pečiais.

– Tada įsivaizduokite, kad tai senoji jūsų mašina. Tik su naujutėlaite širdimi.

Staiga išvydau, kaip tas autostradoje man iš paskos važiuojantis sunkvežimis signalizuodamas slysta į šoną; kaip kiti automobiliai prasiskiria aplink mane tarsi vanduo apie upės tėkmėje gulintį akmenį. Užuodžiau karštą, raibuliuojantį asfaltą, mano kulniukai smigo į jį, kai ant pirštų galų virpėdama stypčiojau per autostradą. Nebuvau iš tų, kurie tiki lemtimi, tačiau šį kartą susidūriau su ja kaktomuša, gavau patį tikriausią ženklą – tartum mane tiesiogine prasme reikėjo stabdyti, kol dar nesusivokiau lekianti ne į tą pusę. Sugedus mašinai, skambinau valstijos policijai ir keliems autoservisams, tačiau man nė į galvą nešovė paskambinti Stivenui. Atrodė lyg ir savaime suprantama, kad jei man reikia pagalbos, turiu susirasti ją pati.

Vėl suzirzė telefonas.

– Gera naujiena, – Stivenas prabilo man nespėjus nė prasižioti. – Abu viršiausieji sutinka tave priimti šiandien šeštą valandą.

Tą akimirką supratau, kad turiu išvažiuoti.

Stivenas padėjo man sukrauti daiktus į automobilio bagažinę.

– Labai gerai suprantu, – pareiškė jis, nors nieko nesuprato. – Tau reikia pertraukos prieš imantis naujos rimtos bylos.

Man reikėjo pertraukos, kad apsispręsčiau, ar apskritai noriu imtis kokios kitos bylos, bet Stivenas niekaip nebūtų pajėgęs šito suprasti. Juk žmonės baigia teisę, rašo disertacijas, lindi apkasuose laukdami lemtingosios, tik kartą gyvenime pasitaikančios bylos ne tam, kad sulaukę jos imtų abejoti, ar verta daryti tokią karjerą. Tačiau, kita vertus, Stivenas nebūtų sutikęs, kad išvažiuočiau visam laikui. Žinojau šitai, nes ir pati taip jaučiausi. Per savo kartu pragyventus aštuonerius metus nesusituokėme, bet ir neišsiskyrėme.

– Paskambinsi, kai nuvažiuosi? – pasiteiravo Stivenas, bet nespėjau atsakyti, nes jis mane pabučiavo. Mūsų lūpos tarsi prairusi siūlė atsiskyrė, tada sėdau į mašiną ir išvažiavau.

Manau, kad daugelis moterų, patekusių į tokią padėtį – sudaužyta širdis ir ką tik gauta stambi pinigų suma – būtų nukeliavusios kitur. Kaimanų Salos, Paryžius arba net sieloieškos žygis į Uolėtuosius kalnus. Tik man tokia mintis niekada net nešovė į galvą – jeigu būtų reikėję išsilaižyti žaizdas, vis tiek būčiau atsidūrusi Pensilvanijoje, Paradaise. Vaikystėje kiekvieną vasarą ten praleisdavau savaitę. Mano senelio brolis turėjo ten ūkį, vis dalijo jį sklypais ir iki pat mirties nuolat pardavinėjo žemę, paskui jo sūnus Frenkas apsigyveno didžiajame name, vietoj kukurūzų pasėjo žolę ir atidarė medžio gaminių dirbtuvę. Frenkas buvo panašaus amžiaus kaip ir mano tėvas, ir Leda tapo jo žmona prieš daugelį metų iki man gimstant.

Neverta net pradėti pasakoti, ką veikdavau tomis vasaromis Paradaise, tačiau per visus prabėgusius metus niekada nepamiršau visų pirma ramybės, kurios būdavo persmelkti jų namai, ir sklandžios jų gyvenimą saugančios tvarkos. Iš pradžių maniau, kad visa tai – dėl to, jog Leda ir Frenkas niekada neturėjo savų vaikų. Vėliau suvokiau, kad tai slypi Ledos prigimtyje – ji užaugusi amišų šeimoje.

Negalėjai vasaroti Paradaise ir nesusidurti su senosios tvarkos amišais, jie buvo tapę neatskiriama Lankasterio apylinkių dalimi. „Paprastieji“ žmonės – taip jie save vadino – dardėdavo brikeliais per pačią automobilių tirštumą, apsivilkę keistais senamadiškais drabužiais stodavo į eilutę maisto parduotuvėje, droviai šypsodavosi už prekystalių turguje, kur eidavome pirkti šviežių daržovių. Tiesą sakant, ten ir sužinojau apie Ledos praeitį. Ketinome pirkti glėbį saldžiųjų kukurūzų, ir staiga Leda su pardavėja ėmė šnekėtis – Pensilvanijos vokiečių kalba! Tuomet buvau vienuolikos, tad išgirdusi Ledą, lygiai tokią pat amerikietę kaip ir aš, prabylant germanišku dialektu tikrai apstulbau. Bet netrukus iš Ledos gavau dešimties dolerių banknotą.

– Ele, paduok tai poniai, – tarė ji, nors stovėjo visiškai čia pat ir galėjo tai padaryti pati.

Važiuojant namo, Leda papasakojo buvusi „paprastoji“ iki vedybų su Frenku, o šis jiems nepriklausė. Pagal jų tikėjimo taisykles jai skyrė bann, tai yra apribojo bendravimą su kitais amišais. Ji galėjo kalbėtis su giminėmis ir draugais, tačiau negalėjo valgyti su jais prie vieno stalo. Galėjo atsisėsti greta jų autobuse, bet pavėžėti savo automobiliu – ne. Galėjo iš jų pirkti, bet užmokėti reikėjo per trečiąjį asmenį – mane.

Jos tėvai, broliai, seserys – visi gyveno vos už dešimties mylių.

– Ar tau leidžiama su jais matytis? – klausinėjau aš.

– Taip, bet susitinkame labai retai, – atsakė Leda. – Kada nors, Ele, šitai suprasi. Laikausi toliau nuo jų ne todėl, kad man būtų nemalonu. Nesusitinkame, nes jie jaustųsi nesmagiai.

Traukiniui atvažiuojant į Strasbergo geležinkelio stotį, Leda jau laukė. Kai su dviem lagaminais rankose išlipau iš vagono, Leda ištiesė rankas.

– Ele, Elyte, – uždainavo ji. Nuo jos sklido apelsinų ir indų ploviklio kvapas. Tie platūs pečiai nuostabiai tiko padėti galvai. Turėjau trisdešimt devynerius metus, bet Ledos glėbyje vėl virtau vienuolikmete.

Ji nusivedė mane prie nedidelės aikštelės, kur stovėjo išrikiuoti automobiliai.

– Gal pasakysi, kas tau dabar negerai?

– Viskas gerai. Paprasčiausiai norėjau tave aplankyti.

Leda prunkštelėjo.

– Tu atvažiuoji aplankyti vienu vieninteliu atveju – kai tau gresia visiškas nervų išsekimas. Gal kas nutiko su Stivenu?

Tylėjau, tada ji prisimerkė:

– O gal su Stivenu nieko nenutiko – ir kaip tik čia šuo pakastas?

Atsidusau.

– Stivenas čia niekuo dėtas. Baigiau vieną bylą, kuri atėmė labai daug jėgų, ir... na, man reikia atsipūsti.

– Tačiau tą bylą tu laimėjai. Mačiau per žinias.

– Taip, aišku, bet laimėjimas – dar ne viskas.

Mano nuostabai, ji daugiau nieko nebesakė. Vos Ledai išvažiavus į autostradą užsnūdau ir krūptelėjusi nubudau, kai ji sustojo prie savo namų.

– Atsiprašau, – pasakiau susigėdusi, – nenorėjau šitaip nulūžti.

Leda nusišypsojo ir paglostė man ranką.

– Galėsi ilsėtis kiek norėsi.

– Ak, ne, labai ilgai nereikės.

Iškėliau lagaminus nuo galinės sėdynės ir nubėgau priebučio laipteliais paskui Ledą.

– Na, mes džiaugiamės, kad atvažiavai, o jau kiek pabūsi – dvi ar dvidešimt dvi dienas – visiškai nesvarbu, – ji palenkė galvą. – Telefonas skamba.

Skubiai atlapojo duris ir puolė vidun pakelti ragelio.

– Alio!

Nuleidau ant grindų lagaminus ir pasirąžiau mankštindama sustingusią nugarą. Ledos virtuvė, kaip ir visuomet, tiesiog švytėjo švara ir atrodė lygiai tokia pati, kaip aš ją prisiminiau: dygsneliais siuvinėtas paveikslėlis ant sienos, paršelio formos indas su sausainiais, juodi ir balti linoleumo kvadratai. Užsimerkusi galėjau nesunkiai įsivaizduoti, kad niekada nebuvau iš čia išvykusi, kad pats sudėtingiausias manęs šiandien laukiantis rūpestis – kur geriau įsitaisyti susisukus: ant medinio krėslo už namo ar girgždančio supamojo krėslo tinkleliu apsaugotoje verandoje. Kitame virtuvės gale Leda kalbėjo aiškiai stebėdamasi, kad girdi pašnekovės balsą.

– Sara, Sara, ša, – ramino ji. – Was ist letz?

Pagaudavau tik nežinomų žodžių nuotrupas: an Kind... er hat an Kind gfuna... es Kind va dodt. Prisėdusi ant taburetės, laukiau, kol Leda baigs šnekėti.

Padėjusi ragelį, ji dar ilgokai laikė ant jo ranką. Tada atsisuko į mane sukrėsta ir išblyškusi.

– Ele, man labai gaila, tačiau turiu dabar išeiti.

– Gal reikia, kad ir aš...

– Tu pasilik čia, – tvirtai tarė ji. – Juk atvažiavai ilsėtis.

Žiūrėjau, kaip ji išvairavo automobilį į gatvę. Kad ir kokia būtų problema, Leda ją išspręs. Ji visada išsprendžia. Užkėlusi kojas ant kitos taburetės, nusišypsojau. Paradaise praleidau vos penkiolika minučių ir jau pasijutau geriau.

3

– Neh! – suklykė Keitė, spardydama felčerį, mėginantį įkelti ją į greitosios pagalbos automobilį. – Ich will net gay!

Lizė žiūrėjo, kaip ta mergina priešinasi. Ant jos sodriai žalios suknelės užpakalyje jau juodavo kraujo dėmė. Glaudžiu puslankiu priblokšti stovėjo Fišeriai, Samuelis ir Levis. Didysis šviesiaplaukis, kietai suspaudęs žandikaulius, žengė artyn.

– Paleisk ją, – tarė taisyklinga anglų kalba.

Felčeris atsigręžė.

– Bičiuli, aš tik noriu jai padėti.

Jam pavyko įtaisyti Keitę automobilio gale.

– Misteri ir misis Fišeriai, jūs galite važiuoti drauge.

Sara Fišer aimanuodama įsikibo vyrui į marškinius ir kažko maldavo Lizei nesuprantama kalba. Jis papurtė galvą, nusisuko ir patraukė šalin, parodęs kitiems vyrams eiti kartu. Sara nedrąsiai įsiropštė į automobilį ir, paėmusi dukterį už rankos, kažką šnibždėjo, kol Keitė pagaliau aprimo. Greitosios pagalbos darbuotojai uždarė duris, ir automobilis nuriedėjo keliuku, iš po ratų svaidydamas akmenukus ir keldamas dulkių debesis.

Lizė žinojo, kad reikia važiuoti į ligoninę ir pasikalbėti su gydytojais, kurie apžiūrės Keitę, bet kol kas nesijudino. Tuo tarpu stebėjo Samuelį – šis nenusekė paskui Aroną Fišerį, liko stovėti lyg įkastas ir žvilgsniu lydėjo jau dingstantį iš akių automobilį.

Pasaulis lėkė pro šalį. Dienos šviesos lempos virš galvos švysčiojo tarsi tolyn bėgantys brūkšniai ant asfaltuoto kelio, kai žiūri į juos pro brikelio galą. Neštuvai, ant kurių ji gulėjo, staiga sustojo, ir balsas galvūgalyje sukomandavo:

– Sulig skaičium trys – vienas, du, trys!

Keitė tuojau pat pasijuto besanti ore ir nusileido ant šalto blizgančio stalo.

Felčeris visiems kartojo jos vardą ir, Viešpatie Dieve, kad ji kraujuojanti tenai apačioje. Virš jos išniro tiriamai žvelgiantis moters veidas.

– Keite? Ar kalbi angliškai?

– Ja, – murmtelėjo ji.

– Keite, ar tu nėščia?

– Ne!

– Gal gali pasakyti, kada paskutinį kartą sirgai mėnesinėmis?

Keitės skruostai iš gėdos skaisčiai nuraudo, ji nusisuko nieko nepratarusi.

Gulėdama negalėjo nepastebėti šitos keistos ligoninės šviesų ir garsų. Ryškiuose ekranuose bangavo įvairiaspalvės linijos, visur kažkas pypsėjo ir dūzgė; po patalpą išsklidę balsai nuskardėdavo kažkokia tvarka, primindami jai ratu giedamas bažnytines giesmes.

– Kraujospūdis aštuoniasdešimt ir keturiasdešimt, – ištarė slaugė.

– Pulsas šimtas trisdešimt.

– Kvėpavimas?

– Dvidešimt aštuoni.

Gydytojas atsigręžė į Keitės motiną.

– Misis Fišer? Ar jūsų duktė buvo nėščia?

Apstulbinta sujudimo, Sara nebyliai žvelgė į tą vyrą.

– Viešpatie, – sumurmėjo gydytojas, – nagi numaukite pagaliau jai tą sijoną.

Keitė pajuto kažkieno rankas tampant jos drabužius, siekiant jos intymių vietų.

– Tai suknelės dalis, bet nerandu sagų, – sutriko slaugė.

– Nėra ten sagų. Ji susegta smeigtukais. Kas čia per...

– Nukirpkite, jei kitaip neišeina. Man reikia visų kraujo duomenų, šlapimo, hormonų šlapime; kraujo grupę ir tyrimo rezultatus nusiųskite į kraujo banką, duokite visą statistiką.

Virš Keitės vėl supleveno gydytojo veidas.

– Keite, dabar turiu ištirti tavo gimdą. Ar supranti? Neįsitempk, dabar paliesiu tave tarp kojų...

Vos švelniai paliesta Keitė spyrė iš visų jėgų.

– Laikykite ją, – liepė gydytojas, ir dvi slaugės suveržė jos kulkšnis diržais. – Tiesiog atsipalaiduok. Nieko bloga nedarysiu.

Keitės skruostais ėmė ristis ašaros, o gydytojas diktavo bloknotą laikančiai slaugei:

– Greta galimų lochia rubra turime nesusitraukusią gimdą, maždaug dvidešimt keturių savaičių nėštumo apimties. Gimdos kaklelis atrodo atviras. Padarykime ultragarsą, kad susigaudytume, ką čia turime. Kaip kraujavimas?

– Vis dar tolygi srovė.

– Tuojau pat iškvieskite akušerį ginekologą.

Slaugė apvyniojo ledo gabalą vata ir įdėjo Keitei tarp kojų.

– Šitaip geriau jausiesi, mieloji, – pašnibždėjo ji.

Keitė mėgino sutelkti dėmesį į slaugės veidą, tačiau dabar vaizdas akyse virpėjo taip pat, kaip ir jos suglebusios rankos ir kojos. Tai pastebėjusi slaugė apklojo ją dar viena antklode. Keitė norėjo rasti žodžių jai padėkoti, pasakyti, kad iš tiesų labiausiai jai reikia kokio žmogaus, kuris neleistų išnykti čia pat ant stalo, tačiau mintys rinkosi tik nuo vaikystės girdėtąją kalbą.

– Viskas bus gerai, tu atsigausi, – ramino slaugė.

Akies kraštu žvilgtelėjusi į motiną, Keitė užsimerkė ir nualpo tikėdama, kad gal tikrai taip ir bus.

Geležinkelio stoties perone motina įspraudė jai į delną penkis banknotus po dvidešimt dolerių.

– Ar atsimeni, kurioje stotyje tau reikia persėsti?

Keitė linktelėjo.

– O jeigu jis tavęs nepasitiks, paskambink jam, – mama paglostė Keitei skruostą. – Jeigu prireiktų, šį kartą telefonu pasinaudoti galima.

Bet ir šiaip buvo aišku, kad naudojimasis telefonu būtų pati menkiausia jos nuodėmė. Keitė – vos dvylikos metų amžiaus – rengėsi aplankyti brolį pirmą kartą nuo tada, kai jis išsikraustė. Reikėjo važiuoti iki pat Steit Koledžo, ten jis mokėsi universitete.

Motina nervingai žvalgėsi į kitus traukinio laukiančius keleivius, vildamasi nepakliūti į akis kam nors iš „paprastųjų“, kurie galėtų papasakoti Aronui, kad žmona ir duktė jam pamelavo.

Ilgas ir glotnus „Amtrak“ vagonų kaspinas atvingiavo iki stoties, ir Keitė stipriai apkabino motiną.

– Galėtum važiuoti su manimi, – karštai sušnibždėjo.

– Tau manęs nebereikia. Esi jau didelė mergaitė.

Jos abi suprato, kad Keitė ne tai turėjo galvoje. Nukeliavusi su Keite iki Steit Koledžo, Sara parodytų nepaklusnumą vyrui, tačiau šitaip daryti negalima. Net ir dabar, išleisdama Keitę tarsi jos meilę turintį liudyti pasiuntinį, ji žengė labai siaura atbraila virš neklusnumo bedugnės. Be to, Keitė dar nepakrikštyta ir nepriimta į bažnyčią. Laikydamasi jų Ordnung, Sara negalėtų važiuoti vienu automobiliu su savo sūnumi, atskirtu nuo bažnyčios, negalėtų valgyti su juo prie vieno stalo.

– Važiuok, – tarė ji dukrai skausmingai šypsodamasi. – Grįši ir viską apie jį man papasakosi.

Traukinyje Keitė sėdėjo viena ir stengėsi užsimerkti, kad nejaustų, kaip žmonės į ją smalsiai spokso ir rodo pirštais į jos drabužius ir galvos apdangalą. Pasidėjusi rankas ant kelių, ji stengėsi prisiminti, kada paskutinį kartą matė Jakobą, saulėje tarsi aureolė spindinčiais vario spalvos plaukais išeinantį iš jų namų amžinai.

Traukiniui atvažiuojant į Steit Koledžą, Keitė, prispaudusi veidą prie stiklo, anglų veidų jūroje bandė įžiūrėti brolį. Buvo, aišku, pratusi prie kitų, ne „paprastųjų“ žmonių, bet Ist Paradaise net judriausioje gatvėje ji visada matydavo bent vieną kitą apsirengusį kaip ji ir kalbantį jos kalba. Perone laukiančių žmonių apdarai svaigino žaižaruojančių spalvų pliūpsniais. Kai kurios moterys vilkėjo trumpučius marškinėlius ir šortus, tad vos ne visas kūnas likdavo nepridengtas. Ją apėmė siaubas išvydus jaunuolį su dviem žiedais, vienas buvo įvertas į nosį, kitas – į ausį, ir abu sujungti grandinėle.

Jakobo ji nepamatė.

Išlipusi iš vagono, Keitė lėtai sukosi ratu, bijodama paskęsti tokioje nesuvokiamoje maišatyje. Staiga pajuto ranką ant peties.

– Keite?

Atsigręžusi išvydo brolį ir nuraudo iš nuostabos. Aišku, ji jo nepastebėjo. Juk tikėjosi pamatyti užsidėjusį savo plačiakraštę šiaudinę skrybėlę, dėvintį juodas kelnes su petnešomis. Šitas Jakobas buvo švariai nusiskutęs, vilkėjo languotus marškinius trumpomis rankovėmis ir samanų spalvos kelnes.

Keitė tučtuojau atsidūrė jo glėbyje ir pati apkabino brolį taip stipriai, kad tik dabar suprato, kokia vieniša jautėsi namie be jo.

– Mama tavęs labai pasiilgo, – uždususi tarė Keitė. – Sakė, kad turiu papasakoti viską iki mažiausios smulkmenos.

– Ir aš jos pasiilgau.

Jakobas uždėjo ranką jai ant pečių ir „nuvairavo“ per minią.

– Man regis, tu paaugusi per visą pėdą.

Nuvedė seserį į aikštę prie mažo mėlyno automobiliuko. Keitė sustojo ir įsmeigė žvilgsnį į tą daiktą.

– Jis mano, – švelniai tarė Jakobas. – Keite, ko gi tu tikėjaisi?

Tiesą sakant, ji nieko nesitikėjo. Gal tik įsivaizdavo, kaip jos taip mylimas brolis, nusigręžęs nuo jų religijos, kad galėtų studijuoti koledže, gyvena tokį patį gyvenimą, kokį paliko... tik kažkur kitur, ne Ist Paradaise. Visa šitai – keisti drabužiai, mažutė mašina – jai tarsi liudijo, kad galbūt tėvas nuo pat pradžių neklydo manydamas, jog Jakobas negali toliau mokytis ir vis dėlto širdyje likti „paprastuoju“.

Jakobas atidarė jai dureles, paskui įsėdo pats.

– Kur, tėvo nuomone, šiandien išvažiavai?

Ta diena, kai Jakobas buvo atskirtas nuo amišų bažnyčios, griežtajam tėvui tapo jo mirties diena. Aronas Fišeris nebūtų pritaręs Keitės kelionei pas Jakobą, lygiai kaip ir motinos laiškams, kuriuos ji rašė ir slapta įduodavo Keitei išsiųsti.

– Pas tetą Ledą.

– Puikiai sugalvota. Jis nė už ką nekalbės su ja nors truputėlį ilgiau, taigi nespės išsiaiškinti, kad tai melas, – Jakobas sausai šyptelėjo. – Ko gero, mes, atstumtieji, turime laikytis drauge.

Keitė susidėjo rankas į skreitą.

– Ar buvo verta? – tyliai paklausė ji. – Ar koledžas – tai visa, ko norėjai?

Jakobas įdėmiai pažvelgė į ją.

– Koledžas nėra viskas, nes gyveni ne vien koledže.

– Juk žinai – galėtum grįžti. Galėtum grįžti bet kada ir atlikti išpažintį.

– Galėčiau, bet negrįšiu.

Keitė paniuro, o Jakobas, ištiesęs ranką, timptelėjo ilgus jos kapp1 raištelius.

– Ei, aš vis dar esu tas pats, kuris įstūmė tave į tvenkinį, kai ėjome žvejoti. Kuris įkišo varlę tau į lovą.

Keitė nusišypsojo.

– Gerai pagalvojus atrodo, kad neprieštaraučiau, jei kartais sumanytum pasikeisti.

– Štai dabar girdžiu savo sesutę kalbant, – nusijuokė Jakobas. – Čia tau šį tą turiu.

Ištiesęs ranką, ant galinės sėdynės jis surado ryšulį, apsuktą sviestiniu popierium ir surištą raudonu kaspinu.

– Noriu, kad suprastum mane teisingai. Mano akimis, kai čia atvažiuoji, šis laikas tau turi būti lyg šventė. Atokvėpis. Galbūt tada tau neteks rinktis taip, kaip man – viską arba nieko.

Jakobas žiūrėjo, kaip jos pirštai atriša mazgą ir išvynioja ryšulį, kuriame randa minkštų blauzdinių porą, ryškiai geltonus marškinėlius ir medvilninį įvairiausiomis gėlėmis siuvinėtą megztuką.

– Ak, – pratarė nejučia susižavėjusi Keitė. Perbraukė pirštais dailiai sumegztą palaidinės apykaklę. – Bet aš...

– Kol esi čia. Vaikščiojant įprastais drabužiais, tau bus dar sunkiau. Apsivilkusi šituos... na, Keite, juk niekas ir nesužinos. Pamaniau, kad būdama pas mane gal gali šiek tiek ir apsimesti. Būk tokia kaip aš. Tik čia.

Jis apvertė kita puse skydelį nuo saulės, ir prieš Keitę atsirado mažas veidrodėlis; tada pakėlė megztinį, kad ji pamatytų jo atspindį greta savęs.

Keitė nuraudo.

– Jakobai, jis gražus.

Net ir Jakobas pasijuto priblokštas, kad pakako vos vieno nedrąsaus pokyčio ir jo sesuo, regis, tapo jau kitokia, panašesnė į tuos žmones, nuo kurių jis per visą vaikystę laikėsi kuo toliau.

– Taip, – tarė jis, – tu tikrai graži.

Pakeliui į ligoninę Lizė iš automobilio paskambino į apygardos prokuroro biurą.

– Džordžas Kalahanas, – atsiliepė šiurkštus balsas.

– Jūs tik pamanykite! Užtikau patį viršiausiąjį bosą. Kur tavo sekretorė?

Pažinęs jos balsą, Džordžas nusijuokė.

– Nežinau, Lize. Matyt, kažkur paspruko. Gal nori ateiti ir padirbėti už ją?

– Negaliu, aš labai užsiėmusi, turiu suiminėti žmones, kad apygardos prokurorui nepritrūktų kaltinamųjų.

– Ak, tikrai privalau tau už tai padėkoti. Toks nedidelis nuosavas aprūpinimo kanalas, kad neprarasčiau darbo.

– Na, kol kas dar neprarasi: amišų tvarte radome negyvą naujagimį, ir reikalai vis labiau komplikuojasi. Dabar esu pakeliui į ligoninę pas galimą įtariamąją, bet norėjau tau pranešti, kad, ko gero, pačiu artimiausiu metu turėsi pareikšti kaltinimą.

– Kokio amžiaus ir kur rastas? – Džordžas tapo labai dalykiškas.

– Kelių valandų, naujagimis. Gulėjo po gūnių krūva, – atsiliepė Lizė. – Bet, pasak visų, su kuriais kalbėjome, niekas ten neseniai negimdė.

– Kūdikis gimė negyvas?

– Eksperto nuomone, gyvas.

– Tada motina tikriausiai bus jį pagimdžiusi ir pabėgusi, – nusprendė Džordžas. – Sakei, kad turi siūlo galą?

Lizė sudvejojo.

– Džordžai, galbūt nuskambės labai kvailai, bet tame ūkyje gyvenanti aštuoniolikmetė amišų mergina, atkakliai kartojanti, kad nebuvo nėščia, kaip tik dabar atsidūrė ligoninėje dėl vaginalinio kraujavimo.

Stojo visiška tyla.

– Lize, kada paskutinį kartą tau teko suimti ką nors iš amišų už nusikaltimą?

– Žinau, bet fiziniai įkalčiai verčia galvoti apie ją.

– Vadinasi, turi įrodymų?

– Na, dar neturiu...

– Tai surask, – griežtai tarė Džordžas. – O tada skambink man.

Gydytojas stovėjo prie apžiūros stalo ir aiškino ką tik pasirodžiusiai akušerei ginekologei, kas jos laukia priėmimo skyriuje.

– Primena gimdos atoniją ir nepasišalinusias po gimdymo liekanas, – tarė akušerė, žvilgtelėjusi į ligos istoriją.

– Dabar apžiūrėsiu, tada gabensime į operacinę išvalyti gimdos. Kokia kūdikio būklė?

Priėmimo skyriaus gydytojas prakalbo tyliau:

– Pasak ją atgabenusių greitosios pagalbos vyrukų, kūdikis neišgyveno.

Akušerė linktelėjo ir dingo už širmos, kur tebegulėjo Keitė Fišer.

Lizė, jau anksčiau įsitaisiusi prie neišvaizdžių plastikinių kėdžių krūvos, kad galėtų visus stebėti, dabar pakilo. Jeigu Džordžui reikia įrodymų, ji jų gaus. Padėkojo Dievui, kad detektyvai dirba be uniformų – nė vienam uniformuotam pareigūnui nebūtų nė menkiausių šansų išgauti iš gydytojo konfidencialios informacijos be teismo orderio – ir priėjo prie gydytojo.

– Atsiprašau, – tarė ji, slėpdama rankas marškinių klostėse, – gal žinote, kaip laikosi Keitė Fišer?

Gydytojas pakėlė galvą.

– O jūs esate...

– Buvau namuose, kai ji ėmė kraujuoti, – Lizė nemelavo, juk iš tiesų taip ir buvo. – Tik norėjau sužinoti, ar ji pasveiks.

Gydytojas, suraukęs kaktą, linktelėjo.

– Manau, kad viskas susitvarkys. Tačiau jai būtų buvę kur kas saugiau, jeigu kūdikio gimdyti būtų atvykusi į ligoninę.

– Daktare, – šypsodamasi atsiliepė Lizė, – negaliu jums apsakyti, ką man reiškia šitai iš jūsų išgirsti.

Leda stumtelėjo duris į dukterėčios palatą. Keitė nejudėdama miegojo aukščiau pakeltoje lovoje. Kamputyje nejudėdama tyliai sėdėjo Sara. Pamačiusi įeinant seserį, puolė jai į glėbį.

– Dieve, kaip gerai, kad atėjai, – verkė ji, tvirtai apkabinusi Ledą.

Ši žvilgtelėjo žemyn į Saros viršugalvį. Daugelį metų skiriant plaukus per vidurį, standžiai sukant ir prismeigiant tiesiu smeigtuku kartu su kapp, ten radosi kasmet vis platėjanti vaga, rausva ir pažeidžiama it naujagimio galvutė. Leda pabučiavo tą išplikusį ruožą, tada atsitraukė.

Sara pratrūko kalbėti, tarytum žodžiai viduje būtų kunkuliavę jau seniai.

– Gydytojai mano, kad Keitė pagimdė kūdikį. Jai reikėjo vaistų, kad kraujavimas liautųsi. Paskui ją operavo.

Leda delnu užsidengė burną.

– Visai kaip tau po Hanos.

– Ja, bet Keitei nuostabiai pasisekė. Ji dar galės turėti vaikų, ne taip, kaip aš.

– Ar pasakojai gydytojui, kad tau atlikta histerektomija2?

Sara papurtė galvą.

– Man ta gydytoja nepatiko. Ji nenorėjo patikėti, kai Keitė sakė negimdžiusi kūdikio.

– Sara, tie anglų gydytojai... jie turi moksliškų būdų nustatyti nėštumą. Moksliški tyrimai nemeluoja, o dėl Keitės – nežinia, – Leda stabtelėjo atsargiai rinkdama žodžius. – Ar niekada nepastebėjai, kad keistųsi jos figūra?

– Ne!

Tačiau Leda suprato, kad tai nedaug tereiškia. Kai kurios moterys, ypač aukštos, tokios kaip Keitė, nešioja kūdikį taip, kad praeina ne vienas mėnuo, kol aplinkiniai pastebi nėštumą. Keitė nusirengdavo niekam nematant, o augantį pilvą slėpdavo į apačią platėjanti prijuostė. Storėjančio juosmens niekas neįžiūrėjo, nes senosios tvarkos amišai drabužius sutvirtina tiesiais smeigtukais, kuriuos lengva truputį perkelti.

– Jeigu ji būtų patekusi į bėdą, tikrai būtų man pasakiusi, – atkakliai tvirtino Sara.

– Ir kas gi, tavo nuomone, būtų nutikę, vos tik ji tau papasakotų?

Sara žvelgė į šalį.

– Aronas nebūtų šito ištvėręs.

– Patikėk, Aronas ne iš tų, kuriuos bet koks vėjo gūsis išvers iš koto. Ir tegu jis verčiau iš karto griebiasi šito reikalo, nes tai dar tik pradžia.

Sara atsiduso.

– Grįžusi namo, Keitė netrukus, aišku, sulauks ateinant vyskupo.

Žvilgtelėjusi į Ledą, pridūrė:

– Gal galėtum su ja pasikalbėti? Apie Meidung.

Leda nustėrusi susmuko ant kėdės, pastatytos šalia lovos.

– Apie vengimą? Sara, kalbu ne apie bažnytinę bausmę. Policija šįryt rado negyvą kūdikį, ir Keitė jau spėjo pameluoti, kad jo negimdžiusi. Dabar jie manys, kad ji nesako tiesos ir apie kitus dalykus.

– Ar čia nusikaltimas, tų anglų supratimu, pagimdyti kūdikį be santuokos? – pasipiktino Sara.

– Taip, jeigu palieki jį numirti. Jei policija įrodys, kad kūdikis gimė gyvas, Keitė turės didelių bėdų.

Sara išsitiesė, jos nugara įsitempė.

– Dievas pasirūpins, kad viskas susitvarkytų. O jei ne, mes priimsime Jo valią.

– Kalbi apie Dievo valią ar Arono? Jeigu Keitę suims, o tu, paklausiusi Arono, atsuksi kitą skruostą ir nesurasi, kas užstotų ją teisme, ją pasodins į kalėjimą. Ilgiems metams. Galbūt amžinai, – Leda palietė sesers ranką. – Kiek vaikų leisi pasauliui iš tavęs atimti?

Sara prisėdo ant lovos krašto. Pirštais suėmė glebius Keitės pirštus ir suspaudė. Aprengta ligoninės naktiniais marškiniais, palaidais ant pečių krintančiais plaukais, Keitė dabar neatrodė esanti iš „paprastųjų“. Šitaip ji atrodė tokia pat mergina, kaip ir kitos.

– Leda, – sušnibždėjo Sara, – nemoku elgtis šitame pasaulyje.

Leda uždėjo ranką jai ant peties.

– Užtat aš moku.

– Detektyve Manrou, ar turite minutėlę?

Ji visiškai neturėjo laiko, tačiau linktelėjo ištisą popietę naršiusiam po ūkį pareigūnui iš valstijos policijos svarbių nusikaltimų skyriaus. Išsiaiškinusi, kad Keitė Fišer guldoma į ligoninę bent jau iki ryto, Lizė nuskubėjo pas apygardos teisėją gauti orderių kratai namuose ir visoje fermoje, taip pat paimti kraujo mėginius DNR palyginimui. Jos dar laukė koks šimtas būtinų atlikti reikalų, net galva nuo jų ūžė, bet Lizė pasistengė sutelkti dėmesį į žmogų iš valstijos policijos.

– Ką čia turite?

– Tiesą sakant, nusikaltimo vieta gana švari, – tarė šis.

– Nėra ko labai stebėtis, – sausai atsiliepė Lizė. – Gal mes – tik mažo miestelio policininkai, bet vis dėlto, kaip ir jūs, vidurinę mokyklą esame baigę.

Ji ne itin džiaugėsi kviesdama į pagalbą svarbių nusikaltimų padalinį, nes šie paprastai iš aukšto žiūrėdavo į vietos teisėsaugą ir turėjo bjaurų įprotį atimti tyrimo kontrolę iš jam vadovaujančio detektyvo. Tačiau valstijos policijos tiriamieji gebėjimai buvo kur kas geresni negu Ist Paradaiso policijos, vien todėl, kad jie tai darė gerokai dažniau.

– Ar su tėvu vargo neturėjote?

– Žinote, aš jo net ir nemačiau. Maždaug prieš dvi valandas jis išsivarė mulus į laukus.

Policininkas padavė Lizei užklijuotą plastikinį įkalčių maišelį su baltos medvilnės naktiniais marškiniais, sukruvintais ties užpakaliu.

– Gulėjo susukti į gniužulą po merginos lova. Taip pat aptikome kraujo dėmių prie tvenkinio už namo.

– Ji pagimdė kūdikį, apsiplovė tvenkinyje, paslėpė naktinius marškinius ir vėl atsigulė miegoti.

– Na štai, jūs tikrai sumanūs. Eime su manimi, noriu šį tą parodyti.

Jis nuvedė Lizę į pakinktų sandėliuką, kur buvo rastas kūdikio lavonas. Atsitūpęs atkreipė jos dėmesį į, regis, paprastą grindų nelygumą, bet įdėmiau įsižiūrėjus paaiškėjo, kad tai pėdos atspaudas.

– Čia nesenas mėšlas, vadinasi, ir šitas pėdsakas atsirado neseniai.

– Ar įmanoma nustatyti, kieno jis, kaip pirštų atspaudai?

Policininkas papurtė galvą.

– Ne, tačiau galime išmatuoti pėdos dydį. Tai moteriškas septintas dydis, dvigubo E pločio.

Jis pamojo savo padėjėjui, šis priėjęs padavė dar vieną įkalčių maišelį su neišvaizdžių teniso batelių pora. Užsimovęs pirštines, policininkas kairįjį ištraukė. Atlenkė jo liežuvį, kad Lizė įžiūrėtų, kas parašyta.

– Septinto dydžio moteriški sportiniai bateliai, E pločio, – išvardijo jis. – Radome Keitės Fišer drabužių spintoje.

Riedant brikeliu namo, Levis tylėjo; Samuelis žinojo, kad tai jam kainavo didelių pastangų. Pagaliau, arkliams sustojus, Levis atsisuko nepajėgdamas ilgiau tverti.

– Kaip manai, kas dabar bus?

Samuelis gūžtelėjo pečiais.

– Nežinau.

– Tikiuosi, ji pasveiks, – rimtai tarė Levis.

– Ir aš tikiuosi, – Samuelis pajuto stringant balsą ir atsikosėjo, kad Levis nepastebėtų. Šis žiūrėjo į jį valandėlę, paskui šoko nuo pasostės ir nulėkė namo.

Samuelis toliau riedėjo keliu, bet nepasuko savo tėvų namų pusėn. Jie tikriausiai jau bus girdėję apie Keitę ir, aišku, puls jo klausinėti. Nuvažiavo iki miesto ir pririšo arklį prie Cimermano „Metalo dirbinių“. Tačiau į parduotuvę nėjo, nužingsniavo už pastato, kur į šiaurę tęsėsi kukurūzų laukas. Nusiplėšęs skrybėlę ir laikydamas ją rankoje, staiga pasileido bėgti per stiebus, čaižančius jam veidą ir krūtinę. Bėgo tol, kol širdis ėmė dundėti lyg pašėlę būgnai, kol nebegalėjo atgauti kvapo, o jausmai prasiveržė lyg užtvanką pralaužusi srovė.

Paskui krito ant dirvos aukštielninkas, švokšdamas ir burna gaudydamas orą. Žiūrėjo į suraižytą vakaro dangaus žydrynę ir nebesipriešino, kai užplūdo ašaros.

Tetai sugrįžus, Elė vartė žurnalą „Rūpestingoji šeimininkė“.

– Viskas gerai? Išlėkei tarsi į gaisrą, – sulig tais žodžiais ji pakėlė akis ir išvydo Ledą, suvargusią, išblyškusią, sutrikusią. – Atrodo, kad ne viskas.

Leda susmuko ant kėdės, jos rankinė nuslydo nuo peties ir dunkstelėjo į grindis. Ji užsimerkė nesakydama nė žodžio.

– Negąsdink manęs, – Elė nervingai nusijuokė. – Kas atsitiko?

Akivaizdžiai stengdamasi laikyti nugarą kuo tiesiau, Leda atsistojo ir pradėjo naršyti šaldytuve. Ištraukė agurkų, salotų, morkų. Nusiplovė rankas, susirado peilį ir ėmė pjaustyti daržoves dailiais vienodais gabalėliais.

– Vakarienei pasigaminsime salotų, – pratarė ji. – Ką apie tai manai?

– Manau, kad dabar trečia valanda po pietų, – Elė priėjusi ištraukė Ledai iš rankų peilį ir palaukė, kol vyresnioji moteris atsisuks. – Kalbėk.

– Mano dukterėčia – ligoninėje.

– Tu juk neturi... ak! – staiga Elė susivokė, kad tai ta šeima, apie kurią Leda niekada nekalba, tie žmonės, kuriuos ji paliko. – Ar ji... serga?

– Ji vos nemirė gimdydama.

Elė nežinojo, ką atsakyti. Sunku įsivaizduoti tragiškesnį dalyką – pagimdyti kūdikį ir netekti galimybės džiaugtis tuo stebuklu.

– Ji tik aštuoniolikos, Ele, – Leda dvejojo išskėsta plaštaka spausdama pjaustomąją lentelę. – Ir netekėjusi.

Elei prieš akis lėtai sukosi paveikslas – jauna, netekėjusi mergina, mėginanti atsikratyti vaisiaus.

– Tikriausiai ji nutraukė nėštumą?

– Ne, pagimdė kūdikį.

– Taip, žinoma, – suskubo pridurti Elė, pamaniusi, kad Ledos aplinkoje kitokių variantų ir negalėtų būti. – Kelintas buvo nėštumo mėnuo?

– Beveik aštuntas, – atsakė Leda.

– Aštuntas? – sumirksėjo Elė.

– Pasirodo, kūdikio kūną rado dar niekam nė nežinant, kad Keitė nėščia.

Kažkur stubure Elė pajuto tarsi virpesius, bet pasistengė nekreipti į juos dėmesio. Juk pagaliau čia ne Filadelfija, ne kokia pavyzdinė motina, o tik amišų mergaitė.

– Vadinasi, gimė negyvas, – užjausdama tarė Elė. – Kaip gaila.

Leda nusisuko ir valandėlę tylėjo.

– Važiuodama namo, visą laiką kartojau sau, kad šito nedarysiu, tačiau Keitę myliu beveik taip pat, kaip ir tave, – ji giliai atsikvėpė. – Gali būti, Ele, kad kūdikis gimė gyvas.

– Ne, – žodis, tylus ir karštas, tarsi savaime nusprūdo Elei nuo lūpų. – Negaliu. Leda, neprašyk, kad tuo užsiimčiau.

– Daugiau nėra kam. Juk kalbame apie žmones, kurie nemoka elgtis su įstatymais. Jeigu priklausytų nuo mano sesers, Keitė keliautų į kalėjimą, nesvarbu, ar būtų kalta, ar ne, nes jos prigimčiai svetima kovoti, – Leda žvelgė į ją degančiomis akimis. – Jie pasitiki manimi, o aš – tavimi.

– Visų pirma, jai dar nepateiktas oficialus kaltinimas. Visų antra, Leda, net jei būtų pateiktas, negalėčiau jos ginti. Nieko nežinau nei apie ją, nei apie jos gyvenimo būdą.

– Tai gal tu gyveni gatvėse kaip tie narkotikų platintojai, kuriuos esi gynusi? O gal Didžiojoje gatvėje, didelėje viloje, kaip tas direktorius, kurį tau pavyko išteisinti?

– Tai kas kita, pati žinai.

Buvo visiškai nesvarbu, ar Ledos dukterėčia gali teikti teisines paslaugas. Nesvarbu, kad Elė anksčiau gynė žmones, kaltinamus lygiai tokiais pat bjauriais dalykais. Kvaišalai, pedofilija ar ginkluoti apiplėšimai jos pačios gyvenime reiškė ne tiek jau daug.

– Ele, bet juk ji nekalta!

Kadaise dėl to Elė tapo advokate – ketino gelbėti žmones. Tačiau dabar būtų užtekę vienos rankos pirštų suskaičiuoti jos pastangomis išteisintiems klientams, kurie buvo apkaltinti iš tiesų neteisingai. Ji jau žinojo, kad dauguma jos klientų yra tikrai kalti, nors visi iki vieno turėjo pasiteisinimų ir buvo pasirengę apie juos trimituoti iki grabo lentos. Nusikalstamiems klientų veiksmams ji vargu ar pritardavo, bet tam tikra prasme visada suprasdavo, kas privertė juos taip pasielgti. Vis dėlto jos gyvenime dabar buvo toks metas, kai suprasti moters, nužudžiusios savo kūdikį, ji nebūtų pajėgusi.

Tikrai neįmanoma, kai aplink tiek beviltiškai kūdikio trokštančių moterų.

– Negaliu imtis tavo dukterėčios bylos, – tyliai tarė Elė. – Aš jai tik pakenkčiau.

– Bent pažadėk apie tai pagalvoti.

– Tikrai negalvosiu. Ir net pamiršiu, kad prašei.

Elė žengė iš virtuvės skindamasi kelią pro Ledos nusivylimo užtvaras.

Stambus Samuelio kūnas palatos tarpduryje beveik nepaliko jokio plyšelio: Keitė prisiminė, kaip kartais, atsistojus greta Samuelio atvirame lauke, vis tiek atrodydavo ankšta. Ji nedrąsiai šyptelėjo.

– Užeik.

Jis priėjo prie lovos, sukdamas šiaudinės skrybėlės atbrailą. Palenkė galvą ryškiai degančiais skruostais.

– Kaip laikaisi?

– Gerai, – atsiliepė Keitė. Ir šiek tiek prikando lūpą, kai Samuelis prisitraukė kėdę atsisėsdamas šalia jos.

– Kur tavo motina?

– Išvažiavo namo. Teta Leda iškvietė jai taksi, nes mamai būtų buvę nemalonu grįžti jos automobiliu.

Samuelis supratingai linktelėjo. Vietos menonitų vairuojami amišų taksi vežiojo „paprastuosius“ žmones ilgesniais atstumais ar autostradomis, kur brikeliai judėti negalėjo. Suprato jis ir situaciją su Ledos automobiliu. Santykius su Leda ribojo bann, tad ir jam pačiam būtų buvę nesmagu su ja važiuoti.

– Kaip... kaip reikalai namie?

– Daug darbo, – rūpestingai rinkdamas žodžius, tarė Samuelis. – Šiandien pjovėme antrąjį atolą.

Padvejojęs pridūrė:

– Tie policininkai, jie vis dar neišvažiavo.

Įsižiūrėjo į mažutį, rausvą Keitės kumštelį, gulintį ant poliesterio antklodės. Švelniai suėmė abiem delnais ir lėtai pakėlė sau prie smakro.

Sulenkusi delną, Keitė priglaudė jį Samueliui prie skruosto; Samuelis iš karto atsiliepė į glamonę. Švytinčiomis akimis ji jau vėl žiojosi kažką sakyti, tačiau Samuelis, pridėjęs pirštą jai prie lūpų, sustabdė:

– Cit, ne dabar.

– Tačiau tu tikriausiai girdėjai visokių kalbų, – sušnibždėjo Keitė. – Noriu...

– Neklausau, kas ką kalba. Klausausi tik tavęs.

Keitė nurijo gumulą.

– Samueli, aš negimdžiau kūdikio.

Jis ilgokai žiūrėjo į ją, tada spustelėjo jai ranką.

– Tai ir gerai.

Keitė jaudindamasi akimis susirado jo žvilgsnį.

– Tu tiki manim?

Samuelis išlygino antklodę ties jos kojomis, apkamšydamas tarsi vaiką. Dabar staiga pastebėjo tviskančiu srautu krintančius jos plaukus ir suvokė jų tokių – palaidų, švytinčių – nematęs nuo tada, kai abu dar buvo maži.

– Privalau tikėti, – pratarė jis.

Elamo Fišerio parapijoje vyskupas buvo jo paties pusbrolis. Senąjį Eframą Štolcfusą visi suvokė kaip kasdienio gyvenimo dalį, su juo – tikinčiųjų vadovu – kiekvienas galėjo labai lengvai susitikti: tai jis, važiuodamas pro šalį, sustabdydavo brikelį prie lauko paplepėti, tai, palikęs arklį vidury arimo, atbėgdavo pasidalyti kokia mintimi. Tą dieną Elamas jau buvo su juo kalbėjęs apie tai, kas nutiko fermoje; Eframas atidžiai išklausė ir pasakė turįs pasitarti su kitais. Elamas pamanė, kad tai parapijos diakonas arba abu pastoriai, tačiau vyskupas papurtė galvą.

– Su verslininkais, – tarė jis. – Jie tikriausiai žino, kaip dirba anglų policija.

Iš karto po vakarienės, Sarai tvarkant stalą, į kiemą įsuko vyskupo Eframo kinkinys. Elamas su Aronu susižvalgę išėjo laukan jo pasitikti.

– Labas, Eframai, – pasisveikino Aronas, spausdamas svečiui ranką, kai šis pririšo arklį.

– Sveikas, Aronai. Kaip Keitė?

Klausimas nuskambėjo labai švelniai, tačiau Aronas aiškiai įsitempė.

– Girdėjau, kad ji greitai pasveiks.

– Tu nevažiavai į ligoninę? – pasiteiravo Eframas.

Aronas nusuko akis.

– Ne.

Vyskupas pakreipė galvą, jo balta barzda sužvilgo besileidžiančios saulės spinduliuose.

– Gal pasivaikščiotume?

Trys vyrai pasuko prie Saros daržo. Elamas prisėdo ant suolo, sudėto iš akmens plokščių, ir mostu pasiūlė sėstis Eframui. Bet vyskupas tik papurtė galvą ir žvelgė tolyn pro aukštus pomidorų stiebus, susivijusias pupų virkščias, virš jų besisukantį jonvabalių spiečių. Tie vabzdžiai žybsėjo ir vartėsi, lyg kas būtų švystelėjęs žvaigždučių saują.

– Pamenu, kartą buvau čia prieš daug metų ir žiūrėjau, kaip Jakobas su Keite vaikosi tuos šviečiančius vabalus, – tarė Eframas. – Gaudė juos į ąsotį.

Vyskupas nusijuokė:

– Jakobas aiškino gaminsiąs amišų prožektorių. Ar gauni žinių iš Jakobo?

– Ne, ir nenoriu, kad būtų kitaip, – tyliai atsiliepė Aronas.

Eframas papurtė galvą.

– Jis buvo atskirtas nuo bažnyčios, Aronai. Bet ne nuo tavo gyvenimo.

– Man tie dalykai nesiskiria.

– Žinai, štai šito tikrai negaliu suprasti. Nes atlaidumas yra pati svarbiausioji taisyklė.

Aronas pažvelgė tiesiai vyskupui į akis.

– Ar atėjai čionai kalbėti apie Jakobą?

– Ką gi, tikriausiai ne, – sutiko Eframas. – Po to, kai šįryt buvai pas mane, Elamai, susitikau su Džonu Cimermanu ir Martinu Lapu. Abiejų nuomone, jeigu policija praleido čia visą dieną, tai, matyt, Keitę laiko įtariamąja. Be abejo, viskas priklausys nuo kūdikio, ar jis gimė gyvas. Jeigu taip, Keitę apkaltins dėl jo mirties.

Eframas, suraukęs kaktą, žvelgė į Aroną.

– Jie siūlė vis dėlto pasitarti su advokatu, kad nebūtum užkluptas netikėtai.

– Mano Keitei nereikia advokato.

– Ir aš to tikiuosi, – pritarė vyskupas. – Bet jeigu prireiktų, bendruomenė ją palaikys.

Padvejojęs pridūrė:

– Tikriausiai supranti, kad kol kas jai reikės šiek tiek atsitraukti.

Elamas pakėlė galvą.

– Tik atsitraukti nuo bendruomenės? Ji nebus atskirta?

– Aišku, reikės pasikalbėti su Samueliu, o tada pagalvosiu, – Eframas padėjo ranką Aronui ant peties. – Ne pirmas kartas, kai jaunuolių pora nesulaukia vestuvių dienos vakaro. Žinoma, labai liūdna, kad kūdikis mirė. Tačiau širdgėla gali sutvirtinti santuoką ne prasčiau negu laimė. O dėl kito kaltinimo Keitei – juk niekas iš mūsų tuo netiki.

Aronas pasisuko išsivaduodamas iš vyskupo rankos.

– Dėkoju tau. Bet mes Keitei advokato nesamdysime ir į anglų teismus neisime. Tai ne mūsų kelias.

– Aronai, kas verčia tave visada nubrėžti ribą ir reikalauti, kad žmonės ją peržengtų? – atsiduso Eframas. – Štai šitai yra ne mūsų kelias.

– Prašau man atleisti, bet turiu darbo.

Linktelėjęs vyskupui ir tėvui, Aronas nužingsniavo į tvarto pusę.

Du vyresnieji tylėdami žiūrėjo jam pavymui.

– Kadaise jau esi taip su juo kalbėjęs, – pasakė Elamas Fišeris.

Vyskupas liūdnai šyptelėjo:

– Ja. Ir tą kartą šnekėjau lyg su akmenine siena.

Keitė sapnavo krintanti. Tiesiai iš dangaus, tarsi paukštis lūžusiu sparnu, o žemė veržėsi aukštyn jos pasitikti. Širdis įstrigo gerklėje, slopindama klyksmą, ir tik pačią paskutinę akimirką Keitė suvokė taikanti į tvartą, laukus, į savo namus. Užsimerkė prieš pat smūgį, nuo kurio vaizdas pažiro smulkiausiomis šukėmis lyg stiklinis, tad apsidairius jai viskas pasirodė nepažįstama.

Mirksėdama tamsoje, Keitė pamėgino atsisėsti lovoje. Iš jos kūno lyg šaknys vijosi laidai ir plastikiniai vamzdeliai. Pilvas atrodė minkštas, rankos ir kojos sunkios.

Mėnulis aštriu kableliu kirto dangų ir žiupsnį žvaigždžių. Keitės rankos nušliaužė po antklode ant pilvo ir sustingo. „Ich hab ken Kind kaht“, – sušnibždėjo ji. Aš negimdžiau jokio kūdikio.

Ant antklodės supapsėjo ašaros. „Ich hab ken Kind kaht. Ich hab ken Kind kaht“, – ji nesiliovė murmėjusi, kol tie žodžiai tarsi angelo lopšinė galų gale pasruvo jos gyslomis.

Fakso aparatas Lizės namuose pyptelėjo tuoj pat po vidurnakčio, jai darbuojantis ant bėgimo takelio. Adrenalinas vis tiek neleido užmigti, tad jautėsi puikiai pasiruošusi pratyboms, kurios nuvargintų tiek, kad pavyktų kelias valandas nusnūsti. Ji išjungė treniruoklį, nužingsniavo prie fakso ir visa prakaituota laukė, kol ims vyniotis popieriaus lapai. Pasirodžius teismo medicinos laboratorijos pavadinimui, jos pulsas šoktelėjo.

Ji skaitė paskirus žodžius, tačiau po truputį, keldama šurmulį mintyse, ryškėjo bendra prasmė.

Vyriškosios lyties, 32 savaičių. 39,2 cm nuo viršugalvio iki kulno, 26 cm nuo viršugalvio iki užpakalio. Hidrostatinis tyrimas... plaučių alveolės išsiplėtusios... spalva nuo rausvų taškelių iki tamsiai raudonos... kairysis ir dešinysis plautis plūduriavo... leidžia atmesti dalinę ir nenormalią aeraciją. Vidurinėje ausyje rasta oro. Nubrozdinimas ant viršutinės lūpos; medvilnės pluoštas ant dantenų.

„Viešpatie Dieve“, – suvirpėjusi pratarė Lizė. Jai jau buvo pasitaikę keli žudikai – vyras, nudūręs bakalėjos parduotuvės savininką dėl „Camel“ pakelio; vaikinas, prievartaudavęs koledžo studentes ir palikdavęs jas nukraujuoti bendrabutyje ant grindų; buvo ir vyro mušama moteris, jam miegančiam šūviu ištaškiusi veidą. Visi šie žmonės Lizei atrodė turį kažką bendra, ji jautė, tartum atvėrusi juos kaip tas rusiškas tuščiavidures lėles, ten giliai, pačioje šerdyje, būtum radusi karštą, rūkstančią žariją.

Visa tai niekaip nederėjo su šita amišų mergina.

Lizė išsinėrė iš sportinių drabužių ir pasuko į vonios kambarį. Netrukus tos merginos laisvė bus suvaržyta, nuskambės oficialus kaltinimas, ji išgirs savo teises, bet Lizė norėjo dar prieš visa tai pažvelgti jai į akis ir įžiūrėti, kas glūdi jos viduje.

Lizei įžengus į palatą, buvo ketvirta valanda ryto, bet Keitė gulėjo viena ir nemiegojo. Išplėtusi žydras akis, ji stebėdamasi atsisuko į detektyvę:

– Sveiki.

Lizė nusišypsojo ir atsisėdo greta lovos.

– Kaip jautiesi?

– Jau geriau, – tyliai atsiliepė Keitė. – Stipriau.

Žvilgtelėjusi žemyn, ant antklodės Lizė pamatė Keitės ką tik skaitytą Bibliją.

– Tai Samuelis man ją atnešė, – paaiškino mergina sutrikusi, nes ta moteris suraukė kaktą. – Ar čia šitai neleidžiama?

– Ak, leidžiama, be abejo, – tarė Lizė. Ji pajuto, kad įkalčių bokštas, jos rūpestingai ręstas paskutines dvidešimt keturias valandas, dabar susiūbavo: ji – amišė. Ar visą tą statinį galėtų sugriauti viena vienintelė priežastis, vienas akivaizdus neatitikimas?

– Keite, ar gydytoja sakė, kas tau nutiko?

Keitė pakėlė akis. Įdėjo pirštą į Bibliją, tada, sušiurenusi puslapiais, užvertė knygą ir linktelėjo.

– Kai susitikome vakar, sakei man, kad negimdei kūdikio, – Lizė giliai atsikvėpė. – Vis galvoju, kodėl tu taip kalbėjai.

– Nes negimdžiau kūdikio.

Lizė netikėdama papurtė galvą.

– Kodėl tada kraujuoji?

Tirštas raudonis pasklido aukštyn nuo Keitės pižamos kaklo.

– Tai mano dienos, – tarė ji minkštai. Stengdamasi susitvardyti, nusuko žvilgsnį į šalį. – Detektyve, esu iš „paprastųjų“, bet nesu kvaila. Negi manote, kad nesusigaudyčiau, jog pagimdžiau kūdikį?

Atsakymas nuskambėjo taip atvirai ir nuoširdžiai, kad Lizė mintyse žingtelėjo atgal. Ką aš darau blogai? Jai teko apklausinėti šimtus žmonių, šimtus melagių – tačiau, kiek siekė atmintis, tik Keitė Fišer sugebėjo ją suerzinti. Lizė pažvelgė pro langą, į raudonai švytintį horizontą ir suprato, kas čia kitaip. Jokios vaidybos. Keitė Fišer buvo visiškai įsitikinusi tuo, ką sako.

Lizė atsikrenkštė rengdamasi pulti iš kitos pusės.

– Keite, dar noriu paklausti kai kurių keblių dalykų... Ar esi turėjusi lytinių santykių?

Nežinia, ar tai dar buvo įmanoma, bet Keitės skruostai užkaito dar ryškiau.

– Ne.

– Ar tavo šviesiaplaukis draugas atsakys man taip pat?

– Eikite ir paklauskite, – atšovė Keitė.

– Vakar rytą matei tą kūdikį, – tarė Lizė net prikimusi iš susierzinimo. – Kaip jis ten atsirado?

– Visiškai neįsivaizduoju.

– Tiesa, – Lizė pasitrynė smilkinius. – Juk jis ne tavo.

Keitės veidą nutvieskė plati šypsena.

– Kaip tik šitai ir stengiausi jums išaiškinti.

– Ji tik įtariamoji, – tarė Lizė žiūrėdama, kaip Džordžas, pasmeigęs šakute, susikemša į burną krūvą keptų bulvių. Jie susitiko pusiaukelėje tarp apygardos prokuroro biuro ir Ist Paradaiso, užkandinėje, turinčioje, Lizės akimis, vienintelį skiriamąjį požymį – meniu, siūlantį tik tokius valgius, kurie garantuoja dvigubai didesnį cholesterolio kiekį organizme.

– Jeigu šitaip valgysi, nuo širdies smūgio tikrai neišsisuksi, – raukydamasi tarė Lizė.

Džordžas numojo ranka į jos susirūpinimą.

– Sulig pirmaisiais aritmijos požymiais paprašysiu Dievo atidėti bylos svarstymą.

Atsilaužusi mažutį bandelės gabaliuką, Lizė žvilgtelėjo į savo užrašus:

– Taigi, turime kruvinus naktinius marškinius, jos dydžio pėdos atspaudą, gydytojo išvadą apie būklę po pirmojo gimdymo, eksperto teiginį, kad kūdikis įkvėpė oro, be to, jos kraujas atitinka ant kūdikio odos rastą kraują, – tai tarusi, ji įsidėjo kąsnelį į burną. – Statyčiau penkis šimtus žalių, kad DNR tyrimas taip pat parodys jos ryšį su kūdikiu.

Džordžas nusišluostė lūpas servetėle.

– Medžiaga rimta, Lize, bet nesu tikras, kad jos jau pakanka netyčinei žmogžudystei.

– Dar paklausyk, toliau bus įdomiau, – tarė Lizė. – Ekspertas ant kūdikio lūpų rado nubrozdinimų, o ant dantenų ir gerklėje – audinio pluošto.

– Kokio audinio?

– Tas pluoštas atitinka marškinius, į kuriuos kūdikis buvo suvyniotas. Ekspertas mano, kad šie du radiniai liudija uždusinimą.

– Uždusinimą? Lize, juk čia ne kokia mergiotė iš Džersio, kuri gimdo prekybos centro tualete ir toliau vaikšto po parduotuves. Lažinuosi, kad amišai nežudo net musių.

– Pernai nuskambėjome per visą šalį, nes du amišų vyrukai pardavinėjo kokainą, – atkirto Lizė. – Ką tada „60 minučių“ pasakys apie nužudymą?

Džordžo akyse ji pamatė blykstelint kibirkštėlę – jis svarstė, ką jam pačiam reikštų, jei iškeltų kaltinimą amišų merginai ir tai virstų garsia nužudymo byla.

– Amišų tvarte – negyvas kūdikis, o amišų mergelė ką tik pagimdžiusi, – minkštai tarė Lizė. – Išvadą, Džordžai, daryk pats. Juk ne man šito reikėjo, bet net ir aš suprantu, kad turime pateikti jai kaltinimą, ir daryti tai reikia itin greitai. Šiandien ją išleidžia iš ligoninės.

Džordžas rūpestingai supjaustė neplaktą kiaušinienę kąsnio kvadratėliais, paskui, nė vieno nesuvalgęs, padėjo šakutę ir peilį ant lėkštės krašto.

– Jei įrodytume uždusinimą, tada galėtume kaltinti pirmojo laipsnio žmogžudyste. Tai sąmoningas, iš anksto apgalvotas ir tyčinis veiksmas. Ji nuslėpė nėštumą, pagimdė kūdikį ir atsikratė jo, – Džordžas pakėlė akis. – Ar apklausei ją?

– Taip.

– Ir ką?

Lizė vyptelėjo.

– Ji ir toliau mano kūdikio negimdžiusi.

– Ką, po velnių, tai galėtų reikšti?

– Ji laikosi įsikibusi savo istorijos.

Džordžas susiraukė:

– Ar ji tau nepasirodė pamišusi?

Pamišimas juridiniu požiūriu ir šnekamojoje kalboje – labai skirtingi dalykai, bet Lizei pasirodė, kad Džordžui tie skirtumai dabar nerūpi.

– Ji atrodo kaip mergina iš kaimynų kiemo. Tokia, kuri vietoj populiaraus romano skaito Bibliją.

– Tada aišku, – atsiduso Džordžas. – Tegu keliauja į teismą.

Sara Fišer tvarkingai prisegė dukteriai kapp.

– Na štai. Dabar esi pasiruošusi.

Keitė prisėdo ant lovos, laukdama pasirodant savanorio sanitaro su kėde ant ratukų, kuris turėjo nuvežti ją į vestibiulį. Gydytojas išrašė ją vos prieš kelias minutes, davęs motinai šiek tiek vaistų, jei Keitei dar skaudėtų. Pasisukusi ji sukryžiavo rankas ant pilvo.

Teta Leda apkabino ją per pečius.

– Galėtum pagyventi pas mane, jeigu dar nesi pasirengusi važiuoti namo.

Keitė papurtė galvą.

– Denke. Bet man verčiau grįžti. Aš noriu grįžti, – ji švelniai nusišypsojo. – Žinau, kad tai nelabai prasminga.

Leda suspaudė jai pečius.

– Tikriausiai man labiau nei kuriam kitam tai atrodo prasminga.

Durys atsilapojo, Keitė pašoko skubėdama kuo greičiau eiti. Bet vietoj turinčio pasirodyti jauno savanorio įžengė du uniformuoti policininkai. Sara žingtelėjo atgal ir atsidūrė greta Ledos ir Keitės – mažutis persigandęs būrys.

– Keitė Fišer?

Ji jautė, kaip po sijonais jai virpa keliai.

– Tai aš.

Vienas policininkas švelniai paėmė ją už rankos virš alkūnės.

– Turime orderį jus suimti. Esate kaltinama nužudžiusi kūdikį, rastą jūsų tėvo tvarte.

Antrasis policininkas priėjęs atsistojo iš kito šono. Keitė sutrikusi pažvelgė jam per petį, mėgindama pagauti motinos akis.

– Turite teisę tylėti. Visa, ką pasakysite, gali būti ir bus panaudota prieš jus teisme. Turite teisę būti atstovaujama advokato...

– Ne! – suklykė Sara, puldama prie dukters, kurią policininkai jau vedė pro duris. Bėgo jiems iš paskos, nepaisydama smalsiai žiūrinčių darbuotojų ir jos sesers šauksmų.

Leda galų gale pasivijo Sarą prie ligoninės durų. Keitė verkė, tiesė rankas į motiną, bet vienas iš policininkų uždėjo delną jai ant kapp ir įstūmė į policijos automobilį.

– Ponia, mus rasite apygardos teisme, – mandagiai pasakė jis Sarai ir atsisėdo automobilio priekyje.

Jam nuvažiavus, Leda apglėbė seserį.

– Jie atėmė mano kūdikį, – raudojo Sara. – Jie atėmė mano kūdikį.

Leda žinojo, kaip nejauku Sarai važiuoti jos automobiliu, tačiau reikėjo atsižvelgti į ypatingas aplinkybes. Važiuoti su žmogum, kuriam skirtas bann, buvo kur kas menkesnis nusižengimas negu atsidurti teisme, kur tavo duktė bus apkaltinta žmogžudyste – šitai Saros laukė jau labai greitai.

– Lauk čia ir niekur neik, – paliepė Leda, sustodama prie savo namo. – Tik pasiimsiu Frenką.

Ji paliko Sarą sėdėti keleivio vietoje ir nubėgo į namą.

Frenkas svetainėje žiūrėjo kartojamą komišką serialą. Vos pažvelgęs į žmoną, pašoko nuo krėslo ir stvėrė ją už rankų.

– Kas tau nutiko?

– Ne man, Keitei. Ją išvežė į apygardos teismą. Kaltina žmogžudyste, – Leda ištarė šitą žodį ir netekusi jėgų susmuko vyro glėbyje, nes Saros akivaizdoje stengėsi laikytis iš paskutiniųjų. – Eframas Štolcfusas iš amišų verslininkų surinko dvidešimt tūkstančių dolerių Keitei ginti teisme, bet Aronas nesutinka imti nė skatiko.

– Mieloji, jai bus skirtas visuomeninis advokatas.

– Ne, Aronas įsivaizduoja, kad ji atsuks kitą skruostą. O Keitė, žinodama, kaip jis pasielgė su Jakobu, neprieštaraus, – Leda įsikniaubė vyrui į marškinius. – Šitaip bus blogai. Ji nieko nepadarė, bet sės į kalėjimą.

– Prisimink Dovydą ir Galijotą, – atsiliepė Frenkas, nykščiu šluostydamas jai ašaras. – Kur Sara?

– Laukia automobilyje.

Frenkas apglėbė ją per juosmenį.

– Tada eime.

Jiems išėjus, po akimirkos į svetainę įžengė Elė, apsivilkusi sportiniais šortais ir berankove palaidine. Ledai grįžus, ji, rengdamasi pabėgioti, gretimoje drabužinėje rišosi sportbačius ir girdėjo viską iki paskutinio žodžio. Bejausmiu veidu Elė žengė prie svetainės lango ir žvelgė į Ledos automobilį, kol jis dingo tolumoje.

Keitei teko slėpti rankas po stalu, kad niekas nepastebėtų, kaip jos dreba. Policijos mašinoje kažkaip pasimetė vienas smeigtukas, laikęs jos kapp, ir ta kepuraitė dabar nepatogiai stirksojo ant galvos, sulig kiekvienu judesiu vis taikydamasi nuslinkti. Tačiau nusiimti jos nenorėjo – juolab dabar – nes maldos metu derėjo visada būti pridengta galva, o ji ištisai meldėsi, vos tik automobilis pajudėjo nuo ligoninės durų.

Šiek tiek tolėliau prie tokio pat stalo, kaip ir ji, sėdėjo vyras. Žvelgė į ją suraukęs kaktą, nors Keitė visiškai nesuprato, kuo jį taip užrūstino. Kitas vyras sėdėjo priešais ją už aukšto stalo. Šis vilkėjo juodą peleriną ir laikė rankoje medinį plaktuką, kuriuo kaukštelėjo tą akimirką, kai Keitė išvydo motiną su teta ir dėde įsmunkant į teismo salę.

Žmogus su plaktuku pažvelgė į ją prisimerkęs.

– Ar kalbate angliškai?

– Ja, – tarė Keitė ir nuraudo. – Taip.

– Pensilvanijos valstijos esate kaltinama pirmojo laipsnio žmogžudyste, nes jūs, Keitė Fišer, 1998 metų liepos vienuoliktąją Lankasterio apygardoje, Ist Paradaiso apylinkėje, Fišerio fermoje, pažeisdama Pensilvanijos valstijos teisę ir įstatymus, iš anksto apgalvotais, tikslingais ir tyčiniais veiksmais sukėlėte kūdikio Fišerio mirtį. Taip pat esate kaltinama mažesniu susijusiu nusikaltimu – trečiojo laipsnio žmogžudyste, nes jūs...

Žodžiai biro ant jos tarsi lietaus lašai, per daug anglų kalbos iš karto, skiemenys pynėsi prarasdami prasmę. Keitė užsimerkė ir vos vos susverdėjo.

– Ar suprantate šiuos kaltinimus?

Ji nesuprato net pirmojo sakinio. Tačiau tas vyras, regis, laukė atsakymo, o Keitė dar nuo vaikystės išmoko, kad anglai mėgsta, kai jiems neprieštarauji.

– Taip.

– Ar turite advokatą?

Keitė žinojo, kad jos tėvams, kaip ir visiems amišams, bylinėjimasis nepriimtinas. Labai retai koks amišas gauna šaukimą ir atvyksta liudyti, tačiau savo valia – niekada. Ji žvilgtelėjo per petį į motiną, o jos kapp iš karto persikreipė.

– Aš nepageidauju advokato, – tyliai ištarė ji.

– Mis Fišer, ar suprantate, ką tai reiškia? Ar šitaip patarė jūsų tėvai? – Keitė nuleido akis sau į skreitą. – Jaunoji panele, tai labai rimti kaltinimai, ir esu tikras, kad jums reikalingas patarėjas. Jeigu jums gali būti skirtas visuomeninis advokatas...

– Šito neprireiks.

Kartu su visais esančiais teismo salėje Keitė atsigręžė į tą pasitikėjimo savimi kupiną balsą, nuaidėjusį tarpduryje. Dailiai pasiūtą mėlyną kostiumėlį vilkinti, aukštakulniais apsiavusi moteris vyriškai kirptais labai trumpais plaukais sparčiai žingsniavo prie jos stalo. Nė nežvilgtelėjusi į Keitę, ji pastatė ant žemės savo portfelį ir linktelėjo teisėjui:

– Aš esu Eleonora Hatavei, kaltinamosios advokatė. Visuomeninio gynėjo mis Fišer nereikia. Atsiprašau dėl pavėlavimo, teisėjau Gormanai. Ar galėčiau penketą minučių šnektelti su kliente?

Teisėjas mostelėjo ranka neprieštaraująs, ir, Keitei net nespėjus susivokti, kas vyksta, ta nepažįstamoji Eleonora Hatavei ją jau tempė nuo kėdės. Ranka prilaikydama kapp, Keitė nuskubėjo paskui advokatę teismo salės viduriu. Pastebėjo tetą Ledą, ši apsiverkusi mojo jai, Keitė kilstelėjo ranką atsakyti, bet čia pat suvokė, kad toks audringas sveikinimas skirtas ne jai, o Eleonorai Hatavei.

Advokatė įstūmė Keitę į mažą, raštinės reikmenų prigrūstą kambarėlį. Uždariusi duris, atsirėmė į jas nugara ir susidėjo rankas ant krūtinės.

– Atsiprašau už tokį netikėtą prisistatymą, bet esu Elė Hatavei ir tikiuosi, kad tu – Keitė. Vėliau turėsime marias laiko pasikalbėti, bet dabar visų pirma norėčiau žinoti, kodėl atsisakei advokato.

Keitė keliskart žiojosi atsakyti ir vėl užsičiaupdavo, kol pagaliau atgavo žadą:

– Mano tėvelis nenorėtų, kad turėčiau advokatą.

Visiškai nesutrikusi, Elė užvertė akis į lubas.

– Dabar pareikši, kad esi nekalta, o paskui jau pašnekėsime. Kol kas, sprendžiant iš šitų kaltinimų, už užstatą tavęs nepaleis, jeigu nerasime, kaip apeiti „įrodymo ir pagrindo“ sąlygos.

– Aš... aš nesuprantu.

Nepakeldama galvos nuo pluošto vartomų popierių, Elė išdėstė:

– Tai reiškia, kad jei esi kaltinama žmogžudyste ir surinkta aiškių įrodymų, kuriais tikėti yra rimtas pagrindas, už užstatą nepaleidžiama. Sėdi kalėjime kokius metus, kol sulauki savo teismo. Aiškiau? – Keitė, nurijusi seiles, linktelėjo. – Vadinasi, mums čia reikia rasti kokią spragą.

Keitė spoksojo į šitą nežinia iš kur atsiradusią moterį, beriančią aštrius tarsi durklas žodžius ir ketinančią ją išgelbėti.

– Aš nieko negimdžiau.

– Taip, aišku. Nors du gydytojai ir visa ligoninė, ką ir kalbėti apie vietinius policininkus, teigia priešingai?

– Aš nieko negimdžiau.

Elė lėtai pakėlė galvą.

– Ką gi, – tarė ji, – suprantu, kad tos spragos man teks ieškoti pačiai.

Elei su Keite žengiant atgal į teismo salę, teisėjas Gormanas karpė nagus. Pribyrėjusius likučius nužėrė ant grindų.

– Regis, sustojome ties jūsų atsakymu į kaltinimus.

Elė pašoko.

– Gerbiamasis teisėjau, mano klientė pareiškia esanti nekalta.

Teisėjas atsisuko į prokurorą:

– Misteri Kalahanai, ar valstija pritaria paleidimui už užstatą?

Džordžas grakščiai atsistojo.

– Gerbiamasis teisėjau, manau, kad Pensilvanijos įstatymai reikalauja atmesti prašymą paleisti už užstatą, jeigu teisiamasis kaltinamas pirmojo laipsnio žmogžudyste. Šioje byloje valstija taip pat nesutinka su užstatu.

– Teisėjau, – užginčijo Elė, – su visa derama pagarba norėčiau atkreipti jūsų dėmesį, kad įstatymas sako: už užstatą nepaleidžiama tik tais atvejais, kai „įrodymai akivaizdūs arba esama tvirto pagrindo jais tikėti“. Tai nėra tik šiaip formalus teiginys. Kalbant konkrečiai, šiuo atveju neturime nei akivaizdžių įrodymų, nei tvirto pagrindo tikėti, kad tai buvo pirmojo laipsnio žmogžudystė. Tėra tam tikri šalutiniai apygardos prokuroro surinkti įrodymai – tiksliau, medicinos duomenimis grįsti patvirtinimai, kad mis Fišer pagimdė, ir faktas, kad fermoje, kur ji gyvena, rastas negyvas kūdikis. Tačiau neturime nė vieno liudytojo, kuris atskleistų, kas atsitiko tarp kūdikio gimimo ir jo mirties. Kaip ir kodėl įvyko ši mirtis, galėsime sužinoti tik tada, kai mano klientė stos prieš nešališką teismą.

Ji sausai šyptelėjo teisėjui.

– Iš esmės, gerbiamasis teisėjau, matau keturias esmines priežastis, kodėl šiuo atveju dera paleisti už užstatą. Visų pirma, ši mergina yra kilusi iš amišų ir kaltinama smurtiniu nusikaltimu, tačiau iš istorijos gerai žinoma, kad amišų bendruomenėje smurto nėra. Antra, ji kaip amišė kur kas glaudžiau susijusi su savo bendruomene negu dauguma kitų kaltinamųjų. Jos tikėjimas ir auklėjimas leidžia atmesti bet kurį pavojų, kad ji mėgins slėptis. Trečia, ji tėra vos aštuoniolikos ir neturi jokių savų piniginių resursų, tad pabėgti neturi galimybių. Ir pagaliau ji anksčiau nėra padariusi jokių nusižengimų – šis kaltinimas jai pirmasis, bet, tiesą sakant, tai apskritai jos pirmas susidūrimas su teisėsauga visais įmanomais atžvilgiais ir pavidalais. Gerbiamasis teisėjau, siūlau ją paleisti už užstatą su griežtomis sąlygomis.

Teisėjas Gormanas mąsliai linktelėjo.

– Gal galėtumėt tas sąlygas išdėstyti mums visiems?

Elė giliai atsikvėpė. Išdėstytų su malonumu, bet pati dar nespėjo apie jas pagalvoti. Ji metė žvilgsnį į Ledą, Frenką, tarp jų sėdinčią amišų moterį ir staiga viskas paaiškėjo.

– Teisėjau, kuo pagarbiausiai prašome paleisti Keitę Fišer už užstatą, įpareigojant ją laikytis tokių taisyklių: neišvykti iš Ist Paradaiso apylinkės, gyventi namie, savo tėvų ūkyje, visada būti vieno iš šeimos narių prižiūrimai. O apie patį užstatą – manyčiau, kad dvidešimt tūkstančių dolerių būtų tinkama reikalauti suma.

Kaltintojas nusijuokė.

– Gerbiamasis teisėjau, tai nesąmonė. Įstatymas yra įstatymas, o pirmojo laipsnio žmogžudystė – tai vis dėlto pirmojo laipsnio žmogžudystė. Lygiai tos pačios taisyklės galioja ir garsiausiose Filadelfijos bylose, tad mis Hatavei tegu verčiau neapsimeta to nežinanti. Jeigu neturėtume akivaizdžių įrodymų, tai neteiktume ir tokių kaltinimų. Visiškai aišku, kad Keitė Fišer negali būti paleista už užstatą.

Teisėjas neskubėdamas nužvelgė pirmiausia kaltintoją, advokatę ir pagaliau Keitę.

– Žinote, ateidamas čionai šį rytą, visiškai neketinau imtis to, ką tuojau nuspręsiu. Tačiau net jei ir sutikčiau atsižvelgti į jūsų siūlomas sąlygas, mis Hatavei, noriu būti tikras, kad kas nors sutinka imtis atsakomybės už Keitę Fišer. Man reikia jos tėvo žodžio, kad jai bus skirta priežiūra kiaurą parą septynias dienas per savaitę.

Jis pasisuko į publiką:

– Misteri Fišeri, gal malonėtumėte pasirodyti?

Leda atsistojo ir kostelėjo.

– Jo čia nėra, gerbiamasis teisėjau, – ji iš visų jėgų timptelėjo už rankos seserį, priversdama stotis ir ją. – Štai Keitės motina.

– Gerai, misis Fišer. Ar sutinkate imtis visiškos teisinės atsakomybės už savo dukterį?

Sara pažvelgė sau į kojas ir prabilo taip tyliai, kad teisėjas net palinko stengdamasis išgirsti, ką ji sako.

– Ne, – tarė ji.

Teisėjas Gormanas sumirksėjo.

– Atsiprašau?

Sara kilstelėjo galvą ir pažvelgė ašarotomis akimis.

– Negaliu.

– Gerbiamasis teisėjau, aš galiu, – tarė Leda.

– Jūs gyvenate su ta šeima?

Leda sudvejojo.

– Galėčiau persikraustyti.

Sara vėl papurtė galvą ir įnirtingai sušnibždėjo:

– Aronas tau neleis!

Teisėjas nekantriai pabarbeno pirštais į stalą.

– Ar yra čia kas iš mis Fišer giminių, sutinkančių imtis atsakomybės už ją kiaurą parą, ir nei bažnyčia, nei jos tėvas tam nedarytų kliūčių?

– Aš galiu to imtis.

Teisėjas Gormanas atsigręžė į Elę, kuri, ištarusi tuos žodžius, regis, nustebo ne mažiau negu juos išgirdęs teisėjas.

– Advokate, jūsų pasiaukojimas iš tiesų nepaprastas, tačiau mums reikia šeimos nario.

– Žinau, – atsiliepė Elė, nurijusi gerklėje stringantį gumulą. – Aš – jos pusseserė.

1 Kepuraitės (Pensilvanijos vok.). Čia ir kitur – vertėjo pastabos.

2 Gimdos pašalinimas.

4

Elė

Kai Džordžas Kalahanas pašokęs griausmingai užprotestavo, turėjau smarkiai tvardytis, kad nepulčiau jam pritarti. Dieve, kas, po galais, šovė man į galvą? Atvažiavau į Ist Paradaisą išsekusi, perdegusi, ir šitos merginos byla man buvo visiškai nereikalinga – o štai dabar pati pasisiūliau prižiūrėti Keitę Fišer. Lyg per miglą, netikėdama savo ausimis, išgirdau, kaip teisėjas atmetė kaltintojo reikalavimus, paskyrė 20 000 dolerių užstatą, išdėstė jo sąlygas ir uždarė mane į kalėjimą, kurį pati sau sumaniau.

Staiga priešais mane išdygo Frenkas ir Leda, ji šypsojosi pro ašaras, o Frenkas rimtai žvelgė į mane savo tamsiomis akimis.

– Ele, ar tikrai tau šitaip tinka?

Už mane atsakė Leda:

– Žinoma, jai tinka. Juk ji mums išgelbėjo Keitę.

Žvilgtelėjau apačion į merginą, vis dar susigūžusią ant kėdės greta manęs. Po mūsų trumpos akistatos tame sandėliuke ji dar nepratarė nė žodžio. Tik dėbtelėjo į mane – jos žvilgsnis sužibo pasipiktinimu. Aš tuoj pat pasišiaušiau. Negi jai atrodo, kad viso šito reikia man?

Prisimerkiau ir jau ruošiausi išrėžti tai, ką galvoju, bet kažkas švelniai palietė man ranką. Mano dėmesio laukė vyresnė, susidėvėjusi Keitės kopija, apsitaisiusi visais būdingais amišų drabužiais.

– Mano duktė dėkoja jums, – tarė ji užsikirsdama. – Ir aš jums dėkoju. Tačiau mano vyras nepageidauja, kad su mumis gyventų anglai.

Leda, regis, net pašoko.

– Jeigu vyskupas Eframas pasakė, kad galima kalbėti su anglų advokatais, tai jis ir neprieštaraus, kad viena iš jų padėtų įvykdyti užstato sąlygas. Ir jeigu jau visa bendruomenė pasiryžusi prisitaikyti, kad tik Keitei būtų geriau, tai negi tu, Sara, negali bent vieną kartą stoti jų pusėn, užuot palaikiusi savo užsispyrėlį vyrą?

Per visą gyvenimą nebuvau girdėjusi, kad Leda keltų balsą. Tačiau dabar ji vos nerėkė ant sesers, kol ši galutinai susmuko po krintančių žodžių našta. Leda įsikibo man į parankę.

– Eime, Ele, – tarė ji, – tau juk reikės susikrauti daiktus.

Ji pasuko prie išėjimo iš teismo pastato, bet tuoj pat stabtelėjusi per petį žvilgtelėjo į Sarą ir jos dukterį.

– Ar girdėjai, ką sakė teisėjas? Keitė visada privalo būti su Ele. Tad negaiškime.

Nesipriešinau Ledos tempiama iš apygardos teismo ir jaučiau, kaip Keitės žvilgsnis svilina man nugarą.

Kelias į Fišerių ūkį vingiavo šalia upelio, kuris tolėliau, ties jų žemių riba, darė posūkį, lyg žymėdamas šimto akrų3 ploto pakraštį. Šiame pasaulyje spalvos tiesiog kunkuliavo: sodriai žali javai, raudoni pašarų bokštai, o virš visko driekėsi neaprėpiamas ir žydras kaip liepsnelės kiaušinis dangus. Tačiau labiausiai mane pribloškė kvapas, kupinas ryškių tonų tarsi tikri miestietiški kvepalai: arklių prakaito, sausmedžių, stipraus ką tik suartos dirvos aromato. Jei užsimerkusi imdavau giliai alsuoti, atsitikdavo stebuklas: pasijusdavau vėl esanti vienuolikmetė mergaitė, atvažiavusi praleisti čia vasaros.

Šiek tiek anksčiau mes pavėžėjome Frenką, pasiėmėme mano lagaminus, o štai dabar, po valandos, Leda jau suko į ilgą taką, vedantį prie Fišerių namo. Dairydamasi pro langą, pamačiau porą vyrų, kurie skersai lauko ginė būrį mulų. Tie gyvuliai tempė kažkokį didžiulį, senoviškai atrodantį įrengimą – vienas Dievas težino, kas ten galėjo būti. Atrodė, kad tas aparatas į šalis svaidė ant žemės sukritusius šieno kuokštus. Automobilio ratams sučežėjus ant žvyro, stambesnysis vyras atsigręžė, įtempė vadeles ir nusiėmė skrybėlę, kad nusišluostytų prakaitą nuo kaktos. Pridengęs akis nuo saulės, žvilgtelėjo į Ledos mašiną, tada padavė vadeles su juo dirbančiam smulkesniajam vaikinui ir kiek kojos neša nulėkė prie namo.

Kieme jis atsidūrė dešimčia sekundžių vėliau, negu sustojo mašina. Mes su Leda išlipom pirmos, tada išleidome iš galinės sėdynės Keitę ir Sarą. Tas plačiapetis šviesiaplaukis vyras prabilo, bet nesupratau nė vieno jo ištarto žodžio – tada pirmą kartą susimąsčiau, kad anglų kalba, kuria Keitė taip atsargiai bendravo su teisėju, nėra gimtoji nei jai, nei žmonėms, su kuriais ruošiuosi apsigyventi. Sara atsiliepė lygiai taip pat nesuprantamai.

Mano aukštakulniai krypčiojo smigdami į žvyrą. Nusivilkau visiškai nederantį karštyje švarkelį ir tyrinėjau tą mus pasitinkantį vyrą.

Atrodė per daug jaunas, kad būtų tas rūstusis tėvas, in absentia pristatytas teismo salėje. Gal brolis. Bet netrukus pagavau jį spoksant į Keitę tokiu žvilgsniu, kuris nė iš tolo nepriminė broliško. Dirstelėjusi į Keitę, pastebėjau, kad ji šitaip į tą vyruką nežiūri.

Staiga žodžių sraute suskambo kažkas suprantama – mano pačios vardas. Sara parodė į mane, nejaukiai nusišypsojo ir linktelėjo šviesiaplaukiui. Šis iškėlė iš automobilio bagažinės mano lagaminą ir pastatė šalia savęs, tada ištiesė man ranką pasisveikinti.

– Aš – Samuelis Štolcfusas, – tarė jis. – Dėkoju, kad globojate mano Keitę.

Ar jis pastebėjo, kaip Keitė įsitempė, išgirdusi savininkišką toną? Ar daugiau niekas šito nematė, tik aš viena?

Išgirdusi už nugaros metalinį pasagų kaukšėjimą ir barškančius pakinktus, atsisukau ir pamačiau žmogų, vedantį į tvartą arklį. Tai buvo liesas ir raumeningas vyras su vešlia raudona barzda, kurioje tai vienur, tai kitur jau ryškėjo žili ruoželiai. Vilkėjo juodomis kelnėmis ir šviesiai mėlynais marškiniais, jų rankoves užsiraitojęs iki alkūnių. Žvilgtelėjo į mus ir susiraukė pamatęs Ledos automobilį. Nesustodamas žengė vidun į tvartą, bet po akimirkos vėl pasirodė.

Lyg nepastebėdamas visų kitų, jis priėjo tiesiai prie Saros ir tyliai, bet tvirtai prabilo jų kalba. Sara klausė palenkusi galvą – tarsi gluosnio šakelė, linguojanti vėjyje. Tačiau Leda žingtelėjo pirmyn ir prakalbo sugniaužusi kumščius. Parodė į Keitę, į mane. Iš pasipiktinimo net kibirkščiuodama akimis, uždėjo rankas man ant pečių ir stumtelėjo mane priekin Aronui Fišeriui įvertinti.

Buvau regėjusi, kaip vyrai praranda savitvardą išgirdę nuosprendį kalėti; mačiau ir tuštumą liudytojos akyse, jai pasakojant apie tą naktį, kai buvo užpulta; tačiau dar niekada nebuvau susidūrusi su tokiu visiškai atsiribojusiu veidu kaip šis. Tas vyras laikė save suveržęs kaip replėmis, lyg suvokdamas, kad kančios slegiamas gali subyrėti į tūkstančius šukių. Stovėjau prieš jį tartum amžina priešininkė, o jis sielos gilumoje, regis, jau suvokė pralaimėjęs.

Ištiesiau ranką:

– Malonu susipažinti.

Aronas nusisuko jos nepalietęs. Priėjo prie dukters, ir viskas aplinkui išnyko – jie susiglaudė kaktomis, tėvas Keitei kažką šnibždėjo su ašaromis akyse. Nusigręžiau į šalį, kad jiems netrukdyčiau. Keitė linktelėjo ir pasuko prie namo – ėjo tėvo tvirtai apkabinta per pečius.

Samuelis, Sara ir Leda glaudžiu būreliu nusekė iš paskos, karštai diskutuodami savo kalba. Likau viena ant kelio; mano šilkinį lukštą vėjelis plakė man į nugarą, saulė glostė naujas strazdanas ant pečių. Tvarte prunkštelėjo ir kanopomis subildėjo arklys.

Prisėdau ant vieno lagamino ir pažvelgiau į namą.

– Taigi, – pratariau tyliai, – ir man malonu, kad susitikome.

Gerokai nustebau, nes Fišerių namai nedaug skyrėsi nuo tų, kuriuose pati užaugau. Grindų lentas tai šen, tai ten dengė iš įvairių juostelių rišti kilimėliai, ant supamojo krėslo ilsėjosi sulankstytas ryškiaspalvis apklotas, įmantriai raižytoje indaujoje puikavosi fajanso lėkštučių ir arbatos puodelių rinkinys. Manau, kad, ko gero, tikėjausi pateksianti į „Mažą namelį prerijose“4 – juk čia gyveno žmonės, savo noru atsisakantys šiuolaikinių patogumų. Bet pamačiau ir orkaitę, šaldytuvą, net skalbyklę, labai panašią į tą, kurią mano senelė turėjo šeštame dešimtmetyje. Tikriausiai atrodžiau sutrikusi, nes šalia išdygusi Leda paėmė man už alkūnės.

– Čia visi dujiniai. Patys prietaisai jiems nekliudo, užtat elektra nepriimtina. Jeigu energija ateina viešo tinklo laidais – na, tai reiškia, kad tampi išorinio pasaulio dalimi, – ji bakstelėjo į šviestuvą, rodydama ploną vamzdelį, kuriuo iš apačioje paslėpto bakelio tekėjo propanas. – Aronas leis tau pasilikti. Jam tai nepatinka, bet jis neprieštaraus.

– Nuostabu, – vyptelėjau.

– Neabejoju, kad taip ir bus, – šypsodamasi pritarė Leda. – Manau, tau dar ne kartą teks nustebti.

Kiti tebebuvo virtuvėje, tik mes su Leda atsidūrėme lyg ir svetainėje. Knygų lentynose mirgėjo man nesuprantami pavadinimai – iš raidžių nusprendžiau, kad vokiški. Ant sienos išvydau rūpestingai nupieštą šeimos medį. Ledos vardą radau virš Saros.

Nei televizoriaus, nei telefono, nei vaizdajuosčių leistuvo. Ant minkštasuolio nėra atversto „Wall Street Journal“, negirdėti tyliai džiazą grojančio kompaktinio disko. Namai kvepėjo citrininiu vašku, buvo labai šilta, net trošku. Širdis suspurdo krūtinėje. Kur aš įsipainiojau?

– Leda, – tariau tvirtu balsu, – aš negaliu.

Nieko neatsakiusi, ji atsisėdo ant neišvaizdžios, rudos spalvos audeklu aptrauktos kušetės, su nėrinių užvalkalu ant atkaltės. Kada paskutinį kartą man teko regėti tokį baldą?

– Parsivežk mane atgal. Ką nors sugalvosime. Galiu čionai kas rytą atvažiuoti iš tavo namų. Arba paprašysiu teisėjo susitikimo ex parte5 ir rasime kokią kitą išeitį.

Leda susidėjo rankas ant kelių.

– Negi jie iš tiesų taip tave gąsdina? – paklausė. – O gal paprasčiausiai bijai pati savęs?

– Nekalbėk niekų.

– Kur čia niekai? Ele, tu visada sieki tobulybės. Esi pratusi imtis iniciatyvos ir pakreipti įvykius savo naudai. Bet nei iš šio, nei iš to atsidūrei tokioje aplinkoje, kuri tau nepažįstama kaip koks Kalkutos turgus.

Susmukau greta jos ir delnais užsidengiau veidą.

– Apie Kalkutą bent jau esu skaičiusi.

Leda paplekšnojo man per nugarą.

– Mieloji, juk dirbai su mafijos bosais, nors jokiam jų klanui niekada nepriklausei.

– Leda, gindama Džimį Paizaną, pravarde Šernas, aš nesikrausčiau pas jį gyventi.

Ką gi, į tai Leda nerado kuo atsikirsti. Po valandėlės atsiduso:

– Ele, juk čia tik byla. O tu visada buvai pasirengusi griebtis bet ko, kad laimėtum.

Abi žvelgėme į virtuvę, kur Keitė ir Sara – mano tolimos giminaitės – stovėjo greta viena kitos prie plautuvės.

– Jeigu tai būtų tik byla, man nereikėtų čia sėdėti.

Leda pritardama linktelėjo – taip, aš tikrai žengiau kur kas toliau negu įprasta. Ir suvokė, kad reikia pastangų ir iš jos pusės.

– Gerai. Papasakosiu tau keletą pagrindinių taisyklių. Siūlykis talkon nelaukdama, kol tavęs paprašys: „paprastiesiems“ kur kas svarbiau tai, ką darai, negu tai, ką kalbi. Jiems nerūpės, kad nieko neišmanai apie žemės ūkį ar gyvulius – svarbiausia, kad stengiesi padėti.

– Kur ten žemės ūkis – visiškai neišmanau, koks gi tas amišų gyvenimas.

– Jie ir nesitiki, kad išmanytum. Nieko ypatinga tau žinoti nereikia. Tai tokie pat žmonės kaip tu ir aš. Geresni ir blogesni, ramūs ir karštakošiai, mielai atsiliepiantys, jei reikia pagalbos, bet yra ir tokių, kurie, išvydę tave ateinant, pasuks į kitą pusę. Turistai – šitiems amišai atrodo arba šventieji, arba lyg kokie artistai. Jei nori, kad šita šeima tave priimtų, tiesiog elkis su jais kaip su bet kuriais kitais žmonėmis.

Ji staigiai pakilo, tartum užplūdę prisiminimai būtų pasirodę per daug skaudūs.

– Jau važiuosiu. Kad ir kaip Aroną Fišerį erzintum savo buvimu, jis kur kas labiau širsta, kai čia pasirodau aš.

– Nedrįsk dabar išvažiuoti!

– Ele, – švelniai atsiliepė Leda, – viskas bus gerai. Viskas. Juk aš ištvėriau.

– Tu išvažiavai, – net prisimerkiau.

– Ką gi, ateis diena, kai ir tu išvažiuosi. Tik niekada šito nepamiršk, ir ta diena išauš anksčiau, negu tikiesi.

Ji nusitempė mane į virtuvę, ir pokalbis ten iš karto nutrūko. Visi sužiuro šiek tiek, regis, sutrikę, kad vis dar esu čia.

– Aš jau keliausiu, – tarė Leda. – Keite, gal parodytum Elei savo kambarį?

Taip sakoma vaikams – toptelėjo man. Atvažiuoja giminės, pas vaikus ateina į svečius draugai – tada vaikai veda juos į savą teritoriją. Rodo lėlių namelius, beisbolo kortelių kolekciją. Keitė vargais negalais išspaudė šypsnį.

– Prašom čionai, – tarė ji, žengdama prie laiptų.

Paskubom stipriai apkabinau Ledą ir atsisukau į Keitę. Ištiesiau pečius, atstačiau krūtinę ir nusekiau jai iš paskos. Nors ir be galo troškau, bet neleidau sau atsigręžti atgal.

Lipdama paskui Keitę pastebėjau, kaip stipriai ji kabinasi į turėklus. Juk ji ką tik pagimdė – dauguma moterų tokiu metu dar guli ligoninėje, o štai Keitė dedasi šeimininke. Kai atsidūrėme viršutinėje laiptų aikštelėje, paliečiau jos petį.

– Ar tu... gerai jautiesi?

Keitė abejingai pažvelgė į mane.

– Taip, žinoma, ačiū.

Ir pasuko į savo miegamąjį. Viduje buvo švaru ir tvarkinga, tačiau niekas nepriminė, kad čia paauglės kambarys. Nei plakatų su Leonardu, nei pakampėmis besimėtančių minkštų žaislinių gyvūnų ar gausybės lūpų dažų ant tualetinio stalelio. Ant sienų beveik nieko nebuvo, kambarį šiek tiek pagyvino tik visomis vaivorykštės spalvomis margintos lovatiesės ant dviejų viengulių lovų.

– Galite įsitaisyti ant šitos, – vieną iš jų parodė Keitė; nedelsdama atsisėdau ir tik po akimirkos suvokiau, ką tie žodžiai reiškia. Ji mano, kad gyvensiu čia, jos kambaryje, visą tą laiką, kurį man teks praleisti šitoje fermoje.

Na jau, nė velnio. Gana, kad apskritai turiu čia tūnoti; jeigu net ir naktį negaliu pabūti viena, tai peržengia visas ribas. Giliai atsikvėpiau stengdamasi rasti kuo mandagesnį būdą pareikšti Keitei, kad jokiu būdu neketinu dalytis su ja miegamuoju. Tačiau Keitė vaikštinėjo po kambarį tai paliesdama aukštą kėdės atkaltę, tai išlygindama savąją lovatiesę, pagaliau atsiklaupė ir, pasirėmusi rankomis, žvilgtelėjo po lova. Netrukus atsitiesė, bet liko tupėti.

– Jie paėmė mano daiktus, – tarė ji tyliai.

– Kas tie jie?

– Nežinau. Kažkas buvo čionai užėjęs ir išsinešė mano daiktus. Naktinius marškinius, batelius.

– Manau, kad...

– Nieko jūs nemanote, – grįžtelėjusi atšovė Keitė.

Staiga supratau, kad, apsigyvenus šiame kambaryje ir miegant šalia Keitės, ką nors nuslėpti bus sunku ne tik man.

– Norėjau pasakyti, kad, mano nuomone, tavo kambarį apieškojo policija. Tikriausiai jie kažką rado, jeigu jaučiasi galį tau pateikti kaltinimą.

Keitė atsisėdo ant savo lovos, bejėgiškai nuleidusi pečius.

– Klausyk, kodėl mums nepradėjus nuo to, kad papasakotum, kas atsitiko vakar rytą?

– Jokio kūdikio aš nenužudžiau. Aš net ir negimdžiau jokio kūdikio.

– Šitai jau sakei, – atsidusau. – Na, gerai. Galbūt tau nepatinka, kad esu čia; be abejo, aš ir pati rasčiau bent šimtą malonesnių reikalų, tačiau teisėjo Gormano dėka tam tikrą laiką mums abiem teks praleisti drauge. Su klientais paprastai susitariu taip: aš jokiu būdu neklausinėsiu, ar padarei tą nusikaltimą, tačiau tu savo ruožtu sakysi man tiesą, jei užduosiu bet kurį kitą klausimą.

Sulig tais žodžiais palinkau priekin, kad susitikčiau su Keite akimis.

– Sakai, kad nežudei to kūdikio? Na ir puiku. Nužudei ar nenužudei – man tai nėmaž nerūpi, nes neketinu tavęs smerkti ir bet kuriuo atveju ginsiu tave teisme. Tačiau melas, esą negimdei to kūdikio – juk gimdymo faktas įrodytas – mane tikrai pykdo.

– Aš nemeluoju.

– Galėčiau išvardyti mažiausiai tris medicinos ekspertus, kurie jau ir raštu paliudijo radę tavo kūne ką tik įvykusio gimdymo požymių. Tau prieš nosį galėčiau pamojuoti kraujo tyrimu, patvirtinančiu tą patį. Tad kaip gali štai čia atsisėdusi tvirtinti, kad kūdikio negimdei?

Tiesą sakant, jau žinojau atsakymą – juk esu gynybos advokatė. Ji galėjo šitaip sėdėti ir kalbėti, nes tikėjo tuo pati, visu šimtu procentų. Tačiau net pradėti svarstymus, ar beprotybė tiktų gynybos pagrindu, derėjo tik įsitikinus, kad Keitė Fišer nevedžioja manęs už nosies. Ji neatrodė pamišėlė, elgėsi kaip visi žmonės. Jeigu ši mergiotė nevisprotė, tada aš – Žana d’Ark.

– O kaip jūs galite čia sėdėdama tvirtinti, – atsiliepė Keitė, – kad manęs nesmerkiate?

Pasijutau lyg gavusi antausį. Įtaigi, iškalbinga advokatė, krūva laimėtų bylų, nuopelnų ir rekomendacijų sąrašas vos ne iki žemės – ir padariau tokią šiurkščią klaidą: mintyse jau nuteisiau klientę, nesuteikusi jai teisingo teismo galimybės. Teisingo teismo, kuriame turėčiau būti jos atstove. Ji pamelavo, esą negimdė kūdikio – negalėjau šito nepaisyti, nes nežinia, ką dar ji meluoja. Taip nusiteikusi tapau panašesnė į kaltintoją, o ne į gynėją.

Esu šaltakraujiškai gynusi prievartautojų, žudikų ir pedofilų teises. Tačiau ši mergina nužudė savo naujagimį, toks poelgis tiesiog netilpo man galvoje ir buvo vertas tik kalėjimo.

Užsimerkiau. „Galbūt nužudė“, – pakartojau sau mintyse.

– Gal tu tiesiog neatsimeni, – pasistengiau, kad mano balsas skambėtų kuo švelniau.

Ji pažvelgė į mane didelėmis ir žydromis tarsi jūra akimis.

– Ketvirtadienį vakare nuėjau miegoti. Penktadienį ryte pabudau ir nusileidau apačion ruošti pusryčių. Tai ir viskas.

– Neatsimeni, kaip prasidėjo sąrėmiai. Ir kaip išėjai į tvartą.

– Ne.

– Ar kas nors matė, kad tu visą naktį miegojai? – vis tiek aš neatlyžau.

– Nežinau. Nebuvau atsibudusi, tai nepastebėjau.

Atsidususi pabaksnojau į čiužinį, ant kurio sėdėjau.

– O kas miega čia?

Keitės veidas papilkėjo; tas klausimas ją prislėgė kur kas labiau negu visi kiti mano kamantinėjimai.

– Čia niekas nemiega.

– Neatsimeni jausmo, kaip kūdikis išeina iš tavo kūno, – net prikimau iš susierzinimo. – Neatsimeni, kaip glaudei jį prie savęs, kaip susupai į tuos marškinius.

Abi žvilgtelėjome apačion, į mano rankas, laikančias įsivaizduojamą kūdikį. Keitė ilgokai žiūrėjo į mane.

– Ar kada esate turėjusi kūdikį?

– Dabar kalbame ne apie mane, – atsiliepiau. Bet Keitės veido išraiška neleido abejoti – ji jau žinojo, kad visos tiesos nesakau ir aš.

Spintų kambaryje nebuvo, tačiau sienose styrojo keli kabliukai. Ant trijų kabojo Keitės suknelės, kiti trys priešingoje kambario pusėje buvo laisvi. Mano atidarytas lagaminas gulėjo ant lovos, iš jo per kraštus veržėsi džinsai, palaidinukės ir vasarinės suknelės. Akimirką padvejojusi, išsitraukiau vieną suknelę, pakabinau ant kabliuko ir, trūktelėjusi užtrauktuką, vėl viską paslėpiau.

Kol įsiręžusi tempiau savo mantą į kampą už supamojo krėslo, kažkas pasibeldė į duris.

– Prašom įeiti.

Kambaryje pasirodė Sara Fišer, nešina rankšluosčių stirta, beveik užstojančia jos veidą. Visus tuos rankšluosčius padėjo ant tualetinio staliuko.

– Ar radote visa, kas reikalinga?

– Taip, ačiū. Keitė man parodė.

Sara šaltai linktelėjo.

– Pietūs šeštą, – pratarė ji ir atsuko man nugarą.

– Misis Fišer, – leptelėjau nespėjusi gerai pagalvoti, – žinau, kad jums dabar nelengva.

Moteris stabtelėjo tarpduryje, viena ranka atsirėmusi į staktą.

– Aš vardu Sara.

– Taip, žinoma, Sara, – šyptelėjau, aišku, prisiversdama, bet juk kuri nors iš mūsų turėjo pasistengti. – Jeigu norėtumėt ko nors paklausti apie savo dukters bylą, tai prašau nesivaržyti.

– Iš tikrųjų, turiu vieną klausimą, – ji susidėjo rankas ant krūtinės ir tiriamai pažvelgė į mane. – Ar esate tvirto tikėjimo?

– Kaip?

– Jūs protestantė? Ar katalikė?

Netekusi amo papurčiau galvą.

– Ką bendra turi mano tikėjimas su tuo, kad esu Keitės gynėja?

– Pas mus užsuka nemažai žmonių, kurie manosi norį tapti „paprastaisiais“. Tartum tai padėtų išspręsti visas jų gyvenimo problemas, – nusišaipė Sara.

Tokio įžūlumo priblokšta atsiliepiau:

– Esu čia ne tam, kad tapčiau amiše. Tiesą sakant, manęs čia apskritai nebūtų, bet turiu gelbėti jūsų dukterį nuo kalėjimo.

Įsmeigusios viena į kitą akis, stovėjome tarsi priešininkės dvikovoje. Galų gale Sara nusigręžė, timptelėjo lovatiesę nuo vienos lovos ir sulankstė ją.

– Jeigu nesate nei protestantė, nei katalikė, tai ką jūs tikite?

– Nieko.

Tokio atsakymo apstulbinta Sara prispaudė lovatiesę prie krūtinės. Nieko nepasakė, bet žodžių ir nereikėjo: ji mėgino suprasti, kaipgi man šovė į galvą, kad gelbėti reikia Keitę, o ne mane pačią.

Po susidūrimo su Sara persivilkau šortais ir marškinėliais; tuo metu Keitė užlipo viršun pailsėti – aiškiai supratau, kad šiuose namuose tai negirdėtas dalykas. Nenorėdama jai trukdyti, nusprendžiau patyrinėti apylinkes. Virtuvėje Sara jau rengėsi virti pietus, tad stabtelėjusi išdėsčiau jai savo ketinimus.

Ta moteris tikriausiai neišgirdo nė vieno žodžio. Ji spoksojo į mano rankas ir kojas, tartum vaikštinėčiau po namus nuogutėlė. Nors, spėju, aš jai tokia ir atrodžiau. Išraudusi ji žaibiškai nusisuko.

– Taip, – pratarė, – eikite.

Nužingsniavau pro avietyną ir už siloso bokšto pasukau į laukus. Kyštelėjau nosį į tvartą, į mane sužiuro tingios melžimo garduose grandinėmis pririštų karvių akys. Atsargiai paliečiau ryškią, nusikaltimo vietai žymėti skirtą policijos juostą, žvalgydamasi, gal pastebėsiu ką svarbaus. Paskui patraukiau tolyn, kol aptikau upelį; vėliau čia ateidavau nuolat.

Vaikystėje, atostogaudama pas Ledą ir Frenką, ištisas valandas gulinėdavau ant pilvo palei jų upelio krantus, stebėdama vandens paviršiumi lakstančius vorus čiuožikus ir meiliai besišnibždančias laumžirgių poreles. Įmerkdavau pirštą ir žiūrėdavau, kaip vanduo aplink jį pragraužia vageles ir vėl susibėga į vieną srovę. Laikas tirpdavo tarsi cukrus: regis, būdavau ką tik atvažiavusi, nespėdavau nė apsižiūrėti, o saulė jau leisdavosi.

Fišerių upelis buvo siauresnis už tą, prie kurio išaugau. Viename gale teškėjo mažytis krioklys, dugnas prie jo buvo nuklotas gausybe šiaudelių ir smilgų, tad neabejojau, kad ši tėkmė užburdavo ir Fišerių vaikus. Kitame gale upelis platėdamas tekėjo į nedidelį natūralų tvenkinį, apaugusį ūksmingais ąžuolais ir gluosniais.

Pajudinau virš vandens dvišaką vytelę lyg ieškodama ten glūdinčios gynybos strategijos. Visada tiktų vaikščiojimas per miegus – Keitė teigė nežinanti, kas atsitiko per tą laiką, kai ji miegojo. Aišku, tai įmantri gynyba, bet pastaraisiais metais tokie argumentai duoda gerų rezultatų, o kai byla sensacinga – šita neabejotinai nuskambės plačiai – galbūt nieko geriau ir nesugalvosiu.

Šiaip turėjau du variantus. Arba Keitė tai padarė, arba ne. Dar nemačiau, ką rado prokuroras, bet nujaučiau, kad be pakankamų pirmojo varianto įrodymų jie nebūtų ryžęsi pateikti kaltinimų. Vadinasi, privalau nustatyti, ar tą akimirką, kai nužudė kūdikį, ji buvo viso proto. Jeigu ne, visa gynyba turės remtis pamišimu – per visą istoriją Pensilvanijos valstijoje tokiu pagrindu buvo išteisinta vos keletas kaltinamųjų.

Atsidusau. Matyt, lengviau būtų įrodyti, kad tas kūdikis mirė savaime.

Numečiau vytelę ir ėmiau svarstyti šitą galimybę. Kaltintojas iškvies liudyti medicinos ekspertą, gal net ne vieną, ir visi jie teigs, kad kūdikis nužudytas, bet aš visada sugebėsiu rasti tiek pat specialistų, kurie teigs priešingai ir sakys, kad kūdikis mirė dėl nepalankių aplinkos sąlygų, per daug ankstyvo gimdymo ar kokių nors kitų su sveikata susijusių priežasčių. Tai tragedija, dėl kurios kaltę galima suversti Keitės nepatyrimui ar aplaidumui, bet be jokių išankstinių ketinimų. Netyčinė, pasyvi žala, pasibaigusi kūdikio mirtimi – ką gi, tokį dalyką net ir aš galėčiau atleisti.

Paplekšnojau sau per šortų kišenes, mintyse iškoneveikusi save už neapdairumą, kad nepasiėmiau popieriaus skiautės ir rašiklio. Visų pirma reikia susirasti patologą ir pažiūrėti, kaip surašyta teismo medicinos eksperto išvada. Gal net pavyktų į liudytojo kėdę pasodinti gerą akušerį – turiu vieną tokį vyruką, anksčiau vienoje byloje mano klientei padariusį tikrą stebuklą. Pagaliau turės pasirodyti ir Keitė, deramai prislėgta to, kas atsitiko netyčia.

Tai, žinoma, reiškia, kad jai pirmiausia teks pripažinti, kad toks įvykis apskritai buvo.

Sudejavusi kritau ant nugaros ir užsimerkiau prieš saulę. Tiek jau to, gal geriau palauksiu įkalčių, tada bus aiškiau, kuria kryptimi man sukti.

Tolumoje kažkas vos girdimai sušnarėjo, lyg vėjo atpūstos suskambo dainos nuotrupos. Susiraukusi atsistojau ir patraukiau palei upelį. Garsai sklido nuo tvenkinio ar kažkur šalia.

– Ei, – šūktelėjau eidama aplink vagos vingį. – Kas ten?

Šmėstelėjęs juodas šešėlis išnyko kukurūzų lauke už tvenkinio, man nespėjus į jį įsižiūrėti. Pabėgėjusi iki stiebų, praskyriau juos rankomis, tikėdamasi pamatyti ramybės drumstėją. Tačiau tik išbaidžiau keletą lauko pelių, jos šmurkštelėjo pro mano batelius į tvenkinio pakrantėje sužėlusius švendrus.

Gūžtelėjau pečiais. Šiaip ar taip, draugijos aš netroškau. Pasukau atgal prie namo, bet čia pat stabtelėjau išvydusi laukinių žiedų puokštę, padėtą prie šiaurinio tvenkinio krašto. Tvarkingai surištos gėlės gulėjo po gluosniu, beveik glostomos jo grakščių rankų. Priklaupusi paliečiau laukinių morkų, rusvuolių, rudbekijų lapelius. Tada atsigręžiau į kukurūzų lauką svarstydama, kam skirtos šitos gėlės.

– Jeigu jau esate čia, – tarė Sara, įteikdama man dubenį su žirnių ankštimis, – tai kibkite į talką.

Kilstelėjusi galvą nuo virtuvės stalo, laiku susiturėjau neatrėžusi, kad vien būdama čia jau talkinu. Man pasiaukojus, Keitė sėdėjo čia, virtuvėje, su savuoju žirnių dubeniu ir nuostabiai mikliai juos lukšteno. Valandėlę žiūrėjau į ją, tada nykščiu spustelėjau ankštį, ir ji dailiai prasivėrė, tarsi riešuto kevalas, lygiai kaip Keitės rankose.

– Neh... Englische Leit... Lus mich gay!

Pro atvirą virtuvės langą atsklido tylus, bet tvirtas Arono balsas. Šluostydamasi rankas į prijuostę, Sara žvilgtelėjo laukan. Aiktelėjusi ji nuskubėjo prie durų.

Po akimirkos išgirdau kalbant angliškai.

Tučtuojau atsigręžiau į Keitę.

– Niekur iš čia neik, – paliepiau jai ir išėjau į kiemą. Aronas ir Sara, rankomis dangstydamiesi veidus, gūžėsi prieš žurnalistus ir televizijos operatorius, nedideliu būreliu atlėkusius į fermą. Vienas žinių autobusiukas net drįso sustoti tiesiai prie Fišerių brikelio. Dešimtys klausimų biro vienas per kitą – nuo Keitės nėštumo iki negyvo kūdikio lyties.

Užliūliuota kaimo tylos ir ramybės, pamiršau, kad žiniasklaida nedelsdama pasigaus teismo įrašą apie amišų merginą, kaltinamą pirmojo laipsnio žmogžudyste.

Staiga prisiminiau, kaip kartą vasarą, vaizduodamasi esanti fotografė, nukreipiau savo „Kodaką“ į vieną amišą, ramiai riedantį brikeliu. Leda uždengė objektyvą ir paaiškino: amišai mano, kad paveikslai nesuderinami su Šventuoju Raštu, todėl nemėgsta būti fotografuojami. „Vis tiek galiu padaryti tą nuotrauką“, – atšoviau įsižeidusi, ir Leda linktelėjo mane labai nustebindama, tačiau taip liūdnai, kad įkišau fotoaparatą į dėklą.

Aronas, netekęs vilties, jau nebeprašė reporterių pasitraukti. Iš prigimties nebuvo pratęs kelti skandalų, juo labiau kad išmintingai nusprendė verčiau pats tapti taikiniu, taip tikėdamasis nuo jų smalsių akių apsaugoti Keitę. Atsikrenkščiau ir žengiau į mūšio sūkurį.

– Atsiprašau, jūs esate privačioje valdoje.

Viena iš žurnalisčių įsistebeilijo į mano šortus ir marškinėlius, labai jau akivaizdžiai besiskiriančius nuo Arono ir Saros drabužių.

– Kas jūs tokia?

– Jų spaudos atstovė, – sausai tariau. – Manau, kad jūs visi esate neteisėtai įžengę į privačią nuosavybę, toks poelgis prilygsta trečiojo laipsnio nusikaltimui ir gali užtraukti bausmę – net iki vienų metų laisvės atėmimo su dviejų tūkstančių penkių šimtų dolerių bauda.

Pagal užsakymą siūtu rausvu kostiumėliu vilkinti moteris suraukė kaktą, mėgindama prisiminti, kur mane mačiusi.

– Jūs – advokatė! Ta, iš Filadelfijos!

Žvilgtelėjau į kanalo emblemą ant jos mikrofono. Aišku, ji dirbo vienoje iš mieste įsikūrusių kompanijų.

– Šiuo metu nei mano klientė, nei jos tėvai jokių komentarų neteikia, – pareiškiau aš. – Kalbant apie šurmulį, kilusį dėl kaltinimo, ką gi, – kandžiai šyptelėjusi, mostelėjau ranka į tvartą, gyvenamąjį namą, ramybės apimtas apylinkes, – galiu pasakyti tik tiek, kad amišų ferma – tai ne koks prašmatnus Filadelfijos dvaras, o amišų mergina – ne užkietėjusi nusikaltėlė. Bijau, kad visa kita jums teks išgirsti ant teismo rūmų laiptų kada nors vėliau.

Lėtai apžvelgiau visą būrį.

– O dabar – trumpa ir nemokama teisinė konsultacija. Kuo rimčiausiai jums patariu iš čia pasitraukti.

Jie nenoriai išdzimbino visi kartu, lyg vilkų gauja – taip juos visada ir įsivaizduoju. Žingsniavau taku iki pat kelio nenuleisdama akių, kol išvažiavo paskutinis automobilis. Tada pasukau atgal žvyruota įkalne ir pamačiau, kad prie namo, sustoję greta vienas kito, manęs laukia Aronas su Sara.

Nudelbęs akis į žemę, Aronas tarė kimiu balsu:

– Gal kada norėtumėt pamatyti, kaip melžiame.

Kaip nors aiškiau išreikšti dėkingumo jis nepajėgė.

– Taip, žinoma, norėčiau, – atsakiau.

Sara pritaisė tiek valgių, kad būtų užtekę visai amišų bendruomenei, o valgyti sėdo tik jos nedidelė šeima su ką tik apsigyvenusia viešnia. Ant stalo vienas po kito radosi dubenys – vištiena su kukuliais, padažuose plūduriuojančios daržovės, mėsa, tokia minkštutėlė, kad kąsnis suirdavo vos palietus šakute. Netrūko pagardų, įvairios duonos, garavo su prieskoniais troškintos kriaušės. Stalo viduryje stovėjo mėlynas ąsotis su šviežiu pienu. Žvelgdama į tokią patiekalų gausą, nesilioviau stebėtis, kaip šie žmonės, taip valgydami tris kartus per dieną, sugeba nenutukti.

Be mano jau matytų trijų Fišerių šeimos narių, pasirodė ir senesnis vyras, kuris nesiteikė prisistatyti, bet pats, regis, žinojo, kas aš tokia. Iš veido bruožų nusprendžiau, kad tai Arono tėvas, tikriausiai gyvenantis nedideliame priestate kitapus namo. Jis palenkė galvą, jam iš paskos galvas staiga palenkė ir kiti – tarsi būtų įvykusi kokia keista kinetinė reakcija; visi tyliai prie maisto meldėsi. O kada paskutinį kartą pati kalbėjau „Tėve mūsų“? Neramiai laukiau, kol jie baigs ir ims samčiais krauti valgius sau į lėkštes. Keitė pakėlė pieno ąsotį ir įsipylė sau, tada perdavė į dešinę – man.

Pienu niekada labai nesižavėjau, bet pieno ūkyje šitai visiems pranešti būtų buvę neprotinga. Įsipylusi sau į stiklinę, padaviau ąsotį Aronui Fišeriui.

Fišeriai juokėsi ir plepėjo savo kalba, nepamiršdami, lėkštėms ištuštėjus, įsidėti dar. Pagaliau Aronas atsilošė ir griausmingai atsiraugėjo. Išpūčiau akis dėl tokio nekultūringo elgesio, tačiau jo žmona džiugiai nusišypsojo lyg išgirdusi nuostabiausią pagyrimą.

Staiga man prieš akis iškilo visa mėnesių mėnesiais nusitęsianti tokių vakarų virtinė, kai visada turėsiu likti atstumta pašalietė. Ne iš karto suvokiau, kad Aronas kažko manęs prašo. Pensilvanijos vokiečių kalba.

– Šito, – pasekusi jo žvilgsnį iki kažkurio dubens, lėtai ir rūpestingai ištariau angliškai. – Ar šito pageidaujate?

Arono smakras kilstelėjo keliais laipsniais.

– Ja, – pritarė jis.

Abiem delnais tvirtai atsirėmiau į stalą.

– Būtų malonu, jei ateityje, misteri Fišeri, užduotumėte man klausimus mano kalba.

– Prie vakarienės stalo mes nekalbame angliškai, – atsiliepė Keitė.

Mano žvilgsnis liko įsmeigtas į Aroną Fišerį.

– Dabar jau kalbate, – atsakiau.

Devintą valandą jaučiausi taip, lyg tuoj imsiu laipioti sienomis. Negalėjau išbėgti į „Blockbuster“6 ir susirasti kokį filmą; net jei tai ir būtų pavykę, neturėjau jokio televizoriaus ar vaizdajuosčių leistuvo, kad jį pažiūrėčiau. Aptikau knygų pilną lentyną, tačiau jos visos buvo vokiečių kalba – elementorius vaikams, „Kankinio veidrodis“, gausybė knygų įvairiais pavadinimais, kurių nepajėgiau ištarti nesudarkiusi. Galų gale ištraukiau anglų kalba išleistą laikraštį „Die Botschaft“ ir susiruošiau paskaityti apie arklių varžytynes bei javų kūlimą.

Tarsi šaukiami nebylaus varpo, į kambarį po vieną susirinko visi Fišeriai. Susėdo ir palenkė galvas. Aronas pažvelgė į mane tarsi klausdamas. Nesulaukęs iš manęs jokio atsakymo, ėmė balsu skaityti vokišką Bibliją.

Niekada nebuvau labai tikinti ir staiga, nespėjusi nė mirktelėti, atsidūriau namuose, kur krikščionybės mokymu remiasi visos, net pačios menkiausios kasdienės buities smulkmenos. Užgniaužusi kvapą, įsispoksojau į laikraštį, raidės bangavo prieš akis, bet nesipriešinau, tik stengiausi nesijausti visiška tamsuole.

Nepraėjo nė pora minučių, Keitė pakilo ir žengė prie manęs.

– Jau einu miegoti, – paskelbė ji.

Padėjau laikraštį į šalį.

– Tai ir man laikas.

Apsivilkusi savo šilkinę pižamą, išėjau iš vonios kambario ir pamačiau Keitę ilgais baltais naktiniais marškiniais, sėdinčią ant lovos ir šukuojančią plaukus. Palaidos sruogos krito jai beveik iki juosmens ir raibuliavo sulig kiekvienu šukų judesiu. Sėdėjau ant savo lovelės sukryžiavusi kojas, ranka parėmusi smakrą.

– Kadaise mane taip šukuodavo mama.

– Tikrai? – atsiliepė Keitė pakeldama žvilgsnį.

– Aha. Kiekvieną vakarą; ir visada iššukuodavo visus susivėlusius kuokštelius. Negalėjau šito pakęsti. Man tai atrodė kaip kankinimas, – tai sakydama brūkštelėjau ranka per savo trumpus šerius. – Kaip matai, radau būdą atsikeršyti.

Keitė nusišypsojo.

– Mums taip nepavyktų. Mes plaukų nekerpame.

– Niekada.

– Niekada.

Žinoma, jos plaukai buvo gražūs, tačiau ką reikėtų daryti, jeigu visą gyvenimą kas vakarą tektų juos draskyti?

– O jeigu staiga sumanytum nusikirpti?

– Kam gi man šito reikėtų? Tada būčiau kitokia negu visi.

Keitė padėjo šukas, kartu baigdama ir pokalbį. Pasilenkusi užgesino dujinę lempą, ir kambarys paskendo visiškoje tamsoje.

– Ele?

– Ką?

– Kaip viskas atrodo ten, kur jūs gyvenate?

Valandėlę pamąsčiau.

– Ten daug triukšmo. Ten daugiau automobilių, atrodo, kad jie lekia čia pat už lango ištisą naktį, vis signalizuodami ir žviegdami stabdžiais. Aišku, ir žmonių daugiau, tačiau tektų gerokai pavargti, norint rasti karvę ar vištą, o saldžiųjų kukurūzų – nebent šaldytų daržovių vitrinoje. Bet iš tiesų aš jau nebegyvenu Filadelfijoje. Dabar tarsi kraustausi iš vienų namų į kitus.

Keitė taip ilgai tylėjo, kad pamaniau, jog užmigo.

– Ne, nesikraustote, – pratarė ji. – Dabar gyvenate su mumis.

Krūptelėjusi pabudau; man pasirodė, kad vėl susapnavau baisųjį sapną, tą su mažomis mergytėmis iš paskutinės savo bylos, bet gulėjau tvarkingai užsiklojusi, širdis plakė ramiai ir ritmingai. Žvilgtelėjau į Keitės lovą, į atverstą antklodę – jos ten nebuvo; tučtuojau atsikėliau. Basomis nušlepsėjau laiptais žemyn, įkišau galvą virtuvėn ir svetainėn, o tada išgirdau tyliai trakštelinčias duris ir žingsnius priemenėje.

Ji nužingsniavo iki pat tvenkinio, kur buvau dieną. Ėjau atsilikusi, stengdamasi neišsiduoti, bet kuo arčiau, kad ją matyčiau ir girdėčiau. Keitė prisėdo ant nedidelio, iš metalo nukalto suolo, stovinčio po šakotu ąžuolu, ir užsimerkė.

Ar ji vėl vaikšto miegodama? O gal ko nors čia laukia?

Gal tai – Keitės ir Samuelio slaptų pasimatymų vieta? Ar tik ne čia buvo pradėtas jų kūdikis?

– Kur tu? – iki manęs atsklido Keitės šnabždesys, ir iš karto supratau du dalykus: vargu ar ji miega, jeigu taip aiškiai mąsto; be to, supratau tai, ką ji sako. – Kodėl slapstaisi?

Nėra abejonės, ji pastebėjo, kad seku iš paskos. Su kuo dar ji galėtų kalbėti angliškai?

Pasitraukiau nuo gluosnio ir sustojau priešais ją.

– Pasakysiu tau, kodėl slėpiausi, jeigu tu pirma atskleisi, ko čia esi atėjusi.

Keitė pašoko liepsnojančiais skruostais. Atrodė tokia susijaudinusi, kad net žengiau atatupsta – tiesiai prie vandens, sušlapindama pižamos kelnių kraštą.

– Še tau, – burbtelėjau.

– Ele! Ką čia rezgate?

– Tiesą sakant, man regis, kad šito klausti derėtų man. Ir dar pridurti: ką tikėjaisi čia sutikti? Gal Samuelį? Ketinote susitarti, ką pasakoti, kol dar jo neprispaudžiau vienu kitu klausimu?

– Nėra čia ką pasakoti...

– Dėl Dievo, Keite, liaukis! Pagimdei kūdikį. Esi kaltinama žmogžudyste. Aš paskirta tavo gynėja, o tu vidurnaktį kažkur sėlini paslapčia nuo manęs. Klausyk, tokiais reikalais užsiimu kur kas seniau negu tu ir žinau – jeigu žmonės neturi ko slėpti, tai ir nesislapsto. Beje, taip jau sutampa, kad neturėdami ko slėpti jie ir nemeluoja. Dabar mėgink spėti, kuri iš mūsų šituo atžvilgiu atrodo prasčiau.

Keitės skruostais ritosi ašaros. Ryžtingai nusiteikusi susidėjau rankas ant krūtinės.

– Verčiau jau kalbėtum atvirai.

Ji papurtė galvą:

– Tai ne Samuelis. Aš jo nelaukiu.

– Kodėl turėčiau tikėti tuo, ką sakai?

– Todėl, kad sakau tiesą!

Net suprunkščiau:

– Puiku. Su Samueliu susitikti neketinai; paprasčiausiai nusprendei pakvėpuoti grynu oru. Gal čia koks amišų vidurnakčio paprotys, kurio man reikia išmokti?

– Atėjau čia ne dėl Samuelio, – ji pakėlė į mane akis. – Negalėjau užmigti.

– Juk su kažkuo kalbėjai. Manei, kad jis slapstosi.

Keitė linktelėjo galva:

– Ji.

– Atsiprašau, kas?

– Ji. Žmogus, kurio ieškojau, yra mergina.

– Puikus posūkis, Keite, tačiau tau nepasisekė. Nematau merginos. Tiesą sakant, nematau ir vaikino, tačiau nuojauta man kužda, kad jei luktelėsiu kokias penkias minutes, pasirodys stambus šviesiaplaukis vyrukas.

– Ieškojau savo sesers Hanos, – Keitė tarė dvejodama. – Jūs miegate jos lovoje.

Mintyse suskaičiavau visus tą dieną sutiktus žmones. Kitos jaunos merginos nebuvo; niekaip negalėjau patikėti, kad Leda man nebūtų kada užsiminusi apie Keitės brolius ar seseris.

– Kaip čia atsitiko, kad Hana nevakarieniavo su šeima? Ir nesimeldė kartu su jumis?

– Nes ji... negyva.

Šį kartą atatupsta žingtelėjau tiesiai į vandenį.

– Mirusi.

– Ja, – Keitė pakėlė galvą. – Ji čia nuskendo, kai buvo septynerių. Man tada buvo vienuolika, atėjome čiuožinėti ant ledo ir turėjau ją prižiūrėti, tačiau Hana įlūžo, – Keitė nusišluostė akis ir nosį naktinių marškinių rankove. – Jūs... jūs norėjote, kad papasakočiau viską, visą tiesą. Ateinu čionai pasikalbėti su Hana. Kartais net matau ją. Niekam apie tai nepasakoju, nes vaiduokliai – na, mama ir tėtis sužinoję tikriausiai pamanytų, kad aš jau visai ferhoodled. Tačiau ji čia yra, Ele. Tikrai yra, galiu prisiekti.

– Taip prisiekti kaip ir dėl to kūdikio, kurio negimdei? – sumurmėjau aš.

Keitė nusigręžė.

– Taip ir žinojau, kad nieko nesuprasite. Vienintelis žmogus, kuris mane suprato...

– Kas jis?

– Niekas, – užsispyrusi atšovė Keitė.

Išskėčiau rankas.

– Na, ką gi, pašaukime ją. Ei, Hana! – riktelėjau. – Eikš, pažaisime, – dėl visa ko palaukiau kelias akimirkas, tada gūžtelėjau pečiais. – Keista, nieko nematau. Kaip čia dabar taip?

– Ji nepasirodys, kol jūs čia.

– Žinoma, taip patogiau, – pritariau jai.

Keitė žvelgė į mane niūriai ir karingai, atrodo, nė truputėlio neabejodama.

– Sakau dar kartą, kad matau Haną, nors ji ir mirusi. Kai kyla vėjas, girdžiu ją kalbant. Dar matau ją čiuožinėjant ant tvenkinio, tiesiai virš vandens. Ji kuo tikriausia.

– Ir manai, kad prigausi mane tokiais pasakojimais? Kad patikėsiu, jog atėjai čionai, nes tiki vaiduokliais?

– Aš tikiu Hana, – patikslino Keitė.

Galėjau tik atsidusti.

– Atrodo, kad tiki daugeliu dalykų, kurie visai nebūtinai yra teisingi. Eik miegoti, Keite, – pasakiau per petį ir nuėjau nesirūpindama, ar ji seka man iš paskos.

Kai Keitė užsnūdo, ant pirštų galų, pasiėmusi rankinę, išstypčiojau iš kambario. Lauke, šalia priemenės, išsitraukiau mobilųjį telefoną. Tikra ironija – Lankasterio apygardoje signalas sklido visai „padoriai“, mat kai kurie pažangesni amišų fermeriai sutinka, kad jų žemėje iškiltų mobiliojo ryšio bokštai, nes už tai gaunamas mokestis leidžia nesėti žiemkenčių. Pamaigiusi mygtukus, laukiau pasigirstant pažįstamo mieguisto balso.

– Taip?

– Kupai, tai aš.

Tariausi matanti, kaip jis atsisėda lovoje, o antklodė slysta į šalį.

– Ele? Dievulėliau! Tiek laiko – kiekgi praėjo, gal pora metų?.. Ir skambini man... Viešpatie mieliausias, negi dabar jau trečia valanda ryto?

– Pusė trijų.

Džoną Džozefą Kuperį Ketvirtąjį pažinojau beveik dvidešimt metų, nuo tada, kai tuo pačiu metu mokėmės Pensilvanijos universitete. Nesvarbu, kuriuo laiku skambinsiu, jis vis tiek niurnės, bet tikrai neįsižeis.

– Klausyk, man reikia tavo pagalbos.

– Ak, vadinasi, čia ne šiaip mandagumo skambutis trečią valandą ryto?

– Vargu ar patikėsi, bet esu amišų šeimoje, jų namuose.

– Aha, taip ir žinojau. Tau iš tiesų nepavyko manęs užmiršti, todėl metei viską šalin ir puolei į paprastą gyvenimą.

– Kupai, – nusijuokiau aš, – išmečiau tave iš galvos bent prieš dešimtmetį. Tiesą sakant, maždaug tuo metu, kai susituokei. Čia esu kaip viena iš klientės užstato sąlygų, ją kaltina naujagimio nužudymu. Noriu, kad ją apžiūrėtum.

Jis lėtai atsikvėpė.

– Ele, aš – ne teismo psichiatras. Tik eilinis priemiesčio daktariukas.

– Žinau, bet... na, aš tavim pasitikiu. Ir ta apžiūra neprivalo būti formali, man reikia įspūdžio, nuojautos, kad galėčiau apsispręsti, kaip man ją traukti iš balos.

– Tu manimi pasitiki?

Prisiminusi užgniaužiau kvapą.

– Na, būna įvairiai. Labiau galbūt tada, kai reikalas nesusijęs su manimi.

Kupas dvejojo.

– Ar gali atvežti ją pirmadienį?

– Oi ne. Jai negalima išvažiuoti iš fermos.

– Tai manęs laukia vizitas į namus?

– Vizitas į fermą, gal taip tau skambės maloniau.

Įsivaizdavau, kaip jis užsimerkia ir krinta atgal ant pagalvių. Na, greičiau sakyk „taip“ – raginau mintyse.

– Anksčiau negu trečiadienį savo tvarkaraščio neperstumdysiu, – tarė Kupas.

– Tai visai neblogai.

– Kaip manai, ar jie leis man pamelžti karvę?

– Žiūrėsim, gal pavyks susitarti.

Jaučiau, kaip jis šypsosi ten, už daugelio mylių.

– Ele, – tarė jis, – regis, sugebėjai mane įkalbėti.

3 Apie 40 hektarų.

4 Vaikiškų knygelių serija apie XIX a. naujakurių gyvenimą.

5 Vienašališkas, vykstantis nedalyvaujant kitai teismo proceso pusei (lot.).

6 „Blockbuster Inc.“ – visą JAV apimantis vaizdajuosčių nuomos punktų tinklas.

5

Aronas nuskubėjo į virtuvę ir atsisėdo prie stalo, o Sara, mikliai apsisukusi, prieš jį pastatė puodelį su kava.

– Kur Keitė? – paklausė jis raukydamasis.

– Ji dar miega, – atsiliepė Sara, – kol kas neketinau jos žadinti.

– Kol kas? Šiandien – Gemeesunndaag. Turime važiuoti, kitaip pavėluosime.

Sara atsirėmė delnais į stalą, tarsi stengdamasi dar labiau nulyginti jo plastikinį paviršių. Išsitiesė ir pasirengė prieštarauti Aronui – per visą savo vedybinį gyvenimą buvo tai dariusi taip retai, kad suskaičiuoti tokius atvejus būtų užtekę vienos rankos.

– Nemanau, kad Keitei verta šiandien eiti į pamaldas.

Aronas nuleido puodelį ant stalo.

– Ji būtinai eis į pamaldas.

– Aronai, jos savijauta grenklich. Juk matei, kaip ji atrodė vakar visą dieną.

– Ji neserga.

Sara susmuko ant kėdės priešais jį.

– Žmonės jau bus girdėję apie tą kūdikį. Ir apie anglus.

– Vyskupas žino, ką sakė Keitė, ir tiki jos žodžiais. Jeigu Eframas nuspręs, kad Keitė turi atlikti išpažintį, jis visų pirma ateis pas mus ir pasikalbės su ja.

Sara prikando lūpą.

– Eframas tiki Keite, kai ji sako nežudžiusi to kūdikio. Bet ar jis tiki, kai ji tvirtina, kad tai ne jos kūdikis?

Nesulaukusi iš Arono jokio atsakymo, Sara pasilenkė per stalą ir palietė jo ranką:

– O tu tiki?

Valandėlę Aronas tylėjo.

– Mačiau jį, Sara, net liečiau. Nežinau, kaip jis ten atsirado.

Skausmingai suraukęs kaktą pridūrė:

– Dar žinau, kad Keitė ir Samuelis – ne pirmieji nesulaukę santuokos įžadų.

Sara sumirksėjo slopindama ašaras ir papurtė galvą.

– Vadinasi, tikrai gaus Meidung, – tarė ji. – Net jeigu ji atliks išpažintį ir gailėsis, tam tikrą laiką jai vis tiek bus skirtas bann.

– Taip, bet paskui sulauks atleidimo ir galės grįžti.

– Kartais atsitinka ir kitaip, – Sara kietai sučiaupė lūpas. Staiga virš abiejų pakibo prisiminimas apie vyriausiąjį sūnų Jakobą, ir prie stalo tapo taip ankšta, kad Aronas atstūmė kėdę. Ji neištarė Jakobo vardo, tačiau tarsi atgaivino jo šmėklą namuose, kuriems jis turėjo būti seniai miręs. Išsigandusi Arono atsako, Sara nusigręžė, bet liko nustebusi, nes jos vyras prašneko švelniai, virpančiu balsu.

– Jeigu šiandien Keitė liks namie, – tarė jis, – jei apsimes serganti ir nepasirodys žmonėms, visi ims apkalbinėti. Žmonės manys, kad ji neatėjo, nes kažką slepia. Jai pačiai bus geriau, jeigu elgsis lygiai taip pat, kaip ir kiekvieną sekmadienį.

Sara palengvėjusia širdimi linktelėjo ir po akimirkos tuoj pat sustingo, nes Aronas vėl negarsiai prabilo:

– Bet jeigu jai bus skirtas bann, stosiu ne savo dukters, o savo bažnyčios pusėn.

Prieš pat aštuntą Aronas pakinkė arklį į brikelį. Keitė atsisėdo ant galinės sėdynės, tada Sara įsitaisė ant plataus suolo šalia vyro. Aronas jau kėlė vadeles, kai iš namo į kiemą išpuolė ta anglė.

Atrodė ji įspūdingai. Visi plaukai pasišiaušę mažais kuokšteliais, ant skruosto dar buvo matyti ryški pagalvės raukšlės palikta žymė. Bent jau apsivilkusi ilga medvilnine suknele, pagalvojo Aronas, o ne tais nieko nedengiančiais drabužiais, kaip vakar po pietų.

– Ei! – riktelėjo ji, karštligiškai mostaguodama rankomis ir stengdamasi jį sulaikyti. – Kur dabar išsiruošėte?

– Į bažnyčią, – atšovė Aronas.

Elė sukryžiavo rankas ant krūtinės.

– Negalima. Na, aišku, jums galima. Bet jūsų dukteriai – ne.

– Mano duktė važiuos į bažnyčią taip, kaip važiuodavo iki šiol.

– Pensilvanijos valstijos sprendimu Keitė paleista už užstatą mano globai. Be manęs ji niekur nevažiuos.

Aronas pažvelgė į žmoną ir gūžtelėjo pečiais.

Apie amišų brikelius Elė daugeliu atžvilgių galvojo klaidingai, bet labiausiai klydo manydama, kad jie nepatogūs. Arklio tempiamas vežimaitis riedėjo švelniai, maloniai sūpuodamasis, ramindamas ir glostydamas jos jusles, liepos saulės kaitrą vėsino vėjelis, dvelkiantis pro atvirus langus priekyje ir gale. Turistų automobiliai prisigretindavo paskui vežimaitį ir po kelių akimirkų aplenkdavo riaumodami varikliais ir urgzdami pavaromis.

Arklys bėgo vos dvylika mylių per valandą – taip lėtai, kad Elė galėjo nesunkiai suskaičiuoti pievoje besiganančius veršiukus, pastebėti, kaip pakelėje veši žolynai. Pasaulis nešvilpė pro šalį, jis ramiai skleidėsi prieš akis. Beveik visą gyvenimą skubėjusi, Elė žiūrėjo į visa tai negalėdama atsistebėti.

Ir vis dairėsi bažnyčios. Bet apstulbo, kai Aronas pasuko vežimaitį keliuku į vieną sodybą. Staiga jie atsidūrė ilgoje tokių pat vežimaičių eilėje, tarsi čia vyktų koks niūrus paradas. Nebuvo matyti nei koplyčios, nei varpinės, nei bokšto smailės, tik kluonas ir gyvenamasis namas. Brikelis sustojo, ir Sara išlipo. Keitė bakstelėjo Elei į petį.

– Einam, – sušnibždėjo ji.

Elė išsiropštė iš vežimo ir čia pat sustingo.

Iš visų pusių ją supo amišai. Jų čia buvo gerokai per šimtą, vieni po kitų jie biro iš vežimaičių, žingsniavo per kiemą, būriavosi sveikindamiesi ir negarsiai kalbėdami. Vaikai šokinėjo įsikibę motinoms į sijonus, zujo tėvams apie kojas; šieno prikrautas vežimas tapo laikina šėrykla daugybei arklių, atgabenusių šeimas į pamaldas. Vos pasirodžius Elei, į ją susmigo daug smalsių akių. Kai kas puolė šnibždėtis, rodyti pirštais, sukikeno.

Kiek Elė pajėgė prisiminti, šitaip ji jautėsi tik kartą – kai prieš daugelį metų vasarą Afrikoje statė kaimą, tai buvo koledžo visuomeninio darbo projekto dalis; dar niekad ji taip ryškiai nesuvokė, kaip skiriasi nuo aplinkinių. Elė krūptelėjo, kai kažkas paėmė ją už parankės.

– Eime, – tarė Keitė, lyg niekur nieko vesdama ją per kiemą, tarsi vaikštinėti su angle būtų jai visai kasdieniška.

Ją sustabdė aukštas vyras balta vešlia barzda ir skvarbiomis lyg sakalo akimis.

– Keite, – tarė jis, suimdamas jos delnus.

– Vyskupe Eframai.

Stovėdama labai arti, Elė pajuto, kaip Keitė suvirpėjo.

– Tikriausiai esate teisininkė, – prabilo jis angliškai ir pakankamai garsiai, kad žodžiai pasiektų ausis visų, esančių atokiau ir besistengiančių nugirsti, kas kalbama. – Ta, kuri mums sugrąžino Keitę.

Jis ištiesė Elei ranką.

– Wilkom, – ir patraukė prie kluono, kur buvo susirinkę vyrai.

– Kaip nuostabiai jis pasielgė, – sušnibždėjo Keitė. – Dabar žmonės nesvarstys, kas jūs tokia, ir galėsime ramiai melstis.

– O kur jūs meldžiatės? – paklausė Elė sutrikusi. – Lauke?

– Namuose. Kas antrą sekmadienį pamaldas rengia vis kita šeima.

Elė abejodama nužvelgė nedidelį, lentomis apkaltą namą:

– Šitiek žmonių jokiu būdu netilps į tą mažytį pastatą.

Keitė nespėjo atsakyti, nes prie jos pribėgo dvi merginos, čiupo už rankų ir tuoj pat puolė čiauškėti sunerimusios dėl nugirstų gandų. Keitė purtė galvą, ramino jas, bet staiga pastebėjo Elę, stovinčią nuošaliau ir aiškiai nerandančią sau vietos.

– Noriu jus supažindinti, – tarė ji. – Merė Eš, Rebeka Lap, čia Elė Hatavei, mano...

Elė sausai šyptelėjo pajutusi Keitės dvejonę.

– Advokatė, – pasufleravo ji. – Džiaugiuosi susitikusi.

– Advokatė? – Rebeka net aiktelėjo išgirdusi tą žodį, tarytum Elė būtų riebiai nusikeikusi, o ne nurodžiusi savo profesiją. – Kokių tau kyla reikalų su advokate?

Tuo metu moterys jau palengva rikiavosi ir žengė į namus. Pirmos ėjo jaunos ir netekėjusios, tačiau tarp jų atsidūrusi Elė aiškiai visus trikdė.

– Jos nežino, ką su jumis daryti, – paaiškino Keitė. – Esate viešnia, tad turėtumėt eiti paskui eisenos vadovę. Bet jūs nekrikštyta.

– Na, palengvinsiu visiems šitą uždavinį, – Elė ryžtingai atsistojo tarp Keitės ir Rebekos. – Štai taip.

Vyresnė moteris, nepatenkinta, kad bendruomenei nepriklausantis žmogus atsidūrė pačiame procesijos priekyje, susiraukė ir pagrasė Elei pirštu.

– Nesijaudinkite, – murmtelėjo Elė. – Žmonės kuria taisykles, kad galėtų jas laužyti.

Atsisukusi pamatė, kad Keitės žvilgsnis labai rimtas.

– Čia taip nėra, – pasakė ji.

Tik pradėjusi nuolat lankyti Jakobą, ji suprato, kaip velnias gali sugundyti žmones. Liuciferiui, turinčiam tokių dalykų kaip kompaktinių diskų grotuvas ar „Levi’s 501“, tai labai lengva. Ne, ji nemanė, kad brolis puolęs – tiesiog staiga aiškiai suprato, kaip vienas iš dangaus krintantis arkangelas gali, ištiesęs ranką, truktelti kitą, paskui dar vieną, ir dar, ir dar vieną.

Kartą, kai ji jau buvo penkiolikos, Jakobas pranešė turįs jai staigmeną. Atvežė į geležinkelio stotį drabužių, kad ji apsivilktų, palaukė, kol ji persirengė moterų tualete, ir nusivedė į automobilių stovėjimo aikštelę. Tačiau, užuot ėjęs prie savojo automobilio, pasuko prie didelio mikroautobuso, kuriame grūdosi visas būrys koledžo moksleivių.

– Ei, Džeikai, – nuleidęs lango stiklą, šūktelėjo vienas iš vaikinų, – kodėl nesakei, kad tavo sesuo kaip reikiant karšta?

Keitė net nesusimąsčiusi paplekšnojo sau per megztuką. Na, gal ir šilta... Jos mintis nutraukė Jakobas.

– Jai tik penkiolika, – tvirtai pareiškė jis.

– Šviežutė! – riktelėjo kita mergina. Paskui trūktelėjo atgal tą vaikiną ir įsisiurbė jam į lūpas.

Keitei dar niekada neteko būti taip arti žmonių, kurie viešai bučiuotųsi. Ji spoksojo, kol Jakobas timptelėjo už rankos. Jis įlipo į automobilį ir pastūmėjo į šalį buvusius viduje, kad atsirastų vietos seseriai. Čia pat pažėrė ištisą virtinę vardų, kuriuos ji užmiršo vos pamėginusi įsidėmėti. Automobilis pajudėjo visas virpėdamas nuo galingo ritmo, kurį iš magnetofono skleidė „Stounų“7 įrašas ir galinėje sėdynėje besiglamžančios porelės.

Šiek tiek vėliau mašina įsuko į stovėjimo aikštelę, ir Keitė, pakėlusi galvą, išvydo kalną, o jo papėdėje – namelį slidininkams.

– Nustebai? – paklausė Jakobas. – Ką apie tai manai?

Keitė nurijo gumulą gerklėje.

– Manau, kad turėsiu vargo aiškindama mamai ir tėčiui, kaip susilaužiau koją.

– Nesusilaužysi. Aš tave išmokysiu.

Ir ėmėsi mokyti – maždaug dešimt minučių. Paskui paliko Keitę ant naujokų šlaito, kur klegėjo slidinėti besimokančių septynmečių būrys, o pats su koledžo draugais nuskubėjo į kalno viršūnę. Surėmusi slides trikampiu, Keitė plūgu nučiuožė nuo nestačios kalvelės, tada keltuvas ją užkėlė aukštyn, ir viskas vėl kartojosi. Apačioje, delnu prisidengdama nuo ryškios šviesos, ji akimis kaskart vis ieškojo Jakobo, tačiau šis nesirodė. Pasaulis aplinkui atrodė nepažįstamas – glotnus ir baltas, pribarstytas žmonių lyg taškelių, kurie čiuoždavo pro ją aplenkdami plačiu lanku. Štai taip būna, svarstė ji, kai žmogui skiriamas amžinas bann. Netenki visų, kurie tau svarbūs, lieki visiškai viena.

Keitė žvilgtelėjo į keltuvą. Aišku, nebent sugebėtum padaryti tai, ką padarė Jakobas – tapti visiškai kitokia. Ji nesuvokė, kaip jam pavyko pasikeisti šitaip sklandžiai, tartum niekada ir nebūtų gyvenęs visai kitaip ir kitur.

Tartum tik tas naujasis gyvenimas ir būtų svarbus.

Staiga ji pajuto užplūstant pyktį, kad abiem su mama tenka didžiausiomis pastangomis saugoti Jakobą širdyje, o jis smaginasi gerdamas alų ir šauniai slidinėdamas nuo kalnų. Ji nusitraukė nuo kojų slides ir, palikusi jas sniege, nužygiavo atgal prie namelio.

Keitė nežinojo, kiek laiko ji prasėdėjo įsmeigusi žvilgsnį į langą. Saulė jau buvo nusiritusi gerokai žemiau, kai pagaliau vidun įvirto Jakobas, glėbyje nešdamas jos slides.

– Himmel, Keite, – sušuko jis, prisiminęs gimtąją vokiečių kalbą, – nenumesk slidžių šitaip kur pakliūva. Ar žinai, kiek jos kainuotų, jeigu dingtų?

Keitė lėtai atsisuko.

– Ne, Jakobai, nežinau. Nežinau, kiek kainuoja jas išsinuomoti vienai dienai. Net nežinau, įsivaizduok, kiek kainuoja alaus dėžė. Ir tikrai nežinau, kodėl važiuoju traukiniu tokį kelią tavęs lankyti.

Ji norėjo praeiti pro jį, tačiau su tais dideliais ir sunkiais batais judėjo lėtai, ir Jakobas spėjo ją pagauti.

– Tu teisi, – tarė jis švelniai, – su jais būnu kasdien, o štai tavęs negaliu pamatyti kada panorėjęs.

Keitė klestelėjo ant medinio suolo ir kumščiais parėmė smakrą.

– Kodėl šiandien mane čia atsivežei?

– Norėjau šį tą parodyti.

Keitė nuleido akis, bet jis ištiesė ranką.

– Pamėginkime dar kartą. Su manimi. Užvažiuokime keltuvu.

– Ak, ne.

– Niekur tavęs nepaliksiu. Pažadu.

Ji leidosi išvedama į lauką, ten Jakobas pritaisė jai slides ir nutempė prie keltuvo lyno. Nesiliovė juokavęs ir erzinęs, elgėsi lygiai kaip tas brolis, kurį ji atsiminė, Keitė net mąstė stebėdamasi, kuris gi brolio veidas yra dabar tikrasis ir kuris – tik vaidyba. Paskui keltuvas užvažiavo taip aukštai, kad apačioje buvo matyti visų medžių viršūnės, tolyn nuo kalno vedantys keliai, net universiteto pakraštys tolumoje.

– Kaip gražu, – atsikvėpė ji.

– Todėl ir norėjau, kad šitai pamatytum, – tyliai tarė Jakobas, – kad Paradaisas tėra tik mažytis taškelis žemėlapyje.

Keitė nieko neatsakė. Nesipriešino, kai Jakobas padėjo nulipti nuo keltuvo sėdynės, ir jo vadovaujama lėtai nušliuožė nuo kalno, tačiau niekaip negalėjo nei išmesti iš galvos to nuo viršūnės regėto pasaulio vaizdo, nei atsikratyti jausmo, kad ji pati, vėl atsidūrusi apačioje, kur nieko nematyti, jaustųsi kur kas saugiau.

Jeigu dabar būtų šiaip sekmadienis, svarstė Elė, jiedu su Stivenu lovoje skaitytų „New York Times“, kramsnotų riestainius, nesirūpindami ant antklodės byrančiais trupiniais, gal net paleistų plokštelę su džiazo įrašais ir pasimylėtų. O dabar ji sėdėjo įsprausta tarp dviejų amišų merginų ir pirmą kartą gyvenime klausė amišų pamaldų.

Keitė sakė tiesą; iš tiesų visi sutilpo viduje. Baldai buvo išnešti, kad atsirastų vietos ilgiems bažnytiniams suolams be atlošų, kurie atkeliavo vežimu; jie keliaudavo iš vienų namų į kitus. Plačios durys ir suveriamos pertvaros tarp kambarių beveik kiekvienam leido iš savo vietos matyti namo vidurį – ten stovėjo pašvęstieji vyrai. Vyrai ir moterys sėdėjo toje pačioje patalpoje, bet skirtingose pusėse, vyresnieji ir susituokę – priekyje. Virtuvėje motinos čiūčiavo kūdikius, kai kurie buvo vos kelių savaičių; kiti vaikai kantriai sėdėjo su tos pačios lyties tėvais. Elė nesmagiai krustelėjo, kai Rebeka pasislinko spusteldama ją arčiau Keitės. Kvepėjo prakaitu, muilu ir vos vos tvartu.

Pagaliau atėjo akimirka, kai vidun įsigrūsti, regis, daugiau nė vienas nebūtų pajėgęs. Visi, drauge ir Elė, susikaupę laukė pamaldų pradžios. Laukė ilgai. Atrodė, kad niekas niekur neskuba; matyt, jai vienintelei bent šiek tiek rūpėjo, kad nieko nevyksta. Elei besidairant, aplinkui sušnarėjo šnibždesiai: „Gal jūs...“, „Ne, ne...“, „Geriau jūs...“ Galų gale atsistojo senyvas vyras ir paskelbė skaičių. Sutartinai ėmė šiugždėti šimtai puslapių. Keitė, ant kelių laikanti „Ausband“8, stumtelėjo knygą arčiau Elės, kad ir ši matytų tai, kas ten išspausdinta.

Elė atsiduso. Kieno vežime sėdi, to ir giesmę giedi – taip buvo iš anksto nusiteikusi. Žodžių žaismas – puiku, tačiau kaip įžiūrėti natas, kurių popieriaus lape nėra? Ten ji matė tik žodžius, o amišų giesmių melodijų nemokėjo. Tiesą sakant, ji nemokėjo jokių giesmių melodijų. Vienas senas vyras užtraukė neskubriu, ritmingu falcetu, ir visi, jam pritardami, ėmė giedoti. Elė pastebėjo, kaip pašvęstieji vyrai – vyskupas Eframas, du pastoriai ir dar vienas, kurio anksčiau nematė – atsistojo ir pasuko prie laiptų į antrą aukštą. Šitiems pasisekė, pamanė ji.

Taip ji mąstė ir po pusvalandžio, kai pirmoji giesmė baigėsi; kelias minutes visi sėdėjo tylėdami, tada suskambo antroji giesmė – „Loblied“9. Elė užsimerkė neatsistebėdama, kokie ištvermingi šitie žmonės, vis tebesėdintys tiesūs ant suolų be atkaltės. Ji niekaip neprisiminė, kada paskutinį kartą dalyvavo pamaldose, tačiau neabejojo, kad tada viskas baigėsi gerokai anksčiau negu dabar: šitie amišų šventikai ir vyskupas vėl pasirodė sakyti pirmojo pamokslo.

– Liebe Bruder und Schwestern... Brangūs broliai ir seserys.

– Gelobet sei Gott und der Vater unssers Herrn Jesu Christi... Tebus palaimintas mūsų Dievas ir Viešpaties Jėzaus Kristaus tėvas.

Elė jau knapsėjo nosimi, kai prie ausies išgirdo Keitę tyliai aiškinant, kas kalbama.

– Jis atsiprašo, nes esąs prastas kalbėtojas. Nenori atimti laiko iš brolio, sakysiančio pagrindinį pamokslą.

– Jeigu jis toks negabus, – pašnibždomis atsiliepė Elė, – kodėl sako pamokslus?

– Iš tikrųjų jis puikiai kalba. Tiesiog nori parodyti nesąs pasipūtęs.

Elė linktelėjo ir jau kitomis akimis žvelgė į senyvą pamokslininką.

– Und wann dir einig sin lasset uns bede, – pasakė šis, ir kambaryje visi kaip vienas krito ant kelių. Visi, išskyrus Elę.

Ji žvilgtelėjo į Keitės palenktą galvą, į palinkusius pašvęstuosius vyrus, į ištisą jūrą kapp ir tvarkingai surištų plaukų; tada labai lėtai suklupo ir pati.

Nakties viduryje Keitės kambarį užliejo šviesa. Jaudulio apimta, ji atsisėdo lovoje, tada greitai apsirengė. Daugelis vaikinų savo pasivažinėjimams skirtuose brikeliuose turėjo galingus prožektorius, kuriais švysčiodavo į merginos langą, kviesdami ją į slaptą pasimatymą šeštadienio vakarą. Ji užsimetė ant pečių skarą – juk buvo šaltas vasaris – ir ant pirštų galų nusileido laiptais, galvodama apie Džono Beilerio akis, žvilgančias tokiu pat šiltu auksu kaip bukmedžio lapai rudenį.

Išbarsiu jį, galvojo Keitė, už tai, kad tempia mane lauk tokią šaltą naktį, bet pasivaikščiosiu su juo, gal net pasistengsiu, kad retkarčiais susiliestume pečiais, ir bus aišku, jog visiškai nepykstu. Jos geriausia draugė Merė Eš jau leido Garbaniui Džo Joderiui pabučiuoti ją į skruostą. Ji atsargiai atidarė šonines duris ir švytinčiomis akimis, drėkstančiais delnais žengė ant laiptelių lauke. Nežymiai šypsodamasi atsisuko ir kaktomuša susidūrė su broliu.

– Jakobai! – aiktelėjo ji. – Ką čia veiki?

Keitė tučtuojau žvilgtelėjo į tėvų miegamojo langus. Jeigu pastebėtų su kavalierium, būtų prastai, tačiau jei tėvas užtiktų sugrįžusį Jakobą, net sunku apsakyti, kuo tai galėtų baigtis. Prispaudęs pirštą prie lūpų, Jakobas susirado jos ranką, trūktelėjo tolyn nuo priebučio ir tylėdamas nubėgo prie upelio.

Sustojęs prie tvenkinio krašto, savo pūkinės striukės rankove nuo mažo suolelio nubraukė sniegą. Pamatęs, kad Keitė dreba, nusivilko tą striukę ir apgobė jai pečius. Abu žiūrėjo į juodą ledą, lygų tarsi šilkas ir tokį skaidrų, kad galėjai matyti sušalusių vandens žolių raizgyną dugne.

– Ar jau buvai čia šiandien? – paklausė Jakobas.

– O kaip tu manai?

Ji buvo atėjusi anksti rytą – juk prabėgo jau penkeri metai. Keitė suspaudė skruostus delnais, nes nuraudo suvokusi, kad buvo taip užsiėmusi savimi ir galvojo apie Džoną Beilerį, kai visos jos mintys turėjo būti skirtos Hanai.

– Negaliu patikėti, kad atvažiavai.

Jis žvilgtelėjo įsižeidęs.

– Atvažiuoju kasmet. Tik tavęs anksčiau nekviesdavau.

Keitė priblokšta atsigręžė.

– Sugrįžti? Kiekvienais metais?

– Jos mirties dieną.

Abu vėl nukreipė žvilgsnius į tvenkinį; kaskart vėjui ūžtelėjus, gluosnių šakos braižė jo ledą.

– O mama? Kaip ji laikosi?

– Kaip ir kiekvienais metais. Šiandien jautėsi šiek tiek grenklich, atsigulė anksčiau.

Jakobas atsilošė ir įsižiūrėjo į dangų, neaprėpiamu, žvaigždžių prismaigstytu skliautu juoduojantį virš galvos.

– Girdėdavau ją verkiant lauke, prie sūpynių verandoje, tiesiai po mano langu. Ir galvodavau – jeigu būčiau mažiau sėdėjęs prie knygų, taip nebūtų atsitikę.

– Mama sakė, kad tokia Dievo valia. Taip vis tiek būtų atsitikę, ir nesvarbu, ar tu būtum skaitęs savo knygas, ar čiuožinėjęs su mumis.

– Žinai, tai buvo vienintelė priežastis, vertusi mane abejoti, ar tikrai man būtina tęsti mokslus. Tartum tai, kad Hana nuskendo, yra man skirta bausmė.

– Kodėl tave reikėtų bausti? – Keitė nurijo gerklėje stringantį gumulą. – Juk tą dieną mama liepė ją prižiūrėti man.

– Buvai tik vienuolikos metų. Negalėjai susigaudyti, ką daryti.

Keitė užsimerkė ir išgirdo baisų traškesį, ataidėjusį nuo ledo prieš tiek daug metų; tektoninės plokštės krustelėjo, besiverždamos užriaumojo gelmių pabaisos. Ji išvydo Haną – štai ji, labai išdidi, nes pirmą kartą savarankiškai prisirišo pačiūžas, pasileidžia kaip vėjas per tvenkinį, sidabriniai ašmenys tik blykčioja ties sijonų apačia. „Žiūrėk, kaip aš moku! Žiūrėk!“ – šaukė Hana, bet Keitė neišgirdo, ji svajojo apie nuostabų, tviskantį olimpinių žaidynių čiuožėjos apdarą, matytą laikraštyje, kuris gulėjo ant lentynos prie parduotuvės kasos. Kai Keitė atsisuko, Hana jau slydo po ledu.

– Ji mėgino įsikibti, – tyliai prabilo Keitė. – Vis šaukiau jai, kad laikytųsi, kol surasiu ilgą šaką, kaip mus mokė tėtis. Bet nepasiekiau šakos, negalėjau jos nulaužti, ir kaskart atsigręžusi matydavau jos pirštines truputį toliau. O paskui ji dingo. Ir viskas, – kilstelėjusi galvą, Keitė pažvelgė į Jakobą drovėdamasi prisipažinti broliui, kad tą dieną jos mintys sukosi apie žemiškus dalykus ir nusipelnė bausmės nė kiek ne mažiau negu bet kuris jo poelgis. – Dabar būtų vyresnė negu aš tą dieną, kai ji paskendo.

– Ir aš jos pasiilgstu, Keite.

– Man kitaip, – slopindama ašaras, ji žiūrėjo sau į kelius. – Iš pradžių Hana, paskui tu. Kodėl taip atsitinka, kad mano mylimiausi žmonės vis mane palieka?

Jakobo delnas nuslinko per suolą ant jos rankos, ir Keitė pamanė, kad pirmą kartą per daugelį mėnesių jos brolis toks, kokį ji atsimena. Žiūrėdama į jį, vilkintį papurusią raudoną striukę, švariai nusiskutusį, trumpai kirptais vario spalvos plaukais, Keitė galėjo įžvelgti ankstesnį Jakobą su marškiniais ir petnešomis, nusviedusį šiaudinę skrybėlę į šalį, įsitaisiusį ant šieno po stogine ir palinkusį prie vidurinės mokyklos anglų literatūros vadovėlio. Tuo metu jos krūtinėje kažkas virptelėjo, pasišiaušė gyvaplaukiai ant sprando. Pakėlusi akis į tvenkinį, ji išvydo virš jo pakibusią trapią figūrėlę, kuri skriejo ledu, keldama mažus sniego debesėlius. Ta čiuožėja būtų buvusi niekuo neišsiskirianti, tačiau pro mergaitės skarą ir sijoną, pro jos veidą Keitė kiaurai matė kukurūzų lauką ir godžias gluosnio šakas.

Vaiduokliais ji netikėjo. Kaip ir dauguma jos aplinkos žmonių, ji tikėjo, kad sunkiu darbu šiame pasaulyje galima pelnyti didį atlygį – tarsi nuostata „laukti ir puoselėti viltį“, nepaliekanti vietos keistoms dvasioms ir kenčiančioms sieloms. Keitė besidaužančia širdimi pašoko ir atsargiai žengė ten, kur čiuožinėjo Hana. Jakobas riktelėjo, tačiau Keitė jo beveik negirdėjo. Ją visada mokė tikėti, kad Dievas išklauso tavo maldas, ir dabar ji suprato, kad tai tiesa: šią akimirką pas ją grįžo ir brolis, ir sesuo.

Ji ištiesė ranką ir sušnibždėjo:

– Hana?

Tačiau nieko neužčiuopė ir sudrebėjo, kai permatomi Hanos sijonai ėmė suktis aplink jos pačios šiltais batais apautas kojas.

Stipri ranka pastvėrusi nutempė ją nuo ledo ant saugiai tvirto kranto.

– Ką, po galais, čia darai? – sušnypštė Jakobas. – Gal išprotėjai?

– Argi tu nieko nematai?

Ji meldėsi, kad jis būtų matęs, meldėsi, kad pati nesikrausto iš proto.

– Nieko nematau, – prisimerkdamas atsakė Jakobas. – Ką ten radai?

Ant tvenkinio Hana iškėlė rankas į nakties dangų.

– Nieko, – tarė Keitė švytinčiomis akimis, – visiškai nieko.

Tikrai nebūtų buvę per drąsu teigti, kad pamaldos truko visą amžinybę. Elė nesiliovė stebėtis vaikais – jie ištvėrė nė nekniurktelėję ir Šventojo Rašto skaitymą, ir pagrindinį dviejų valandų pamokslą. Iš kambario į kambarį keliavo dubenėlis su sausainiais ir stiklas su vandeniu, juos perduodavo tėvams, prižiūrintiems pačius mažiausius. Elė trumpino laiką skaičiuodama, kiek kartų pamokslininkas, šluostydamasis prakaitą, kels prie kaktos baltą nosinę. Kita balta nosinė eilėje priešais Elę tapo pramoga mažai mergaitei, vyresnės sesers rankose virsdama tai pele, tai skudurine lėlyte.

Pamaldos, matyt, jau artėjo prie pabaigos, nes patalpa vėl suvirpėjo nuo energijos pertekliaus. Prieš palaiminimą visi susirinkusieji atsistojo ir, vos vyskupui ištarus Jėzaus vardą, vėl puolė ant kelių, palikdami stovėti Elę, sutrikusią ir vienišą. Vėl atsisėdusi greta Keitės, ji pajuto, kad ši sustingo tarsi akmeninė.

– Kas atsitiko? – sušnibždėjo Elė, bet Keitė, kietai sučiaupusi lūpas, tik papurtė galvą.

Tuo metu kalbėjo diakonas. Keitė klausė įsitempusi, palinkusi priekin, bet po kelių akimirkų su palengvėjimu užsimerkė. Per kelias eiles priekyje, kur sėdėjo Sara, Elė pastebėjo, kaip jos smakras nusileido prie krūtinės. Elė uždėjo delną Keitei ant kelio tarsi klausdama.

– Bendruomenės susirinkimo nebus, – sumurmėjo Keitė, ir jos žodžiuose buvo girdėti neslepiamas džiaugsmas. – Ir bausmių niekam neskirs.

Elė mąsliai nužvelgė Keitę. Ji tikriausiai turi bent devynias atsargines gyvybes – štai išvengė ir anglų teisinės sistemos, ir saviškių pasmerkimo grėsmės. Nuskambėjo dar viena giesmė, ir pamaldos baigėsi; nuo pradžios buvo praėjusios trys su puse valandos. Keitė nukūrė į virtuvę ruošti stalų užkandžiams, Elė stengėsi spėti jai iš paskos, tačiau beviltiškai įstrigo tarp vieni kitus sveikinančių žmonių. Kažkas stumtelėjo ją prie stalo, kur turėjo valgyti pašvęstieji vyrai, ir pasiūlė sėstis.

– Ne, – papurtė galvą Elė. Net ir jai buvo aišku, kad tarp visų šitų avelių turi egzistuoti sava hierarchija, ir jai nederėtų brautis prie pirmųjų.

– Jūs – viešnia, – ranka rodydamas į suolą, tarė vyskupas Eframas.

– Privalau rasti Keitę.

Ji pajuto tvirtas rankas sau ant pečių ir atsigręžusi išvydo, kad atgal prie stalo ją kreipia Aronas Fišeris.

– Tai garbė, – pasakė žiūrėdamas jai į akis, ir Elė be menkiausio prieštaravimo nutūpė ant suolo.

Diplomų įteikimo šventė Pensilvanijos valstijos universitete viršijo visa, ką Keitė buvo mačiusi gyvenime – mirgančių spalvų jūra, kurioje nuolat žybsėjo fotoaparatų blykstės, kaskart priversdamos Keitę krūptelėti. Kai diplomo atsiimti žengė Jakobas, apsivilkęs didinga juoda mantija ir skrybėle, ji plojo garsiau už visus. Keitė didžiavosi broliu; amišams toks jausmas buvo labai neįprastas, tačiau šiame universitetiniame anglų pasaulyje puikiai tiko. Jakobas daug pasiekė – gavo diplomą vos per penkerius metus, įskaitant vienus, kai turėjo skubiai mokytis dalykų, kurių mokykloje jam niekas nedėstė. Pati Keitė nematė tikslo lavintis toliau negu aštunta klasė, nes vėliau vis tiek laukė suaugusiųjų gyvenimas ir namų ūkio reikalai, bet negalėjo ginčytis, kad Jakobui to reikėjo. Ne vieną valandą ji gulėdavo ant grindų jo bute, klausydavo, kaip jis skaito iš savo knygų, ir nė pati nesusigaudydavo jau atsidūrusi jų pasaulyje, kur dvejonių slegiamas blaškosi Hamletas, Holdenas Kolfildas prisimena karuselėje besisukančią seserį, o Džėjus Getsbis žvelgia į vienišą žalsvą žiburėlį10.

Staiga diplomantai švystelėjo skrybėles aukštyn, šios pabiro ore tarsi varnėnai iš medžių, kluono statyboje sudundėjus kūjams. Keitė šypsojosi skubančiam pas ją Jakobui.

– Atrodei nepaprastai gut, – apkabindama tarė ji.

– Ačiū, kad atėjai.

Kilstelėjęs galvą, Jakobas staiga šūktelėjo sveikindamasis su kažkuo kitoje pievelės pusėje.

– Noriu tave supažindinti su vienu žmogum.

Ir nusivedė ją prie vyro, dar aukštesnio už Jakobą, vilkinčio tokią pat juodą mantiją, bet su žydra juosta per petį.

– Adamai!

Tas vyras atsisuko ir plačiai nusišypsojo.

– Ei, gerbiamasis, kalbi su daktaru Sinkleriu.

Už Jakobą šiek tiek vyresnis, sprendžiant iš raukšlelių apie akis; tikriausiai jis daug ir skaniai juokiasi, pamanė Keitė. Medaus korio spalvos plaukais ir beveik tokiomis pat akimis. Tačiau Keitė negalėjo nuo jo atitraukti akių labiausiai dėl visiškos ramybės, kuri užliejo susitikus jo žvilgsnį, tarsi šio anglo siela būtų kaip „paprastojo“ žmogaus.

– Adamas ką tik gavo daktaro laipsnį, – paaiškino Jakobas. – Jam priklauso namas, kurį nuomoju.

Keitė linktelėjo. Ji žinojo, kad Jakobas persikraustė iš studentų miestelio į nedidelį namą, nes liko dėstyti universitete. Buvo girdėjusi, kad namo savininkas rengiasi išvykti mokslo reikalais. Dar žinojo, kad porą savaičių iki tos kelionės jie abu su Jakobu gyvens kartu. Tačiau iki šiol nežinojo jo vardo. Nežinojo, kad gali stovėti nuo žmogaus kuo toliausiai ir vis dėlto jaustis, tartum tave kažkas prie jo spaustų taip stipriai, jog vos pajėgi kvėptelėti.

– Wie bist du heit, – tarė ji ir čia pat nuraudo sumišusi, kad pasisveikino vokiškai.

– Tikriausiai esi Keitė, – atsiliepė Adamas. – Jakobas man pasakojo apie tave.

Ir ištiesė ranką – tarsi kviesdamas.

Keitė staiga prisiminė Jakobo pasakojimus apie Hamletą, Holdeną Kolfildą ir Getsbį; dabar ji nepaprastai aiškiai suvokė, kad tokie sunkių ir sudėtingų jausmų aprašymai tikrovėje gali būti ne mažiau naudingi, negu mokėjimas sodinti daržoves ar džiaustyti skalbinius. Ji svarstė, ką atrado šis vyras, jeigu jam suteiktas daktaro laipsnis. Labai atsargiai paėmė Adamo Sinklerio ranką ir nusišypsojo jam.

Grįžę namo ir papietavę, Aronas su Sara užsiėmė tuo, ką dauguma amišų veikia sekmadienio popietėmis – lanko gimines ir kaimynus. Elė, kažkur iškasusi visą Loros Ingls knygų „Mažasis namelis“ rinkinį, atsisėdo skaityti. Po tokio ilgo ryto buvo pavargusi ir suirzusi, nuo vienodo brikelius traukiančių arklių pasagų kaukšėjimo, regis, tuoj turėjo prasidėti migrena.

Sumazgojusi indus, svetainėje pasirodė Keitė ir susirangė ant kėdės greta Elės. Užsimerkusi ėmė tyliai niūniuoti.

Elė blykstelėjo į ją akimis:

– Gal galėtum liautis?

– Ką liautis?

– Dainavusi. Aš skaitau.

Keitė susiraukė.

– Aš nedainuoju. Jeigu jums trukdo, eikite kitur.

– Aš čia pirma atėjau, – atšovė Elė, jausdamasi lyg septintos klasės mokinė. Tačiau atsistojusi pasuko prie durų, bet iš paskos atėjo ir Keitė. – Dieve mano, juk tau liko visa svetainė!

– Ar galėčiau paklausti? Mama sakė, kad anksčiau atvažiuodavote į Paradaisą vasaroti, gyvendavote panašioje fermoje kaip mūsiškė. Jai pasakojo teta Leda. Ar tai tiesa?

– Taip, – lėtai atsakė Elė svarstydama, kur tokia kalba gali nuvesti. – O ką?

Keitė gūžtelėjo pečiais.

– Tiesiog atrodo, kad jums čia nelabai patinka. Aš turiu galvoje fermą.

– Su ferma viskas gerai. Paprasčiausiai nesu pratusi šokinėti apie klientus lyg apie kokius naujagimius.

Keitės veidu nuslinko skausmingas šešėlis, ir Elė mintyse atsiduso.

– Atsiprašau. Nenorėjau užgauti.

Keitė pakėlė galvą.

– Aš jums nepatinku.

Elė nežinojo, ką į tai atsakyti.

– Nepažįstu tavęs.

– Ir aš jūsų nepažįstu, – Keitė batelio nosimi brūžino medines grindis. – Sekmadieniais mes čia leidžiame laiką kitaip.

– Pastebėjau. Jokios ruošos.

– Na, šiokių tokių darbų turime. Bet yra laiko ir pailsėti, – Keitė žvilgtelėjo į ją. – Sakau, jeigu jau šiandien sekmadienis, gal ir mudvi padarytume ką nors kitaip.

Elė pajuto, lyg viduje būtų įsitempusi kokia styga. Ar tik Keitė nesirengia pasiūlyti žygio į miestą? O gal sutraukti po cigaretę? Ar skirti kelias valandas itin asmeniškam bendravimui be jokių tabu?

– Pamaniau, gal galėtume tapti draugėmis. Tik šią popietę. Tarkime, apsimestumėt, kad mane sutikote ne taip, kaip sutikote iš tikrųjų, o atvažiavusi pasisvečiuoti į tą fermą, kurioje apsistodavote vaikystėje.

Elė padėjo knygą į šalį. Jeigu pavyktų laimėti Keitės draugystę ir ta mergina išdrįstų būti tokia atvira, kad prasitartų, kaip viskas buvo iš tiesų, galbūt nebereikėtų nei Kupo vizito, nei jo išvados.

– Vaikystėje, – lėtai prabilo Elė, – mokėdavau laidyti akmenis virš vandens toliau už visus savo pusbrolius.

Keitės veide pražydo šypsena.

– Manote, kad sugebėtumėt ir dabar?

Jos abi išsiveržė pro duris ir pasileido per lauką. Prie tvenkinio Elė ant kranto susirado lygų plokščią akmenuką ir švystelėjo palei vandens paviršių stebėdama, kiek kartų jis atšoks. Suskaičiavo penkis kartus. Ji pakrutino pirštus.

– Dar šį tą moku.

Pasiėmė akmenuką ir Keitė. Keturi, penki, šeši, septyni šuoliai. Plačiai šypsodamasi, ji atsigręžė į Elę.

– Kas čia ką moka? – paerzino ji.

Elė susikaupusi net prisimerkė ir sviedė dar kartą. Po akimirkos savo akmenuką paleido Keitė.

– Aha! – prapliupo džiūgauti Elė. – Aš laimėjau!

– Visiškai ne!

– Aplenkiau visu metru, aišku kaip dieną!

– Aš mačiau kitaip, – ginčijosi Keitė.

– Ak, žinoma. Juk tavo liudijimai šiomis dienomis tokie tikslūs.

Keitė šalia jos sustingo, ir Elė atsiduso:

– Atsiprašau. Man sunku pamiršti, kodėl iš tikrųjų esu čia.

– Čia atsikraustėte todėl, kad tikite manimi.

– Nebūtinai. Gynybos advokatas gauna atlyginimą, nes sugeba kalbėti taip, kad prisiekusieji patiki tuo, ką jis sako. Bet kartais jis kalba tai, ką jam pasakojo klientas, o kartais ir ne.

Matydama suglumusias Keitės akis, Elė nusišypsojo:

– Tikriausiai tau šitai atrodo labai keista.

– Nesuprantu, kodėl teisėjas paprasčiausiai neatrenka žmogaus, kuris sako tiesą.

Nusiskynusi motiejuko stiebą, Elė jį įsikišo tarp dantų.

– Čia viskas šiek tiek sudėtingiau. Svarbu apsaugoti kiekvieno žmogaus teises. Be to, kartais net ir teisėjui ne viskas atrodo vien balta ir juoda.

– Jeigu esi iš „paprastųjų“, kitaip būti negali, tik balta ir juoda, – tarė Keitė. – Jeigu laikaisi Ordnung, esi teisus. Jeigu pažeidi taisykles, tavęs bus vengiama.

– Na, anglų pasaulyje taip atrodo komunizmas, – suabejojo Elė. – O jeigu tu šito nepadarei? Jeigu tave apkaltino pažeidus taisyklę, tačiau esi visiškai nekalta?

Keitė paraudo.

– Kai bendruomenė susirenka aptarti drausmės pažeidimų, kaltinamas narys taip pat turi galimybę išdėstyti, ką mano.

– Gal ir taip, bet ar kas nors juo tiki? – Elė gūžtelėjo pečiais. – Štai čia ir pasirodo gynybos advokatas – mes įtikiname prisiekusiuosius, kad klientas galbūt nėra padaręs to nusikaltimo.

– O jeigu yra padaręs?

– Tada jį vis tiek išteisina. Atsitinka ir taip.

Keitė net išsižiojo.

– Juk tai būtų melas.

– Ne, tai tiesiog viešieji ryšiai. Į kiekvieną įvykį galima pažvelgti iš pačių įvairiausių pusių ir rasti priežasčių žmogų teisti. Jeigu klientas nesako tiesos, tai laikoma melu. O advokatai – na, mes, stengdamiesi pateikti paaiškinimus, iš esmės galime kalbėti, ką tik norime.

– Vadinasi... jūs dėl manęs meluotumėt?

Elė pažvelgė Keitei tiesiai į akis.

– Ar šito gali prireikti?

– Visa, ką jums sakiau, yra tiesa.

Ištiesusi nugarą, Elė parietė kojas po savimi.

– Na, ką gi. O ko nepasakei?

Greta purptelėjo žvirblis, jo šešėlis nuslydo Keitės veidu.

– Meluoti mums nepriimtina, – kietai pratarė ji. – Todėl „paprastasis“ gali stoti prieš visos bendruomenės susirinkimą. Todėl mūsų pasaulyje nėra vietos gynybos advokatams.

Keitės nuostabai, Elė nusijuokė.

– Papasakok man apie tai daugiau. Dar niekada gyvenime nesijaučiau esanti toks kliuvinys, lyg skausmingas gumbas.

Keitės žvilgsnis nuo Elės sportinių batelių pakilo iki vasarinės suknelės ir mažų ausyse kabančių auskarų. Elė net sėdėjo, regis, šiek tiek nepatogiai – tartum negalėtų ištiesti kojų, nes žolė per daug bado jai blauzdas. Ne kaip visi tie žmonės, kurie miniomis plūsta į Lankasterio apygardą žvilgtelėti į amišus, Elė šito niekada neprašė. Tik padarė tetai Ledai paslaugą, kuri virto įsipareigojimu.

Prisimindama apsilankymus pas Jakobą, Keitė suprato jos savijautą. Persirengdama tame pasaulyje įprastais paauglės drabužiais, Keitė niekada nepasikeisdavo iš esmės. Galbūt Elei atrodo, kad jos idealas – individualumas, tačiau būti savimi tarp kitų anglų, kurie visi stengiasi būti patys savimi, yra nepalyginti paprasčiau, negu būti savimi aplinkoje, kur visi žmonės siekia būti tokie patys – ir vis dėlto skirtingi.

Tirštai žmonių gyvenamame pasaulyje kartais gali būti labai tuščia ir nyku.

– Tuoj šitai sutvarkysime, – garsiai pareiškė Keitė. Džiugiai šypsodamasi, ji pasilenkė prie vandens, pasėmė pilnas rieškučias ir kliūstelėjo ant Elės.

Elė prunkšdama pašoko.

– Kas čia dabar?

– Wasser, – atsiliepė Keitė ir vėl ją aptaškė.

Elė atkišo rankas mėgindama apsisaugoti.

– Kas va?

– Ne, tai wasser. Vokiškai – tai vanduo.

Po akimirkos Elė susigaudė. Priėmė šitą mažą dovaną ir pasistengė įsijausti.

– Wasser, – pakartojo ji. Tada parodė ranka į lauką. – Tabakas?

– Duvach.

Elė pamėgino ištarti, ir Keitė nušvito.

– Gut! Die Koo, – ištarė ji, mostelėjusi į besiganančią holšteinų karvę.

– Die Koo.

Keitė ištiesė ranką.

– Wie bist du heit. Malonu su jumis susipažinti.

Elė lėtai padavė savąją. Pirmą kartą nuo tada, kai vakar įžengė į apygardos teismą, ji iš tiesų pažvelgė Keitei į akis. Nerūpestinga popietė, smagi vokiečių kalbos pamokėlė – visa nutolo, ir galų gale dvi moterys nebejautė nieko kita, tik susiglaudusius viena kitos delnus, svaiginantį svirplių dūzgimą, ir suvokė viską pradedančios iš naujo.

– Ich bin die Katie Fisher, – tyliai tarė Keitė.

– Ich bin die Ellie Hathaway, – atsakė Elė. – Wie bist du heit.

– Kol filmas neprasidėjo, einu nupirkti kukurūzų spragėsių, – tarė Jakobas atsistodamas. Keitė puolė raustis kišenėse, nes turėjo mamos kaip visada įdėtų pinigų. Jakobas papurtė galvą. – Aš vaišinu. Ei, Adamai, prižiūrėk ją.

Keitė paniuro suirzusi, kad brolis vis dar laiko ją maža.

– Man jau septyniolika. Negi jis mano, kad galiu pasimesti?

Šalia sėdintis Adamas nusišypsojo.

– Ko gero, jis labiau nerimauja, kad kas nors nepagrobtų jo dailiosios sesutės.

Keitė nuraudo iki pat plaukų galiukų.

– Vargu, – atsiliepė ji. Nebuvo pratusi girdėti pagyrimų už grožį, o ne už gerai atliktą darbą. Be to, jautėsi nejaukiai likusi viena su Adamu, kurį Jakobas buvo pakvietęs eiti kartu.

Keitė nenešiojo laikrodžio, tad spėliojo, ar greitai prasidės filmas. Į kiną ji atėjo ketvirtą kartą gyvenime. Dabar ketino žiūrėti istoriją apie meilę – tikrai juokinga mintis statyti dviejų valandų filmą apie tokį dalyką. Juk meilė – tai ne ta akimirka, kai pažvelgi vaikinui į akis ir žemė išslysta tau iš po kojų, kai kitoje sieloje pamatai visa tai, ko trūksta tavajai. Meilė ateina lėtai ir neklupčiodama, ji lygiomis dalimis susideda iš pagarbos ir patogumo. „Paprastoji“ mergina nepuola į meilę stačia galva, ji tarsi apsidairo ir suvokia esanti jos persmelkta. „Paprastoji“ mergina supranta mylinti, kai įsižiūri į ateitį po dešimties metų ir regi šalia savęs tą patį vaikiną, apkabinusį ją per juosmenį.

Suskambęs Adamo balsas nutraukė jos mintis.

– Taigi, – tarė jis mandagiai, – ar tu gyveni Lankasteryje?

– Paradaise. Šiaip jau pačiame jo pakraštyje.

Adamo akys nušvito.

– Rojaus pakraštyje11, – atsiliepė jis šypsodamasis. – Skamba taip, tarytum tavęs lauktų baisus nuopuolis.

Keitė prikando lūpą. Ji nesuprato Adamo juokų. Stengdamasi pakeisti pokalbio temą, paklausė, ar jo daktaro laipsnis – iš anglų literatūros, kaip ir Jakobo diplomas.

– Tiesą sakant, ne, – atsakė Adamas. Ar tik jis neparaudo? – Užsiimu paranormaliuoju mokslu.

– Para...

– Vaiduokliais. Tyrinėju vaiduoklius.

Jeigu tą akimirką būtų nusimetęs visus drabužius, Keitė nebūtų buvusi labiau priblokšta.

– Tu juos tyrinėji?

– Stebiu. Rašau apie juos, – Adamas papurtė galvą. – Gali ir nesakyti. Esu tikras, kad netiki vaiduokliais, kaip ir dauguma žmonių laisvajame pasaulyje. Kai pasakoju kitiems, iš kokios srities parašiau disertaciją, visi mano, kad pasinaudojau kokiais neakivaizdiniais ar televizijos kursais ir dar papildomai pasimokiau oro kondicionavimo įrangos remonto. Tačiau aš savo tyrimus atlikau sąžiningai. Iš pradžių studijavau fiziką, gilinausi į energijos teorijas. Tik įsivaizduok – energijos neįmanoma sunaikinti, galima tik pakeisti jos pavidalą. O jeigu žmogus miršta, kuo tada pavirsta ši energija?

Keitė tik sumirksėjo:

– Nežinau.

– Na štai. Ji juk kur nors nukeliauja. Ir šita liekamoji energija retkarčiais vis pasirodo kaip vaiduoklis.

Keitė įsispoksojo sau į kelius, nes kitaip būtų tekę šiam vos pažįstamam vyrui prisipažinti, kad yra patyrusi tai, ko dar niekam nepasakojo.

– Ech, – tyliai pratarė Adamas. – Dabar manai, kad aš – pamišėlis.

– Ne, – tuojau pat atsakė Keitė, – tikrai nemanau.

– Įsigilinęs supranti, kad visa tai – ne niekai, – atsargiai prabilo Adamas. – Tragedijos skleidžiama emocinė energija lieka aplinkoje – ant akmenų, namo sienų, medžių – tarsi prisiminimas. Atomų lygiu visi tie daiktai nėra sustingę, tad gali kaupti ir saugoti energiją. Tad gyvi žmonės, regėdami vaiduoklius, mato tą liekamąją, aplinkoje įstrigusią energiją, – jis gūžtelėjo pečiais. – Tokios, glaustai kalbant, yra mano disertacijos išvados.

Staiga šalia išdygo Jakobas, nešinas kukurūzų spragėsių kibirėliu. Padėjo jį Keitei ant kelių.

– Pasakoji apie savo pseudoakademinius tyrinėjimus?

– Ei, – linksmai nusišypsojo Adamas, – tavo sesuo manimi tiki.

– Mano sesuo nepatyrusi, – atrėmė Jakobas.

– Tai visai kas kita, – tarė Adamas, nekreipdamas į jį dėmesio ir atsigręždamas į Keitę. – Neverta aušinti burnos įtikinėjant tuos, kurie iš anksto nusiteikę skeptiškai, nes tokie niekada nesupras. Kita vertus, jei kas yra pats patyręs paranormalių reiškinių – na, tada tikrai pasistengia rasti tokį žmogų kaip aš – pasiryžusį jį išklausyti.

Jis pažvelgė Keitei į akis:

– Visi mes esame išgyvenę dalykų, kurie nepalieka mūsų ramybėje ir vis sugrįžta. Tik vieni juos regi aiškiau negu kiti.

Naktį Elė pabudo nuo tylios dejonės. Nusipurčiusi miego likučius, atsisėdo ir pasisuko į Keitę, kuri tyliai rangėsi po antklode. Elė nutipeno basomis iki jos lovos ir palietė merginos kaktą.

– Es dut weh, – sumurmėjo Keitė. Staiga ji nuspyrė antklodę; ant baltų naktinių jos marškinių ryškėjo dvi apvalios besiplečiančios dėmės. – Skauda, – šūktelėjo ji, rankomis braukdama per drėgnus plotus ant marškinių ir paklodės. – Su manimi darosi kažkas bloga!

Kai kurios Elės draugės – ir paskutiniu metu tokių vis gausėjo – buvo gimdžiusios. Kalbėdamos apie tą dieną, kai pasirodo pienas, jos šaipydavosi – tada virstančios lyg kokiomis komiksų veikėjomis su styrančiomis kaip torpedos krūtimis.

– Nieko bloga čia nėra. Pagimdžius tai visiškai natūralu.

– Aš negimdžiau! – suklykė Keitė. – Neh!

Ji pastūmė Elę šalin, ir ši visu ūgiu išsitiesė ant kietų grindų.

– Ich hab ken Kind kaht... mein hatz ist fol!

– Nesuprantu, ką šneki, – atkirto Elė.

– Mein hatz ist fol!

Buvo aišku, kad Keitė dar ne visai atsibudusi, tik persigandusi. Elė nusprendė, kad neverta tvarkytis su ja vienai ir žengė pro miegamojo duris, bet čia pat susidūrė su Sara.

Elė apstulbo pamačiusi Keitės motiną su naktiniais marškiniais, palaidais, šlaunis siekiančiais kukurūzų geltonumo plaukais.

– Kas atsitiko? – pratarė ji, klaupdamasi prie dukters lovos.

Keitė rankomis laikė prispaudusi krūtis; Sara švelniai atitraukė jos delnus ir prasegė marškinių sagas.

Elė net susigūžė. Keitės krūtys buvo išbrinkusios ir kietos kaip akmuo, odos paviršių lyg žemėlapį net išmargino plonyčių mėlynų gijų tinklas, o iš spenelių sunkėsi maži pieno upeliukai. Saros paraginta Keitė klusniai nusekė paskui motiną į vonios kambarį. Elė negalėjo atitraukti akių, kai Sara ėmėsi dukteriai dalykiškai masažuoti skausmingas krūtis, atsargiai leisdama pieno srovelę į praustuvą.

– Štai ir įrodymas, – pagaliau be užuolankų pareiškė Elė. – Keite, pasižiūrėk, koks tavo kūnas. Tu iš tiesų pagimdei kūdikį. Šitas pienas jam ir skirtas.

– Neh, lus mich gay, – kūkčiojo Keitė ant tualeto sėdynės.

Elė ryžtingai atsitūpė priešais ją.

– Viešpatie Dieve, juk gyveni pieno fermoje. Ir supranti, kas su tavim dabar vyksta. Tu... pagimdei... kūdikį.

Keitė papurtė galvą.

– Mein hatz ist fol.

Elė atsigręžė į Sarą:

– Ką ji sako?

Vyresnioji moteris paglostė dukteriai galvą.

– Sako, kad nėra čia jokio pieno; ir kūdikio nebuvo. Keitė sako, kad visa tai vyksta, – išvertė Sara, – nes jos širdis per daug pilna.

7 „Rolling Stones“, viena iš populiariausių roko grupių XX a. 7–8 dešimtmetyje.

8 Kelių šimtmečių senumo giesmynas.

9 Pagiriamoji giesmė.

10 Klasikinės anglų ir amerikiečių literatūros kūrinių personažai (W. Shakespeare’o „Hamletas“, J. Salingerio „Rugiuose prie bedugnės“, F. S. Fitzgeraldo „Didysis Getsbis“).

11 Žodžių žaismas: paradise (angl.) – rojus.

6

Elė

Noriu iš karto ir aiškiai pareikšti – siūti ar siuvinėti nesugebu. Jei man duotų adatą su siūlu ir kelnes apkraštuoti, greičiausiai jų audinys liktų prisiūtas prie mano pačios nykščio. Kojines prakiurusiais kulnais išmetu. Jau verčiau badausiu, kad tik kokia siūlė neprairtų, tai tikrai šį tą reiškia.

Pradėjau apie tai kalbėti, kad paaiškinčiau: Sarai pakvietus ateiti siūti antklodės, jokio deramo džiaugsmo nepatyriau. Po praėjusios nakties abi elgėmės šaltokai. Rytą ji, netardama nė žodžio, padavė Keitei ilgą balto muslino atraižą, kad susiveržtų krūtis. Kvietimas siuvinėti reiškė šiokią tokią nuolaidą, pasiūlymą įžengti į jos pasaulį, tokio iki šiol nebuvo. Drauge tai atrodė kaip prašymas nebeprisiminti šios nakties įvykių, lyg nieko nebūtų nutikę.

– Gali ir nesiūti, – tarė man Keitė, nusitempusi už riešo į kitą kambarį. – Tiesiog pažiūrėsi, ką mes veikiame.

Be Fišerių, susirinko dar keturios moterys: Levio motina Ana Eš, Samuelio motina Marta Štolcfus ir dvi Saros pusseserės – Reičelė ir Luizė Lap. Šios dvi buvo jaunesnės, ir su jomis atkeliavo jų mažiausieji vaikai – vienas dar kūdikis vystykluose, kita, jau pradėjusi vaikščioti, sėdėjo ant grindų Reičelei prie kojų ir žaidė su audeklo skuteliais.

Antklodė gulėjo išskleista ant stalo, čia pat buvo kelios baltų siūlų ritės. Man įėjus moterys pakėlė galvas.

– Tai Elė Hatavei, – paskelbė Keitė.

– Sie schelt an shook mit uns wohne, – pridūrė Sara.

Iš pagarbos man Ana atsiliepė angliškai:

– Kiek laiko ji čia gyvens?

– Tol, kol Keitės byla pasieks teismą, – pasakiau aš.

Kai atsisėdau, mažoji Luizės Lap mergaitė šiaip ne taip atsistojo ir puolė prie blizgančių mano palaidinukės sagų. Saugodama, kad nepargriūtų, stvėriau ją ant rankų, pasisodinau ant kelių ir pirštais perbėgau jai per pilvą, kad nusišypsotų; pati tuo metu mėgavausi, koks tai jausmas, kai vaikas visu savo mielu drėgnu svoriu slegia tau kojas. Mergaitė lipniais delnais įsikibo man į riešus ir atlošė galvutę, parodydama švelnutę ir baltutėlę kaklo raukšlę. Staiga susigriebiau labai jau meiliai besielgianti su vaiku, kurio motina tikriausiai nenorėtų man patikėti savo kūdikio globos. Pakėliau akis rengdamasi atsiprašyti, bet pamačiau, kad visos moterys dabar į mane žvelgia su tam tikra pagarba.

Na, jeigu jau pelniau autoritetą, tai tokios progos nepraleisiu. Moterys vėl palinko prie siuvinių, o aš toliau žaidžiau su mažąja mergaite.

– Ar mėgstate siūti? – mandagiai paklausė Sara, o aš linksmai nusijuokiau.

– Patikėkite, jums būtų geriau, jeigu to nedaryčiau.

Ana žybtelėjo akimis.

– Reičele, papasakok jai apie tą nutikimą, kai Martos antklodę prisisiuvai prie prijuostės.

– Ko man čia vargintis? – plykstelėjo Reičelė. – Tu pati moki pasakoti tą istoriją nuostabiai gut.

Keitė tingiai įvėrė siūlą į adatą ir, pasilenkusi virš balto keturkampio vatino gabalo, ėmė siūti; maži lygūs dygsneliai be jokios liniuotės rikiavosi tiksliai, lyg mašinos atmatuoti.

– Neįtikėtina, – pasakiau nuoširdžiai nustebusi. – Kokie smulkučiai, regis, jų net nematyti.

– Tokie pat kaip ir kitų, – atsiliepė Keitė nuo pagyrimo nuraudusiais skruostais.

Valandėlę jos siuvo tylėdamos – grakščiai palinkdamos prie antklodės ir vėl atsitiesdamos lyg stirnos, atėjusios atsigerti prie tvenkinio.

– Taigi, Ele, – prabilo Reičelė, – jūs iš Filadelfijos?

– Taip. Visai neseniai.

Marta nukando siūlo galą.

– Buvau ten kartą. Važiavau traukiniu. Gausybė žmonių, visi kažkur skuba, bet, jei norite žinoti, vis tiek niekas niekur nespėja.

Nusijuokiau.

– Tiesą sakant, iš esmės taip ir yra.

Staiga siūlų kamuolys nusirito nuo stalo ir pataikė tiesiai į kaktą kūdikiui, miegančiam nedideliame krepšyje. Vaikas sumataravo kojomis ir prapliupo garsiai, nepaliaujamai verkti. Keitė, sėdinti arčiausiai, ištiesė ranką, norėdama jį nuraminti.

– Tik jau nedrįsk jo liesti.

Reičelės žodžiai kambaryje dunkstelėjo tarsi akmuo, moterų rankos sustingo delnais pakibusios virš audeklo, lyg prie ligonio palinkusių šamanių. Reičelė įsmeigė adatą į siuvinį ir pakėlė sūnų prie krūtinės.

– Reičele Lap! – subarė Marta. – Kas tau dabar atsitiko?

Ji nežiūrėjo į Sarą ar Keitę.

– Paprasčiausiai dabar nenorėčiau, kad Keitė artintųsi prie mažojo Džozefo. Nieko bloga nemanau apie Keitę, bet juk čia mano sūnus.

– O Keitė – mano duktė, – lėtai pratarė Sara.

Marta padėjo ranką ant Keitės kėdės.

– Ji ir man jau beveik duktė.

Reičelės smakras atžariai kilstelėjo.

– Jeigu esu čia nepageidaujama...

– Esi pageidaujama, Reičele, – tyliai pasakė Sara, – bet tau nedera elgtis taip, kad Keitė pasijustų nepageidaujama savo pačios namuose.

Sėdėjau ant kėdės kraštelio užgniaužusi kvapą, nes krūtinę man spaudė karštas ir drėgnas miegančios Luizės mergaitės kūnelis; aš laukiau, kas dabar nugalės.

– Žinai, Sara Fišer, ką aš manau, – pradėjo Reičelė žaibuodama akimis, tačiau baigti sakinio nespėjo, jos žodžius nutraukė šaižus skambutis.

Persigandusios moterys puolė dairytis aplinkui. Apmirusia širdimi perėmiau vaiką kaire ranka, tada dešine išsitraukiau iš kišenės mobilųjį telefoną. Moterys žiūrėjo išpūtusios akis, o aš spustelėjau mygtuką ir pridėjau telefoną prie ausies.

– Alio!

– Viešpatie mieliausias, Ele, jau kelias dienas mėginu tave pasiekti. Negi laikai jį išjungusi?

Iš tiesų net pati nustebau, kad baterija dar vis veikia. Drauge tarsi ir vyliausi, kad ji tuoj pat galutinai išsikraus, ir man su Stivenu kalbėtis nereikės. Amišės, laikinai pamiršusios kivirčą, spoksojo į mane.

– Turiu atsiliepti į šitą skambutį, – ištariau atsiprašomu balsu ir perdaviau miegantį vaiką motinai.

– Telefonas? – aiktelėjo Luizė, kaip tik man einant pro duris. – Namuose?

Saros paaiškinimo nebeišgirdau. Tačiau jau kalbėdama su Stivenu virtuvėje išgirdau seserų Lap brikelį čežant keliu iš kiemo.

– Stivenai, dabar man kalbėti ne pats tinkamiausias laikas.

– Puiku, ilgai netruksime. Ele, man tik reikia kai ką išsiaiškinti. Mieste sklando juokingas gandas, kad tapai kažkokios amišų mergiotės visuomenine gynėja. Ir teisėjo sprendimu gyveni fermoje.

Aš dvejojau. Stivenas niekada nebūtų sau leidęs patekti į tokią padėtį.

– Nevadinčiau savęs visuomenine gynėja, – atsakiau. – Mes paprasčiausiai dar nesitarėme dėl užmokesčio.

– O visa kita? Dieve, kur galų gale tu esi?

– Lankasteryje. Na, prie pat jo, Paradaiso apylinkėje.

Įsivaizdavau stambią mėlyną Stiveno kaktoje iššokusią veną, kuri kaip tik dabar išpampo.

– Vadinasi, šitai tu vadini atokvėpiu?

– Stivenai, viskas nutiko labai netikėtai – svarbus šeimos reikalas, kuriuo privalėjau pasirūpinti.

Jis nusijuokė:

– Šeimos reikalas? Ar amišai tau antros eilės, antros kartos pusbroliai, o gal painioju juos su krišnaitais iš motinos pusės? Nagi, Ele, juk man gali sakyti teisybę.

– Aš ir sakau, – iškošiau pro dantis. – Tai ne kokia gudrybė dėmesiui atkreipti, nė iš tolo. Istorija sudėtinga ir paini, tačiau ginu savo giminaitę. Esu fermoje, nes šitai numatyta paleidimo už užstatą sąlygose.

Valandėlę stojo tyla.

– Turiu pripažinti, Ele, man skaudu, kad nusprendei šitą bylą nuo manęs nuslėpti, užuot papasakojusi, ką ketini daryti. Žinai, jeigu sumanei siekti reputacijos kaip advokatė, drįstanti imtis sensacingų bylų – ir sensacingų visais atžvilgiais, galėjau tau šį tą patarti, pasiūlyti. Gal net padėčiau patekti į mano firmą.

– Man nereikia patekti į tavo firmą, – atsakiau, – ir sensacingų bylų aš nenoriu. Atvirai kalbant, negaliu patikėti, kad visas šitas dalykas tau atrodo kaip asmeniškas išpuolis prieš tave.

Nuleidusi žvilgsnį žemyn pastebėjau, kad mano plaštaka susigniaužusi į kumštį. Lenkdama vieną po kito pirštus, atsipalaidavau.

– Jeigu ta byla klostysis taip, kaip man regisi, tau prireiks pagalbos. Galėčiau prisidėti kaip antrasis gynėjas. Įtrauktume ir firmą.

– Ačiū, Stivenai, tačiau ne. Mano klientės tėvai tik vargais negalais sutiko su vienu advokatu, kur jau ten visa jų armija.

– Vis tiek galėčiau atvažiuoti, pasidalytume viena kita idėja. Arba paprasčiausiai sėdėtume ant priemenės laiptelių ir gertume limonadą.

Akimirką susvyravau. Mintyse mačiau strazdanas ant Stiveno sprando ir nesunkiai įsivaizdavau, kokiu kampu jis pasuka riešą valydamas dantis. Tariausi net užuodžianti kvapą, kurį skleidžia jo spintos, stalčiai ir patalynė. Visa tai atrodė taip paprasta, pažįstama, bet pasaulyje, į kurį sava valia atsikrausčiau, kas žingsnį pajusdavau, kad jis man svetimas. Jeigu dienai baigiantis manęs lauks kas nors sava, kas nors kadaise mylėta, visas mano vargas su Keite virs tuo, kuo ir turėtų būti: mano darbu, o ne mano gyvenimu.

Kiečiau sugniaužiau delne mažutį telefoną ir užsimerkiau.

– Galbūt, – išgirdau save šnabždant, – mums reikėtų paprasčiausiai palaukti ir pažiūrėti, kas bus.

Radau Sarą vieną svetainėje, palenkusią galvą prie antklodės.

– Atsiprašau. Dėl to telefono.

Ji tik mostelėjo ranka.

– Tai niekai. Martos Štolcfus vyras turi telefoną tvarte verslo reikalams. Reičelei šiandien tiesiog niežėjo liežuvis, – atsidususi ji pakilo ir ėmė rinkti išsibarsčiusias siūlų rites. – Na, jau laikas čia susitvarkyti.

Suėmiau audeklą už dviejų kampų, kad būtų lengviau jį sulankstyti.

– Siuvimas, regis, truko baisiai trumpai. Tikiuosi, ne dėl manęs.

– Manau, kad šiandien, šiaip ar taip, nebūtume ilgai dirbusios, – gyvai atsiliepė Sara. – Jeigu ieškote Keitės, pasiunčiau ją skalbinių džiaustyti.

Aiškiai supratau, kad pokalbis baigtas. Pasisukau eiti, tačiau ties durimis į virtuvę dvejodama stabtelėjau.

– Iš kur toks Reičelės Lap nepasitikėjimas Keite?

– Man atrodo, jums tai turėtų būti aišku ir pačiai.

– Na, turėjau galvoje ne vien tai, kas savaime suprantama. Juo labiau kad jūsų vyskupas ją palaiko...

Sara padėjo antklodę į lentyną ir atsisuko. Nors ji pavydėtinai tvardėsi, tačiau akys degė iš gėdos, kad draugės pažemino jos pačios dukterį.

– Visi mes atrodome vienodai. Meldžiamės vienodai. Gyvename vienodai, – tarė ji. – Tačiau visa tai anaiptol nereiškia, kad vienodai galvojame.

Didžiulės baltos burės plazdėjo vėjyje, pakibusios ant skalbinių virvės. Paklodės plačiomis rankovėmis vyniojosi apie Keitę, mėginančią jas pakabinti, jos prijuostė jau plevėsavo už nugaros, o pati Keitė murmėjo pilna burna segtukų ir įnirtingai kovojo su besiplaikstančiais skalbiniais. Pamačiusi mane, ji pasitraukė nuo virvės ir švystelėjo atliekamus segtukus į kibirą.

– Žinoma, pasirodote kaip tik tada, kai jau baigiu, – nusiskundė ji, sėsdamasi ant akmeninės tvorelės.

– Puikiai susidorojai ir be manęs.

Ant vienos virvės kybojo ištisa marškinių ir suknelių vaivorykštė – tamsiai žalia, raudona, violetinė, geltona. Už jos strikinėjo juodos vyriškų kelnių kojos. Paklodės ir užvalkalai, pūsdami išpampusius pilvus, tiesėsi ant trečiosios virvės.

– Mano motina taip pat džiaustydavo skalbinius, – pasakiau šypsodamasi. – Pamenu, kaip badydavau juos lazda, vaizduodama riterį.

– Ne princesę?

– Vargu. Jų gyvenimas labai neįdomus, – prunkštelėjau aš. – Neketinau laukti ateinant kokio princo, jeigu kuo puikiausiai galėjau išsivaduoti pati.

– Mes su Hana tarp paklodžių eidavome slėpynių. Bet sukeldavome dulkes, skalbiniai išsipurvindavo, ir tekdavo skalbti viską iš naujo.

Atlošusi galvą, laikiau atkišusi veidą vėjui.

– Dažnai įsivaizduodavau, kad parneštomis paklodėmis klodama lovą gali užuosti saulę.

– Bet juk taip yra iš tiesų! – atsiliepė Keitė. – Audeklas ją sugeria vietoj visos tos drėgmės. Kiekvienas veiksmas sukelia atoveiksmį.

Fizika ir Niutono dėsniai atrodė gana sudėtingi aštuntos klasės programai, nes Keitė, kaip ir dauguma amišų vaikų, vėliau į mokyklą nėjo.

– Nežinojau, kad čionykštėse mokyklose mokoma fizikos.

– Jos čia nemoko. Tiesiog kažkur girdėjau šitai.

Girdėjo? Iš ko? Iš vietinio mokslininko amišo? Nespėjus man paklausti, Keitė tarė:

– Reikia padirbėti darže.

Nusekiau jai iš paskos ir įsitaisiau stebėti, kaip ji skina pupas ir renka į prijuostę. Atrodė labai susikaupusi ir net pašoko man prabilus.

– Keite, ar jūs su Reičele paprastai sutariate?

– Ja. Dažnai prižiūriu mažąjį Jozefą. Kai siuvame, kartais net ir per pamaldas.

– Na, šiandien ji tikrai nesielgė su tavim kaip su mylima šeimos aukle, – tai aš pastebėjau.

– Tikrai ne, bet Reičelė – iš tų, kurios klauso, ką kalba kiti, užuot galvojusios savo galva, – Keitė patylėjo pirštais suspaudusi pupelės stiebą. – Man nerūpi, ką Reičelė kalba, nes tiesa vis vien anksčiau ar vėliau išaiškėja. Tačiau labai graužiuosi galvodama, kad dėl manęs mamai galbūt tenka verkti.

– Ką turi galvoje?

– Na, Reičelės žodžiai ją užgavo labiau negu mane. Dabar aš esu visa, ką mama turi. Privalau būti tobula.

Keitė atsistojo, jos prijuostė nutįso nuo surinkto derliaus. Pasisuko eiti namo ir išvydo jos link žingsniuojantį Samuelį.

Jis nusiėmė skrybėlę, šviesūs plaukai po ja buvo sulipę nuo prakaito.

– Keite, kaip šiandien laikaisi?

– Nuostabiai gut, Samueli, – atsiliepė ji. – Štai pririnkau pupų pietums.

– Žiūriu, neblogai pas jus užderėjo.

Klausiausi stovėdama atokiau. O kur toje kalboje artumas? Ar bent nežymus prisilietimas prie alkūnės ar nugaros? Žinoma, Samuelis jau girdėjo apie siuvant kilusį ginčą; žinoma, dabar atėjo paguosti Keitės. Nesusigaudžiau, ar jų pasaulyje šitaip merginamasi, o gal Samuelis varžosi, nes aš esu šalia. Bet gal šie du jaunuoliai iš tiesų neturi ką pasakyti vienas kitam – šitai būtų keistoka, jeigu jie drauge susilaukė kūdikio.

– Kažką jums atvežė, – tarė Samuelis, – gal norėtumėt žvilgtelėti.

Dabar jau panašiau – asmeniškas siuntinėlis. Pakėliau akis laukdama Keitės atsakymo ir suvokiau, kad Samuelis kreipiasi ne į ją, o į mane.

– Kažką atvežė man? Niekas nė nežino, kad aš čia.

Samuelis gūžtelėjo pečiais.

– Paliko kieme priešais namą.

– Ką gi, puiku, – nusišypsojau Keitei. – Eime pasižiūrėti, ką mano slaptasis gerbėjas atsiuntė šį kartą.

Samuelis pasisuko eiti imdamas Keitę už rankos ir vesdamas į priekinį kiemą. Žengdama paskui juos mačiau, kaip Keitės pirštai labai švelniai ir be galo lėtai išslydo iš Samuelio plaštakos.

Ant suplūktos žemės priešais tvartą pūpsojo neaukšta gofruoto kartono dėžė.

– Ją atgabeno policija, – paaiškino Samuelis, žvelgdamas į tą daiktą taip, tarsi tikėtųsi viduje tūnant barškuolę.

Pakilnojau tą dėžę. Kaltinimo rasti įrodymai nė iš tolo neprilygo kitoms mano anksčiau turėtoms byloms – šitoje vienoje dėžutėje buvo sudėta viskas, ką policija iki šiol surinko. Tačiau, kita vertus, jei byla aiški kaip dukart du, daug įkalčių ir nereikia.

– Kas čia? – paklausė Keitė.

Ji stovėjo greta Samuelio su ta pačia miela suglumusia išraiška.

– Kaltintojai atsiuntė, – paaiškinau, – čia visi įkalčiai, kurie rodo, kad tu nužudei savo kūdikį.

Po dviejų valandų sėdėjau apsivertusi pažymomis, dokumentais ir protokolais, bet nė vieno nebuvo mano klientės naudai. Aišku, byloje mačiau skylių – pavyzdžiui, DNR tyrimas dar turėjo įrodyti, kad to vaiko motina iš tiesų yra Keitė, o per daug ankstyvas gimimas leido abejoti, ar vaisius galėjo išgyventi kitokioje, ne įsčių aplinkoje, tačiau didžioji įkalčių dalis rodė į ją. Nusikaltimo vietoje rasta jos pėdsakų; nustatyta, kad ji ką tik gimdžiusi; ant negyvo kūdikio kūno net rasta jos kraujo. Ji dėjo daug pastangų slėpdama gimdymą, vadinasi, manyti, kad kažkas kitas atėjo ir nužudė kūdikį, yra absurdas. Kita vertus, toks paslaptingumas kaltintojui akivaizdžiai sufleruoja motyvą: jeigu taip rūpestingai stengiamasi nuslėpti patį gimdymo aktą, tai tikriausiai iš visų jėgų bus mėginama nuslėpti ir to akto rezultatą. Tada iškyla klausimas, ar Keitė, įvykdydama žmogžudystę, buvo viso proto.

Pirmiausia man reikėjo pateikti prašymą papildomoms nejuridinėms konsultacijoms. Teismas galėjo sumokėti profesionaliam psichiatrui – šitie vargu ar sutiktų priimti Keitę pro bono12; ir kuo greičiau pateiksiu tą prašymą, tuo greičiau rankoje turėsiu tą čekį.

Iššokusi iš lovos, atsiklaupiau graibydamasi po ja savo nešiojamojo kompiuterio. Glotnus juodas dėklas nuslydo per nušveistas grindis – tiek prigrūstas technologijų ir sintetinių medžiagų, kad norėjosi net verkti. Pasidėjau jį ant lovos, atitraukiau užtrauktuką ir atverčiau viršutinę kompiuterio dalį, tada paspaudžiau įjungiamąjį mygtuką.

Jokio pasikeitimo.

Keiktelėjusi panosėje, ėmiau naršyti kišenes, ieškodama baterijų paketo; radusi įstūmiau į reikiamą lizdą. Kompiuteris įsijungė, pyptelėjo įspėdamas, kad bateriją reikia įkrauti, ir užgeso palikdamas man tuščią juodą ekraną.

Na, tai dar ne pasaulio pabaiga. Galiu dirbti įjungusi laidą į lizdą, kol baterija pasikraus. Į lizdą... kurio Keitės namuose nėra nė ženklo.

Staiga suvokiau, ką reiškia man, advokatei, dirbti amišų fermoje. Turėjau sugalvoti, kaip ginti klientę, nesinaudodama jokiais kasdieniais, kiekvienam advokatui prieinamais patogumais. Niršdama – ir ant savęs, ir ant teisėjo Gormano – stvėriau mobilųjį telefoną, ketindama jam paskambinti. Vos spėjau paspausti tris pirmus numerio skaičius, ir telefonas nugaišo.

– Viešpatie Dieve! – sviedžiau telefoną taip, kad jis nulėkė nuo lovos. Jam net neturėjau atsarginės baterijos; teks jį pakrauti panaudojus cigarečių žiebtuvėlį automobilyje. Žinoma, arčiausiai, už gerų dvidešimties mylių, buvo Ledos mašina.

Leda. Ką gi, tai vienas iš galimų sprendimų; visą juridinį darbą galiu atlikti iš tenai. Tačiau apsispręsti bus sunku, nes Keitei neleidžiama palikti fermos. Galbūt, jei parašyčiau prašymą ranka...

Staiga suakmenėjau. Jeigu parašyčiau prašymą ranka arba sugebėčiau atgaivinti telefoną ir paskambinčiau teisėjui, jis man pasakytų, kad užstato sąlygų nesilaikoma ir Keitė gali ramiai džiūti kalėjime iki pat teismo. Turėjau pati surasti kokią nors išeitį.

Ryžtingai atsistojau ir pasukau prie laiptų, paskui – tolyn į tvarto pusę.

Keitė man jau buvo pasakojusi, kad vasarą karvių į lauką kasdien neleidžia, nes per daug karšta. Man įžengus, prie stulpų grandinėmis pririšti holšteinai sumūkė mano pusėn. Viena karvė sunkiai atsistojo, išvydau jos didžiulį ir skausmingai rausvą tešmenį, čia pat pagalvojau apie Keitę vakarykštę naktį. Nusigręžusi pasukau perėjimu tarp dviejų karvių gretų, nepaisydama retkarčiais pasigirstančio teškenimo, šlapimui plūstant ant grotų kitoje gardo pusėje; vyliausi sugebėsianti rasti būdą priversti kompiuterį dirbti.

Buvau pastebėjusi, kad amišų ūkyje į taisykles žiūrėti pro pirštus priverčia tik ekonominė būtinybė. Pavyzdžiui, švarutėlaitėje pieno patalpoje dvylikos voltų variklis maišo didžiuliame rezervuare šaldomą pieną, o vakuuminiai melžimo agregatai dirba varomi dukart per dieną įjungiamo dyzelinio variklio. Tokių „šiuolaikinių patogumų“ praktiškumas kompensuodavo pasaulietiškumą; todėl amišai pajėgė konkuruoti su kitais pieno tiekėjais. Ne kažin kiek išmaniau apie dyzelinį kurą ar variklius, bet ką gali žinoti? Gal kuris tiks prijungti prie maniškio kompiuterio.

– Ką čia veikiate?

Suskambus Arono balsui, stryktelėjau vos ne smogdama galva į plieninę rezervuaro siją.

– Ak! Išgąsdinote mane.

– Ką nors pametėte? – pasiteiravo ir suraukęs kaktą pažvelgė į tą kampą, kur buvau ką tik įsispraudusi.

– Ne, tiesą sakant, bandau šį tą surasti. Man reikia įkrauti bateriją.

Aronas nusiėmė skrybėlę ir rankove nusišluostė kaktą.

– Bateriją?

– Taip, kompiuterio bateriją. Jeigu norite, kad tinkamai atstovaučiau jūsų dukteriai teisme, man reikia pasiruošti bylos nagrinėjimui. Todėl man reikės iš anksto parašyti keletą prašymų.

– Aš pats rašau be kompiuterio, – nueidamas atsiliepė Aronas.

Paskubomis pasivijusi žingsniavau šalia.

– Jums tinka, bet teisėjui tai gali būti nepriimtina.

Ir padvejojusi pridūriau:

– Neprašau elektros lizdo namuose, nekalbu nė apie internetą ar fakso aparatą, nors ir vienas, ir kitas man itin praverčia prieš teismo posėdžius. Tačiau turite suprasti, kad neteisinga reikalauti iš manęs ruoštis pagal amišų papročius, jeigu tai, kam aš ruošiuosi, remsis anglų taisyklėmis.

Aronas ilgai žvelgė į mane tamsiomis bedugnėmis akimis.

– Pakalbėsime apie tai su vyskupu. Jis šiandien čia užsuks.

Išpūčiau akis.

– Vyskupas? Dėl šito?

Aronas nusigręžė. Tik tarstelėjo:

– Dėl kitų reikalų.

Netardamas nė žodžio, Aronas įstūmė mane į brikelį. Ant užpakalinės sėdynės jau laukė Keitė, jos veidas sakyte sakė, kad ir ji nesupranta, kas vyksta. Aronas atsisėdo Sarai iš dešinės ir, paėmęs vadeles, pliaukštelėjo liežuviu suragindamas arklį.

Mums iš paskos atsirado dar vienas brikelis – atviras vežimaitis, kuriuo Samuelis ir Levis važiuodavo į darbą. Pasukome keliais, kur niekada nebuvau važiavusi. Vingiavome pro laukus ir fermas, ten žmonės dar dirbo, ir pagaliau sustojome nežymioje sankryžoje, greta kelių ten jau laukiančių brikelių.

Kapinės buvo mažos ir tvarkingos, visi paminklai maždaug vienodo dydžio, tad seniausi nuo naujesnių skyrėsi tik iškaltomis datomis. Atokiai kampe nedideliu būreliu stoviniavo keli amišai, juodomis suknelėmis ar kelnėmis lyg varnos sparnais braukydami žemę. Sarai ir Aronui išlipus iš brikelio, visi kaip vienas žengė artyn sveikintis.

Per vėlai suvokiau, kad Fišeriai – tik pirmoji stotelė. Jie apsupo mane ir Keitę, glostė jai skruostus, rankas, plekšnojo per petį. Murmėjo netekties ir sielvarto žodžius, visomis kalbomis jie skamba panašiai. Tolumoje Samuelis ir Levis kažką iškėlė iš savo brikelio: pavidalą, kurio nesupainiosi su niekuo – mažą karstą.

Priblokšta atsiskyriau nuo nedidelės giminaičių grupelės ir atsidūriau prie Samuelio. Atsistojęs batų nosimis prie pat duobės krašto, jis žiūrėjo apačion, į miniatiūrinę medinę dėžutę. Atsikrenkščiau, Samuelis pažvelgė man į akis. Jau žiojausi klausti, kodėl niekas jo neužjaučiąs, tačiau žodžiai tuoj pat įstrigo gerklėje.

Lėtai privažiavęs, už vežimaičių sustojo automobilis, iš jo išlipo juodai apsivilkę Leda su Frenku. Nužvelgiau savo džinsus ir marškinėlius. Jeigu kas nors būtų užsiminęs, kad dalyvausime laidotuvėse, galėjau persirengti. Bet, iš visko sprendžiant, Keitei pranešti taip pat niekas nepasirūpino.

Ji priiminėjo giminaičių užuojautas, kaskart krūpteldama, kai ją kas nors užkalbindavo, lyg gavusi smūgį į veidą. Vyskupas ir diakonas – atpažinau juos, nes buvau mačiusi per pamaldas – priėjo prie kapo duobės, aplink juos susibūrė ir kiti.

Svarsčiau, kokio tvirtumo prireikė Sarai ir Aronui, kad atsiimtų kūdikio kūną, nors garsiai jie nesako, jog tai jų anūkas. O kaip jaučiasi Samuelis, stovėdamas tolėliau? Kaip į visa tai žiūri Keitė, turint galvoje, kad ji apskritai neigia savo nėštumą?

Motinos tvirtai laikoma už rankos, Keitė žengė pirmyn. Vyskupas pradėjo maldą, visi nulenkė galvas – visi, išskyrus Keitę. Ji pažvelgė tiesiai pirmyn, paskui į mane, į brikelius – bet kur, tik ne į tą kapą. Pagaliau ji atgręžė veidą į dangų tarsi gėlė ir, pajutusi saulės šilumą ant odos, švelniai ir visiškai nederamai šyptelėjo.

Vyskupas paragino visus tylomis sukalbėti „Tėve mūsų“, tačiau tą akimirką Keitė staiga trūktelėjo ranką iš motinos delno, nulėkė prie brikelio, įšoko vidun ir pasislėpė nuo visų.

Puoliau jai iš paskos. Kad ir ką Keitė kalbėjo iki šiol, šios laidotuvės, matyt, kažkuo pataikė į jautrią vietą. Jau žengiau žingsnį Keitės pusėn, bet Leda stvėrė man už rankos ir nežymiai papurčiusi galvą sustabdė. Savo nuostabai, likau stovėti šalia jos. Pasijutau murmanti maldos žodžius – nebuvau jų tarusi jau daugybę metų, net pamiršau, kad apskritai juos kada mokėjau. Tada, net Ledai nespėjus manęs sustabdyti, nuskubėjau prie brikelio ir įlipau. Keitė sėdėjo susirietusi į kamuoliuką, rankomis užsidengusi galvą. Nedrąsiai paglosčiau jai nugarą.

– Įsivaizduoju, kaip tau sunku.

Keitė lėtai išsitiesė ir liko sėdėti lyg mietą prarijusi. Jos akys buvo sausos, lūpos – beveik tiesus brūkšnys.

– Berniukas – ne mano, jei kartais apie tai galvoji, – ir dar pakartojo: – ne mano.

– Gerai, – nusileidau. – Ne tavo.

Pajutau, kad į brikelį įlipo Aronas su Sara ir apsuko arklį namų pusėn. Sulig kiekvienu ritmišku judesiu vis klausiau pati savęs, kaip Keitė, atkakliai teigdama, kad nieko nežino, galėtų kalbėti apie kūdikio lytį.

Atvykusiems į laidotuves giminaičiams Sara paruošė pietus. Ji dėliojo lėkštes su patiekalais ir duonos krepšelius ant paprasto lentų stalo, išnešto į priemenę. Nepažįstamos moterys zujo pro virtuvės duris ir, eidamos pro mane, kaskart droviai nusišypsodavo.

Keitės niekur nebuvo matyti, bet dar labiau stebėjausi, kad niekam tai, regis, nekliuvo. Įsitaisiau ant suolo su savo lėkšte, bet ne itin suvokiau, ką valgau. Galvojau apie Kupą ir kiek praslinks laiko, kol jis čia atsiras. Iš pradžių pasirodo pienas, dabar to mažyčio kūnelio laidotuvės – ar dar ilgai Keitė išsilaikys nepalūžusi ir vis neigs gimdymą?

Suolas girgžtelėjo, nes šalia manęs klestelėjo stambi pagyvenusi moteris. Jos veidą vagojo sekvojos kamieno rieves primenančios raukšlės, didelių plaštakų krumpliai buvo sutinę. Ji nešiojo tokius pat akinius juodais raginiais rėmeliais, kaip ir mano senelis, kurį prisiminiau iš šešto dešimtmečio.

– Vadinasi, – tarė ji, – esi ta geroji mergina teisininkė.

Per savo karjerą būčiau galėjusi vienos rankos pirštais suskaičiuoti atvejus, kai pasitaikė išgirsti žodžius „geroji“ ir „teisininkė“ pavartotus viename sakinyje; ką jau kalbėti apie mane, trisdešimt devynerių metų damą, pavadintą mergina. Šyptelėjau.

– Taip, tai, matyt, aš.

Ji ištiesė ranką virš savo lėkštės ir paglostė mano plaštaką.

– Žinai, mums esi tikrai ypatinga. Šitaip gini mūsų Keitę.

– Na, ačiū, žinoma. Tačiau toks yra mano darbas.

– Ne, ne, – moteris pakratė galvą, – tokia yra tavo širdis.

Tiesą sakant, nežinojau, kaip į tai atsiliepti. Svarbiausia buvo pasiekti Keitės išteisinimą, ir šitai iš esmės neturėjo nieko bendra su mano nuomone apie ją.

– Turiu jūsų atsiprašyti, – pasakiau stodamasi ir ketindama greitai sprukti šalin. Tačiau vos pasisukusi susidūriau su Aronu.

– Gal eitumėt su mumis, – tarė jis, ranka parodęs į greta stovintį vyskupą. – Galėtume aptarti reikalus, apie kuriuos kalbėjome rytą.

Susiradome ramesnę vietą tvarto šešėlyje.

– Aronas man pasakojo, kad turite sunkumų su byla, – prabilo Eframas.

– Nesakyčiau, kad tai sunkumai. Gal greičiau techniniai nesklandumai. Matot, mano darbe kartais būtina turėti galimybę naudotis įvairiomis technologijomis. Privalau paruošti ir nusiųsti teisėjui kelis prašymus, vėliau ateis eilė ir liudijimams, tačiau tai neįmanoma be mano profesijai deramų priemonių. Jeigu įteiksiu teisėjui ranka rašytą teisinį dokumentą, jis tik pasityčios ir išvys mane iš teismo, bet prieš tai, taręs, kad užstato sąlygos nevykdomos, aišku, įkiš Keitę į kalėjimą.

– Kalbate apie naudojimąsi kompiuteriu?

– Taip. Maniškis gali dirbti su baterijomis, tačiau jos išsikrovusios.

– Gal galite gauti tų baterijų daugiau?

– Artimiausiame prekybos centre jų nerasiu, – atsakiau. – Jos brangios. Galėčiau jas įkrauti, tačiau tada prireiks elektros lizdo.

– Mano ūkyje elektros lizdo nebus, – įsiterpė Aronas.

– Na, aš taip pat negaliu keliauti į miestą ir ten aštuonias valandas krauti baterijas, palikusi Keitę čia vieną.

Vyskupas pasiglostė ilgą baltą barzdą.

– Aronai, ar atsimeni, kai Polės ir Džozefo Zokų sūnus sirgo astma? Atsimeni, kad tada daug svarbiau buvo turėti vaikui deguonies, negu griežtai laikytis Ordnung raidės? Man regis, dabar – toks pat reikalas.

– Visiškai ne toks pat, – užginčijo Aronas. – Čia ne gyvybės ar mirties klausimas.

– Gal reikėtų apie tai paklausti jūsų dukters? – atšoviau aš.

Vyskupas iškėlė rankas. Tą akimirką jis atrodė lygiai kaip visi teisėjai, prieš kuriuos tiek daug kartų buvau stovėjusi teismo salėje.

– Aronai, kompiuteris juk nėra tavo, ir neturiu nė menkiausios abejonės, kad esi ištikimas mūsų papročiams. Tačiau ir tada Zokams, ir dabar sakau – šiais atvejais tikslas pateisina priemones. Tiek, kiek advokatei reikės, leidžiu šioje fermoje turėti inverterį, kuriuo naudosis tik mis Hatavei elektros srovei gauti.

– Inverterį?

Jis atsigręžė į mane.

– Inverteriai keičia srovę iš dvylikos voltų į šimto dešimties voltų. Mūsų verslininkai juos naudoja dirbdami su kasos aparatais. Mes negalime naudoti elektros tiesiai iš generatoriaus, tačiau inverteris – jis veikia iš akumuliatoriaus, ir šitai nepažeidžia mūsų Ordnung. Dauguma šeimų nenori turėti inverterių, nes kyla per daug pagundų. Juk suprantate – elektra keliauja iš dyzelinio variklio į generatorių, toliau į dvylikos voltų akumuliatorių, nuo jo į inverterį ir tada jau į bet kurį prietaisą – kad ir jūsų kompiuterį.

Aronas atrodė pasipiktinęs.

– Ordnung draudžia kompiuterius. O inverteriai – jie leidžiami tik lygtinai, – pareiškė jis. – Juk prie jo galima prijungti elektros lemputę!

Eframas nusišypsojo.

– Gal ir galima... bet, Aronai, tu juk neprijungsi. Pasirūpinsiu, kad jums, mis Hatavei, šiandien būtų atgabentas inverteris.

Aiškiai įširdęs, Aronas nusigręžė nuo vyskupo. Ką tik sudarytas sandėris mane visiškai suglumino, bet vis tiek jaučiausi dėkinga.

– Tai tikrai man labai pagelbės.

Vyskupas šiltais delnais suėmė mano rankas, ir valandėlę visa savo esybe pasijutau nurimusi.

– Mis Hatavei, jūs labai pasiaukojote dėl mūsų, – tarė jis. – Nejaugi manėte, kad mes taip pat nepasistengsime dėl jūsų?

Nežinau, kodėl jaučiausi šiek tiek nesmagiai atvedusi elektrą į Fišerių žemę, lyg kokia Ieva su obuoliu ištiestoje rankoje ir klastos kupina vylinga šypsena. Viešpatie, juk nesibaiminau aptikti Keitės, pasislėpusios tvarte ir įnikusios žaisti „Nintendo“. Inverteris leis man kartais įjungti manąjį „Thinkpad“, o kitu metu tikriausiai dulkės užmirštas. Vis dėlto po vyskupo sprendimo pasijutau be tikslo klaidžiojanti kuo toliau nuo tvarto ir nuo namų.

Keitės balsą išgirdau net anksčiau, negu suvokiau atsidūrusi prie tvenkinio. Ji sėdėjo aukštų švendrų atvašyne, beveik nematoma, basas pėdas įmerkusi į vandenį.

– Aš matau, – tarstelėjo ji, įsmeigusi akis į tašką tvenkinio viduryje, kur visiškai nieko nebuvo. Ji šypsojosi ir plojo rankomis – vienintelė žiūrovė savo pačios spektaklyje.

Puiku, vadinasi, galbūt ji iš tiesų pamišusi.

– Keite! – tyliai pašaukiau ją išgąsdindama.

Mergina pašoko ir aptaškė mane.

– Ak, atsiprašau!

– Šiandien karšta, truputis vandens nepakenks, – prisėdau ant kranto. – Su kuo ten kalbėjai?

Jos skruostai suliepsnojo.

– Su niekuo. Tik pati su savimi.

– Vėl tavo sesuo?

Keitė atsiduso ir linktelėjo.

– Ji čiuožia.

– Čiuožia, – pakartojau visiškai rimtai.

– Ja, maždaug per šešis colius virš vandens.

– Suprantu. Ar jai netrukdo tai, kad nėra ledo?

– Ne. Ji nežino, kad dabar vasara; ji paprasčiausiai daro tai, ką darė prieš mirtį, – Keitės balsas pritilo iki šnibždesio. – Atrodo, ji ir manęs negirdi.

Ilgokai žvelgiau į Keitę. Jos kapp pasisuko šiek tiek įkypai, pora palaidų sruogų raitėsi apie ausis. Sėdėjo pritraukusi kelius, laisvai ant jų sukryžiavusi rankas. Neatrodė nei susijaudinusi, nei sutrikusi. Tiesiog žiūrėjo į tvenkinį, į menamą vaizdą virš jo.

Nuskyniau švendrą ir susukau stiebą.

– Niekaip nesuprantu – štai tu tiki tuo, ko net pati nematai, bet atkakliai atsisakai tikėti dalykais, kurie kitiems žmonėms – gydytojams, teismo ekspertams ir, Dieve mano, net tavo tėvams – yra įvykę ir akivaizdūs faktai.

Keitė pakėlė akis.

– Bet aš iš tikrųjų matau Haną, matau kuo aiškiausiai, su savo šaliku, žalia suknele ir su pačiūžomis, kurios jai atiteko po manęs. O to kūdikio nebuvau mačiusi, tik paskui man jį susuktą ir negyvą parodė jau tvarte, – ji suraukė kaktą. – Kuo gi jūs pati tikėtumėt?

Nespėjau atsakyti, nes pasirodė Eframas su diakonu.

– Mis Hatavei, – tarė vyskupas, – mes su Luku turime valandėlę pasikalbėti su savo jaunąja sesute.

Net per mus skiriantį atstumą jaučiau, kaip Keitė virpa, ir užuodžiau aštrų baimės kvapą, kuris sklido nuo jos odos. Ji drebėjo smarkiau negu tada, kai virš jos pakibo kaltinimas žmogžudyste. Jos ranka, panaršiusi tarp susipynusių meldų, susirado mano plaštaką ir palindo po ja.

– Tada norėčiau, kad dalyvautų ir mano advokatė, – beveik pašnibždomis tarė Keitė.

Vyskupas atrodė nustebęs.

– Nagi, Keite, kodėl?

Ji net nepajėgė pakelti galvos į senąjį dvasininką.

– Labai prašau, – tik sumurmėjo ir nurijo gerklėje stringantį gumulą.

Diakonas su vyskupu susižvalgė, ir Eframas linktelėjo. Virpanti, nuolanki būtybė greta manęs nė iš tolo nepriminė tos merginos, kuri neseniai žiūrėjo man į akis ir aiškino, kad nebuvo jokio kūdikio. Nepriminė tos, kuri vos prieš kelias minutes man pasakojo apie tai, kas matoma vienam žmogui, bet anaiptol neatrodo savaime suprantama kitam. Tačiau atrodė be galo panaši į mažą mergaitę, sėdėjusią teismo salėje, kai pirmą kartą tenai įžengiau, į mergaitę, kuri buvo pasirengusi ne gintis nuo teisinės sistemos, o leistis jos traiškoma.

– Na, čia tokie reikalai, – nesmagiai jausdamasis prabilo Eframas. – Žinome, kaip dabar viskas sudėtinga, o ilgainiui, matyt, bus dar painiau. Tačiau kūdikis gimė, Keite, o tu netekėjusi... žodžiu, turėtum ateiti į bažnyčią ir viską susitvarkyti.

Ištarta švelniai, bet Keitė nuleido galvą.

Linktelėję man, abu vyrai vėl patraukė per lauką. Keitei susivaldyti prireikė ne mažiau kaip trisdešimties sekundžių; kai atsitokėjo, buvo išblyškusi kaip mėnulis per pilnatį.

– Ką jie pasakė? – pasitikslinau.

– Nori, kad išpažinčiau savo nuodėmę.

– Kokią nuodėmę?

– Dėl kūdikio, gimusio be santuokos įžadų, – Keitė pašoko eiti, vos spėjau jai iš paskos.

– Ką tu darysi?

– Prisipažinsiu, – tyliai tarė Keitė. – Ką dar galėčiau daryti?

Nustebusi žengiau į šoną ir pastojau jai kelią.

– Iš pradžių galėtum pasakyti tai, ką sakei man. Kad kūdikio nepagimdei.

Jai akis užliejo ašaros.

– Negaliu jiems šito sakyti. Negaliu.

– Kodėl?

Keitė papurtė galvą, jos skruostai liepsnojo. Ir puolė į banguojančią kukurūzų jūrą.

– Kodėl ne? – riktelėjau jai iš paskos, iš pasipiktinimo nepajėgdama nė krustelėti.

Inverterį atgabenę vyrai jį man pastatė tvarte. Prijungė prie generatoriaus greta veršiavimosi gardo, tad man prieš akis mirguliavo policijos juosta, vis dar žyminti nusikaltimo vietą – puikus įkvėpimo šaltinis, jei kartais pristigčiau ūpo kovoti su kaltinimais Keitei. Iškart po ketvirtos valandos nusinešiau savo popierius ir kompiuterį į tvartą ir vėl ėmiausi advokatės darbo.

Levis, Samuelis ir Aronas melžė prie stulpų pririštas karves. Levis, regis, buvo pratęs prie to, kas, amišų nuomone, yra pagalbiniai darbai: vežė mėšlą, sėmė grūdus; tuo metu abu vyresnieji šluostė karvėms tešmenis kažkokiais popieriais, primenančiais telefonų knygos puslapius, paskui poromis prijungdavo prie siurblio, kurį varė tas pats generatorius, netiesiogiai teikiantis energiją mano kompiuteriui. Aronas retkarčiais nunešdavo bidoną į pieno patalpą ir garsiai teškendamas supildavo į rezervuarą.

Valandėlę žiūrėjau, kaip jie dirba, užburta grakščios kasdienybės ir rankų švelnumo, kai jie paglostydavo karvei šoną ar pakasydavo paausį. Šyptelėjusi atsargiai prijungiau kompiuterį, skubiai ir karštai pasimeldžiau, kad jam nieko nenutiktų ir kietasis diskas liktų sveikas, tada paspaudžiau mygtuką.

Ekraną užliejo spalvų banga, pabiro ženklai ir parinkčių juostelės. Netrukus pasirodė mano užsklanda – kompiuterinės grafikos padailinti rykliai vandenyno dugne. Prisitraukiau vieną iš rudo popieriaus aplankų ir pasidėjau išskleistą ant šieno. Pervertusi jame sukištus lapus, pamėginau mintyse suformuluoti prašymą dėl papildomų konsultacijų.

Kai pakėliau akis, Levis spoksojo į kompiuterį iš kitos tvarto pusės, užmiršęs ir palikęs kastuvą, atremtą greta, kol praeidamas Samuelis kumštelėjo jam. Bet po akimirkos Samuelis žvilgtelėjo ir pats; išvydus ryškias spalvas ir labai tikroviškus ryklius, jo akys išsiplėtė, ranka krustelėjo, tartum būtų prireikę pastangų ją sulaikyti ir nemėginti paliesti to, kas matoma.

Aronas Fišeris nė nepasuko galvos.

Tolimajame gale prie stulpo subaubė karvė. Šnerves kuteno salsvas šieno ir dar saldesnis pašaro kvapas. Vienodai čiukšintis pieno siurblys dudeno tarsi garso fonas. Atsiribojusi nuo viso pasaulio, susikaupiau ir pradėjau spausdinti.

12 Nemokamai, be atlygio (lot.).

7

Platus šviesos pluoštas perliejo jai kojas, tada lanku nuslinko per sieną ir lubas, paskui ėmė kartoti tą kelią. Keitė besidaužančia širdimi pasirėmė ant alkūnių. Elė tebemiegojo – tai gerai. Ji iššliaužė iš lovos ir atsiklaupė prie lango. Iš pradžių nieko nematė, bet netrukus Samuelis nusiėmė skrybėlę ir jo šviesių plaukų karūna sutvisko mėnesienoje. Giliai atsikvėpusi, Keitė užsimetė drabužius ir išskubėjo su juo susitikti.

Samuelis laukė su prožektorium, bet išjungė jį vos pamatęs ją tarpduryje. Nespėjo Keitė lauke žengti nė žingsnio, jis pagavo ją į glėbį ir tvirtai prisispaudė lūpomis prie jos burnos. Keitė net suakmenėjo – Samuelis anksčiau niekada taip neskubėdavo – ir įspraudė rankas prieš save, stengdamasi išlaikyti deramą atstumą.

– Samueli! – šūktelėjo ji, ir šis tučtuojau atšlijo.

– Atsiprašau, – sumurmėjo jis. – Tikrai atsiprašau. Tiesiog jaučiu, kad tarsi tolsti nuo manęs.

Keitė pakėlė akis. Samuelio veidas jai buvo pažįstamas ir labai savas; abu užaugo draugaudami, tarsi viena šeima. Kartą, kai jai buvo vienuolika metų, Samuelis įvijo ją į medį. Pirmą kartą pabučiavo už Jozefo Joderio veršelių stoginės, kai ji buvo šešiolikos. Dabar ji jautė, kaip jai ant juosmens nerimsta Samuelio rankos.

Kartais, kai ji įsivaizduodavo savo gyvenimą, prieš akis iškildavo tarsi telefono stulpai, žygiuojantys palei 340-ą plentą – metai po metų, vieni po kitų, nusitęsiantys iki pat horizonto. Jei matydavo save šitaip, visada šalia jos stovėdavo Samuelis. Jis reiškė visa, kas jai teisinga, visa, ko iš jos tikimasi. Tarsi koks saugos tinklas. Juk iš esmės dauguma „paprastųjų“ niekad nepakeldavo akių nuo tiesaus ir siauro tako, tad ir nežinojo, kad aukštai virš galvos kybo nepaprastas lynas, kuriuo galima eiti, ir nuostabesnio už jį gyvenime daugiau niekada nepasitaikys.

Samuelis kakta prisiglaudė prie Keitės. Ji jautė jo alsavimą, krintančius ant jos žodžius ir pravėrė lūpas pasiruošusi juos priimti.

– Tas kūdikis nebuvo tavo, – paskubomis ištarė jis.

– Ne mano, – sušnibždėjo ji.

Samuelis palenkė veidą taip, kad jų burnos susilietė – plačiai ir saldžiai tarsi jūra. Bučinys atrodė sūrstelėjęs, ir Keitė suprato, kad jų abiejų skruostais rieda ašaros, tačiau nebeatsiminė, kuris pirmasis perdavė savąjį sielvartą. Ji atsivėrė Samueliui, kaip dar niekad iki šiol nebuvo atsivėrusi, suprasdama, kad jis atėjo atsiimti skolos.

Paskui Samuelis šiek tiek atsitraukė ir pabučiavo jos akių vokus. Laikydamas Keitės veidą tarp delnų, sumurmėjo:

– Esu nuodėmingas.

Keitė priglaudė rankas prie jo delnų.

– Ne, tu nepadarei nuodėmės, – paprieštaravo.

– Padariau. Leisk man pasakyti, – Samuelis nurijo gumulą. – Tas kūdikis. Tas kūdikis, jis buvo ne mūsų.

Samuelis prisitraukė Keitę arčiau ir panardino veidą į jos plaukus.

– Keite, jis buvo ne mūsų. Bet aš norėjau, kad būtų mūsų.

– Ar buvai kada bent vieną palietęs?

Adamas pakėlė galvą nuo stalo, šypsodamasis iš Keitės, palinkusios prie jo tyrimų užrašų.

– Taip, – atsiliepė jis, – na, tam tikra prasme. Negali jų pačiupti, tik pajunti, kaip jie pereina per tave.

– Tarsi vėjas?

Adamas padėjo rašiklį į šalį.

– Gal panašiau į drebulį.

Keitė linktelėjo ir vėl labai rimtai ėmėsi skaityti. Šią savaitę ji aplankė Jakobą jau antrą kartą – regis, anksčiau taip niekada nepasitaikydavo – ir vizitui pasirinko dieną, kai Jakobas iki pat vakaro turi dirbti koledže. Adamui atsisėdus greta, ji nusišypsojo.

– Papasakok, koks tai buvo jausmas.

– Gyvenau sename Nantaketo viešbutyje. Prabudau vidury nakties ir pamačiau moterį, žiūrinčią pro langą. Ji vilkėjo senamadiška suknele, ore sklandė neįprastų kvepalų aromatas – tokio kvapo nebuvau užuodęs nei anksčiau, nei kada vėliau. Atsisėdau lovoje ir paklausiau, kas ji tokia, bet ta moteris nieko neatsakė. Tada suvokiau, kad pro jos kūną matau palangę ir medinius rėmus. Ji visiškai manęs nepaisė, paskui išėjo tiesiai pro langą. Atrodė... gerokai šiurpu. Man net plaukai ant sprando pasišiaušė.

– Išsigandai?

– Nelabai. Ji, regis, nežinojo, kad esu greta. Kitą rytą pasiteiravau šeimininko, ir šis papasakojo, kad tame name anksčiau gyveno tolimojo plaukiojimo kapitonas, kuris nuskendo. Manoma, kad ten vaidendavosi jo našlė, vis tebelaukianti grįžtančio vyro.

– Kaip liūdna, – tarė Keitė.

– Daugumos vaiduoklių istorijos liūdnos.

Adamui pasirodė, kad Keitė tuoj pravirks. Ištiesęs ranką, palietė jai galvą.

– Jos plaukai buvo labai panašūs į tavo. Vešlūs, tiesūs ir labai ilgi, ilgesnių nesu matęs.

Keitė nuraudo, ir Adamas atsilošė apglėbdamas sulenktus kelius.

– Ar galiu tavęs kai ko paklausti?

– Žinoma.

– Na, man, aišku, labai malonu, kad tu taip žaviesi mano darbu... bet šiaip jau iš tavęs tokio susidomėjimo tikrai nebūčiau tikėjęsis.

– Turi galvoje – dėl to, kad esu iš „paprastųjų“?

– Na, taip.

Keitė pirštais perbraukė spausdintus Adamo žodžius.

– Pažįstu tuos vaiduoklius, – tarė ji. – Suprantu, ką reiškia gyventi pasaulyje, bet būti nuo jo atskirtam. Ir žinau, koks apima jausmas, kai žmonės žiūri pro tave kiaurai netikėdami tuo, ką mato.

Pastūmusi į šalį tyrimų užrašus, Keitė žvilgtelėjo į Adamą:

– Jeigu aš esu, kodėl negalėtų egzistuoti ir jie?

Adamui kartą teko užrašinėti viso turistų autobuso įspūdžius; jų akyse Getisbergo mūšio lauką užplūdo ištisas kareivių batalionas, kurio tenai nebuvo. Infraraudonųjų spindulių kameromis jis sugebėjo fiksuoti šaltesnės energijos kišenes aplink vaiduoklius. Girdėjo, kaip jie stumdo skrynias palėpėje, tranko duris, skambina telefonais. Tačiau per visus tuos metus, rinkdamas medžiagą daktaro disertacijai, turėjo nuolat kovoti, kad į jį būtų žiūrima rimtai.

Susijaudinęs paėmė Keitę už rankos. Švelniai spustelėjo, pakėlė prie lūpų ir pabučiavo riešą iš vidinės pusės.

– Tu nesi vaiduoklis, – ištarė jis.

Džordžas Kalahanas susiraukęs metė akį į Lizės lėkštę.

– Ar tu niekada nevalgai? Vėjas tave nupūs.

Paėmusi iš lėkštės, detektyvė atsikando riestainio.

– Kaip čia yra, kad jautiesi laimingas tik tada, kai visi aplinkui ką nors ryja?

– Tikriausiai tai kažkaip susiję su teisininko darbu, – jis servetėle nusišluostė burną ir atsilošė į kėdės atkaltę. – Tau šiandien reikės daug energijos. Ar kada mėginai išgauti informacijos iš amišų?

Lizė pasirausė atmintyje.

– Vieną kartą teko, – prisiminė ji, – toje byloje su pamišėliu Čarliu Lapu.

– Ak, taip – tas šizofrenija sergantis vaikis, kuris liovėsi gerti vaistus ir vogtu automobiliu nulėkė iki Džordžijos. Na štai, prisimink tą bylą ir anuos sunkumus padaugink bent iš šimto.

– Džordžai, kodėl vis bandai kištis į mano darbą? Juk aš tau neaiškinu, kaip nagrinėti bylas teisme.

– Dar ir kaip aiškini. Tik aš neklausau, – alkūnėmis užsikvempęs ant stalo, jis palinko į priekį. – Dauguma vaikžudžių teismo nė nepasiekia – viskas baigiasi prisipažinimu mainais į lengvesnę bausmę. Jei kuri motina vis dėlto išgirsta nuosprendį, jis skiriamas už švelnesnius kaltinimus. Ar žinai, kodėl taip atsitinka?

– Nes nė vienas iš prisiekusiųjų negali patikėti, kad motina galėtų nužudyti savo kūdikį?

– Gal iš dalies. Bet kur kas dažniau kaltintojai nesugeba įrodyti nusikaltimo motyvo, ir tada visas įvykis mažiau primena nužudymą.

Lizė pateliūskavo puodelyje kavą.

– Elė Hatavei gali pareikšti apie gynybą dėl psichikos ligos.

– Kol kas ji šito dar nepadarė, – gūžtelėjo pečiais Džordžas. – Klausyk, man regis, kad šita byla nuskambės plačiai, nes susijusi su amišais. Puiki galimybė apygardos prokuratūrai sublizgėti.

– Ir, žinoma, šitai puikiai dera su tavęs šiais metais laukiančiais rinkimais, – atsiliepė Lizė.

Džordžas prisimerkė.

– Su manimi tai visiškai nesusiję. Juk į tvartą ne Marija ėjo gimdyti kūdikėlio Jėzaus. Ten nužingsniavo Keitė Fišer, ketindama pagimdyti kūdikį, jį nužudyti ir paslėpti, – jis šyptelėjo detektyvei. – Eik ir įrodyk, kad neklystu.

Elė, Sara ir Keitė virtuvėje ruošėsi marinuoti agurkus, kai į kiemą įsuko automobilis.

– Ak, – atitraukusi užuolaidą, kad geriau įsižiūrėtų, tarė Sara, – čia vėl ta detektyvė.

Elė sustingo rankose laikydama pusiau nuluptą agurką.

– Ji atvažiavo jūsų visų apklausti. Keite, eik viršun į savo kambarį ir nesirodyk, kol nepasakysiu.

– Kodėl?

– Nes ji – priešininkė, aišku?

Keitei paskubomis lipant laiptais, Elė atsigręžė į Sarą.

– Turite su ja pasikalbėti. Tiesiog šnekėkite tai, apie ką jums pasakoti nesunku.

– Jūsų čia nebus?

– Aš saugosiu nuo jos Keitę. Tai svarbiau.

Sara linktelėjo kaip tik tą akimirką, kai pasigirdo beldimas į duris. Palaukusi, kol Elė išeis, ji žengė prie durų.

– Sveiki, misis Fišer. Nežinau, ar prisimenate mane. Aš esu...

– Prisimenu jus, – tarė Sara. – Gal norėtumėt užeiti?

Lizė linktelėjo:

– Tikrai norėčiau. Taip pat norėčiau jus šio to paklausinėti, – ji apžvelgė virtuvę, jau uždarytus ir ant krosnies kaitinamus stiklainius, agurkų krūvas ant stalo. – Ar neprieštarautumėt?

Sarai sausai linktelėjus, Lizė iš kišenės išsitraukė užrašų knygelę.

– Gal galite man šiek tiek papasakoti apie savo dukterį?

– Keitė – gera mergaitė. Paklusni, rūpestinga, švelni, be to, atsidavusi Dievui.

Lizė pabarbeno pieštuku į popierių, tačiau nieko neužsirašė.

– Skamba taip, tarsi ji – tikras angelas, misis Fišer.

– Ne, tiesiog gera „paprastųjų“ mergaitė.

– Ar ji turi vaikiną?

Sara tvirtai sunėrė pirštus po prijuoste.

– Buvo jų ne vienas nuo tada, kai Keitė ėmė į juos dairytis. Tačiau pats rimčiausias – Samuelis. Jis dirba pas mus ūkyje kartu su mano vyru.

– Taip, buvau su juo susitikusi. O koks tas rimtumas?

– Čia jau ne man spręsti, – droviai šyptelėjusi, atšovė Sara. – Tai asmeniški Keitės reikalai. O jeigu jie imtų galvoti apie vedybas, Samueliui derėtų kreiptis į Schtecklimann, tarpininką, kuris ateitų ir klaustų Keitės, ko ji pageidauja.

Lizė palinko priekin.

– Vadinasi, Keitė apie savo gyvenimą jums visko nepasakoja?

– Žinoma, ne.

– Ar sakėsi esanti nėščia?

Sara stovėjo nudelbusi akis į grindis.

– Nežinau.

– Misis Fišer, nenorėčiau būti nemandagi, bet ji jums arba sakė, arba ne.

– Tiesiai ji man nesakė, tačiau pati ir nebūtų skubėjusi prisipažinti. Tai labai asmeniška.

Lizė užgniaužė kandžią frazę.

– Ar niekada nepastebėjote, kad jos suknelės vis platėja? Kad jai nutrūko mėnesinės?

– Detektyve, esu gimdžiusi. Žinau, kokie yra nėštumo požymiai.

– Tačiau ar būtumėt juos atpažinusi, jeigu jie būtų sąmoningai slepiami?

– Spėju, kad turiu atsakyti „ne“, – sutiko Sara. – Vis dėlto gali būti, kad Keitė nesuprato, kas jai darosi.

– Ji užaugo fermoje. Be to, matė jus pačią antrojo nėštumo metu, ar ne taip?

Sara pritardama palenkė galvą, bet Lizės galvoje kažkas krebžtelėjo:

– Ar Keitei nėra pasitaikę įsiūčio priepuolių?

– Ne. Šiaip jau yra visiškai priešingai – ji visada neša namo beglobius voveriukus ar paukščiukus, šeria veršiukus, kurių motinos nugaišta. Globoja visus reikalingus globos.

– Ar dažnai ji prižiūrėdavo mažąją sesutę?

– Taip. Hana buvo tarsi jos šešėlis.

– Tiesa, kaipgi mirė jūsų jauniausioji?

Sara lėtai užsimerkė tvardydama slogius jausmus.

– Ji nuskendo septynerių metų, čiuoždama ant tvenkinio.

– Labai užjaučiu. Ar tuo metu buvote su ja?

– Ne, jos abi su Keite prie tvenkinio išėjo vienos.

Neišgirdusi iš detektyvės kito klausimo, Sara pažvelgė į ją, į jos akyse atsispindinčią išvadą.

– Nejaugi galėtumėt pamanyti, kad Keitė kaip nors susijusi su tikros sesers mirtimi?!

Lizė kilstelėjo antakius.

– Misis Fišer, – sumurmėjo ji, – aš juk taip nesakiau.

Tobulame pasaulyje, mąstė Lizė, Samuelis Štolcfusas puikuotųsi žurnalų puslapiuose vilkėdamas vien „Calvin Klein“ apatiniais. Aukštas, stiprus, šviesiaplaukis – tokį klasikinio grožio vyrą atstumti sunkiai sektųsi bet kurio tikėjimo moteriai, tačiau Lizė klausinėjo tą vaikiną dvidešimt minučių ir jau žinojo: taip, jis gražus kaip graikų dievas, bet protelio tikrai ne sokratiško. Išdėstė jam po vieną visus medicinos įrodymus, kad jo mergina buvo nėščia, bet Samuelis iki šiol kartojo vis tą patį – Keitė kūdikio negimdė.

Gal toks spyriojimasis užkrečiamas, kaip koks gripas?

Sunkiai atsidususi, Lizė atsitraukė.

– Gal imkimės kitos temos. Papasakok apie savo darbdavį.

– Apie Aroną? – Samuelis, regis, nustebo, ir ne šiaip sau – iki šiol visi klausimai buvo apie jo santykius su Keite. – Jis geras vyras. Labai paprastas.

– Man jis pasirodė lyg ir užsispyręs.

Samuelis gūžtelėjo pečiais.

– Jis pratęs viską daryti savo nuožiūra, – tarė jis. – Bet, žinoma, taip ir turi būti, nes tai jo ferma.

– O kaip bus tada, kai pats tapsi šeimos nariu? Ar tuomet ferma nepriklausys ir tau?

Samuelis, aiškiai pasijutęs nejaukiai, pakreipė galvą.

– Čia jau kaip jis pats nuspręs.

– Kas gi dar galėtų perimti ūkį, ypač jeigu Keitė išteka? Nebent kur nors pasislėpęs laukia sūnus, apie kurį niekas neužsiminė.

Nežiūrėdamas jai į akis, Samuelis pratarė:

– Jis jau nebeturi sūnaus.

Lizė grįžtelėjo.

– Negi buvo dar vienas miręs vaikas? Man lyg ir atrodė, kad tai – maža mergaitė.

– Taip, Hana, – nurijo gumulą Samuelis, – daugiau niekas nemirė. Turėjau galvoje, kad jis neturi sūnaus. Kartais, kalbėdamas su anglais, užmirštu, kaip teisingai pasakyti.

Lizė nenuleido akių nuo to šviesiaplaukio. Samuelis turėjo paveldėti ūkį – su sąlyga, kad sugebės laimėti Keitės Fišer ranką. Atsiradęs Arono Fišerio anūkas tokį sandėrį sutvirtintų. Ar Keitė nužudė naujagimį, nes nenorėjo būti pririšta prie Samuelio? Nenorėjo, kad jis taptų paveldėtoju?

– Ar jūs su Keite, – paklausė ji, – prieš kūdikio gimimą nesipykote?

Samuelis dvejojo.

– Nemanau, kad turėčiau jums šitai sakyti.

– Tiesą sakant, Samueli, privalėtum. Juk tavo mergina bus teisiama už čia įvykusią žmogžudystę, tad jeigu esi kaip nors prie to prisidėjęs, gali būti apkaltintas kaip bendrininkas. Taigi – apie pykčius.

Samuelis nuraudo. Lizė žiūrėjo nustebusi; ji niekada nematė, kad gėda būtų užliejusi tokio stambaus vyro veidą.

– Šiaip, smulkmenos.

– Pavyzdžiui?

– Kartais ji nenorėdavo pabučiuoti manęs atsisveikindama.

Lizė šyptelėjo.

– Čia jau lyg rakintum tvarto duris po to, kai arklys jau pabėgo.

Samuelis sumirksėjo.

– Nesuprantu.

Dabar nurausti jau teko Lizei.

– Na, norėjau pasakyti, kad bučinys nedaug tereiškia, jeigu jau mergina nuo tavęs pastojo.

Samuelio skruostai suliepsnojo dar skaisčiau.

– Keitė negimdė kūdikio.

Timpt už vadžių, ir vėl viskas iš pradžių.

– Samueli, apie tai jau kalbėjome. Ji tikrai pagimdė kūdikį. Visi medicinos tyrimai liudija.

– Tų anglų gydytojų nepažįstu, užtat pažįstu savo Keitę, – atsiliepė jis. – Ji sako negimdžiusi kūdikio, ir tai tiesa; ji negalėjo jo gimdyti.

– Kodėl?

– Todėl.

Samuelis nusisuko.

– Samueli, vien „todėl“ neužtenka, – tarė Lizė.

Atsigręžęs jis prabilo keldamas balsą:

– Nes mes niekada nesimylėjome!

Valandėlę Lizė tylėjo.

– Ji niekada nemiegojo su tavimi, – švelniai atkreipė dėmesį detektyvė, – tačiau tai nereiškia, kad ji nemiegojo su kitu.

Lizė laukė, kol Samuelis susigaudys, ką išgirdo – tarsi baisus įniršusio avino smūgis būtų nugriovęs paskutinius Samuelio gynybos įtvirtinimus. Stambus vyras susigūžė taip, kad jo skrybėlės kraštas atsirėmė į kelius, ir sėdėjo prisispaudęs rankas prie pilvo.

Ji prisiminė prieš daug metų tirtą bylą: juvelyrinės parduotuvės valdytojo draugė jį apgaudinėjo ir pastojo. Nenorėdama prisipažinti ir gelbėdama savo reputaciją, ji pareiškė buvusi išprievartauta, ir reikalas pateko į teismą. Šitą naujagimio nužudymą galbūt lėmė ne Keitės ir Samuelio konfliktas, o visiškai priešingas dalykas. Užuot prisipažinusi, kad permiegojo su kitu vyru, pažeidė savo tikėjimo taisykles, įskaudino šeimą ir sugriovė ateitį su Samueliu, Keitė paprasčiausiai atsikratė nuodėmės įkalčio. Visiškai tiesiogine prasme.

Lizė žiūrėjo, kaip Samuelio pečius purto jausmai. Plekštelėjusi keliskart per nugarą, paliko jį apsiprasti su tiesa: juk iš tikrųjų jis netikėjo, kad Keitė nepagimdė kūdikio, jis tik nenorėjo tuo patikėti.

– Argi ji galėjo šitaip pasielgti? – šnibždėjo Samuelis, įsitvėręs Elei į ranką tarsi į gelbėjimosi ratą. – Argi ji galėjo šitaip su manimi pasielgti?

Ji niekada neįsivaizdavo, kad įmanoma pamatyti, kaip plyšta širdis, bet dabar regėjo šitai savo akimis. Kažkuo priminė Filadelfijoje griaunamo dangoraižio vaizdą – vienas aukštas trupėdamas smunka ant esančio po juo, tada žemyn, kol pagaliau lieka tik ore tvyrantis prisiminimas.

– Samueli, man labai gaila, bet vargu ar taip gerai ją pažįstu, kad galėčiau spręsti.

– Bet ar ji ką nors jums apie tai sakė? Ar sakė, kas jis toks?

– Nežinome, ar buvo tas „jis“, – tarė Elė. – Detektyvė nori pastūmėti tave tiesiai prie išvadų, nes tikisi, kad prasitarsi ir pasakysi ką nors naudinga kaltintojams.

– Aš nieko nepasakiau, – užtikrino Samuelis.

– Žinoma, ne, – sausai pritarė Elė. – Neabejoju, kad dabar jie turi daug medžiagos darbui.

Tiesą sakant, vien pagalvojus apie tai, jai svaigo galva: štai ir išaiškėjo kaltinimo ieškoto motyvo esmė – Keitė įvykdė žmogžudystę, siekdama nuslėpti nepadorų poelgį.

Samuelis rimtai žvelgė į Elę.

– Dėl Keitės padaryčiau bet ką.

– Žinau.

Elė tuo neabejojo. Tik neaišku, ar toli siekia toks Samuelio pažadas. Gal paprasčiausiai jis – puikus aktorius ir jau seniai žinojo apie savo merginos nėštumą? Sarai viskas galėjo praslysti pro akis, bet Samuelis, vien apkabinęs Keitę, turėjo nesunkiai pastebėti besikeičiantį jos kūną – ir, savaime suprantama, būtų žinojęs nesąs to vaiko tėvas. Fišeriai sūnų neturi, vadinasi, Samuelis tampa fermos paveldėtoju, jeigu tik jam pavyksta gauti Keitę. Ūkis Lankasterio apygardoje – didžiulis turtas, kai kurių sklypų vertė nekilnojamojo turto rinkoje siekia milijonus. Jeigu Keitė pagimdytų kūdikį ir paskui ištekėtų už jo tėvo, Samuelis liktų ant ledo. Tai aiškus nužudymo motyvas, tik nutaikytas į visai kitą įtariamąjį.

– Man atrodo, tau reikėtų pakalbėti su Keite, – švelniai tarė Elė. – Nesu ta, kuri galėtų ką nors atsakyti.

– Mes ketinome būti kartu. Ji pati taip žadėjo,

Samuelio balsas virpėjo; ašaros dar nesirito, bet aiškiai blizgėjo akyse. Dar viena bėda su plyštančia širdimi – negali žiūrėti į ją šiaip sau, nejausdamas ir savo širdies įskylant tegu ir per plaukelį. Samuelis nusigręžė nuo Elės, jo pečiai suglebo.

– Žinau, kad Dievas gailestingas ir jai atleis, bet aš dabar atleisti dar negaliu. Dabar tik trokštu sužinoti, kas jis.

Elė linktelėjo ir pati sau pamanė: „Ne tu vienas.“

Aplink geležinkelio tilto pamatus, siekdami potvynio atžymą ir plieną su betonu jungiančias kniedes, raizgėsi vijokliai. Keitė užsiraitojo džinsus, nusiavė batus ir kojines, tada paskui Adamą nubrido per seklumą. Žvirgždas badė padus, kulnai slidinėjo ant lygesnių akmenų. Atsirėmusi į tilto koloną, kad nepargriūtų, pajuto Adamo rankas suimant ją už pečių.

– Gruodžio mėnuo, 1878 metai, – šnibždėjo jis. – Pūga. „Pensilvanijos linijų“ sąstatas gabena du šimtus tris keleivius, vykstančius į Niujorką švęsti Kalėdų. Čia, prie pat tilto krašto, traukinys nurieda nuo bėgių, vagonai virsta į ledinį vandenį. Žūva šimtas aštuoniasdešimt šeši žmonės.

Adamas alsavo jai į kaklą, bet staiga žingtelėjo atgal.

– Kodėl tada nesirodo šimtas aštuoniasdešimt šeši vaiduokliai? – paklausė Keitė.

– Tikriausiai tiek ir yra. Tačiau Edjė Ficdžerald yra vienintelė, kurią matė daug įvairių žmonių.

Adamas grįžo prie upės kranto ir atsisėdęs ėmė krapštinėti ilgą plokščią raudonmedžio dėžutę.

– Edjė ir Džonas Ficdžeraldai buvo ką tik susituokę ir važiavo į Niujorką praleisti medaus mėnesio. Per katastrofą Džonas liko gyvas ir, pasakojama, kartu su gelbėtojais naršė sumaitotus vagonus, vis šaukdamas žmoną vardu. Atpažinęs jos kūną, nukeliavo vienas į Niujorką, išsinuomojo jaunavedžiams skirtus apartamentus prabangiame viešbutyje ir nusižudė.

– Tai nuodėmė, – griežtai tarė Keitė.

– Ar tikrai? Galbūt jis tik siekė vėl būti kartu su Edjė, – nežymiai šyptelėjo Adamas. – Norėčiau ištirti tuos apartamentus ir pažiūrėti, ar jis ten vaidenasi.

Adamas atidarė medinę dėžutę.

– Šiaip ar taip, užrašyta daugiau kaip dvidešimt pasakojimų žmonių, mačiusių Edjė vaikštant čia vandenyje ir girdėjusių, kaip ji šaukia Džoną.

Iš dėžutės Adamas ištraukė dvi ilgas L raidės pavidalo lazdeles ir pasukinėjo tarsi šaulys savo ginklą. Keitė žiūrėjo išplėtusi akis.

– Ką ketini su šitais daiktais daryti?

– Gaudysiu vaiduoklį, – išvydęs Keitės nuostabą, jis nusišypsojo. – Ar kartais naudojate virgules? Spėju, kad ne. Žmonės vaikštinėja su jomis ieškodami vandens, net aukso. Tačiau jos reaguoja ir į energiją. Matysi, kaip jos, užuot nulinkusios, ima virpėti.

Adamas pradėjo tylutėliai žingsniuoti aplink betono koloną, tik buvo vos girdėti, kaip vanduo šnibžda jam apie kojas. Rankomis atsargiai gniauždamas lazdeles, ėjo palenkęs galvą, susikaupęs.

Keitė neįsivaizdavo, kad jos tėvai būtų galėję pasielgti taip, kaip meilės įkarštyje padarė Džonas ir Edjė. Ne, jeigu sutuoktinis miršta, tai natūralu, toks jau yra gyvenimas, ir našlys ar našlė toliau dirba kasdienius darbus. Gerai pagalvojus, juk ji niekad nematė, kad jos Dat bent pakšteltų į skruostą Mam. Bet gerai prisiminė, kaip tėvas laikė mamą apkabinęs visą dieną per Hanos laidotuves, kaip jis, baigęs valgyti, kartais nušvitusiomis akimis pasižiūri į žmoną, tarsi ji būtų ką tik nuo dangaus nukabinusi mėnulį. Keitę nuo mažens mokė, kad vyrą ir žmoną sieja visų pirma bendros vertybės ir paprastas gyvenimas – o aistrą jie išgyvena be pašalinių akių. Tačiau ar kas imtųsi tvirtinti, kad ji niekada neateina anksčiau? Atodūsis, ištrūkstantis giliai iš krūtinės; karščio banga, išsiliejanti kažkur viduje, kai jis brūkšteli tau per ranką; jo balso skambesys, švelniai glostantis ir kerintis širdį – ar šitai negali taip pat tvirtai susieti vyro ir moters visiems laikams?

Staiga Adamas sustingo. Jo rankos vos pastebimai virpėjo, o lazdelės šokčiojo aukštyn žemyn.

– Kažkas yra... štai čia.

Keitė nusišypsojo:

– Cemento stulpas.

Tamsus nusivylimo šešėlis Adamo veidu nuslinko taip greitai, kad Keitė pamanė jį tik įsivaizdavusi. Lazdelės ėmė šokinėti smarkiau. Adamas nusigręžė nuo tos vietos.

– Tau atrodo, kad viską prasimanau.

– Aš ne...

– Neprivalai man meluoti. Juk matau tai tavo akyse.

– Tu nesupranti, – prabilo Keitė.

Adamas atkišo jai lazdeles.

– Imk, – pyktelėjęs tarė, – pajusk pati.

Keitė sugniaužė delnais lazdeles, dar šiltas nuo Adamo rankų. Tada nedrąsiai žengė ten, kur jis ką tik stovėjo.

Iš pradžių tik aukštyn per nugarą nubangavo virpesys. Paskui užplūdo neapsakomas sielvartas, smukęs ant jos tarsi žvejo tinklas. Keitė pajuto, kad lazdelės jos rankose timpčioja, lyg kažkas už kito galo laikytųsi įsitvėręs kaip gelbėjimo virvės. Keitė prikando apatinę lūpą stengdamasi nulaikyti lazdeles ir suprasdama, kad šitas nerimastingumas, šita nematoma energija, šitas skausmas – visa tai ir yra vaiduoklis.

Adamas palietė jai petį, ir Keitė apsipylė ašaromis. Jai buvo per daug – suvokti, kad mirusieji vis dar tebėra greta, kad per visus tuos metus, kai daugybę kartų matė Haną, ji nesikraustė iš proto. Jautė ją apglėbusias Adamo rankas, mėgino atsistumti nuo jo, drovėdamasi raudoti įsikniaubusi jam į marškinius.

– Š-š-š, – ramino jis lyg susidūręs su laukiniu, nepatikliu žvėriuku. – Viskas gerai.

Tačiau gerai nebuvo. Ar ir Hana tebenešioja tą neviltį, kurią ji pajuto iš Edjė Ficdžerald? Ar tebesišaukia Keitės, kad ją išgelbėtų?

Šiltos Adamo lūpos atsidūrė ties jos ausimi.

– Tu pajutai, – sušnibždėjo su pagarba, ir Keitė įsirėmė kakta į jo delną.

Keitę vėl supurtė drebulys, bet šį kartą jis sklido iš vidaus. Adamo akys švytėjo kaip dangaus mėlynė, kurią išvysti, kai sukdamasis kukurūzų lauke apsvaigsti ir griūvi aukštielninkas. Besidaužančia širdimi, migloje skęstančia galva, ji mąstė apie Edjė ir Džoną Ficdžeraldus. Mąstė apie žmogų, kuris ją mylėtų taip, kad visą amžinybę šauktų vardu.

– Keite, – sušnibždėjo Adamas ir palenkė galvą.

Ji jau žinojo, kas yra bučinys: sausas, šiurkštus, regis, odą dreskiantis brūkštelėjimas lūpomis. Adamas burna švelniai palietė jos lūpas, šios net dilgtelėjo, ėmė peršėti gerklė. Keitė tarsi savaime prigludo prie jo. Padvelkė kava ir mėtine kramtomąja guma; jis laikė ją taip, tarsi ji galėtų čia pat sutrupėti į gabalėlius.

Staiga Adamas atšlijo.

– Ak, Dieve, – pratarė žengdamas atgal. – Ak, Viešpatie Dieve.

Keitė, visa išraudusi, nudelbusi akis į žemę, užkišo už ausies plaukų sruogą. Kas ją apsėdo? „Paprastajai“ mergaitei šitaip elgtis tikrai nedera. Bet, kita vertus, argi dabar ji „paprastoji“? Gal ne? Vilkėdama šitais Jakobo jai duotais drabužiais, anglų pavyzdžiu paleidusi plaukus, jautėsi esanti visiškai kitokia. Galinti tikėti vaiduokliais. Tikėti meile iš pirmo žvilgsnio, meile, kuri tęsiasi amžinai.

Pagaliau įsidrąsinusi Keitė pakėlė galvą.

– Atsiprašau.

Adamas lėtai papurtė galvą. Jo burna, ta gražioji burna, ties vienu kampučiu kryptelėjo. Jis paėmė jos delną, pabučiavo patį viduriuką tarsi palikdamas ženklą, kurį gali, sugniaužusi kumštį, įsidėti į kišenę ir saugoti kaip atminimą.

– Nereikia, – tarė ir vėl ją apkabino.

Elė įpuolė į bendrą jų su Keite miegamąjį ir trinktelėjo paskui save durimis.

– Ar ji išvažiavo?

Išgirdusi klausimą, Elė sustojo lyg įbesta.

– Kas?

– Detektyvė. Ta moteris, kuri buvo čia anksčiau.

Dieve, po fermą klaidžiojanti Lizė Manrou jai visiškai išgaravo iš galvos.

– Kiek žinau, ji dabar bendrauja su ta prakeikta kaimene, – atšovė Elė. – Atsisėsk. Keite Fišer, dabar mudvi pasikalbėsime.

Persigandusi Keitė tuojau pašoko nuo lovos.

– Kas... kas atsitiko?

– Ogi štai kas. Tyrėja apačioje iš tavo draugų ir giminių renka kaltinimui brangakmenius – faktus. O aš čia džiūstu jau visą savaitę ir niekaip negaliu iš tavęs išgauti tiesaus atsakymo.

Keitė žiojosi atsakyti, bet Elė, iškėlusi ranką, ją nutildė.

– Tai jau ne. Nė nemanyk aiškinti, kad jau pasakei man tiesą. Atsimeni tą kūdikį, kurio tu negimdei? Tavo vaikinas Samuelis ką tik man papapasakojo, kad tu su juo nemiegojai, tad ir pastojai ne nuo jo.

Keitės akys išsiplėtė taip, kad aplink žydrus vyzdžius sušvito baltas žiedas.

– Aišku, ne. Tikrai to nedaryčiau iki santuokos įžadų.

– Žinoma, – kandžiai tarstelėjo Elė. – Vadinasi, dabar turime nekaltos mergelės pagimdytą kūdikį.

– Aš ne...

– Tu negimdei kūdikio! Tu nesimylėjai! – Elė virpėdama kalbėjo vis garsiau. – Dieve, Keite, kaip, tavo manymu, galiu tave ginti?

Ji stovėjo virš Keitės, jos įniršis kaitriu srautu plūdo ant merginos.

– Štai vyrukas vaikštinėja sugniuždytas, nes sužinojo nesąs tavo vienintelis. O tu nulenki galvelę – taip, taip, vyskupe, kai tas svarsto, kad buvai su kažkuo sugulusi. Ir dabar sėdi lyg koks suknistas betono luitas, nesiteikdama duoti man nė menkiausio trupinėlio, kad turėčiau medžiagos darbui!

Keitė net atsilošė priblokšta Elės rūstybės. Sunėrė rankas ant pilvo ir nusisuko.

– Aš myliu Samuelį, tikrai.

– Ir ką dar, Keite? Ką dar?

– Nežinau.

Dabar ji jau raudojo. Atslinkę delnai jau dengė veidą; kapp atsikabino ir nuslydo ant grindų.

– Nežinau. Aš nežinau, kas ten buvo!

– Viešpatie maloningiausias, mes kalbame apie seksualinį partnerį – ne apie dribsnius, prieš savaitę tavo valgytus pusryčiams. Tokių dalykų žmonės paprastai neužmiršta!

Keitė susirietė ant lovos vaisiaus poza, ašarodama ir visu kūnu siūbuodama pirmyn atgal.

– Kodėl nepasakai man? – kamantinėjo Elė. – Gal buvai girta?

– Ne.

– Prisirūkiusi?

– Ne! – Keitė įsikniaubė į pagalvę. – Neatsimenu, kas mane lietė!

Keitės rauda užgulė Elei krūtinę taip kietai, kad beveik neliko jėgų kvėpuoti. Ji sudejavo pasiduodama, susmuko ant čiužinio, prisitraukusi mergaitę apkabino, ėmė glostyti jai plaukus, šnibždėti paguodos žodžius.

Keitė prigludo prie jos tarsi vaikas. Toks peraugęs mažylis, ką tik kamuoliu nutrenkęs vazą ir nenujautęs, kad dėl jo poelgio pasaulis apsivers aukštyn kojomis. Didelis ūgiu, bet toks pat sutrikęs, taip pat trokštantis globos ir atlaidumo.

Elei staiga kilo siaubingas įtarimas, ir kūnas, ir protas prisipildė kunkuliuojančio įniršio. Ji susitvardė, nusiramino ir kilstelėjo Keitės smakrą:

– Gal tave kas išprievartavo?

Keitė pažvelgė į ją išplėstomis akimis ir lėtai užsimerkė.

– Neatsimenu, – sušnibždėjo ji.

Pirmą kartą nuo tada, kai išvydo Keitę, Elė patikėjo tuo, ką ji sako.

– Ak, Dieve, – pakėlusi pėdą, Lizė pasižiūrėjo į purvu ir mėšlu aplipusį savo batelio padą. Jai tikrai per mažai mokama, kad užsiimtų tokiomis apklausomis, ir tas Aronas Fišeris galėtų eiti po velnių, jai nuo to nei šilta, nei šalta. Ji pakėlė galvą, atsiduso ir vėl patraukė per lauką. Pamatęs ją ateinant, Fišeris, timptelėjęs vadžias, sustabdė mulų kinkinį.

– Jeigu ieškote kelio namo, – tarė jis angliškai su akcentu, – tai eiti reikia tenai.

Ir mostelėjo pagrindinio kelio pusėn.

Lizė nusišiepė. Jai tikrai pavyko – štai amišas, įsivaizduojantis esąs komikas.

– Ačiū, bet aš jau radau, ko ieškojau.

Aronas tuojau surimtėjo. Lizė leido jam valandėlę pasijaudinti, įsivaizduojant visokius šiurpius įkalčius, kuriuos gali atskleisti žmogžudystės tyrėjai.

– Ir kas gi tai, detektyve?

– Jūs, – Lizė nuo saulės prisidengė akis ranka. – Gal kartais turėtumėt minutėlę?

– Minučių aš turiu daug ir visas jas panaudoju vienam paprastam tikslui.

Jis suragino arklius, ir Lizei teko ristele bėgti greta jų, kol tas ūkininkas vėl sustojo.

– Gal galėtumėt man jį atskleisti?

– Dirbu savo fermoje, – atšovė Aronas. – Turiu jūsų atsiprašyti...

– Manyčiau, misteri Fišeri, galėtumėt skirti man keletą brangių sekundžių, kad jūsų dukteriai netektų sėsti į kalėjimą.

– Mano duktė nesės į kalėjimą, – tvirtai pareiškė jis.

– Šitai nuspręsite ne jūs.

Fermeris nusiėmė skrybėlę. Staiga jis pasirodė nuvargęs ir žymiai vyresnis, negu Lizė manė iš pradžių.

– Bet ir ne jūs, o Dievas. Jo sprendimais aš pasikliauju, kaip ir mano duktė. O dabar linkiu jums geros dienos.

Aronas mostelėjo vadelėmis, ir mulai tą pačią akimirką šoko priekin, jiems iš paskos, raikydami žemę, sudejavo plūgai.

Lizė nulydėjo jį akimis. „Gaila, kad tarp prisiekusiųjų Dievo nebus“, – sumurmėjo ji ir patraukė atgal į tolumoje dunksantį namą.

Elė baigė šluostyti paskutinius marinavimo prieskonių likučius, pabirusius ant virtuvės stalo. Patalpoje buvo žvėriškai karšta – Dieve, už oro kondicionavimą ar nors elektrinį ventiliatorių būtų atidavusi bet ką – tačiau ji pažadėjo Sarai pasirūpinti tvarka virtuvėje, nes guosdama Keitę beveik neprisidėjo konservuojant agurkus.

Ką gi ji, šitaip užsipuolusi, dabar turi? Jos mintyse paslaptys, regis, jau rado savo vietas, po truputį tvarkingai sukibdamos lyg dantračiai laikrodyje: fragmentiška Keitės amnezija, nėštumo ir gimdymo nepripažinimas, Samuelio nuostaba per paskutinį pokalbį. Pirmą kartą nuo pat atvykimo į fermą Elė, galvodama apie Keitės nužudytą kūdikį, pajuto ne pasibjaurėjimą, o gailestį.

Jai kaip gynybos advokatei nestigo klientų, įvykdžiusių šlykščius nusikaltimus, bet net pati nejausdama ji stengdavosi smarkiau, jei prisiversdavo suprasti, kaip jie pateko į tokią padėtį. Moteris, nužudžiusi miegantį vyrą, neatrodė tokia jau pabaisa, jeigu atsižvelgė, kad tas trisdešimt metų ją mušė. Prievartautojas su tarpuakyje ištatuiruota svastika šiurpino kur kas mažiau, kai žinojai, jog vaikystėje jį tvirkino patėvis. Ir amišų merginai, nužudžiusiai savo naujagimį, atleisti neįmanoma, tačiau ją tikrai galima suprasti, jeigu to kūdikio tėvas ją išžagino.

Kita vertus, tai buvo paskutinė vinis į Keitės karstą. Natūralus motyvas – jauna moteris nori nužudyti smurtu pradėtą kūdikį. Vadinasi, kad ir kaip Elė užjaus Keitę, kad ir kaip trokš palengvinti jos kančias, apie išprievartavimą teismo metu nebus užsiminta nė vienu žodžiu.

Elė išgręžė kempinę virš kriauklės. Vis svarstė, ar dabar Keitė išdrįs jai pasipasakoti. Gal vertėtų vėl lipti viršun, kad Keitė nepabustų viena?

Išgirdusi už nugaros atsidarančias duris, Elė užsuko čiaupą ir nusišluostė rankas į plačią Saros paskolintą prijuostę.

– Džiaugiuosi, kad grįžote, – tarė ji neatsisukdama.

– Na, turiu pripažinti, tai tikra staigmena.

Elė atsigręžė lyg nutvilkyta ir vietoj Saros išvydo stypsančią Lizę Manrou. Tyrėjos žvilgsnis nuo Elės prakaitu permirkusių plaukų nuslinko iki pat prijuostės apatinio krašto.

Susidėjusi rankas ant juosmens, Elė išsitiesė mėgindama, kiek leidžia jos apdaras, atrodyti kuo solidžiau.

– Turėtumėt nurišti tą juostą tvarte. Ten vaikšto žmonės, kuriems ir toliau reikia gyventi kasdienį gyvenimą.

– Tai ne mano juosta. Kreipkitės į valstijos policiją.

– Detektyve, nesekite man pasakų.

Lizė gūžtelėjo pečiais.

– Man jos nereikia, jie galėjo nurišti tą juostą jau kadaise. Turime visa, ko mums reikia.

– Taip manote?

– Mis Hatavei, ši byla bus išspręsta remiantis įkalčiais ir įrodymais. Žvakės užgęsta, dūmai išsisklaido, ir lieka tiktai negyvas kūdikis.

Elė kreivai šyptelėjo:

– Kalbate tarsi kaltintoja.

– Profesinė liga.

– Tada įdomu, kad dėl tokios aiškios kaip dukart du bylos jums prireikia apklausinėti Fišerius.

– Net ir čia, glūdumoje, toli nuo Filadelfijos, mes išmanome, kaip apsidrausti nuo netikėtumų.

Elė žingtelėjo į priekį.

– Klausykite, jeigu jums atrodo, kad didmiesčio teisininkai čia rengia ataką prieš mažos apygardos prokurorą, galite Džordžui pasakyti tiesiai...

– Pati pasakykite Džordžui, aš – ne kurjerė, – Lizė žvilgtelėjo į laiptus. – Norėčiau pasikalbėti su Keite.

Elė garsiai nusikvatojo.

– Tai jau tikrai. Aš asmeniškai norėčiau kokteilio ir oro kondicionieriaus, – gūžtelėjo ji pečiais. – Juk atvažiuodama čionai žinojote, kad neketinu leisti jūsų prie savo klientės. Ir neabejoju, kad Džordžui nekils klausimų, kai jam papasakosite, jog nesugebėjote gauti parodymų nei iš atsakovės, nei iš jos tėvo.

Lizės akys išsiplėtė.

– Iš kur jūs...

– Iš vidaus viskas aiškiau, – išdidžiai atkirto Elė.

Detektyvė pasuko prie durų.

– Matau, kad šitie namai jus gerokai veikia, – tarė ji, mostelėdama ranka į Elės prijuostę. – Atsiprašau, kad sutrukdžiau... e-e didmiesčio teisininkams rengtis atakai.

Elė valandėlę spoksojo į duris, užsivėrusias paskui Lizę. Tada nusirišo prijuostę, tvarkingai sulanksčiusi padėjo ant kėdės ir nuėjo patikrinti, ką veikia jos klientė.

Ištempęs kaklą, Levis dar kartą apsidairė, ar Aronas su Samueliu tebedirba laukuose, tada delnu perbraukė išgaubtą Lizės Manrou automobilio sparną. Jis buvo skaisčiai raudonas kaip obuoliai, augantys greta tetos Fridos namo, ir lygutėlis kaip mažas kriokliukas, čiurlenantis per užtvanką Fišerių upelyje. Palietus metalas šildė ranką. Levis užsimerkė ir įsivaizdavo, kaip sėda prie vairo, spaudžia akceleratorių ir nulekia keliu tolyn.

– Ar matei kada tokį?

Nuo to balso Levis vos neišvirto iš padų. Atsigręždamas virpančiomis lūpomis jau žiojosi atsiprašinėti ir prieš save pamatė tą pačią moterį iš policijos, kuri buvo atvažiavusi tą dieną, kai jie rado negyvą kūdikį.

– Šešiasdešimt šeštųjų „Mustangas“ nudengiamu stogu, iš nykstančios rūšies paskutinių, – ji priglaudė ranką ten, kur ką tik buvo jo delnas, ir paglostė, lyg ta mašina ką jaustų, lyg tai būtų vienas iš jų arklių. – Nori pažiūrėti į variklį?

Ji kyštelėjo ranką automobilio vidun ir įjungė degimą, variklio dangtis staiga pašoko. Detektyvė atkabino kabliuką, ir atsivėrė urzgiantys, besisukantys viduriai.

– Mažo bloko V8 variklis, su trijų laipsnių mechanine pavarų dėže. Šitas mažulis galėtų net skristi, – ji šyptelėjo Leviui. – Ar kada esi varęs daugiau kaip šimtą mylių per valandą?

Levis išplėstomis akimis papurtė galvą.

– Na, jei kalbėtum su kokiais policininkais – ir man taip nepasitaikė, – detektyvė jam mirktelėjo ir vėl įkišo ranką į vidų. Automobilis tučtuojau nurimo, tik liko tvyroti silpnutis išmetamųjų dujų kvapas.

Ji plačiai nusišypsojo.

– Suprantu, kad nesi vairuotojas – tai ką tuomet čia veiki?

Levis linktelėjo galva laukų pusėn.

– Dirbu su Samueliu.

– Štai kaip?

– Jis – mano pusbrolis.

Detektyvė kilstelėjo antakius.

– Spėju, kad tuomet neblogai pažįsti ir Keitę.

– Na, ja. Visi seniai žino, kad jie turi netrukus susituokti. Vaikšto kartu jau ištisus metus.

– Kas jam taip ilgai trukdo pasipiršti?

Levis gūžtelėjo pečiais.

– Visų pirma, kol kas dar neatėjo vestuvių laikas. Tai bus lapkritį, nuėmus derlių. Bet net ir tada vedybos įvyks, jeigu tik Samuelis sugebės su ja nesusipykti.

– Su Keite?

– Kartais ji sugeba Samuelį neįtikėtinai suerzinti.

Levis, tikėdamasis, kad detektyvė nemato, vos vos atkišo nykštį ir vėl palietė automobilio šoną.

– Gal jiems kiekvienam tiesiog reikėtų į porą susirasti ką nors kitą, – pasvarstė detektyvė.

– Samueliui taip būtų dar blogiau. Jis Keitę nuo seno įsižiūrėjęs.

Detektyvė iškilmingai linktelėjo.

– Manau, jos tėvai taip pat tikisi, kad Samuelis taps jų žentu.

– Aišku.

– Ar jie labai nusiviltų, jeigu Samuelis mestų Keitę?

Levis prisimerkė:

– Mestų?

– Išsiskirtų su ja. Imtų susitikinėti su kitomis, – detektyvė atsiduso. – Vaikščiotų su kita mergina.

– Na, Sara mano, kad rudeniop bus vestuvės. Ir Aronas; žinoma, jam būtų labai gaila.

– Man regis, jam būtų pikta, o ne gaila. Atrodo, jis – gana griežtas tėvas.

– Nepažįstate jo, – tarė Levis. – Net jeigu Keitė netekėtų už Samuelio, jis neatsižadėtų jos taip kaip Jakobo.

– Jakobo, – pakartojo detektyvė.

– Ja, žinote, Keitės brolio.

– Jakobo. Žinoma, – ji vėl nusišypsojo Leviui ir atidarė vairuotojo dureles, tada užvedė variklį. Jo nuostabai, ji ištiesė jam ranką. – Jaunuoli, buvo netikėtai malonu su jumis susipažinti.

Jie paspaudė vienas kitam rankas, ir Levis nulydėjo akimis ją ir jos „Mustangą“ su V8 varikliu, tolstantį vis didesniu greičiu.

Vidurnaktį Keitė pajuto, kaip kažkieno ranka užspaudė jai nosį ir burną. Blaškydamasi ant pagalvių, užsimiršusi, kur ji dabar yra, stvėrė už tos rankos ir suleido dantis į pirštus. Kažkas prislopintu balsu susikeikė, ranka dingo, bet vietoj jos atsirado minkšta, atkakli, prie jos lūpų besiglaudžianti burna.

Tą akimirką mieguistumo rūkas išsisklaidė – ji buvo Jakobo bute, ant jo sofos, o Adamo kūnas išsitiesęs ant jos tarsi antklodė. Jis atsilošė ir palenkė galvą, kad jų kaktos susiglaustų.

– Kaipgi tu galėjai šitaip man įkąsti?

Ji tamsoje nusišypsojo.

– O kaip tu galėjai šitaip mane išgąsdinti? – Keitė perbraukė ranka jam per skruostą, šiurkštų nuo per dieną sužėlusios barzdos. – Džiaugiuosi, kad nusprendei pasilikti.

Matė, kaip blykstelėjo jo dantys.

– Ir aš džiaugiuosi, – atsiliepė Adamas.

Jis atidėjo kelionę į Naująjį Orleaną dar savaitei. O Keitė sugalvojo sudėtingą istoriją apie nakvynę Merės Eš namuose, iš anksto ketindama važiuoti ne tenai, o į Steit Koledžą. Šį kartą net jos motina nežinojo, kad ji išvyko pas Jakobą.

Adamo pirštas nuo jos kaklo nuslinko iki raktikaulio.

– Visą dieną norėjau šitaip padaryti. Ar supranti, kad tavo brolis nuo ketvirtos iki devintos valandos nebuvo nuėjęs net į tualetą?

Keitė sukikeno.

– Tikriausiai buvo nuėjęs.

– Ne. Aš žinau, nes paskutinį kartą tave paliečiau iš karto po pietų.

Jis atsigulė ant šono, galvą padėjęs kartu su Keite ant tos pačios pagalvės, taip arti, kad alsavo tiesiai jai į burną.

Ji vos vos pasislinko priekin tiek, kad pasiektų jį pabučiuoti. Šitai – imtis iniciatyvos – jai buvo nauja. Vis dar drovėjosi kiekvieną kartą, kai ne tik leisdavosi Adamo bučiuojama, bet ir bučiuodavo pati. Tačiau kartą, jai šitaip padarius, Adamas pakėlė jos ranką sau iki krūtinės, ir ji pajuto, kaip tankiai barbena jo širdis. Kaip keista, nė nemanė, kad galėtų taip jį veikti.

Jis atvertė ją ant nugaros ir pasilenkė iš viršaus; jų abiejų plaukai susipynė. Ji nekliudė mintims plaukti nevaržomai tarsi upei, leido rankoms tiestis ir pasiekus laikyti. Jautė Adamo rankas, kaip jos glosto pečius, slenka žemyn per šonus.

Staiga jos atsidūrė po marškinėliais. Jo delnas nudegino krūties odą tarsi įkaitinta geležis. Ji plačiai atsimerkė ir ėmė purtyti galvą.

– Adamai, – šnibždėjo tampydama jį už plaukų. – Adamai! Negalima!

Jos širdis dabar daužėsi, o pilve viskas apsivertė iš baimės. „Paprastieji“ vaikinai taip nedaro, bent jau tie, kuriuos ji pažįsta. Pagalvojo apie Samuelį Štolcfusą rimtomis akimis ir nerangia šypsena – apie Samuelį, kuris praėjusį sekmadienį parvežė ją namo po giedojimo ir nuraudo, kai padėdamas išlipti iš vežimaičio paėmė jos ranką.

Adamas prabilo, jo balso virpesius ji jautė savo gerklėje.

– Keite, prašau. Jeigu leistum į tave tik pažiūrėti, padarysiu visa, ko tik norėsi.

Bijodama net krustelėti, ji padvejojo, bet nusileido. Adamas pamažu stūmė jos marškinėlius aukštyn, apnuogindamas bambą, šonkaulius, rausvas spenelių galvutes.

– Matai, – sušnibždėjo jis, – tavyje nėra nieko paprasta.

Jis truktelėjo audinį žemyn ir apglėbęs priglaudė ją prie savęs.

– Tu visa drebi.

Keitė įsikniaubė veidu jam į kaklą.

– Aš... aš dar niekada šito nedariau.

Adamas pabučiavo jos nuospaudų nusėtą delną. Keitė pasijuto ypatinga, tarsi būtų karalaitė, o ne mergaitė iš kaimo. Paskui jis, išsivadavęs iš jos glėbio, atsisėdo.

Keitė susigūžė manydama kažką ne taip padariusi; kažko padariusi per mažai.

– Kur eini?

– Aš tau pažadėjau. Sakiau, kad padarysiu visa, ko panorėsi, jeigu leisi man tave pamatyti. Spėju, dabar tu nori, kad išeičiau.

Ji atsisėdo sukryžiavusi kojas ir prisitraukė jį.

– Ne, aš noriu ne šito, – tarė ji.

Tą dieną, dirbant su Aronu laukuose, Samueliui teko plušėti ilgai ir sunkiai. Visą kelią namo jis tik žiūrėjo į risnojantį Sidabrą, nė negirdėdamas, apie ką tarška Levis. Negalėjo liautis galvojęs apie Keitę, apie tai, ką ji gali būti padariusi. Norėjo tik karšto valgio, dar karštesnio dušo ir saldaus užsimiršimo, kurį atneša miegas.

Tėvų namuose iškinkė arklį ir nuvedė į tvartą. Kieme stovėjo dar vienas brikelis; galbūt kažkas atvažiavo pas jo motiną į svečius. Grikštelėjęs dantimis vien nuo minties apie būtinybę elgtis mandagiai, Samuelis sunkiais žingsniais užkopė priebučio laiptais, bet nėjo iš karto vidun, valandėlę pastovėjo mėgindamas susikaupti.

Jis žvelgė į pagrindinį kelią, žiūrėjo, kaip automobiliai lekia švytruodami ryškiais žibintais ir drebindami orą griausmingais varikliais. Staiga jam už nugaros atsivėrė durys. Ten stovėjo jo motina, apgaubta švelnios geltonos iš namo sklindančios šviesos.

– Samueli! Ką tu čia, lauke, veiki?

Sugriebusi jį už rankos įtraukė į virtuvę, kur prie garuojančių kavos puodelių sėdėjo vyskupas Eframas ir diakonas Lukas.

– Laukėme tavęs, – papeikė Samuelį motina. – Kartais atrodo, kad grįžti namo per Filadelfiją.

Iš lėto atitokdamas, Samuelis nusišypsojo.

– Ja, prie įvažiavimų į tuos smagius plentus Sidabro neįmanoma nulaikyti.

Jis atsisėdo linktelėjęs abiem vyrams, kurie vengė jo žvilgsnio. Motina atsiprašė, ir po akimirkos jos sunkūs žingsniai nuaidėjo laiptais į viršų. Sunėręs pirštus prieš save, Samuelis stengėsi būti ramus, bet viduje viskas vartėsi lyg akėčių draskomoje dirvoje. Buvo girdėjęs, koks apima jausmas, kai tau liepia pateikti ataskaitą už savo nuodėmes, tačiau pačiam šitai patirti dar nepasitaikė. Žiūrint į vyskupą su diakonu, atrodė, kad jiems ši misija tokia pat sunki kaip ir Samueliui.

Vyskupas atsikrenkštė.

– Suprantame, ką reiškia jaunystė, – prabilo Eframas. – Kyla tam tikrų pagundų...

Jo balsas trūkinėjo lyg Samuelio motinos verpalų kamuoliukas.

Samuelis žiūrėjo tai į Luką, tai į Eframą. Svarstė, ką jiems pasakė Keitė. Ar Keitė apskritai ką nors jiems sakė?

Keitė, už kurią mielai atiduotų gyvybę; už kurią su džiaugsmu sutiktų šešias savaites gyventi atskirtas nuo visų; su kuria trokšta praleisti visą likusį gyvenimą, susilaukti būrio vaikų ir tarnauti Dievui. Keitė, kuri pagimdė kūdikį.

Samuelis palenkė galvą. Dabar jie tuojau paprašys ateiti į bažnyčią ir prisipažinti klydus. Jei paprašys – jis eis, kaip ir dera. Netinka ginčytis, jeigu vyskupas mano, kad padarei nuodėmę – taip niekas nesielgia. Tačiau staiga Samuelis suvokė, kad toks nerangus Eframo delsimas – tikra dovana. Jeigu Samuelis prabils pirmas, prabils dabar – apie tą nuodėmę niekas daugiau nebekalbės.

– Lukai, Eframai, – tarė jis taip tvirtai, kad net suabejojo, ar tai jo paties balsas, – noriu vesti Keitę Fišer. Jei pageidaujate, per kitą Gemeesunndaag pranešiu šitai jums ir pamokslininkams.

Baltoje Eframo barzdoje įsirėžė plati šypsena. Atsigręžęs į diakoną, jis patenkintas linktelėjo.

Samuelis vos ne iki skausmo suspaudė ties keliais pirštus.

– Noriu vesti Keitę Fišer, – pakartojo jis. – Ir vesiu ją. Tačiau privalau tuoj pat pasakyti jums dar vieną dalyką – aš nesu jos kūdikio tėvas.

8

Elė

Iš visos fermos labiausiai mėgau pieno vėsinimo patalpą. Šaldymo rezervuaras palaikydavo joje vėsą net kaitriausią vidurdienį. Ten kvepėjo ledais ir žiema, baltos sienos ir idealiai švarios grindys gerai nuteikdavo sėdėti ir galvoti. Kompiuterio baterijoms pasikrovus nuo inverterio, dirbti įsitaisydavau tame kambaryje.

Ten mane Leda ir rado nutarusi pagerbti apsilankymu; nuo tada, kai tapau oficialia Fišerių fermos gyventoja, buvo praėjusios dešimt dienų. Pasilenkusi rašiau kompiuteriu, ir pirmas dalykas, patekęs į mano regėjimo lauką, buvo „Clark“ sandalai – tokie man į akis jau senokai nebuvo pakliuvę. Amišų moterys, jeigu nebūna įsispyrusios į guminius aulinukus, avi nepaprastai šlykščius sportinius batelius, tokių niekur kitur nemačiau, neabejoju, kad panašių net pigiausi prekybos centrai nedrįsta dėti į lentynas.

– Pačiu laiku, – tariau nesivargindama pakelti galvos.

– Na, niekaip negalėjau atvažiuoti anksčiau, juk supranti šitai, – atsiliepė Leda.

– Aronas būtų ištvėręs.

– Ne dėl Arono. Dėl tavęs. Jeigu nebūčiau davusi tau progos čia kaip reikiant paklampoti, būtum įsiropštusi į mano automobilio bagažinę ir pasprukusi kaip kokia bėglė.

– Ką gi, tikriausiai tau bus džiugu girdėti, – purkštavau aš, – kad ne tik paklampojau, bet ir išsivoliojau purve, manęs vos nesuvažinėjo brikelis ir štai tik tiek trūko, kad mane būtų apdergusi telyčia.

Juokdamasi Leda atsirėmė į nerūdijančio plieno kriauklę.

– Bet Marčija Klark13 savo knygoje apie tai nerašė.

– Nuostabu. Kada nors parašysiu bestselerį, ir jį pardavinėsi supakuotą drauge su „Ūkininko patarėju“.

Leda nusišypsojo.

– Girdėjau, kad Keitės sveikata pasitaisė.

Linktelėjau. Vakar buvome nuvykusios pasitikrinti pas gydytoją, ir ginekologė pranešė, kad Keitė sveiksta. Fiziniu atžvilgiu viskas bus gerai. Dvasiniu – ką gi, šitai kol kas tebėra neaišku.

Užverčiau aplanką, su kurio dokumentais dirbau, ir spustelėjau mygtuką – iš kompiuterio iššoko diskelis.

– Pataikei atvažiuoti kaip tik reikiamu metu. Spėk, kas šitoje fermoje tuoj taps advokato padėjėju?

Mėgindama atsisakyti, ji iškėlė abi rankas.

– Nė neprašyk, mieloji. Apie įstatymus žinau tik tiek, kad nuosavybė ten sudaro devynias dešimtąsias turinio.

– Bet kompiuteriu moki naudotis. Juk siųsdavai man laiškus elektroniniu paštu.

Net atsidusau pamaniusi, kiek dar daug praeis laiko, kol galėsiu patikrinti savo pašto dėžutę.

– Man reikia, kad išspausdintum dokumentą ir pristatytum į aukštesnįjį teismą. Savaime suprantama, mano lazerinis spausdintuvas neveikia.

– Tiesą sakant, stebiuosi, kad turi čia kompiuterį. Ar Aronas labai susierzino?

– Už jį nusprendė vyskupas. Jis labai palaiko Keitę.

– Eframas – geras žmogus, – negarsiai pasakė Leda, mintimis atsidūrusi kitur. – Buvo labai malonus, kai atskyrė mane nuo bažnyčios. Aronui ir Sarai labai svarbu, kad jis atėjo į kūdikio laidotuves.

Uždariau kompiuterį, atjungiau jį nuo inverterio ir atsistojau.

– Kam jie tai darė? Turiu galvoje, kodėl rengė laidotuves?

Leda gūžtelėjo pečiais.

– Nes jautėsi atsakingi už tą kūdikį.

– Tai Keitės kūdikis.

– Daugelis amišų rengia laidotuves kūdikiui, kuris gimė negyvas, – Leda patylėjo, tada žvilgtelėjo į mane. – Ant akmens taip ir užrašyta – gimė negyvas. Manau, kad tik šitaip Aronas su Sara galėjo susitaikyti su tuo, kas atsitiko.

Pagalvojau apie merginą, kuri galbūt patyrė lytinę prievartą ir dabar visiškai išstumia ir patį įvykį, ir jo padarinius – taip pat ir nėštumą – iš sąmonės.

– Pasak teismo medicinos eksperto, Leda, tas kūdikis gimęs dar buvo gyvas.

– Pasak kaltintojo, Keitė jį nužudė. Tuo aš taip pat netikiu.

Bateliu braukiau cementines pieno kambario grindis svarstydama, kiek galiu ja pasitikėti.

– Gal ir nužudė, – atsargiai pratariau. – Ketinu pasikviesti psichiatrą, kad su ja pasikalbėtų.

Leda sumirksėjo:

– Psichiatrą?

– Keitė neigia ne tik nėštumą ir gimdymą, bet ir patį apvaisinimo faktą. Vis dažniau pagalvoju – gal ji buvo išprievartauta.

– Samuelis – toks puikus vaikinas, jis ne...

– Kūdikis buvo ne Samuelio. Jis su Keite niekada negulėjo, – žengiau žingsnį priekin. – Klausyk, su gynyba tai visiškai nesusiję. Iš esmės, jeigu Keitė buvo išprievartauta, atsiranda emocinis pagrindas siekti atsikratyti naujagimio. Man atrodo, kad Keitei reikėtų su kuo nors pasikalbėti – su kokiu žmogum, kvalifikuotesniu negu aš. Kiek žinau, Keitė su tuo vaikinu susitinka kiekvieną mielą dieną, ir tik Dievas žino, kaip tai ją veikia.

Leda valandėlę tylėjo.

– Gal tas vyras nebuvo amišas, – pagaliau atsiliepė ji.

Užverčiau akis į dangų.

– Kodėl ne? Samuelis – padorus vyrukas, bet tai nereiškia, kad tarp amišų negali atsirasti koks vaikinas, iš įkarščio praradęs galvą ir privertęs Keitę padaryti tai, ko ji pati nenorėjo. Beje, vienos rankos pirštų man užtektų suskaičiuoti anglus, su kuriais Keitė kalbėjosi nuo tada, kai čia apsigyvenau.

– Nuo tada, kai čia apsigyvenai, – pakartojo Leda.

Ji nepatogiai raivėsi ant kėdės, o jos skruostus palengva išmargino apgailėtinos raudonos ir baltos dėmės. Jokios abejonės, gyvenant fermoje mano protas apsiblausė, kitaip būčiau susigaudžiusi, kad Keitei, turint atskirtą nuo bažnyčios tetą, tikriausiai kur kas lengviau susitikti su pasauliečiais, negu kitoms amišų merginoms.

– Ko aš dar nežinau? – tyliai paklausiau.

– Kartą per mėnesį ji traukiniu važiuoja į Steit Koledžą. Į universitetą. Sara apie tai žino, tačiau Aronui jos sako, kad Keitė keliauja manęs aplankyti. Esu jos priedanga, ir kadangi Aronas tikrai neužsuks pas mane ieškoti dukters – tikrai gera priedanga.

– O kas ten, universitete?

Leda negirdimai atsikvėpė.

– Jos brolis.

– Kaip, po galais, gali tikėtis, kad ginsiu Keitę, jeigu niekas nesiteikia su manimi būti atviras? – sprogau aš. – Viešpatie, Leda, praleidau čia jau beveik dvi savaites, ir niekas nepasivargino užsiminti, kad Keitė turi brolį, kurį lanko kartą per mėnesį?

– Esu tikra, kad taip atsitiko netyčia, – suskubo teisintis Leda. – Jakobas, kaip ir aš, buvo atskirtas, nes norėjo toliau mokytis. Aronas užsispyrė ir pareiškė: jeigu Jakobas pasitrauks iš bažnyčios, jis jam – nebe sūnus. Jo vardas šiuose namuose neminimas.

– O kaip Sara?

– Sara – amišo žmona. Ji daro taip, kaip pageidauja vyras. Ji nematė Jakobo nuo tada, kai jis išvažiavo prieš šešerius metus, bet slapta išleidžia Keitę kartą per mėnesį kaip pasiuntinę.

Leda stryktelėjo, nes atgijusi automatinė pieno maišyklė pradėjo sukti pieną rezervuare. Stengdamasi perrėkti jos variklio ūžesį, ėmė kalbėti garsiau.

– Po Hanos gimimo daugiau vaikų turėti ji nebegalėjo. Beje, ir tarp Jakobo bei Keitės patyrė daug persileidimų. Tad negalėjo susitaikyti su mintimi, kad po Hanos ji prarasianti ir Jakobą. Šitaip netiesiogiai ji ir prarado.

Įsivaizdavau, kaip Keitė, varstoma žmonių žvilgsnių, sėda į traukinį ir važiuoja iki pat Steit Koledžo su savo kapp ant galvos, su smeigtukais susagstyta suknele ir prijuoste. Mačiau jos gaiviai nekaltą veidelį, sušvitusį bendramokslių vakarėlyje. Ir regėjau, kaip ją grabinėja įkyrios rankos, kaip ji mėgina stumti šalin vaikiną iš koledžo, apie pasaulį ir jo papročius per savo devyniolika metų sužinojusį daugiau, negu Keitė sužinos per visą gyvenimą. Svarsčiau, ar Jakobas žinojo apie Keitės nėštumą; gal jis galėtų pasakyti, kas to kūdikio tėvas.

– Man reikia su juo pasišnekėti, – pareiškiau mėgindama pasverti, kaip bus greičiau – vykti automobiliu ar traukiniu.

Bet tučtuojau sudejavau. Negalėjau niekur keliauti – šią popietę kažkuriuo metu turėjo atvažiuoti Kupas: jis buvo pasirengęs pasikalbėti su Keite.

Per šias dešimt dienų tikrai išmokau viena – amišai gyvena lėtai. Dirba kruopščiai, keliauja ilgai, net bažnytines giesmes gieda lėtai ir liūdnai. „Paprastieji“ žmonės nežiūri į laikrodį dvidešimt kartų per dieną. „Paprastieji“ žmonės neskuba; kiekvienam dalykui jie skiria tiek laiko, kiek reikia.

Jakobui Fišeriui paprasčiausiai teks palaukti.

– Kodėl nepasakei, kad turi brolį?

Keitės rankos sustingo ant čiaupo lauke maudamos laistomąją žarną. Ji nusuko akis, ir jeigu nebūčiau iš anksto žinojusi, būčiau pamaniusi, kad ji svarsto: meluoti man ar ne.

– Aš turėjau brolį.

– Girdėjau kalbant, kad jis gyvas ir sveikas, o gyvena Steit Koledže.

Susirišau Saros paskolintos prijuostės raištelius, nusispyriau batelius ir įlipau į jos duotus guminius aulinius batus. Apdovanojimai už stilingą išvaizdą man tikrai negrėsė, bet, kita vertus, ruošiausi laistyti telyčias vandeniu.

– Girdėjau kalbant, kad ir tu jį retkarčiais aplankai.

Keitė atsuko čiaupą, patikrino žarnos antgalį.

– Namie apie Jakobą nekalbame. Mano tėvui tai nepatinka.

– Aš nesu tavo tėvas.

Keitė pasuko į laukus su žarna rankose, aš klampojau jai iš paskos, vaikydama aplink galvą zyziantį uodų spiečių.

– Ar nesunku lankyti Jakobą šitaip, paslapčiomis?

– Jis nusiveda mane į kiną. Nupirko man vilkėti džinsus. Nesunku, nes būdama su juo jau nesu Keitė Fišer.

Sustojau.

– O kas tu?

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Bet kas. Tiesiog bet kuri kita to pasaulio mergina.

– Tikriausiai buvo liūdna, kai tėvas išmetė jį iš namų.

Keitė vėl trūktelėjo žarną.

– Jau ir anksčiau buvo liūdna, kai Jakobas meluodavo apie savo mokslus. Geriau būtų tiesiog atlikęs bažnyčioje išpažintį.

– Ak, – atsiliepiau, – taip, kaip tai padaryti ruošiesi tu. Nors esi nekalta.

Uodai kybojo virš Keitės tarsi aureolė.

– Jūs mūsų nesuprantate, – puolė ji mane kaltinti. – Pagyvenote čia dešimt dienų, bet tai dar nereiškia, kad suprantate, kaip gyvename mes, paprastieji.

– Tai paaiškink man, – nenusileidau užtverdama jai kelią, tad turėjo arba sustoti, arba apeiti mane.

– Jums svarbiausia – išsiskirti iš kitų. Kuris protingiausias, turtingiausias, geriausias. Mums svarbu priešingai – būti kaip visiems. Kaip toms skiautėms, susiliejančioms į vieną antklodę. Po vieną mes neatrodome kuo nors ypatingi. Bet sueiname visi kartu – ir tada viskas nuostabu.

– O Jakobas?

Ji liūdnai šyptelėjo.

– Jakobas buvo tarsi juodas siūlas baltame audinyje. Jis apsisprendė pasitraukti.

– Ar pasiilgsti jo?

Keitė linktelėjo.

– Labai. Jau senokai jo nemačiau.

Tai išgirdusi atsisukau.

– Kaip čia atsitiko?

– Dabar vasara, daug darbų. Reikia būti namie.

Jau greičiau todėl, maniau pati sau, kad apsimovus „Levi’s“ džinsus nebūtų pavykę nuslėpti pilvuko ir nėštumo.

– Ar Jakobas žinojo apie kūdikį?

Keitė žingsniavo toliau, vilkdama žarną iš paskos.

– Keite, ar ten buvai ką nors sutikusi? Kokį vaikiną iš koledžo, Jakobo draugą?

Iš užsispyrimo ji atkišo žandikaulį; pagaliau priėjome gardą, kur ganėsi vienų metų telyčios. Tokiomis karštomis dienomis kaip ši jos laistomos vandeniu, kad mažiau kamuotųsi. Keitė atsuko antgalį, vanduo pradėjo lašėti jai ant basų kojų.

– Ele, ar galėčiau jūsų kai ko paklausti?

– Žinoma.

– Kodėl niekada nekalbate apie savo šeimą? Kaip galėjote čia atsikraustyti ir nė karto nepaskambinti namiškiams, nepranešti jiems, kur esate?

Žiūrėjau į pievoje besisukiojančias karves, vis pasilenkiančias prie šviežios žolės.

– Mano motina mirusi, o su tėvu nesu kalbėjusi jau daug metų.

Nė karto nuo tada, kai tapau gynybos advokate ir jis mane apkaltino dėl pinigų atsisakius padorumo.

– Ištekėjusi nebuvau, o su draugu mes ką tik išsiskyrėme.

– Kodėl?

– Lyg ir išaugome savo santykius, – tariau klausydamasi, kaip tai skamba mano lūpose. – Nieko nuostabaus, prabėgo aštuoneri metai.

– Kaip galima draugauti aštuonerius metus ir nesusituokti?

Kaip amišų merginai paaiškinti XX amžiaus dešimto dešimtmečio vyrų ir moterų santykių subtilybes?

– Na, iš pradžių manėme, kad tinkame vienas kitam. O per tiek laiko supratome, kad nelabai.

– Aštuoneri metai, – nusistebėjo ji. – Dabar jau galėtumėt turėti krūvą vaikų.

Pagalvojus apie visą tą prarastą laiką, man gerklę ėmė gniaužti ašaros. Keitė, aiškiai sutrikusi, kad mane įskaudino, įmerkė kojos pirštą į purvo balutę, jau susidariusią po žarnos antgaliu.

– Tikriausiai jo pasiilgstate?

– Stiveno – ne taip jau smarkiai, – tyliai atsakiau. – Labiau tos vaikų krūvos.

Tikėjausi, kad Keitė pamąstys apie mano žodžius ir daugiau papasakos apie savus išgyvenimus – bet ji ir vėl mane nustebino.

– Žinote, ką pastebėjau būdama su Jakobu? Jūsų pasaulyje žmonės gali vienas su kitu susisiekti akimirksniu. Yra telefonas, faksas, o kompiuteriu gali kalbėti su žmogumi, esančiu kitame pasaulio gale. Televizijos pokalbių laidose žmonės dėsto savo paslaptis, žurnalai spausdina nuotraukas, kaip kino žvaigždės mėgina slapstytis savo namuose. Tiek ryšių, bet visi atrodo tokie vieniši.

Vos susiruošiau ginčytis, Keitė padavė man žarną ir peršoko per tvorą. Vėl pačiupusi antgalį, atsuko srovę ir mostelėjo ant karvių, šios mykdamos stripinėjo mėgindamos išvengti vandens. Paskui ji išsišiepusi atsuko žarną į mane.

– Ak tu, nenaudėle!

Sumirkusi nuo plaukų galiukų iki kulkšnių, persikabarojau per tvorą ir nusivijau ją. Atsidūrusios tarp mūsų karvės sukosi ratu. Keitė suklykė, kai pagaliau nutvėriau žarną ir negailestingai ėmiau ją laistyti.

– Gavai dabar, – nusijuokiau ir čia pat, paslydusi ant šlapios žolės, užpakaliu šleptelėjau į purvyną.

– Atsiprašau! Ieškau Elės Hatavei.

Išgirdusios tą sodrų balsą, abi su Keite atsisukome, o antgalis, kurį tebelaikiau rankoje, kalbančiajam, nespėjus atšokti į šalį, apipurškė batus. Valydamasi žemes nuo rankų, atsistojau ir kvailai nusišypsojau kitapus telyčių gardo tvoros stovinčiam vyrui, kuris nepajėgė atitraukti akių nuo mano batų, prijuostės ir prie drabužių prilipusio purvo.

– Kupai, – išstenėjau, – senokai nesimatėme.

Po dešimties minučių, kai iš dušo gaivi nusileidau žemyn, Kupą radau sėdintį priebutyje su Keite ir Sara. Ant pinto iš vytelių stalo stovėjo lėkštė su sausainiais, o Kupas rankoje laikė aprasojusią vandens stiklinę. Vos pamatęs mane, atsistojo.

– Toks pat džentelmenas kaip ir anksčiau, – pasakiau šypsodamasi.

Jis pasilenkė ir pabučiavo man į skruostą; apstulbau, nes iš karto užplūdo gausybė prisiminimų – kaip jo plaukai visada kvepėdavo medžio dūmais ir obuoliais, koks išsilenkęs jo žandikaulis ir kaip jo pirštai prisispaudžia man prie nugaros. Apsvaigusi žingtelėjau atgal ir iš visų jėgų pasistengiau neatrodyti sutrikusi.

– Šios ponios labai maloniai palaikė man draugiją, – tarė jis, ir Keitė su Sara, lyg mokinukės, besišnibždėdamos suglaudė galvas.

Sara atsistojo.

– Paliksime jus su svečiu, – linktelėjo ji Kupui, žengdama atgal į namą. Keitė pasuko į sodą, o aš atsisėdau. Per dvidešimt metų Kupas įgavo tikro grožio. Jo veido bruožus, kurie koledže atrodė aštroki, laikas nudilino, vienur įkirsdamas randelį, kitur įrėždamas juoko raukšlę. Juodi, kadaise pečius siekę plaukai dabar buvo tvarkingai pakirpti, kai kur jau įsiterpusios žilos sruogelės. Akys švytėjo ta pačia blyškiai skaidria žaluma, kurią mačiau tik dukart gyvenime: Kupo akyse ir pro lėktuvo langą, kai kartą keliavau į Karibus su Stivenu.

– Amžius tau išeina į naudą, – tą pastebėjau.

Jis nusijuokė:

– Skamba taip, lyg būčiau vyno butelis.

Atsilošęs šyptelėjo:

– Ir pati puikiai atrodai. Ypač kai palygini su tuo, ką matei prieš penkiolika minučių. Esu girdėjęs, kad kaltinamųjų gynyba – purvinas darbas, bet nemaniau, kad taip yra ir tiesiogine prasme.

– Na, čia lyg koks būdas jausti. Amišai nelinkę pasitikėti, ypač pašaliečiais. Kai atrodau kaip jie ir dirbu kartu su jais, jie atsilygina atvirumu.

– Tikriausiai sunku, atsidūrus šičia, toli nuo namų.

– Ar čia klausia daktaras Džonas Džozefas Kuperis, psichiatras?

Jis jau ketino kažką sakyti, bet tuojau papurtė galvą.

– Na ne, tik Kupas, senas draugas.

Gūžtelėjau pečiais, sąmoningai vengdama jo atidaus žvilgsnio.

– Kai ko pasiilgstu – pavyzdžiui, savo kavos aparato. Savo automobilio variklio garso. „X failų“ ir „Ligoninės priimamojo“.

– Ne Stiveno?

Buvau pamiršusi, kad paskutinį kartą matėmės kartu su antrosiomis pusėmis. Susitikome Filadelfijos simfoninio orkestro koncerte, per pertrauką vestibiulyje. Nors retkarčiais mus suvesdavo reikalai, anksčiau niekada nemačiau jo žmonos – dailiai sudėtos šviesiaplaukės, tinkančios jam prie šono kaip kokia gerai parinkta dėlionės detalė. Net ir po daugelio metų vien išvydusi ją pasijutau lyg netikėtai gavusi niuksą.

– Stivenas iš to paveikslo lyg ir iškritęs, – pripažinau.

Kupas valandėlę tiriamai žiūrėjo į mane, tik tada vėl prabilo:

– Apgailestauju tai girdėdamas.

Aš – jau suaugusi, moku su tokiais reikalais tvarkytis. Giliai atsikvėpusi, prisiverčiau nusišypsoti ir pliaukštelėjau delnais sau per kelius.

– Na, gerai. Juk važiavai čionai ne su manim kalbėtis...

– Bet būčiau mielai važiavęs, Ele, – negarsiai tarė jis. – Atleidau tau jau labai seniai.

Būtų buvę labai lengva apsimesti, kad neišgirdau, ir paprasčiausiai pereiti prie Keitės reikalų. Tačiau negali kalbėtis su žmogum, kurio dėka iš dalies tapai toks, koks esi, ir visiškai nepaisyti bendros praeities. Galbūt Kupas man ir atleido, bet aš jam – ne.

Kupas krenkštelėjo.

– Dabar išdėstysiu, ką radau dėl Keitės.

Jis pasirausė portfelyje ir ištraukė pluoštą gelsvų lapų, prikeverzotų jo vištos kojos rašysena.

– Kūdikių nužudymų atžvilgiu psichiatrai pasidaliję į dvi stovyklas. Mažesnioji pusė aiškina, kad savo naujagimius žudančios moterys patenka į disociacijos būseną, ir tai trunka per visą nėštumą.

– Disociacijos būseną?

– Tai būsena, kurioje žmogus taip susitelkia į vieną dalyką, kad visa kita jam tarsi išnyksta. Šiuo atveju moterų sąmonė suskyla, ir jos gyvena įsivaizduotame pasaulyje, kuriame nėra nėščios. Galų gale atėjęs laikas gimdyti jas užklumpa visiškai nepasiruošusias. Jos atitrūksta nuo paties realaus įvykio, atsiranda atminties spragų. Kai kurios moterys net patiria trumpalaikę psichozę, nes gimdymo sukeltas šokas sutraiško tą neigimo kevalą. Kiekvienu atveju jas pateisina tai, kad nusikaltimo padarymo metu savo veiksmų jos sąmoningai nesuvokia, todėl ir negali būti laikomos teisiškai už juos atsakingomis.

– Man šitai labai jau primena Sibilę14.

Kupas nusijuokė ir padavė man vardų sąrašą.

– Čia kai kurie per keletą pastarųjų metų liudiję „minkštosios“ krypties psichiatrai. Paskaičiusi matysi, kad visi jie – ne teismo psichiatrai, dirba su ligoniais. Taip yra todėl, kad dauguma teismo psichiatrų, susiduriančių su naujagimių nužudymais, teigia, kad tos moterys neišgyvena jokios disociacijos, jos paprasčiausiai ignoruoja nėštumą. Jų nuomone, trumpa disociacija gali kilti tik paties gimdymo metu. Beje, net ir aš galiu tau pasakyti, kad gimdant tam tikras atsiribojimas – visiškai normalus reiškinys, turint galvoje patiriamą skausmą. Maždaug panašiai, kaip kad būtum pjausčiusi daržoves ir įsipjovusi pirštą – vieną kitą akimirką dar žiūri ir sakai: „Oho, kaip giliai suvariau.“ Tačiau nenukerti visos plaštakos, kad problemos nebeliktų.

Linktelėjau.

– Tai kodėl tada jos žudo savo kūdikius?

– Nes nejaučia su jais jokio emocinio ryšio – tarsi pasišalina koks tulžies akmuo. Nužudymo momentu jos atitrūkusios nuo tikrovės – tik išsigandusios, sutrikusios ir negalinčios suvokti nesantuokinio gimdymo.

– Kitaip tariant, – kategoriškai užbaigiau, – akivaizdžiai kaltos.

Kupas gūžtelėjo pečiais.

– Ne mano reikalas tau aiškinti, kaip prisiekusieji vertina gynybos iškeliamus psichikos sutrikimus, – jis padavė man kitą sąrašą, bent tris kartus ilgesnį už pirmąjį. – Šie psichiatrai palaiko dominuojantį požiūrį. Tačiau kiekviena byla savaip ypatinga. Jeigu Keitė iki šiol, nepaisydama kaltinimo žmogžudyste ir medicinos duomenų, atsisako pripažinti tai, kas įvyko, galbūt koks nors kitas veiksnys palaiko šitą gynybos mechanizmą.

– Norėjau apie šitai su tavim pasikalbėti. Gal būtų įmanoma sužinoti, ar ji nebuvo išprievartauta?

Kupas švilptelėjo.

– Tai taptų galingu motyvu atsikratyti naujagimio.

– Taigi. Tačiau būtų gerai, jeigu apie tai sužinočiau aš, o ne kaltintojas.

– Nelengva, ypač praėjus nuo įvykio daugeliui mėnesių, bet kalbėdamas su ja turėsiu tai galvoje.

Jis suraukė kaktą.

– Tačiau yra ir kitas variantas – kad ji viską meluoja.

– Kupai, aš – gynybos advokatė. Mano nesąmonių matuoklis visada tiksliai sureguliuotas. Jeigu ji meluotų – pajusčiau tai.

– Gal ir ne, Ele. Turi pripažinti, kad gyvendama čia esi per daug arti situacijos.

– Melavimas nėra būdingiausias amišų bruožas.

– Kaip ir naujagimių žudymas.

Pagalvojau, kaip Keitė rausta ir mikčioja išgirdusi tai, apie ką ji nenori kalbėti. Tada prisiminiau, kaip ji atrodydavo kaskart neigdama gimdymą ir kūdikį: smakras atsikišęs į priekį, akys žiba, įsmeigtos tiesiai į mane.

– Jos sąmonėje to kūdikio niekada nebuvo, – pratariau tyliai.

Kupas šiek tiek pagalvojo.

– Gal sąmonėje ir ne, – atsiliepė jis, – bet šičia jis tikrai buvo.

Sugniaužusi kumščius, Keitė laikė rankas ant kelių lyg pasmerktoji, pasiruošusi bausmei.

– Daktaras Kuperis tik nori tavęs šio to paklausinėti, – paaiškinau. – Jauskis laisvai.

Kupas jai nusišypsojo. Visi trys sėdėjome prie upelio, toli nuo namo, kad niekas netrukdytų. Jis išsitraukė iš kišenės diktofoną, bet, sugavusi jo žvilgsnį, papurčiau galvą. Kupas nesutrikęs pasiėmė bloknotą.

– Keite, pirmiausia noriu pasakyti, kad visa, ką tu kalbėsi, liks tik tarp mūsų. Atvažiavau čia ne tuščiai plepėti; noriu padėti tau išsiaiškinti kai kuriuos jausmus, kurie tave tikriausiai kamuoja.

Ji pažvelgė iš pradžių į mane, paskui į Kupą.

Jis plačiai nusišypsojo.

– Taigi – kaip jautiesi?

– Gerai, – atsargiai pratarė Keitė. – Pakankamai gerai, kad nereikėtų kalbėti su jumis.

– Suprantu, kodėl tu taip jautiesi, – maloniai atsiliepė Kupas. – Taip atrodo daugeliui žmonių, niekada nesusidūrusių su psichiatru. Bet paskui jie suvokia, kad kartais apie tai, kas asmeniška, geriau kalbėtis su nepažįstamu žmogumi, o ne su saviškiu.

Žinojau, kad Kupui dabar rūpi tie patys požymiai kaip ir man – po truputį atsipalaiduojanti Keitės nugara, atsileidžiantys ant kelių padėti kumščiai. Nesiliaudamos švelniai ritosi jo balso bangos, ramiai ir įdėmiai žvelgė akys, o aš vis svarsčiau, ar kas nors pajėgtų neatskleisti jam bent menkiausių paslapčių. Kupas kerėjo draugiškumu, laisvu žavesiu, ir pašnekovui po akimirkos jau atrodydavo, tartum juos sietų artimas ir glaudus ryšys.

Tiesą sakant, mane su juo toks ryšys ir siejo.

Pasistengusi vėl sutelkti dėmesį į klientę, klausiau Kupo pokalbio.

– Gal galėtum papasakoti apie santykius su tėvais?

Keitė pažvelgė į mane lyg nesupratusi. Visiškai įprastas gydytojo klausimas amišų aplinkoje skambėjo kvailai.

– Jie – mano tėvai, – netvirtai atsakė ji.

– Ar daug laiko praleidžiate kartu?

– Ja, ir laukuose, ir virtuvėje, kai valgome ar meldžiamės, – ji pamirksėjo žiūrėdama į Kupą. – Aš visada su jais.

– Ar jūs su motina artimos?

Keitė linktelėjo.

– Be manęs, ji nieko daugiau neturi.

– Ar yra tau buvę priepuolių, Keite, gal turėjai galvos traumų?

– Ne.

– Ar pasitaikė, kad labai smarkiai būtų skaudėję pilvą?

– Vieną kartą, – šyptelėjo Keitė. – Po to, kai brolis įkalbėjo suvalgyti dešimt neprinokusių obuolių.

– O... pastaruoju metu?

Ji papurtė galvą.

– Ar būna, kad iš atminties būtų dingę didoki laiko tarpai... staiga supranti, kad prabėgo ne viena valanda, o tu negali atsiminti, kur buvai ar ką darei?

Čia Keitė be jokios aiškios priežasties vėl paraudo ir atsakė „ne“.

– Ar kada turėjai haliucinacijų – ar esi mačiusi daiktus, kurių iš tiesų nėra?

– Kartais matau savo seserį...

– Kuri mirusi, – įsikišau aš.

– Ji nuskendo tvenkinyje, – paaiškino Keitė. – Kai būnu tenai, ji taip pat ateina.

Kupas nė nemirktelėjo, tarsi regėti vaiduoklius būtų visiškai kasdieniškas dalykas.

– Ji kalba su tavimi? Ką nors tau sako?

– Ne, tik čiuožia.

– Ar tave tai vargina?

– Ak, visiškai ne.

– Ar pasitaikė, kad sunkiai būtum sirgusi? Kad būtų reikėję gulėti ligoninėje?

– Ne, niekada iki pat šito paskutinio karto.

– Pakalbėkime apie tai, – tarė Kupas. – Ar žinai, kodėl atsidūrei ligoninėje?

Keitės skruostai liepsnojo, ji įsmeigė žvilgsnį sau į skreitą.

– Dėl moteriškų reikalų.

– Gydytojai sakė, kad pagimdei kūdikį.

– Jie suklydo, – atsakė Keitė. – Aš negimdžiau.

Kupas niekaip nesureagavo į neigimą.

– Keite, kiek tau buvo metų, kai prasidėjo mėnesinės?

– Dvylika.

– Ar mama paaiškino, kas vyksta?

– Taip, šiek tiek. Tačiau žinojau ir pati. Buvau mačiusi gyvulių, ir šiaip.

– Ar jūs su tėvais pasikalbate apie lytinius santykius?

Keitės pasipiktinusi išplėtė akis.

– Žinoma, ne. Tai nederamas dalykas, kol mergina netekėjusi.

– Kas taip sako?

– Dievas, – iš karto atsakė ji. – Bažnyčia. Tėvai.

– Tavo tėvams būtų skaudu, jeigu jie sužinotų, kad gyveni lytinį gyvenimą?

– Bet juk aš negyvenu.

– Suprantu. Bet jei gyventum, kas, tavo manymu, nutiktų?

– Jiems būtų labai skaudu, – tyliai atsakė Keitė. – Ir man būtų skirtas bann.

– Kas tai yra?

– Taip būna, jeigu pažeidi taisyklę ir sužino vyskupas. Turi išpažinti nuodėmę, ir tada tavęs vengiama, nors, aišku, tik trumpai, – jos balsas pritilo, baigė jau šnibždėdama. – Tave atskiria nuo visų, ir tiek.

Pirmą kartą pamačiau tai Keitės akimis – gėda tapus atskalūnu bendruomenėje, kur vienodumas taip vertinamas.

– Keite, jeigu ištiktų bėda, ar kreiptumeis į motiną ar tėvą pagalbos?

– Aš melsčiausi, – atsiliepė ji. – Nesvarbu, kas nutiktų, tokia Dievo valia.

– Ar esi gėrusi alkoholio, bandžiusi narkotikų?

Nepaprastai apstulbau, kai Keitė linktelėjo.

– Kartą su savo gauja išgėriau du butelius alaus ir stiklelį mėtų degtinės.

– Savo gauja?

– Kitais vaikinais ir merginomis, savo draugais. Mus vadina Žėručiais. Dauguma „paprastųjų“ vaikų, pasiekę rumspringa amžiaus, prisideda prie kurios nors gaujos.

– Rumspringa?

– Lakstymo metai. Kai sueina keturiolika ar penkiolika.

Kupas pažvelgė į mane, tačiau tik pakėliau antakius. Girdėjau apie tai pirmą kartą.

– Taigi – kas paskatino tave dėtis prie Žėručių?

– Jie man labai tiko. Ne itin smarkūs, bet vis tiek smagu. Yra ten keletas, kurie nusiperka degalinėje alaus ir po vidurnakčio laksto brikeliais 340-uoju plentu, tačiau dauguma pasiutėlių dedasi prie Šratinių ar Smarkuolių – šitie rengia šokius, važinėja nesislapstydami ir iš tiesų tampa sod – pasauliečiais. Mes renkamės sekmadienio vakarais ir daugiausia giedame giesmes. Bet kartais, – susidrovėjusi prisipažino Keitė, – užsiimame ir kitkuo.

– Pavyzdžiui?

– Geriame. Šokame pagal muziką. Na, aš tai darydavau, bet dabar išvažiuoju po giedojimo, kai viskas ima krypti į smarkesnę pusę.

– Kodėl gi?

Keitė kumšteliais stuktelėjo į žolę.

– Dabar esu krikštyta.

Kupo antakiai išsirietė.

– Argi nebuvai krikštyta nuo kūdikystės?

– Ne, mus krikštija vyresniame amžiuje. Mane – praėjusiais metais. Apsisprendžiame stoti prieš Dievą ir sutinkame gyventi pagal Ordnung – pagal tas taisykles, kur ką tik minėjau.

– Kai eidavai giedoti, ten gerdavai ir šokdavai, ar tėvai apie tai žinojo?

Keitė žvilgtelėjo namų pusėn.

– Visi tėvai žino, kad vaikai kažką ten išdarinėja; jie tik stengiasi nežiūrėti į tą pusę ir tikisi, kad nieko baisaus nenutiks.

– Kodėl jie neprieštarauja dėl tokio elgesio, bet seksualinis aktyvumas juos skaudintų?

– Todėl, kad tai nuodėmė. Giedojimai – na, ten mes tarsi žaidžiame anglų gyvenimą. Žmonių nuomone, vaikai, gavę to gyvenimo vieną kitą kartą paragauti, vis dėlto atsisakys pasaulietiškų dalykų ir imsis atsakomybės gyventi „paprastai“.

– Dauguma vaikų taip ir pasielgia?

– Ja.

– Kodėl?

– Visi jų draugai „paprastieji“. Ir jų šeima. Jeigu jie neįstos į bažnyčią, bus kitokie negu visi. Be to, turi priimti krikštą, jeigu nori tuoktis.

– O tu pati? Nori ištekėti?

– Kas gi šito nenori?

Kupas šyptelėjo.

– Na, pavyzdžiui, Elė, – pajuokavo jis sau panosėje, bet taip, kad išgirsčiau tik aš. Suklususi taip susimąsčiau apie tuos žodžius ir jų prasmę, kad vos nepražiopsojau kito klausimo.

– Keite, ar kada bučiavaisi su vaikinu?

– Ja, – tarė ji vėl parausdama. – Su Samueliu. O dar anksčiau – su Džonu Beileriu.

– Samuelis – tavo vaikinas?

Buvo, pamaniau aš.

– Ar jūs su savo vaikinu turėjote lytinių santykių?

– Ne!

Kupas padvejojo.

– Ar yra jis bučiavęs tave dar kur nors, ne tik į lūpas?

– Į kaklą, – sumurmėjo Keitė. – Ir dar į kaktą.

– O krūtis? Pilvą?

Keitė iškišo basas kojas iš po sijono ir vieną po kitos lėtai įmerkė į upelį.

– Samuelis taip nedarytų.

– Ar esi kam nors kitam leidusi bučiuoti ar liesti tave? – švelniai spaudė Kupas. Keitei tylint, jis prabilo dar minkščiau: – Keite, ar norėtum kada nors turėti vaikų?

Ji pakėlė galvą, skruostai ir akys sušvito saulėje.

– Ak, taip, – sušnibždėjo ji. – Labiau nei ko nors kito.

Vos Keitė nutolo ir nebegalėjo mūsų girdėti, tučtuojau prisvilau prie Kupo.

– Ką manai?

Jis išsitiesė ant žole apaugusio kranto.

– Manau, kad atsidūriau toli nuo Kanzaso. Privalau tučtuojau baigti amišų gyvenimo kursus, tik tada galėsiu ką nors spręsti.

– Kai rasi universitetą su vakariniu skyrium, užrašyk ir mane, – atsidusau. – Ji sakė norinti vaikų.

– Dauguma naujagimius nužudžiusių moterų jų nori, – dvejojo Kupas. – Kita vertus, galbūt jai tas kūdikis niekada ir neegzistavo.

– Vadinasi, manai, kad ji nemeluoja. Manai, ji iš tiesų išstūmė gimdymą iš sąmonės.

Kupas valandėlę tylėjo.

– Džiaugčiausi galėdamas ką nors tvirtai teigti. Žmonės dažniausiai mano, kad psichiatrai geriau negu koks Džonas sugeba atskirti, jei kas meluoja per akis, bet žinai, Ele, tai mitas. Kol kas dar tikrai per anksti spręsti. Jeigu ji meluoja, daro tai labai gerai, bet kažin ar namie ją to mokė.

– Ką gi, ar gali pasakyti ką nors konkrečiai?

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Ko gero, aišku, kad šiuo metu psichozės nėra.

– Nepaisant vaiduoklių?

– Vaizduotės kuriami vaizdiniai ir psichozės haliucinacijos – labai skirtingi dalykai. Jeigu jos sesuo pasirodytų ir lieptų jai nužudyti kūdikį arba aiškintų, kad po siloso rezervuaru gyvena šėtonas, tada būtų kita kalba.

– Man nesvarbu, ar dabar yra psichozė. Kaip buvo gimdant?

Kupas dviem pirštais suspaudė sau tarpuakį.

– Akivaizdu, ji išstumia iš sąmonės nėštumą ir iki jo atvedusius veiksmus, tačiau šitai tau aišku ir be manęs.

– O kaip su išprievartavimu?

– Čia taip pat niekas neaišku. Ji taip baikščiai reaguoja į sekso temą, kad negaliu suprasti, kokia to priežastis – religinis auklėjimas ar patirtas smurtas. Jos sąmonėje siena iškiltų net ir tada, jei lytiniai santykiai su kitos, ne amišų, bendruomenės vyru įvyktų abiejų sutarimu. Girdėjai, kaip ji baiminasi atskyrimo. Jeigu užsimegztų santykiai su pašaliečiu, jai tektų atsisveikinti su amišų gyvenimu.

Buvau ten jau gana ilgai pragyvenusi ir žinojau, kad iš tiesų yra šiek tiek kitaip. Tave visada mielai priims atgal – tik turi pripažinti savo nuodėmes.

– Iš esmės ji galėtų atlikti išpažintį ir grįžti į bažnyčią.

– Deja, kiti galbūt ir atleistų, bet ji pati vargu ar pamirštų. Ta našta slėgtų ją visą gyvenimą.

Kupas atsigręžė į mane.

– Turint galvoje, kaip ji išauklėta, nenuostabu, kad jos sąmonė nenuilstamai dirba stumdama iš atminties tai, kas įvyko.

Atsidrėbiau ant nugaros šalia jo.

– Ji mane tikina nežudžiusi kūdikio. Negimdžiusi jo. Tačiau pakanka įrodymų, kad ji vis dėlto gimdė...

– O jeigu ji meluoja apie vieną dalyką, – Kupas užbaigė mano mintį, – tai tikriausiai meluoja ir apie kitą. Bet meluoti reiškia sąmoningai žinoti. Jeigu ji patyrė disociaciją, jos negalima kaltinti dėl tiesos nežinojimo.

Pasikėlusi ant alkūnės, liūdnai nusišypsojau.

– Bet ar galima ją kaltinti dėl žmogžudystės?

– Tai priklauso, – atsiliepė Kupas, – nuo prisiekusiųjų.

Timptelėjęs privertė mane atsisėsti.

– Dar kalbėsiu su ja. Išklausinėsiu apie tą naktį prieš gimdymą.

– Ak, tau nebūtina tuo užsiimti. Žinoma, iš tavo pusės labai malonu, tai kur kas daugiau, negu dera pagal tavo pareigas, bet tikriausiai turi ir svarbesnių reikalų.

– Apsiėmiau tau padėti, Ele, o kol kas dar nieko ypatingo nepadariau. Atvažiuosiu vakarais, baigęs darbą, ir pasišnekėsiu.

– O tavo žmona sėdės namie ir vakarieniaus viena. Argi ne tu man aiškinai, kad jūs, psichiatrai, nesugebate tvarkyti savo asmeninių santykių?

Kupas linktelėjo.

– Tikrai. Matyt, todėl prieš metus ir išsiskyriau.

Atsigręžiau į jį; jaučiau, kaip man džiūsta burna.

– Išsiskyrei?

Jis žiūrėjo sau į batus, į srovenantį upelį, o aš svarsčiau, kodėl taip lengva kalbėti apie Keitę ir taip sunku prabilti apie mus pačius.

– Atsiprašau, Kupai.

Ištiesęs ranką, nuo medžio žievės jis nuėmė neoninio žalumo vikšriuką, šis delno duobutėje mitriai susisuko į standų kamuolėlį.

– Mums visiems pasitaiko suklysti, – susimąstęs tarė Kupas. Paėmęs mano plaštaką, pridėjo prie savosios kaip tik tą akimirką, kai vikšras susiruošė keliauti, išsitempė ir nutiesė tarp mūsų mažytį ryškiaspalvį tiltą.

Visą pusvalandį man teko įtikinėti Sarą, kad, palikdama jai iki pietų globoti Keitę, nepažeisiu jokių įstatymų ir vargu ar verta baimintis, kad koks nors teismo atstovas sumanys užsukti ir manęs neras.

– Klausykite, – pagaliau neiškenčiau, – jeigu norite, kad parengčiau Keitei protingą gynybos strategiją, man reikia daugiau lankstumo.

– Daktaras Kuperis pats atvažiuoja čionai, – drebėjo Sara.

– Daktaras Kuperis netemps su savimi pusę milijono kainuojančios laboratorijos įrangos, – aiškinau aš.

Tiesą sakant, tiek daug vargau stengdamasi išsireikalauti tas dvi valandas, kurių man reikėjo susitikimui su daktaru Ovenu Zeigleriu, kad tik miglotai suvokiau visiškai netrokštanti atsidurti Pensilvanijos universiteto Medicinos centro naujagimių patologijos laboratorijoje. Negalėjau atsikratyti minčių apie ligotus naujagimius, negyvus vaikelius, kūdikius, kurių motinos – iš rizikos grupių per keturiasdešimties metų, tad mielai būčiau sprukusi kiek kojos neša atgal pas Fišerius.

Su Ovenu man jau kartą buvo tekę dirbti anksčiau: veidas kaip varškės spurga, visiškai nuplikusi, net tviskanti galva, apvalainas pilvukas, atgulantis ant kelių kiekvieną kartą, kai jis užsiropščia ant aukštos prie mikroskopo stovinčios taburetės.

– Placentos mėginyje išaugo įvairios floros, taip pat ir difteroidų, – pareiškė jis. – Iš esmės tai reiškia, kad visur aplink buvo pilna šiukšlių.

– Ar norite pasakyti, kad tai galėjo turėti įtakos rezultatams?

– Ne. Tai visiškai normalu, turint galvoje, kad placenta gulėjo kažkur tvarte ant žemės.

Prisimerkiau.

– Tai papasakokite man apie tai, kas nenormalu.

– Na, nenormalu yra naujagimio mirtis. Mano galva, jis gimė gyvas, – pareiškė sumaldamas mano viltis į dulkes. – Sprendžiant iš hidrostatinio testo, ore į alveoles buvo patekę.

– Ovenai, prašyčiau išversti į žmonių kalbą.

Patologas atsiduso.

– Kūdikis ėmė kvėpuoti.

– Vadinasi, čia viskas aišku?

– Pažiūrėjus į plaučių alveoles, galima atskirti, ar naujagimis, net ir neišnešiotas, kvėpavo, ar tik įtraukė į plaučius skysčio. Alveolės suapvalėja. Tai net geresnis įrodymas negu hidrostatinis testas, kadangi plaučiai kartais lieka plūduriuoti, jeigu buvo mėginta daryti dirbtinį kvėpavimą.

– Taip, žinoma, – sumurmėjau, – iš pradžių atgaivino – burna prie burnos, o paskui nužudė.

– Ką gali žinoti, – atsiliepė Ovenas.

– Tai kodėl kūdikis liovėsi kvėpavęs?

– Teismo ekspertas šaukte šaukia apie uždusimą. Bet galutinei išvadai nepakanka įrodymų.

Įsitaisiau ant taburetės greta patologo.

– Norėčiau išgirsti daugiau.

– Plaučiuose yra petechijų, tai rodytų asfiksiją, tačiau jos galėjo atsirasti ir prieš mirtį, ir po jos. Naujagimio lūpos nubrozdintos, bet tai tik reiškia, kad jis buvo stipriai prie kažko prispaustas. Iš to, ką žinome, tas kažkas galėjo būti ir motinos raktikaulis. Faktiškai, jeigu naujagimis uždusintas kažkokiu minkštu daiktu, tarkim, tais marškiniais, į kuriuos buvo susuktas, ar motinos plaštaka, nustatomų požymių iš esmės neįmanoma atskirti nuo SKMS15.

Ištiesęs ranką, jis atėmė iš manęs stiklo plokštelę, kurią išsiblaškiusi varčiau delne.

– Išvada: kūdikis kuo puikiausiai galėjo mirti, niekam nė neprikišus nagų. Gimęs trisdešimt dviejų savaičių jau yra gyvybingas, tačiau visiškai ties riba.

Suraukiau kaktą.

– Ar motina būtų supratusi, kad kūdikis miršta tiesiog jos akivaizdoje?

– Sunku pasakyti. Jeigu jis springo gleivėmis, gal būtų išgirdusi. Jeigu duso, būtų mačiusi, kaip jis žiopčioja gaudydamas orą, pamėlsta.

Jis išjungė mikroskopą, o stiklinę plokštelę su aiškiu užrašu KŪDIKIS FIŠERIS įspraudė į mažą tokių pat plokštelių prigrūstą dėžutę.

Mėginau įsivaizduoti Keitę – sukaustytą baimės, matančią tą mažą, per anksti gimusį, iš paskutinių mėginantį kvėpuoti vaikelį. Tarsi regėjau, kaip ji žiūri į jį išplėtusi akis, tokia apstulbusi, kad net nedrįsta jam padėti, ir per vėlai suvokia, kas nutiko. Mačiau, kaip ji susupa kūdikį į marškinius ir mėgina paslėpti, kol niekas dar nespėjo pastebėti, kokia nelaimė įvyko.

Įsivaizdavau ją stovinčią teisme, sustingusią, kaltinamą neieškojus pagimdytam kūdikiui tinkamos medicinos pagalbos. Nužudymas iš neatsargumo – tai ne pirmojo laipsnio žmogžudystė. Bet vis dėlto nusikaltimas, ir už jį bausmė – kalėjimas.

Padaviau Ovenui ranką ir nusišypsojau.

– Vis tiek ačiū jums, – pasakiau išeidama.

Šeštadienį vakare apie dešimtą valandą užlipau viršun ir rytinėje kambario pusėje užtraukiau žalias naktines užuolaidas. Nusiprausiau po dušu ir galvojau apie Kupą, svarsčiau, ką jis dabar galėtų veikti – gal žiūri filmą? Ar vakarieniauja penkių žvaigždučių restorane? Keitei žengiant į kambarį mąsčiau, ar jis vis dar miega su marškinėliais ir trumpikėmis.

– Kas tau atsitiko? – susidomėjo ji, atidžiai ir tiriamai žiūrėdama man į veidą.

– Nieko.

Keitė gūžtelėjo pečiais, paskui nusižiovavo.

– Na ir pavargau, – tarė ji, bet su tais žodžiais nederėjo blizgančios akys ir spyruokliuojanti eisena. Jai užsidarius vonios kambaryje, užgesinau šviesą ir palindau po antklode laukdama, kol akys apsipras su tamsa. Keitė grįžo, prisėdo ant lovos krašto ir nusiavė batus. Tada smuko į patalą nė kiek nenusirengusi.

Pasikėliau ant alkūnės nustebusi.

– Ar kartais ko nors nepamiršai?

– Man šalta, ir tiek.

– Spintoje, viršutinėje lentynoje, yra dar viena antklodė.

Pagalvojau, kaip vidurnaktį ji versis ant šono ir vienas iš suknelę laikančių smeigtukų įsmigs jai į krūtinę.

– Man gerai ir taip.

– Kaip nori.

Nusisukau veidu į sieną ir staiga prisiminiau save šešiolikmetę, gulančią miegoti su visais drabužiais, kad galėčiau, pastebėjusi geriausio draugo automobilio šviesas, išsprukti iš namų ir lėkti pas vieną futbolininką, nes jo tėvai išvažiavę ir ten bus vakarėlis. Pašokusi įsmeigiau akis į antklodę, dengiančią Keitę.

– Kur ketini eiti?

Jai atvipo žandikaulis – kaltė įrodyta.

– Atsiprašau, pataisymas, – čia pat pridūriau: – Kur mes ketiname eiti?

Dabar jau atsisėdo ir ji.

– Šeštadienio vakarais atvažiuoja Samuelis, – prisipažino Keitė. – Būname priebutyje arba svetainėje. Kartais negulame net iki pat ryto.

Na, kad ir ką reikštų tas „būname“, jau žinojau, kad lytinių santykių programoje nėra. Keitės drovumas kilo iš svarbiausios amišų pasimatymų taisyklės – tai griežtai jų pačių reikalas, ir dėl man nesuprantamų priežasčių „paprastieji“ paaugliai visaip stengėsi apsimesti, esą jie užsiėmę kuo tik nori, kad tik nuslėptų susitinkantys su savo vaikinu ar mergina.

Keitės akys blizgėjo tamsoje, ji neatitraukė žvilgsnio nuo lango. Tą akimirką man pasirodė tokia pat kaip ir bet kuri kita meilės kamuojama paauglė, net panorau paliesti ją – paprasčiausiai priglausti delną jai prie skruosto ir užsiminti, kad kuo ilgiau pasimėgautų šia valandėle, nes nespės nė apsidairyti ir jau bus tokia kaip aš, tik iš šalies stebinti kitų išgyvenimus. Nežinojau, kokius žodžius parinkti, nes dabartinėmis aplinkybėmis Samuelis galėjo ir nepasirodyti: kūdikis, kurio gimimo ji nenorėjo pripažinti, pakeitė žaidimo taisykles.

– Jis mėto akmenukus? Ar lipa kopėčiomis? – paklausiau taikiai.

Supratusi, kad neketinu išduoti jos paslapties, Keitė nedrąsiai nusišypsojo.

– Švysteli žibintuvėliu.

– Ką gi, – jaučiau pareigą ką nors patarti dėl artėjančio pasimatymo, tačiau ką galėjau patarti merginai, kuri jau pagimdė kūdikį ir dabar kaltinama jį nužudžiusi? – Būk atsargi, – pagaliau ištariau ir vėl įsirangiau po antklode.

Miegojau neramiai, vis laukdama, kada tvykstels tas žibintuvėlis. Vidurnaktį Keitė tebegulėjo atsimerkusi. Penkiolika minučių po antros valandos ji atsikėlė ir įsitaisė supamajame krėsle prie lango. Pusę keturių atsiklaupiau prie jos.

– Mieloji, šį kartą jis pas tave neateis, – sušnibždėjau. – Liko mažiau negu valanda, jam tuojau reikės melžti.

– Tačiau jis visada...

Atgręžiau jos veidą, kad žiūrėtų į mane, ir papurčiau galvą.

Lyg sustingusi Keitė atsistojo ir nuėjo prie lovos. Atsisėdo ir, paskendusi savo mintyse, ėmė pirštu vedžioti antklodės siūles.

Ne kartą mačiau savo klientų veidus, kai juos nuteisdavo kalėti penkerius, dešimt metų, iki gyvos galvos. Dažniausiai, nors jie ir nujausdavo, kas tikriausiai gresia, tikrovė smogdavo tarsi griuvėsius trupinantis kūjis. Keitei išgirsti nuosprendį būtų vieni niekai, palyginti su tuo, kas jos laukia, kai galutinai suvoks, jog gyvenimas niekada nebebus toks kaip anksčiau.

Ji ilgai tylėjo pirštu vis braukydama pačios sudygsniuotas siūles. Pagaliau prabilo vos girdimai, silpnu tarsi plonytis dūmelis balsu.

– Kai siuvi antklodę, vienas klaidingas dygsnis sugadina visą darbą, – šiugždėdama patalais, ji atsisuko į mane. – Tik trūkteli siūlgalį, – sušnibždėjo ji, – ir viskas išyra.

Aronas ir Sara sekmadienį po pamaldų praleido lankydami draugus ir giminaičius, bet mudvi su Keite atsisakėme jų kvietimo vykti kartu. Baigusios ruoštis namie, vietoj vizitų patraukėme prie upelio žvejoti. Pašiūrėje, kaip tik ten, kur Keitė nurodė, suradau meškeres ir nužingsniavau sau į laukus, kur ji vartė velėną ieškodama masalui sliekų.

– Nežinau, – tariau žiūrėdama, kaip rausvi kirminai raitosi ant Keitės delno, – man kyla visokių minčių.

Keitė įmetė kelis sliekus į mažą stiklainiuką.

– Sakėte, kad vaikystėje čia, fermoje, žvejodavote.

– Taip, tik tai buvo prieš tūkstantį metų.

Ji šypsodamasi pakėlė galvą.

– Visada taip darote. Kalbate, lyg būtumėt kokia sena moteris.

– Palauk, pasišnekėsime, kai tau bus trisdešimt devyneri, žiūrėsiu, kaip pati tada jausies.

Ėjau šalia jos su meškerėmis ant peties.

Upelis veržėsi smarkia srove, nes kelias dienas lijo. Vanduo ritosi per akmenis, sūkuriavo ties įkritusiomis šakomis. Keitė prisėdo ant kranto, išgriebė iš stiklainėlio slieką ir prisitraukė vieną meškerykotį.

– Kai su Jakobu lenktyniaudavome, katras daugiau pagaus, mano laimikis visada būdavo didžiausias. Oi! – papurčiusi ranką, ji įsikišo nykštį į burną, kad nučiulptų ištryškusį kraują. – Kokia aš žiopla! – pratarė po akimirkos.

– Tu pavargusi.

Ji nuleido žvilgsnį.

– Rūpindamiesi dėl kito žmogaus, visi padarome keisčiausių dalykų, – pasakiau atsargiai. – Štai nemiegojusi pralaukei visą naktį. Ir ką?

Ištraukiau vieną slieką, nurijau gumulą gerklėje ir užmoviau ant savojo kabliuko.

– Kai buvau tavo metų, mane paliko prieš pat vyresniųjų klasių šokių vakarą. Už šimtą penkiasdešimt dolerių nusipirkau suknelę nuogais pečiais, ne kokios smėlio ar kreminės, o balkšvos drobės spalvos, ir sėdėjau savo kambaryje laukdama, kol manęs paimti atvažiuos Edis Bernsteinas. Pasirodo, šokti jis buvo pakvietęs dvi merginas ir nusprendė, kad Meri Sju Lekler duos greičiau.

– Duos?

Krenkštelėjau.

– Na, tai toks posakis. Reiškia mylėjimąsi.

Keitė kilstelėjo antakius.

– Ak, suprantu.

Pasijutusi nepatogiai, užmečiau meškerę.

– Gal geriau pakalbėkime apie ką nors kita.

– Ar jūs jį mylėjote? Tą Edį Bernsteiną?

– Ne. Mudu nuolat varžėmės dėl aukščiausio pažymių vidurkio, tad tikrai neblogai vienas kitą pažinojome. Iki koledžo įsimylėjusi nebuvau.

– Kodėl tada neištekėjote?

– Dvidešimt vieni metai – baisiai ankstyvas laikas tekėti. Daugumai moterų norisi pagyventi keletą metų, kad geriau pažintų save, o tada jau aiškintis, kas yra vedybos ir vaikai.

– Tačiau turėdama šeimą apie save sužinai kur kas daugiau, – pasakė Keitė.

– Deja, tuo metu, kai ir aš pradėjau šitaip mąstyti, mano šansai sumenko.

– O kaip daktaras Kuperis?

Meškerė man išsprūdo iš rankų, tuoj pat ją vėl pačiupau.

– Kuo jis čia dėtas?

– Jūs jam patinkate, ir jis jums taip pat.

– Žinoma. Mes juk dirbame kartu.

Keitė prunkštelėjo.

– Mano tėvas irgi dirba kartu su kai kuriais žmonėmis, bet jis nesėdi labai jau arti jų ant priebučio ir nesišypso ilgiau, jei jie ką nors pasako.

Rūsčiai pažvelgiau į ją.

– Manyčiau, kad jau kas kas, o tu turėtum gerbti mano teisę turėti savo gyvenimą ir savo reikalus.

Reikalus, pamaniau pati. Netikęs žodis.

– Ar jis šiandien atvažiuos?

Net krūptelėjau.

– Kodėl dabar taip sugalvojai?

– Nes jūs vis dairotės į kelią – taip, kaip aš praėjusią naktį.

Atsidususi nutariau iškloti kortas ant stalo. Gal bent šitai paskatins ją kalbėti atvirai.

– Kupas buvo anas vaikinas iš koledžo. Tas, už kurio neištekėjau dvidešimt vienų.

Keitė staiga loštelėjo atgal, iš upelio traukdama spurdančią saulažuvę. Jos žvynai blyksėjo saulės spinduliuose, uodega plakėsi ant žolės tarp mūsų. Kyštelėjusi pirštą tai žuvytei į burną, Keitė paleido ją – tegu mėgina gyventi dar kartą.

– Katras iš jūsų pasitraukė pirmas? – paklausė ji.

Nenorėjau apsimetinėti nesupratusi.

– Aš, – atsakiau tyliai.

– Per vakarienę pasijutau nekaip, – pasakojo mums Keitė, įsmeigusi akis į kažkokį tašką Kupui už peties. – Mama liepė man lipti į viršų ir prigulti, nes indus išplausianti pati.

Kupas padrąsindamas linktelėjo. Jau dvi valandas jis klausinėjo Keitę apie įtariamos žmogžudystės naktį. Labai stebėjausi, kad Keitė kalbėjo noriai, beveik neklausiama.

– Jauteisi, lyg sirgtum, – padėjo jai Kupas. – Skaudėjo galvą? Ar pilvą?

– Mane visą krėtė šaltis ir skaudėjo galvą. Tarsi gripas.

Gimdžiusi nebuvau, bet tokie simptomai, mano akimis, liudijo apie virusą, o ne apie artėjantį gimdymą.

– Ar užmigai? – klausinėjo toliau Kupas.

– Ja, truputį. Paskui rytą nubudau.

– Ir nieko neatsimeni nuo tada, kai prastai jausdamasi atsigulei, iki pat ryto, kai pabudai?

– Ne, – patvirtino Keitė. – Argi čia kas nors keista? Paprastai nieko neatsimenu nuo tada, kai užmiegu, iki tada, kai pabundu, gal tik vieną kitą sapną.

– Ar atsibudusi jauteisi blogai?

Keitę išpylė tirštas raudonis.

– Šiek tiek.

– Tas pats galvos skausmas ir šaltkrėtis?

Ji palenkė galvą.

– Ne. Prasidėjo mano dienos.

– Keite, ar kraujas tekėjo smarkiau negu visada? – paklausiau aš, ir ji linktelėjo. – Ar pilvą raižė diegliai?

– Truputį, – sutiko ji. – Bet ne taip smarkiai, kad negalėčiau imtis namų ruošos.

– Ar tau skaudėjo?

– Klausiate apie raumenis?

– Ne. Tarp kojų.

Kreivai žvilgtelėjusi į Kupą, ji sumurmėjo man:

– Šiek tiek degino. Bet pamaniau, gal tai nuo gripo.

– Vadinasi, – kostelėjęs tarė Kupas, – atsikėlei ir užsiėmei namų ruoša?

– Pradėjau gaminti pusryčius, – atsakė Keitė. – Tvarte buvo kažkoks sujudimas, paskui pasirodė anglų policija, ir mama, įkišusi galvą, liepė paruošti jiems daugiau valgio.

Ji atsistojo ir ėmė žingsniuoti per priebučio ilgį.

– Nėjau į tvartą, kol užsukęs Samuelis papasakojo, kas darosi.

– Ką ten pamatei?

Jos akyse sublizgo ašaros.

– Mažutį kūdikėlį, – sušnibždėjo. – Ak, tokio mažulyčio dar niekada nemačiau.

– Keite, – švelniai tarė Kupas, – ar anksčiau nebuvai to kūdikio mačiusi?

Ji skubiai pakratė galvą, lyg mėgintų kažką nusipurtyti.

– Ar palietei tą kūdikį?

– Ne.

– Jis buvo suvystytas?

– Į marškinius, – sušnibždėjo Keitė. – Buvo matyti tik jo veidelis, atrodė, lyg jis miegotų, kaip Hana, kai gulėdavo savo lovelėje.

– Jeigu kūdikis buvo suvystytas, jeigu jo nelietei... iš kur žinai, kad ten – berniukas?

Keitė sumirksėjo žiūrėdama į Kupą.

– Nežinau.

– Pasistenk kiek gali, Keite. Mėgink prisiminti tą akimirką, kai supratai, kad jis – berniukas.

Ji papurtė galvą; dabar jau pravirko balsu.

– Negalite šitaip su manimi elgtis, – raudojo ji; paskui apsisuko ir pabėgo.

– Ji sugrįš, – tariau žiūrėdama ton pusėn, kur nubėgo Keitė. – Bet malonu, kad rūpiniesi.

Kupas atsiduso ir patogiau įsitaisė supamajame krėsle.

– Įvariau ją į kampą, – tarė jis. – Prisikasiau iki pat to pasaulio, kuriame ji mintyse iki šiol gyvena. Turėjo arba užsisklęsti, arba pripažinti, kad jos logika griūva, – jis atsigręžė į mane. – Juk esi įsitikinusi, kad ji kalta?

Tiesą sakant, nuo tada, kai čia atsiradau, tokį klausimą išgirdau pirmą kartą. Fišerių šeima, jų draugai ir giminės iš amišų bendruomenės – atrodė, visi Keitei iškeltą kaltinimą nužudymu suvokė kaip kokį keistą badymą pirštais, kuriuo nereikia tikėti, svarbu tik susitaikyti. Tačiau aš prieš save regėjau ne nuo gimimo pažįstamą mergaitę, o ištisą, regis, nenuginčijamų įrodymų kalną. Nuo policijos protokolų iki paskutinio pokalbio su naujagimių patologu – visa, ką iki šiol mačiau, piršo mintį, kad Keitė aktyviai ar pasyviai sukėlė savo vaiko mirtį. Nuslėpė nėštumą – tai iš anksto apgalvotas elgesys. Grėsmė prarasti ir Samuelį, ir tėvų pagarbą, atskyrimo nuo bažnyčios baimė – tai motyvas. Tebesitęsiantis aiškių faktų neigimas – na, nuojauta man sakė, kad šitaip auklėta Keitė neturėjo kito būdo ištverti tai, ką neabejotinai aiškiai suprato esant siaubinga.

– Gynybai, Kupai, galiu rinktis vieną iš trijų kelių, – tariau. – Pirma: ji tai padarė ir labai gailisi; šitaip palieku ją teismo malonei. Tačiau tokiu atveju jai tektų sėsti ant liudytojų suolo, o jei taip atsitiks, jie supras, kad ji visiškai nesigaili – velniai rautų, ji net netiki padariusi tą nusikaltimą. Antra: ji to nepadarė, čia įsikišo kažkas kitas. Puiki taktika, tik nelabai įtikinama, turint galvoje, kad gimdymas prasidėjo anksčiau laiko antrą valandą nakties ir vyko slapta nuo visų. Ir trečia: ji tai padarė, bet tuo metu buvo dissociacijos būsenos ir niekaip negali būti nuteista už nusikaltimą, jeigu jos sąmonė buvo visiškai kitur.

– Tu manai, kad ji kalta, – pakartojo Kupas.

Neprisiverčiau pažvelgti jam į akis.

– Manau, kad tai – mano vienintelis šansas ją ištraukti.

Vėlyvą popietę abu su Aronu nužingsniavome į tvartą – manęs laukė kompiuteris, o Aronas ketino dalyti karvėms pašarą. Staiga jis stabtelėjo šalia manęs. Tvarte buvo justi, kad kažkas tuojau atsitiks. Veršiavimosi garde viena iš išsipūtusių karvių maurojo, o jai tarp užpakalinių kojų kyšojo mažytė kanopėlė. Aronas negaišdamas stvėrė ilgas gumines pirštines ir, įpuolęs į gardą, ėmė traukti už tos kanopėlės, kol pagaliau greta antrosios kojos išlindo nedidelis baltas snukelis. Aronas vis traukė, o aš priblokšta stebėjau, kaip pasirodo visas kruvinas veršiukas.

Iškėtotomis kojomis jis šleptelėjo ant šieno. Aronas priklaupė ir šiaudų gniūžte brūkštelėjo jam per snukį. Maža nosytė susiraukšlėjo, nusičiaudėjo, ir veršiukas ėmė kvėpuoti, tuoj mėgino stotis, baksnoti motinai į šoną. Žvilgtelėjęs jam po koja, Aronas nusišypsojo.

– Telyčaitė, – paskelbė jis.

Taip, žinoma. Ko gi jis tikėjosi – banginio?

Tarsi skaitydamas mano mintis, jis nusijuokė.

– Telyčia, – pakartojo, – ne jautukas.

Nusitraukęs pirštines, jis atsistojo.

– Na, argi ne stebuklas?

Motina šiurkščiu liežuviu jau braukė per šlapias savo veršelio kailio garbanas. Tarsi užburta negalėjau atitraukti akių.

– Tikrų tikriausias, – sumurmėjau aš.

Išgirdusi, kad Merė Eš kviečia giedoti, Keitė puolė ant kelių maldaudama leisti jai ten eiti.

– Galite eiti ir jūs, – pridūrė dėl visa ko, vildamasi šitaip mane palenkti. – Ele, labai prašau.

Iš to, ką ji pasakojo Kupui ir man, žinojau, kad ten susirenka daug jaunimo. Gaučiau progą pamatyti Keitę tarp kitų amišų vaikinų, vienas iš jų galbūt yra jos kūdikio tėvas. Tad po penkių valandų jau sėdėjau brikelyje ant pasostės šalia Keitės; abi dardėjome į giesmių vakarą. Fišerių brikeliu jau buvau važiavusi, tačiau užpakalinėje sėdynėje viskas atrodė kur kas mažiau pavojinga. Įsikibusi krašto paklausiau:

– Ar seniai moki vadelioti?

– Nuo trylikos metų, – ji pagavo mano žvilgsnį ir džiugiai nusišypsojo. – O ką? Norite palaikyti vadeles?

Šį vakarą Keitė kažkuo traukė akį – žiburiuojanti, kupina vilties. Atvažiavus ji pririšo arklį greta kitų brikelių, ir žengėme į kluoną. Merė pabučiavo Keitę į skruostą ir kažką pašnibždėjo, kad Keitė net užsidengė burną ir nusijuokė. Pasistengiau atsistoti nuošaliau ir dairiausi į šviesias merginas grietinėlės spalvos oda ir visokiausių spalvų suknelėmis, į vaikinus pakirptais karčiukais, vis paslapčia besižvalgančius aplink. Jaučiausi tarsi mokytoja vyresniųjų mokinių šokių vakare – valdinga, kritiška ir nepakenčiamai sena. Staiga išvydau pažįstamą veidą.

Samuelis stovėjo su būreliu šiek tiek vyresnių vaikinų; matyt, nusprendžiau, šitie jau krikštyti, kaip ir jis, bet dar nevedę. Nugara atsisukęs į Keitę, klausė vyrukų pokalbio – iš tolo atrodė, kad tai kokia nešvanki istorija gal apie storą moterį ar arklį. Visiems prapliupus kvatotis, Samuelis vos šyptelėjo, o paskui nuėjo į šalį.

Paaugliai ėmė rinktis aplink du ilgus stalus. Prie pirmojo vienoje pusėje ant suolo susėdo mergaitės, kitoje pusėje – vaikinai. Antrasis stalas buvo skirtas poroms: merginos ir vaikinai sėdėjo vienas šalia kito, susikibę rankomis, slėpdami jas merginos sijono klostėse. Prie manęs priėjo jaunuolė, kurios dar nebuvau mačiusi.

– Mis Hatavei, gal norėtumėt atsisėsti?

Atvažiuodama tikėjausi bent keleto klausimų, kas aš tokia, tačiau man derėjo susigaudyti anksčiau. Amišų bendruomenėje žodis turi didelę galią; šie vaikai girdėjo apie mane kalbant jau dvi savaites.

– Iš tiesų, – tariau jai, – žinot, gal geriau čia atokiau pastovėsiu ir pažiūrėsiu.

Mergina nusišypsojo ir, susiradusi vietą prie „viengungių“ stalo, kažką pašnibždėjo draugei, kuri tuojau pro blakstienas metė į mane žvilgsnį. Keitė sėdėjo porų stalo gale, palikusi vietą šalia. Tarsi praėjusią naktį nieko nebūtų atsitikę, ji šypsena pasitiko prie stalo ateinantį Samuelį.

Jis nesustojo.

Keitė nenuleido nuo Samuelio akių, o šis įsispraudė prie vienišųjų stalo. Vos ne visi žvilgsniai sekė jo žingsnius, vis grįždami prie Keitės, bet niekas neištarė nė žodžio. Keitė nulenkė galvą, jos kaklas išsirietė lyg jaunos gulbės, o skruostai liepsnojo.

Aukštyn kilo skambūs giesmių garsai, tardamos žodžius skrituliukais prasiverdavo mergaičių burnos, vaikinų balsai kerėjo virpančia gelme, o aš palengva atsiyriau iki porų stalo, perlipau per suolą ir klestelėjau greta Keitės, bet ji į mane nepažvelgė. Uždėjau plaštaką delnu į viršų jai ant kelio ir pradėjau skaičiuoti: ketvirtis takto, pusė, visas taktas, ir tik tada ji priėmė tai, ką siūliau.

Nusigręžusi nugara, nebūčiau tikėjusi, kad ten amišų paaugliai. Balsų gausmas, žodžių nuotrupos, kikenimas, lėkščių ir stiklinių dzingsėjimas patiekus užkandžius – viskas atrodė pažįstama ir labai angliška. Net tamsūs besimainantys siluetai pakampėse – porelės, ieškančios vietos susiglausti, viena net išsprūdusi laukan, vidinės liepsnos nutviekstais veidais – regis, labiau derėjo ne su Keitės pasauliu, o su manuoju.

Keitė sėdėjo lyg bitė motinėlė, apsupta ištikimų draugių, ir visos svarstė, kodėl Samuelis šitaip pasitraukė. Jeigu mėgino ją guosti, tai joms nesisekė. Keitė sėdėjo sugniuždyta, tartum du vakarus paeiliui būti atstumtai – jai jau per daug.

Kita vertus, pastaruoju metu jos gyvenime atsitiko ir daugiau dalykų, kuriuos priimti pasirodė sunku.

Staiga merginų būrys prasiskyrė ir pasidalijo į dvi puses. Laikydamas rankose skrybėlę, prie Keitės žengė Samuelis.

– Labas, – tarė jis.

– Labas.

– Gal galėčiau parvežti tave namo?

Kelios mergaitės patapšnojo Keitei per nugarą lyg sakydamos – nuo pat pradžių žinojome, kad greitai viskas susitvarkys. Keitė tebežiūrėjo į šalį.

– Atvažiavau savo brikeliu. Be to, su manimi ir Elė.

– Gal Elė galėtų parvažiuoti pati?

Dabar atėjo laikas prabilti ir man. Su šypsena žengiau priekin iš kampo, kuriame tūnodama begėdiškai klausiausi svetimų kalbų.

– Atsiprašau, draugužiai, Keite, galite pabūti vienu du, bet tik su sąlyga, kad man nereikės turėti reikalų nei su ta plačiastrėne kumele, nei su vadelėmis.

Samuelis žvilgtelėjo į mane.

– Mano pusseserė Sjuzi siūlėsi, jei norite, parvežti jus pas Fišerius. O paskui aš ją parvešiu namo.

Atsidavusi mano valiai, Keitė laukė.

– Gerai, – atsidusau aš. Pati sau pasvarsčiau, ar ta Sjuzi bus bent tokio amžiaus, kad mano pasaulyje galėtų pradėti mokytis vairavimo.

Žiūrėjau, kaip Keitė lipa į atvirą vežimaitį, kuriuo atvažiavo Samuelis. Aš pati įsitaisiau mūsų šeimyniniame brikelyje greta man skirtos vadeliotojos – liesutės mergytės su akiniais, kurių lęšiai priminė kokakolos butelio stiklą. Jiems riedant iš kiemo, Keitė man pamojavo ir nervingai nusišypsojo.

Kelionė namo užtruko penkiolika ilgų, tylos kupinų minučių. Sjuzi nė iš tolo nepriminė draugiškos pašnekovės; atrodė, kad ji, atsidūrusi taip arti žmogaus, kuris nėra amišas, neteko žado. Vos atvažiavome iki Fišerių, ji pasiteiravo, ar galėtų pasinaudoti tualetu – išgirdusi jos balsą, net stryktelėjau.

– Žinoma, – atsakiau, – užeik vidun.

Tikriausiai nepasirodžiau svetinga šeimininkė, bet neketinau pasitraukti, kol nesugrįš Keitė. Dėl visa ko.

Sėdėjau brikelyje, nes neįsivaizdavau, kaip išlaisvinti arklį iš visų tų diržų. Po valandėlės ant suplūktos žemės negarsiai sukaukšėjo kanopos – tai bėgo Samuelio arklys.

Privalėjau duoti jiems ženklą, kad esu šalia. Tačiau tik pasitraukiau į tamsesnį brikelio kampą laukdama, ką vienas kitam galėtų pasakyti Keitė ir Samuelis.

– Tik pasakyk man.

Samuelis kalbėjo taip tyliai, kad būčiau neišgirdusi, jeigu ne vėjas, atnešęs žodžius arčiau.

– Pasakyk, kas jis.

Keitei tylint, Samuelis vis sunkiau tvardėsi.

– Džonas Lapas? Mačiau, kaip jis į tave spokso. Ar Karlas Miuleris?

– Niekas, – spyrėsi Keitė. – Liaukis.

– Kažkas juk buvo! Kažkas lietė tave. Laikė apkabinęs. Ir padarė tą kūdikį!

– Jokio kūdikio nebuvo. Nebuvo jokio kūdikio! – Keitė jau šaukė spigiu balsu. Tuoj pat išgirdau dunkstelėjimą – tai ji nušoko nuo vežimaičio ir pasileido bėgti namo.

Išlindau iš savo slėptuvės ir suglumusi pažvelgiau į Samuelį ir į Sjuzi, prie Fišerių durų atsitrenkusią į Keitę.

– Juk kūdikis buvo, – sušnibždėjo man Samuelis.

– Labai apgailestauju, – linktelėjau aš.

E. Trambulis Tjuksberis atvyko netrukus po vidurdienio. Užsidėjęs savo įprastus federalinio agento akinius nuo saulės, kaip visada trumpai nusikirpęs ir vilkėdamas juodą kostiumą. Jis apsidairė fermoje, lyg ieškotų samdytų žudikų ar teroristų, paskui paklausė, kur jam įsikurti.

– Virtuvėje, – atsakiau vesdama jį vidun, kur jau pasiruošusi laukė Keitė.

Anksčiau dirbęs FTB, dabar Bulis privačių asmenų užsakymu atlikdavo tyrimus melo detektoriumi. Iš esmės buvo laisvai samdomas kartu su savo lagaminu. Jau kelis kartus su nešiojamąja įranga važiavo pas mano klientus į namus; visa esybe liudydamas turimą patirtį, tyrimui suteikdavo iškilmingumo, o klientai – ir kaltieji, ir niekuo dėti – tarsi pajusdavo iš jo sklindančią miglotą grėsmę, kad būsią geriau, jei jie sakys tiesą.

Žinoma, šį kartą jam turbūt pirmąsyk teko gauti amišų vyskupo pritarimą atlikti testą ir atsivežti visą kiekvienam melo detektoriui būtiną įrangą – magnetofoną, mikrofoną ir baterijas. Tačiau bažnyčios leidimas buvo gautas, ir net Aronas nenoromis paliko mus ramybėje. Likome tik aš, Keitė ir tvirtai spaudžianti dukters ranką Sara kaip moralinis ramstis.

– Kvėpuok giliau, – patariau lenkdamasi arčiau Keitės.

Ji sėdėjo nežmoniškai persigandusi, panaši į ne vieną ankstesnį mano klientą. Aišku, nežinojau, ar dėl kaltės, ar todėl, kad niekada nebuvo mačiusi tiek visokių prietaisų vienu metu. Tačiau tas aparatas reaguoja į nervingumą, vadinasi, Keitės baimę, kad ir kokios būtų jos priežastys, reikėjo gesinti iki pat šaknų.

– Aš tau tik užduosiu klausimų, – tarė Bulis. – Matai? Čia tik nedidukas magnetofonas. O šita dalis – mikrofonas, – stuktelėjo į jį nagu. – Štai šitas daiktas niekuo nesiskiria nuo seismografų – tų aparatų, kurie registruoja žemės drebėjimus.

Saros rankos įsikibę Keitės pirštai net pabalo. Ji vos girdimai savo kalba šnibždėjo žodžius, man jau pažįstamus po daugelio su Fišeriais praleistų vakarų: „Unser Vater, in dem Himmel. Dein Name werde geheiliget. Dein Reich komme. Dein Wille geschehe auf Erden wie im Himmel.“

Per visą savo praktiką dar neturėjau kliento, kuris prieš melo detektoriaus testą kalbėtų „Tėve mūsų“.

– Paprasčiausiai atsipalaiduok, – tariau glostydama jai ranką. – Tau reikės tik sakyti „taip“ arba „ne“.

Galų gale Keitei nusiraminti padėjau visai ne aš. Tai padarė pats Bulis – tebus palaiminta jo Pentagone užgrūdinta širdis – dėmesiui nukreipti užmezgęs pokalbį apie džersių veislės karves ir jų pieno riebumą. Matant, kad motina šnekučiuojasi su tuo keistu vyriškiu apie įprastus dalykus, atsileido Keitės pečiai, paskui nugara, pagaliau regimos įtampos nebeliko.

Magnetofono juosta pradėjo suktis vis spartėdama.

– Kuo esi vardu? – paklausė Bulis.

– Keitė Fišer.

– Ar tau aštuoniolika metų?

– Taip.

– Ar gyveni Lankasteryje?

– Taip.

– Ar esi amišų pakrikštyta?

– Taip.

Klausiausi įvadinių klausimų, kuriuos pati surašiau sėdėdama greta Bulio, iš čia mačiau melo detektoriaus adatą ir jos piešiamą kreivę. Kol kas nieko ypatinga. Tačiau nė vienas iš iki šiol užduotų klausimų nieko ir neprovokavo. Taip truko dar kelias minutes, kad Keitės liežuvis atsipalaiduotų, paskui priartėjome prie svarbiausio mus čia atvedusio tikslo.

– Ar pažįsti Samuelį Štolcfusą?

– Taip, – tarė Keitė jau šiek tiek šaižesniu balsu.

– Ar turėjai lytinių santykių su Samueliu Štolcfusu?

– Ne.

– Ar esi buvusi nėščia?

Keitė žvilgtelėjo į motiną.

– Ne, – tarė ji. Adata nejudėjo.

– Ar esi pagimdžiusi kūdikį?

– Ne.

– Ar nužudei savo kūdikį?

– Ne.

Trambulis išjungė aparatą ir nuplėšė ilgą prispausdintą popieriaus juostą. Joje pažymėjo porą vietų, kur adata nežymiai krustelėjo, tačiau abu žinojome, kad nė vienas atsakas nerodė akivaizdaus melo.

– Išlaikei, – pasakė jis.

Keitės akys iš džiaugsmo suapvalėjo, ji džiugiai šūktelėjo ir stipriai apkabino Sarą. Paleidusi ją, atsigręžė į mane laiminga.

– Ar tai gerai? Galėsite šitai pasakyti prisiekusiesiems?

Linktelėjau.

– Tai iš tiesų žingsnis reikiama linkme. Tačiau paprastai atliekame testą du kartus. Tai kur kas geresnis įrodymas.

Linktelėjau Buliui pasirengti dar kartą.

– Beje, sunkiausiąją dalį jau įveikei.

Keitė, dabar kur kas labiau atsipalaidavusi, vėl atsisėdo ir kantriai laukė, kol Trambulis tvirtino mikrofoną jai šalia burnos. Klausiausi, kaip ji kartoja tuos pačius atsakymus į tuos pačius klausimus.

Parausvėjusiais skruostais Keitė baigė ir nusišypsojo motinai. Bulis ištraukė popieriaus juostą iš savirašio ir apibraukė kelias vietas, kur adata šoktelėjo vos ne iki dangaus, vieną kartą net išlėkdama už lapo krašto. Šį kartą Keitė melavo atsakydama į tris klausimus: apie nėštumą, apie pagimdytą kūdikį, apie jo nužudymą.

– Nuostabu, – sumurmėjo man Bulis, – turint galvoje, kad šį kartą ji jautėsi kur kas laisviau.

Jis gūžtelėjo pečiais ir pradėjo atjunginėti laidus.

– Kita vertus, gal kaip tik dėl to.

Tai reiškė, kad ankstesnio testo negaliu naudoti kaip įrodymo, arba privalau pateikti kaltinimui ir antrąjį, kuriame Keitė pasirodė apgailėtinai. Vadinasi, melo detektoriaus tyrimo rezultatai abejotini.

Nieko nenutuokdama, Keitė žiūrėjo į mane palaimingai švytinčiomis akimis.

– Ar jau baigta?

– Taip, – pratariau negarsiai. – Tikrai baigta.

Girdyti veršelius buvo Keitės darbas. Po poros dienų juos atimdavo iš motinų ir įkurdindavo mažuose plastikiniuose, šuns būdą primenančiuose nameliuose, kurie ilga eile stovėjo išrikiuoti šalia tvarto. Abi turėjome po butelį – veršeliai gaudavo dirbtinio mišinio, kad nežįstų iš karvių pieno, kuris šiaip teikia pajamų.

– Tau bus Seidė, – Keitė turėjo galvoje tą mažą, prieš kelias dienas mano akyse atsivestą veršelį. – O aš einu pas Gideoną.

Seidė jau buvo tapusi dailiu mažu veršeliu. Jau švari, be kruvinų nuovalų, ji man priminė nespalvotą žemėlapį su didžiuliais žemynais, nutįsusiais per kaulėtas šlaunis ir gumbuotą nugarą. Užuodusi mišinį, jos šiurkšti nosis krustelėjo.

– Labas, mergyte, – pasisveikinau glostydama jai švelnią galvą. – Išalkai?

Tačiau Seidė jau pati susirado ant butelio užmautą čiulptuką ir traukte traukė jį man iš rankų. Užverčiau indą aukštyn ir susiraukusi pažvelgiau į grandinę, laikančią ją šitame mažame dėžės pavidalo kalėjime. Žinojau, kad melžiamos karvės mažai jaudinasi stovėdamos pririštos prie stulpų, bet čia – dar visai kūdikis. Kas bloga galėtų jai nutikti?

Keitei tebestovint nugara į mane, atkabinau telyčios antkaklį nuo varžančios grandinės. Kaip ir tikėjausi, Seidė šito net nepastebėjo. Jos gerklė slankiojo pirmyn atgal, kol iščiulpė viską iki paskutinio lašelio, o tada ji kyštelėjo galvą man po pažastimi.

– Atsiprašau, – tariau jai, – jau visur sausa.

Atsisukusi Keitė nusišypsojo man per petį, jos Gideonas, vyrėlesnis ir ne toks godus, vis dar dalykiškai šliurpė iš butelio. Kaip tik tą akimirką Seidė stryktelėjo per mane ir, verždamasi laisvėn, skaudžiai įspyrė į pilvą.

– Ele! – šūktelėjo Keitė. – Ką tu padarei?

Nei atsakyti, nei juo labiau kvėpuoti nepajėgiau. Spausdama rankomis šoną raičiojausi purve priešais mažą namelį.

Keitė puolė paskui veršelį, kuriam, regis, po kanopomis išdygo spyruoklės. Seidė apibėgo pusratį ir lanku vėl artinosi prie manęs.

– Čiupk ją už priekinių kojų, – riktelėjo Keitė, ir aš nėriau prie Seidės kelių, griebiau ją ir pargrioviau.

Keitė šnopuodama atitempė grandinę, kol aš visu kūnu prispaudusi laikiau telyčią, ir vėl tvirtai prikabino jai antkaklį. Tada prisėdo šalia atsipūsti.

– Atsiprašau, – pasakiau vis dar neatgaudama kvapo, – nežinojau.

Seidė neskubėdama nuslinko į savo namelio šešėlį.

– Bet griebiau velniškai taikliai. Gal man vertėtų pasisiūlyti „Ereliams“.

– Ereliams?

– Tai futbolas.

Keitė spoksojo į mane nesuprasdama.

– Kas tai yra?

– Na, toks žaidimas. Per televiziją.

Mačiau, kad toks aiškinimas nepadeda.

– Panašu į beisbolą, – pagaliau susivokiau prisiminusi matytus mokyklinukus, nešinus pirštinėmis ir kamuoliais. – Bet šiek tiek kitoks. „Ereliai“ – profesionali komanda, vadinasi, jos žaidėjai gauna krūvas pinigų.

– Jie užsidirba pinigų žaisdami žaidimus?

Šitoks klausimas nuskambėjo tikrai kvailai.

– Na, taip.

– O ką tuomet jie dirba?

– Toks ir yra jų darbas, – paaiškinau. Tačiau dabar net ir man tai pasirodė keista – palyginti su kasdiene būtimi tokio žmogaus kaip Aronas Fišeris, savo darbu pelnančio duoną šeimai pačia tikrąja prasme, kuo taip vertingas gebėjimas nusviesti kamuolį per galinę zoną? Kita vertus, ko verta mano pačios karjera, užsidirbant pragyvenimui kalbomis, o ne rankomis?

– Nesuprantu, – atvirai prisipažino Keitė.

Sėdėdama Fišerių fermoje tuomet nesupratau ir pati.

Nustebusi atsisukau į Kupą.

– Tu išsiskyrei, nes susiginčijote dėl banko?

– Na, gal nevisiškai taip, – mėnesienoje švystelėjo jo dantys. – Gal tai buvo kaip tik tas žagarėlis, sulaužęs kupranugariui stuburą.

Sėdėjome ant padargo, kurį anksčiau Elamas, Samuelis ir Aronas tampė pasikinkę būrį mulų, ir stengėmės nesusižaloti kojų. Klastingi smaigai tarsi iltys kyšojo iš trijų grėsmingų prie pagrindo pritvirtintų žiedų ir atrodė kaip koks kankinimo įrankis, nors Keitė buvo man sakiusi, jog tai šieno vartytuvas. Jis naudojamas, kad geriau išdžiūtų prieš surenkamas į ryšulius šienas.

– Gerai, mėginsiu spėti. Įsiskolinimas kredito kortelės sąskaitoje. Negalėdavo atsispirti daiktams iš „Neiman Marcus“.

Kupas papurtė galvą.

– Jos kortelės slaptažodis.

Nusikvatojau.

– Kodėl? Kokia nors negraži pravardė, kurią taikė tau?

– Nežinau, koks buvo tas slaptažodis. Dėl to ginčas ir kilo, – jis atsiduso. – Išsiruošėme pietauti, bet palikau namie savo piniginę. Prireikė pasiimti grynųjų iš bankomato, tad pasakiau nueisiąs ir jos rankinėje susiradau kortelę. Bet kai paklausiau slaptažodžio, ji užsičiaupė.

– Tiesą sakant, – išreiškiau savo nuomonę, – slaptažodžio nedera išduoti niekam.

– Tikriausiai turėjai klientę, kurią vyras apšvarino ir išdūmė į Meksiką? Tačiau juk aš, Ele, nesu iš tokių. Ir niekada nebuvau. O ji nė už ką nenorėjo pasakyti. Nepasitikėjo manimi net dėl tokio menkniekio. Ėmiau svarstyti, ką dar ji nuo manęs slepia.

Sukiojau megztuko sagą nežinodama, kaip reaguoti.

– Kartą, kai su Stivenu jau kartu gyvenome – ak, nė nežinau, gal kokius šešerius metus, – pasigavau gripą. Jis atnešė man į lovą pusryčius – kiaušinių, skrudintos duonos, kavos. Labai mielas poelgis, bet kavą jis atnešė su grietinėle ir cukrumi. Bet per visus tuos šešerius metus kasdien sėdėdavau su juo prie stalo ir kavą gerdavau tik juodą.

– Ką gi padarei?

Vos vos šyptelėjau.

– Audringai padėkojau ir gyvenau su juo dar dvejus metus, – pasišaipiau. – Kokius dar variantus galėjau rinktis?

– Ele, variantų visada yra. Tu tik nelinkusi jų matyti.

Apsimečiau neišgirdusi. Žiūrėjau į tolumą virš tabako lauko, į lapiją, liepos mėnesį jonvabalių išpuoštą tarsi Kalėdoms.

– Tai duvach, – prisiminiau Keitės išmokytą vokišką žodį.

– Keičiame temą, – atsiliepė Kupas. – Ta pati Elė, kaip senais gerais laikais.

– Ką tuo nori pasakyti?

– Tu puikiai supratai, – jis gūžtelėjo pečiais. – Taip elgiesi jau daugybę metų.

Prisimerkusi atsigręžiau.

– Tu nieko nežinai, kaip aš daugybę metų...

– Šitą variantą, – nutraukė jis mane, – pasirinkau ne aš.

Įširdusi susidėjau rankas ant krūtinės.

– Suprantu, kad tau tai – profesinė liga, bet šiaip žmonės stengiasi nesikabinti į praeitį.

– Tau vis dar neduoda ramybės, kas tada įvyko?

– Man? – nusijuokiau netikėdama savo ausimis. – Kaip žmogus, teigiantis man atleidęs, labai jau dažnai kalbi apie anuos laikus, kai buvome drauge.

– Atleisti ir pamiršti yra du visiškai skirtingi dalykai.

– Na, turėjai bent dvidešimt metų, kad spėtum išmesti viską iš galvos. Galbūt sugebėtum prie šito negrįžti per tą laiką, kol turėsi reikalų su mano kliente.

– Nejaugi rimtai galvoji, kad du kartus per savaitę važiuoju tokį kelią tik nemokamai padirbėti su kažkokia amišų mergina?

Ištiesęs ranką, Kupas priglaudė delną man prie skruosto, ir mano pyktis išgaravo akimirksniu, nespėjau aš nė kvėptelėti išsigandusi.

– Norėjau pamatyti tave, Ele. Norėjau sužinoti, ar dabar turi tai, ko taip norėjai kadaise.

Jis atsidūrė taip arti, kad mačiau auksines kibirkštėles jo žaliose akyse.

– Tu geri juodą kavą, – šnibždėjo jis. – Prieš guldama plaukus šukomis perbrauki bent šimtą kartų. Nuo aviečių tave ištinka dilgėlinė. Pasimylėjusi mėgsti nusiprausti po dušu. Atmintinai moki „Paradise by the Dashboard Light“16 žodžius ir, artėjant Kalėdoms, kišenėse turi smulkių, kuriuos daliji Gelbėjimo armijos Kalėdų seniams.

Kupo ranka nuslydo man ant sprando.

– Ką pamiršau?

– A-T-T-Y, – sušnibždėjau, – mano kortelės slaptažodį.

Glustelėjau prie jo nujausdama, kas tuojau bus. Kupo pirštai spaudė ir maigė tvirčiau; užsimerkdama pagalvojau, kiek čia daug žvaigždžių, kokia begalinė dangaus gelmė, kaip nuostabu šičia pamesti galvą.

Mūsų lūpos susilietė, bet tučtuojau vėl atšokome vienas nuo kito, išgąsdinti taku nuo namo aidinčių žingsnių.

Sekėme paskui Keitę pėsčiomis jau beveik mylią klupinėdami tyliai, kad ji mūsų nepastebėtų. Ji ėjo viena, tačiau nešėsi žibintuvėlį, tad tuo atžvilgiu turėjome neabejotiną pranašumą. Kupas laikė mane už rankos, vis spusteldamas, kad įspėtų ant tako išvydęs šaką, akmenį ar žemėje įspaustą vėžę.

Abu nepratarėme nė žodžio, bet neabejojau, kad Kupas galvoja tą patį, kaip ir aš: Keitė skuba pas žmogų, su kuriuo nenorėtų susitikti man dalyvaujant. Vadinasi, Samuelis žengia nuo scenos, rampos šviesos tuojau nutvieks nežinomą, iki šiol nesirodžiusį jos kūdikio tėvą.

Visai netoliese tarsi pilkas kalnas dunksojo kitos fermos pastatas, tad pagalvojau, ar tik ne čia gyvena Keitės meilužis. Tačiau dar man nespėjus išplėtoti šitos minties Kupas trūktelėjo mane kairėn, į nedidelį tvora aptvertą kiemelį, kur pasuko Keitė. Tik po kelių akimirkų susigaudžiau, kad maži balti akmenys yra antkapiai – mes atsidūrėme kapinėse, kur Sara su Aronu palaidojo negyvo kūdikio kūną.

– Ak, Dieve, – išsprūdo man, bet Kupo ranka laiku spėjo pridengti man burną.

– Tik stebėk ją, – jo žodžiai tyliai sklido man į ausį. – Galbūt dabar grius ta siena.

Susirietę tūnojome tolėliau, bet Keitė, regis, nepaisė nieko aplinkui. Jos išplėstos akys atrodė lyg stiklinės. Atrėmusi žibintuvėlį į kito kapo akmenį, kad šviesos spindulys kristų tinkamai, ji atsiklaupė ant neseniai supilto kapo ir palietė antkapį.

GIMĖ NEGYVAS – taip ten buvo užrašyta, kaip Leda ir sakė. Mačiau, kaip Keitė braukia pirštu per kiekvieną raidę. Ji susirietė – gal verkė? Krustelėjau ketindama eiti prie jos, bet Kupas mane sulaikė.

Išsitraukusi įrankius – regis, mažą plaktuką ir kaltelį, Keitė pridėjo juos prie akmens. Stuktelėjo vieną kartą, antrą.

Šį kartą Kupas nepajėgė manęs sulaikyti.

– Keite! – sušukau bėgdama prie jos, tačiau Keitė neatsigręžė. Suklupau šalia, stvėriau už pečių, ištraukiau iš rankų kaltą ir plaktuką. Jos skruostais riedėjo ašaros, tačiau veidas atrodė bejausmis. – Ką tu darai?

Keitė pažvelgė į mane tomis tuščiomis akimis, ir staiga jų žvilgsnis vėl tapo sąmoningas.

– Ak, – sudejavo ji ir užsidengė veidą rankomis. Jos kūną purtė nesuvaldomas drebulys.

Kupas stvėrė ją ant rankų.

– Parneškime ją namo, – tarė jis, sukdamas prie kapinių vartų, o Keitė raudojo įsikniaubusi jam į krūtinę.

Atsiklaupiau prie kapo paimti kalto ir plaktuko. Keitė spėjo numušti dalį įrašo ant akmens. Gaila Arono ir Saros, jie brangiai sumokėjo už tą antkapį. Įžiūrėjau likusias raides: NEGYVAS.

– Galbūt ji vaikščiojo per miegus, – svarstė Kupas. – Esu turėjęs pacientų, kuriems miego sutrikimai griovė visą gyvenimą.

– Jau dvi savaites miegu su ja viename kambaryje ir nepastebėjau, kad ji būtų bent kartą atsikėlusi net į tualetą.

Suvirpėjau, ir Kupas apkabino mane per pečius. Ant mažo medinio suolelio prie pat Fišerių tvenkinio krašto visu kūnu prisiglaudžiau prie jo.

– Kita vertus, – svarstė Kupas, – gal ji pradeda įsisąmoninti, kas įvyko.

– Man čia stinga logikos. Kodėl, pripažinus nėštumą, reikia pulti prie antkapio ir jį niokoti?

– Nesakau, kad ji jau pripažino pati sau. Man atrodo, ji ima suvokti kai kuriuos mūsų jai peršamus įrodymus ir tam tikra prasme susitaiko su jais. Pasąmonėje.

– Aha. Jeigu kūdikio antkapio nėra, tai nebuvo ir kūdikio.

– Taip, – jis lėtai atsikvėpė, paskui susimąstęs tarė: – Čia visko užtenka, Ele. Tikrai rasi teismo psichiatrą, kuris parems tavąją sutrikusios psichikos versiją.

Linktelėjau pati nesuprasdama, kodėl Kupo palaikoma visiškai nesijaučiu geriau.

– Bet juk tu ir toliau tęsi pokalbius su ja?

– Žinoma. Viską padarysiu, kad tik sustabdyčiau griūtį, kai jai ateis laikas. O jis jau artėja, – Kupas švelniai nusišypsojo ir pridūrė: – Bet, kaip tavo psichiatras, pastebiu, kad vis asmeniškiau įsitrauki į šitą bylą.

Dabar šyptelėjau ir aš.

– Mano psichiatras?

– Jūsų paslaugoms, ponia. Tave gydyti man būtų visų maloniausia.

– Gaila. Nesu išprotėjusi.

Jis pasitrynė nosimi man už ausies ir pabučiavo.

– Kol kas, – sumurmėjo panosėje. Suėmęs mane už pečių, atsuko į save, o jo burna lėtai slinko per mano paausį ir skruostą, kol pagaliau sustojo vos liesdamasi prie lūpų. Net šiek tiek sutrikau pajutusi, kad po visų tų metų, prabėgus tiek daug laiko, vis dar prisimenu Kupą – mūsų bučinių šifrą, vietas nugaroje ir ant juosmens, kur atsidurs jo rankos, pojūtį, kai suleidžiu pirštus jam į plaukus.

Kupo prisilietimas atgaivino seniai pamirštus jausmus ir kėlė gausybę naujų. Mano širdis daužėsi jam į krūtinę, mūsų kojos susipynė. Jo glėbyje man vėl buvo dvidešimt, ir visas pasaulis vėrėsi prieš mane tarsi puotai parengta salė.

Mirktelėjau, ir staiga man prieš akis vėl ryškiai iškilo tvenkinys ir Kupas.

– Tu atsimerkęs, – sušnibždėjau jam į burną.

Jis paglostė man nugarą.

– Kai paskutinį kartą užsimerkiau, tu išnykai.

Tad ir aš likau plačiai atsimerkusi ir apstulbau išvydusi du dalykus, kurių niekada nesitikėjau pamatyti: save, sugrįžusią ten, kur buvau kadaise, ir vandens paviršiumi žengiančios mergaitės šmėklą.

Atsilošiau Kupo glėbyje. Hanos šmėkla? Ne, negali būti.

– Kas ten? – sumurmėjo Kupas.

Vėl prigludau prie jo.

– Tu, – pratariau. – Tik tu.

13 Marcia Clark – JAV prokurorė, XX a. pabaigoje išleidusi knygą apie garsią bylą, kurioje dalyvavo kaip vyriausioji kaltintoja.

14 Sibilė – graikų mitologijoje galia pranašauti apdovanota moteris, pranašystes dėsčiusi apimta transo.

15 Staigios kūdikio mirties sindromas.

16 Populiaraus JAV dainininko Meato Loafo kūrinys (1977).

9

Kartais, sėdėdamas mažyčiame, drabužių spintos dydžio kabinete, kuriame dar turėjo kaimyną – kitą anglų literatūrą bebaigiantį studentą, Jakobas Fišeris gnybteldavo sau į ranką. Iš tiesų, dar ne taip seniai jis slėpdavo Šekspyro pjeses tvarte po maišais su pašaru; užuot miegojęs, ištisą naktį skaitydavo pasišviesdamas žibintuvėliu, o kitą rytą, vis dar apsvaigęs nuo to, ką išgyveno, klupinėdamas imdavosi įprastų darbų. O dabar štai sėdi apsuptas knygų, jam moka už tai, kad jas tyrinėja ir dėsto kitiems vaikinams ir merginoms tokiomis pat degančiomis akimis kaip ir jo kadaise.

Su šypsena įsitaisė darbo krėsle, džiaugdamasis grįžęs, nes dvi savaites turėjo talkinti profesoriui emeritui per vasaros paskaitų ciklą. Išgirdęs beldžiant į duris, pakėlė galvą nuo antologijos, kurioje kažką žymėjosi.

– Prašau.

Pro prasivėrusias duris kyštelėjo nepažįstamos moters veidas.

– Ieškau Jakobo Fišerio.

– Jau radote.

Vargu ar viena jo studenčių, gerokai vyresnė; be to, studentės nemėgsta rengtis dalykiniais kostiumėliais. Moteris išsitraukė nedidelį dėklą su tarnybiniu pažymėjimu.

– Esu detektyvė seržantė Lizė Manrou iš Ist Paradaiso apylinkės policijos.

Jakobas tvirčiau suspaudė krėslo porankius įsivaizduodamas daugelį avarijų su brikeliais, kurias matė Lankasterio apygardoje vaikystės metais, ar gausybę žemės ūkio technikos, netyčia sukėlusios žmonių mirtį.

– Mano šeima, – išstenėjo jis staiga perdžiūvusiomis tarsi dykuma lūpomis. – Ar kas atsitiko?

Detektyvė nenuleido nuo jo akių.

– Jūsų šeimoje visi sveiki, – tarė ji po kelių akimirkų. – Ar neprieštarautumėt, jeigu užduočiau keletą klausimų?

Jakobas linktelėjo ir ranka parodė kaimyno kėdę prie stalo. Vasarą labai daug darbų, Keitė neatvažiuodavo, tad žinių iš savo šeimos nebuvo gavęs beveik tris mėnesius. Jau anksčiau ketino skambinti tetai Ledai ir pasiteirauti, kaip visi laikosi, bet jo paties nepaleido darbai, o paskui dar tas paskaitų ciklas.

– Kiek žinau, augote amišų šeimoje, Ist Paradaise? – paklausė detektyvė.

Jakobas staiga pajuto nerimastingą dilgčiojimą nugaroje. Jau seniai tapęs anglu, jis dabar sukluso.

– Ar neprieštarautumėt, jei paklausčiau, su kuo tai susiję?

– Įtariama, kad apylinkėje, kur anksčiau gyvenote, padarytas nusikaltimas.

Jakobas užvertė ką tik skaitytą knygą.

– Klausykite, jūsų žmonės lankėsi čia ir mane klausinėjo po ano įvykio su kokainu. Taip, jau nesu amišas, bet tai nereiškia, kad buvusiems draugams tiekiu kvaišalus.

– Tiesą sakant, mano klausimai neturi nieko bendra su bylomis dėl narkotikų. Jūsų sesuo kaltinama pirmojo laipsnio žmogžudyste.

– Ką?

Susitvardęs jis pridūrė:

– Neabejoju, čia kažkokia klaida.

Manrou gūžtelėjo pečiais.

– Manęs užsipulti neverta. Ar žinojote, kad jūsų sesuo nėščia?

Jakobas nepajėgė nuslėpti esąs sukrėstas.

– Ji... pagimdė kūdikį?

– Matyt, taip. Ir, kaip įtariama, paskui jį nužudė.

Jis papurtė galvą.

– Tai didžiausia nesąmonė, kokią esu kada girdėjęs.

– Tikrai? Jums vertėtų padirbėti mano vietoje. Kiek laiko praėjo nuo tada, kai paskutinį kartą matėte seserį?

Apytikriai paskaičiavęs, jis tarė:

– Prieš tris, gal keturis mėnesius.

– Ar anksčiau ji nuolat pas jus lankydavosi?

– Nuolatiniu lankymusi to nepavadinčiau, – aptakiai atsiliepė Jakobas.

– Suprantu. Misteri Fišeri, ar ji, lankydamasi pas jus, buvo susiradusi kokių draugų, ar turėjo romantiškų ryšių?

– Ji čia su niekuo nesusitikdavo, – atrėmė Jakobas.

– Na jau, – detektyvė šyptelėjo. – Negi nesupažindinote su savo drauge? Arba su vaikinu, ant kurio kėdės sėdžiu?

– Ji labai drovėdavosi ir laiką leisdavo tik su manimi.

– Niekada nepalikdavote vienos? Neišleisdavote į biblioteką, apsipirkti, parsinešti naujos vaizdajuostės?

Jakobo mintys ginė viena kitą. Jis prisiminė tas praėjusio rudens dienas, kai išeidavo į paskaitas ir palikdavo Keitę namie vieną. Palikdavo ją name, kurį pats nuomoja iš vyruko; šis ne vieną, o net tris kartus atidėjo numatytą kelionę rinkti medžiagos moksliniam tyrimui. Jis abejingai pažvelgė į detektyvę.

– Supraskite, aš ir mano sesuo – tai dvi skirtingos būtybės. Ji – amišė iki kaulų smegenų, tuo gyvenimo ir mąstymo būdu ji visiškai persismelkusi. Atvažiuoti čia – jai kankynė. Net ir susidūrus su pašaliniais, jokio poveikio nelikdavo – kaip nuo žąsies vanduo.

Detektyvė atsivertė tuščią bloknoto lapą.

– Kodėl pasitraukėte iš amišų?

Bent jau čia Jakobas jautėsi saugus.

– Norėjau tęsti mokslus. Tai prieštarauja „paprastųjų“ nuostatoms. Dirbdamas dailidės pameistriu, sutikau vidurinės mokyklos anglų literatūros mokytoją, kuris parūpino man kalną knygų – arba kalną aukso, tokios vertingos jos tada man atrodė. Apsisprendęs stoti į koledžą, žinojau, kad būsiu atskirtas nuo bažnyčios.

– Spėju, tai sukėlė tam tikros įtampos jūsų ir tėvų santykiuose.

– Galima tarti, kad taip, – sutiko Jakobas.

– Man sakė, kad savo tėvui esate tarsi miręs.

Jis nenoriai atsiliepė:

– Mes nesusitinkame.

– Jeigu tėvas jus išvarė iš namų už tai, kad troškote gauti diplomą, ką, jūsų nuomone, jis darytų, jeigu sesuo pagimdytų nesantuokinį kūdikį?

Jakobas jau pakankamai ilgai sukosi šiame pasaulyje, kad suprastų, kaip veikia teisės sistema. Palinkęs į priekį, jis negarsiai paklausė:

– Ką iš mano šeimos narių kaltinate?

– Keitę, – tiesiai pareiškė Manrou. – Jeigu ji tokia įsitikinusi amišė, kaip sakote, tada gali būti, kad ji buvo pasirengusi padaryti bet ką, taip pat ir įvykdyti žmogžudystę, kad liktų amišė ir toliau, kad tėvas nesužinotų apie tą kūdikį. Vadinasi, reikėjo nuslėpti nėštumą ir atsikratyti gimusio kūdikio.

– Jeigu ji tokia amišė, kaip sakau, tada šitaip niekada negalėjo atsitikti, – Jakobas staigiai atsistojo ir atidarė duris. – Turiu jūsų atsiprašyti, detektyve. Manęs laukia darbai.

Jis užvėrė duris ir stovėjo už jų, klausydamasis tolstančių detektyvės žingsnių. Tada atsisėdo prie savo stalo ir paėmė telefoną.

– Teta Leda, – tarė po akimirkos, – kas ten, po galais, vyksta?

Tą sekmadienį, pamaldoms artėjant prie pabaigos, Keitė elgėsi lyg apsvaigusi, bet ne vien nuo vasariškos kaitros ir daugybės į mažus namus susigrūdusių kūnų. Vyskupas paskelbė bendruomenės susirinkimą, dar nekrikštytieji patraukė laukan žaisti kluone, o Elė palinko arčiau Keitės.

– Ką jie daro?

– Jie turi išeiti. Taip pat ir jūs.

Ji pamatė, kad Elė neatitraukia akių nuo jos virpančių rankų, tad pasikišo jas po šlaunimis.

– Niekur neisiu.

– Jūs privalot, – paragino Keitė. – Taip bus lengviau.

Elė žvelgė į ją tomis plačiomis pelėdos akimis, iš kurių Keitė kartais nesusilaikydavo nešyptelėjusi, ir purtė galvą.

– Tegu pasiunta. Pasakyk, kad jiems teks mane iškęsti.

Galų gale vyskupas Eframas, regis, sutiko, kad Elė sėdėtų per bendruomenės susirinkimą.

– Keitė Fišer, – paskelbė vienas iš pastorių, kviesdamas ją išeiti priekin.

Jai atrodė, kad neišsilaikys ant kojų, taip jai drebėjo keliai. Jautė į ją smingančius visų žvilgsnius: Elės, Merės Eš, motinos, net Samuelio. Visi šie žmonės taps jos gėdos liudytojais.

Kai įsigilini, visiškai nesvarbu, pagimdė ji kūdikį ar ne. Ji neketino bendruomenės akivaizdoje aptarinėti asmeninių reikalų, kad ir ką Elė jai mėgino aiškinti apie Teisių bilį ir „kengūrų teismus“. Keitė buvo išauklėta tikėti, kad verčiau nuolankiai priimti vaistus, o ne atkakliai gintis. Ji giliai atsikvėpė ir žengė ten, kur sėdėjo pastoriai.

Atsiklaupusi ant grindų jautė, kaip ąžuolinių lentų briaunos spaudžia odą, ir mėgavosi tuo skausmu, nes jis leido nukreipti mintis nuo to, kas tuojau įvyks. Jai nulenkus galvą, vyskupas Eframas prabilo:

– Mums žinoma, kad jaunoji mūsų sesuo pasidavė kūniškajai nuodėmei.

Visas Keitės kūnas – veidas, krūtinė, delnai – liepsnojo. Vyskupas kalbėjo įsmeigęs į ją akis.

– Ar esi tuo nusikaltusi?

– Taip, – sušnibždėjo ji; gal jai tik pasirodė, bet būtų galėjusi prisiekti, kad tyloje pasigirdo nusivylimo kupinas Elės atodūsis.

Vyskupas atsigręžė į bendruomenę.

– Ar sutinkate laikinai skirti Keitei bann, kad ji apmąstytų savo nuodėmę ir patirtų atgailą?

Kiekvienas žmogus kambaryje turėjo balsuodamas apsispręsti dėl jos bausmės. Tokiais atvejais kaip šis retai nutinka, kad kas nors prieštarautų – visiems galų gale palengvėja matant atgailaujantį nusidėjėlį ir prasidedantį jo apsivalymą. „Ich bin einig“, – girdėjo ji. „Aš sutinku“, – vienas paskui kitą kartojo visi bendruomenės nariai.

Šį vakarą jos bus vengiama. Jai teks valgyti atskirai nuo šeimos, prie kito stalo. Slegiama bann, ji gyvens šešias savaites; visi su ja kalbėsis ir mylės ją kaip ir anksčiau, bet vis dėlto ji gyvens viena ir atskirai nuo jų. Nulenkusi galvą, ji girdėjo krikštytų draugių balsus, neryžtingą motinos atodūsį, kietą tėvo ryžtą. Paskui pasigirdo balsas, kuri pažino geriausiai, žemas šiurkštus Samuelio dudenimas.

– Ich bin... – tarė jis užsikirsdamas. – Ich bin...

Ar jis nesutiks? Ar užstos ją po viso to, kas įvyko?

– Ich bin einig, – pasakė Samuelis, ir Keitės akys nevalingai užsimerkė.

Pamaldos vyko netoliese esančioje fermoje, tad Elė su Keite nutarė namo eiti pėsčiomis. Elė apkabino merginą per pečius mėgindama ją paguosti.

– Čia juk ne koks raudonas „kuolas“ ant krūtinės.

– Kas?

– Niekas, – Elė užsičiaupė, bet iš karto pridūrė: – Aš valgysiu su tavimi.

Keitė žvilgtelėjo su dėkingumu.

– Žinau.

Valandėlę jos žingsniavo tylėdamos, Elė vis spardė akmenėlius ant tako. Pagaliau ji atsisuko į Keitę.

– Turiu tavęs šio to paklausti, ko gero, tu supyksi. Kodėl nesiginčydama visos bendruomenės akivaizdoje pripažįsti pagimdžiusi kūdikį, tačiau man vienai šito pripažinti negali?

– Nes jie iš manęs šito tikisi, – neišsisukinėdama atsakė Keitė.

– Aš taip pat tikiuosi.

Ji papurtė galvą.

– Jeigu diakonas ateitų ir pasakytų norįs, kad atlikčiau išpažintį, nes nuoga maudžiausi tvenkinyje, neprieštaraučiau, net jeigu nebūčiau to padariusi.

– Kodėl? – neištvėrė Elė. – Kaip gali leisti jiems tave neteisingai kaltinti?

– Jie taip nedaro. Galėčiau atsistoti ir sakyti: nuoga maudžiausi ne aš, štai turiu apgamą ant šono, kurio ten nepastebėjote. Bet taip nedaryčiau. Juk matėte, kaip viskas vyksta – kur kas sunkiau aiškintis dėl nuodėmės, negu prisipažinti ir viską tuo užbaigti.

– Tačiau šitaip leidi, kad tvarka tave sutryptų.

– Ne, – kantriai aiškino Keitė. – Tiesiog nekliudau tai tvarkai veikti. Nenoriu būti nei teisi, nei stipri, nei pirmoji. Tik noriu vėl būti kartu su visais ir kuo greičiau.

Ji nežymiai šyptelėjo:

– Žinau, kad šitai sunku suprasti.

Elė pasistengė prisiminti, kad amišų teisingumo sistema kitokia negu Amerikos, tačiau abi visai neblogai veikia viena greta kitos jau ne vieną šimtmetį.

– Suprantu kuo puikiausiai, – atsakė ji, – tačiau realiame pasaulyje viskas kitaip.

– Gal tai ir tiesa, – Keitė pasitraukė iš kelio automobiliui, pro kurio langą iki pusės išlindęs turistas mėgino nufotografuoti ją iš nugaros. – Bet aš gyvenu čia.

Keitė su žibintuvėliu rankoje nerimastingai laukė tako gale. Jai ir anksčiau tekdavo rizikuoti, ypač dėl Adamo, bet šį kartą pavojus didesnis negu kada. Jei kas nors pastebėtų ją su anglu, bėdos ji neišvengtų – tačiau Adamas rengėsi išvažiuoti, ir ji negalėjo išleisti jo nepasinaudojusi tokia proga.

Juk Adamas savo vaiduoklių ieškoti važiuoja ne į Naująjį Orleaną. Stipendijos lėšas jis pervedė į visiškai kitą vietą, į Škotiją, ir planus išdėstė taip, kad išvažiuoti reikėjo tik lapkritį. Jeigu Jakobas čia ir būtų įžvelgęs ką nors neįprasta, tai viską būtų užgožęs kilnus Adamo pasiūlymas ir pasikeitusiomis aplinkybėmis likti gyventi tame pačiame name. Jakobas buvo be galo dėkingas, kad jam nereikia kraustytis, ir nekvaršino sau galvos dėl nieko, net ir dėl to, kaip lengvai bendrą kalbą randa jo sesuo ir vyresnis draugas arba kaip Adamas, jiems žingsniuojant per universiteto miestelį, kartais uždeda ranką jai ant juosmens; nerūpėjo jam ir tai, kad per visus tuos mėnesius Adamas nesusitikinėjo su jokia mergina.

Prie posūkio į namus mažindamas greitį privažiavo automobilis. Keitė norėjo moti rankomis, šaukti, kad Adamas ją pamatytų, tačiau vis dėlto liko laukti tankių krūmų šešėlyje ir žengė į žibintų šviesą tik joms visiškai prisiartinus. Išjungęs variklį, Adamas išlipo ir tylėdamas žiūrėjo į Keitės drabužius. Priėjęs palietė standų jos kapp musliną, švelniai nykščiu spustelėjo smeigtuką, ties kaklu laikantį suknelės kraštus. Staiga „paprastasis“ apdaras privertė ją pasijusti kvailai – jis buvo įpratęs matyti ją vilkint džinsus ir megztinius.

– Tau tikriausiai šalta, – sušnibždėjo Adamas.

Ji papurtė galvą:

– Nelabai.

Jis jau nėrėsi iš palto, ketindamas atiduoti Keitei, bet ši nusipurtė. Valandėlę abu tylėjo. Adamas pažvelgė virš Keitės galvos į siloso rezervuaro kraštą, boluojantį aklinai juodame danguje.

– Galėčiau išvažiuoti, – tyliai tarė jis. – Galėčiau išvykti, ir abu apsimestume, kad niekada nebuvau čia atsidūręs.

Užuot atsakiusi, Keitė paėmė jo ranką. Pakėlė ją žiūrėdama į dailius ilgus pirštus, glostydama švelnią delno odą. Šita ranka netampė vadelių ir nešėrė gyvulių. Kilstelėjusi prie lūpų, Keitė pabučiavo jos krumplius.

– Ne. Laukiau tavęs daugybę metų.

Ji ištarė tuos žodžius kitaip, negu sakytų anglų merginos – perkeltine prasme, su nepatenkinta veido išraiška, treptelėjusios koja. Keitė kalbėjo tai, ką iš tiesų galvoja, nuoširdžiai pasvėrusi. Adamas suspaudė jai delną ir leidosi vedamas į pasaulį, kuriame ji užaugo.

Sara pažiūrėjo, kaip jos duktė pjausto daržoves pietums, paskui ėmėsi dengti stalą. Šį vakarą ir dar daug vakarų Keitė negalės prie jo valgyti – tokia yra viena iš vengimo taisyklių. Artimiausias šešias savaites Sarai teks gyventi tame pačiame name, bet atskirai nuo dukters; reikės apsimesti, kad Keitės jos gyvenime nėra, liautis su ja melstis, beveik nesikalbėti. Dieve, tai beveik tas pats kaip netekti vaiko. Ir vėl.

Sara suraukusi kaktą apžvelgė valgomąjį; iš tiesų tai buvo vienas ilgas stalas su suolais abiejose pusėse. Vaikų turėti ji nebegalėjo, tad didesnio ir nereikėjo. Atsigręžusi žvilgtelėjo į skausmingai tiesią Keitės nugarą – tikriausiai stengiasi nuslėpti nuo Saros, kaip jai gelia širdį.

Sara pasuko į svetainę ir nuo kortų stalelio nukėlė dujinę lempą; tą stalelį ji kartais ištraukdavo, jos pusbroliams atėjus pažaisti džinramio. Paėmusi už dviejų kojų, nutempė į virtuvę ir sustatė abu stalus taip, kad tarpelis tarp jų neviršijo nė colio. Indaujos, kur sudėtas porcelianas, stalčiuje surado ilgą baltą staltiesę ir užmetė ant abiejų stalų, tad kai subangavęs audeklas nurimo, tik labai atidi akis būtų įžvelgusi, kad po juo – ne vienas didelis stačiakampis.

– Štai taip, – ištarė ji, lygindama raukšles ir perkeldama įprastoje Keitės vietoje sudėtus stalo įrankius ant kortų stalelio. Padvejojusi savo pačios įrankius pastūmėjo arčiau didžiojo stalo krašto, kad atstumas iki tos vietos, kur dabar valgys Keitė, dar sumažėtų.

– Štai taip, – pakartojo ji ir grįžo prie įprastų darbų greta dukters.

Vienas iš Elei skirtų darbų buvo aprūpinti Grynuolį grūdais ir vandeniu. Stambus kvorterių veislės arklys iš pradžių ją išgąsdino, tačiau ilgainiui, regis, jie ėmė vienas kitą suprasti.

– Sveikas, arkly, – tarė ji, atsargiai žengdama į gardą, nešina kibiru skanių grūdų.

Grynuolis suprunkštė trypdamas kojomis, nekantraudamas, kad Elė pasitrauktų ir nebekliudytų jo reikalams.

– Nekaltinu tavęs, – sumurmėjo ji žiūrėdama, kaip didelė galva lenkiasi prie saldžiai kvepiančių avižų. – Ko gero, šičia geriausias dalykas yra maistas.

Dabar ji jau žinojo, kaip amišai rūpinasi jų brikelius tempiančiais arkliais. Juk jeigu arkliui kas nors nutiktų, negali nutraukti jo į artimiausią „Ford“ dirbtuvę paremontuoti. Net ir Aronas, vis dar retkarčiais stulbinantis ją tyliu rūstumu, su Grynuoliu elgdavosi kantriai ir švelniai. Matyt, neblogai nusimanė apie arklius, nes kartais vienas ar kitas kaimynas prašydavo vykti kartu į arklių varžytynes, rengiamas pirmadieniais po pietų, kad paprasčiausiai pasakytų, ką mano.

Elė nedrąsiai ištiesė ranką – ji vis dar šiek tiek baiminosi, kad tie dideli geltoni keturkampiai dantys grybštels jai už riešo ir nebepaleis – ir paglostė arkliui šoną. Jis atsidavė dulkėmis ir žole, toks švarus, skanus kvapas. Grynuolis pastatė ausis ir sušnarpštė, paskui pamėgino įsprausti šnerves jai į pažastį. Nustebusi Elė prajuko ir paglostė jam galvą, lyg namie augintam šuneliui.

– Liaukis, – sudraudė ji, bet, atkabindama beveik tuščio vandeniui skirto guminio kibiro kabliuką ir nešdama tą kibirą laukan prie čiaupo, vis dar šypsojosi.

Vos pasukus už tvarto kampo, kažkas išniręs stvėrė ją, viena ranka užspausdamas burną. Kibiras nusirito ant žemės. Stengdamasi nepasiduoti staiga užplūdusiai panikai, Elė suleido dantis į pirštus, spaudžiančius jai burną, o po sekundės alkūne kirto užpuolikui į pilvą, mintyse vis dėkodama Dievui, kad Stivenas prieš porą metų Kalėdoms jai dovanojo savigynos pamokų.

Ji žaibiškai apsisuko pasirengusi gintis ir įniršusi išvydo nuo skausmo dvilinką susirietusį vyrą. Kažkas jo išvaizdoje atrodė keistai pažįstama – šviesi plaukų kupeta, lankstus, ilgomis kojomis kūnas, ir Elė susierzino, kad niekaip neranda tam veidui reikiamo vardo.

– Kas tu toks, po velnių?

Viena ranka trindamas sumuštą vietą, vyras pakėlė galvą.

– Jakobas Fišeris.

– Na, tikrai nereikėjo manęs griebti, – tarė Elė po kelių minučių, atsistojusi prieš Keitės brolį tvarto pastogėje. – Taip ir gyvybę galima prarasti.

– Jau senokai čia nebuvau, bet amišų fermose retai pasitaiko sutikti juodojo diržo savininkų, – Jakobo šypsena čia pat išblėso. – Tiesa, nužudytų kūdikių būna taip pat retai.

Elė atsisėdo ant šieno ryšulio, tyrinėdama jo veidą.

– Mėginau tau skambinti.

– Buvau išvykęs.

– Taip ir supratau. Manau, dabar jau žinai, kad tavo seseriai pateiktas kaltinimas?

Jakobas linktelėjo.

– Ar detektyvė jau susirado tave?

– Vakar.

– Ką jai pasakei?

Jakobas gūžtelėjo pečiais. Jam neryžtingai tylint, Elė alkūnėmis pasirėmė į kelius.

– Noriu, kad šis tas būtų iš karto aišku, – tarė ji. – Šitos bylos neprašiau. Ji tarsi pati prie manęs prilipo. Nežinau, ką apskritai manai apie teisininkus, bet spėju, kad tam tikrą laiką pagyvenęs anglišką gyvenimą galvoji, kad mes visi esame rykliai, taip laisvajame pasaulyje mano visi. Atvirai kalbant, Jakobai, man nesvarbu, jei kartais laikai mane hunų vadu Atila – geresnio būdo išsisukti tavo sesuo neturi. Tikriausiai geriau už savo giminaičius amišus suvoki, kokie rimti kaltinimai jai gresia. Visa, ką iš tavęs galiu sužinoti apie tavo sesers bylos aplinkybes, liks griežtai tik tarp mūsų ir padės man apsispręsti, kaip geriau ją ginti, tačiau kad ir ką papasakotum, aš ją ginsiu. Net jeigu štai dabar išsižiotum ir pareikštum, kad ji šaltakraujiškai nužudė tą kūdikį, vis tiek stengčiausi ją visokiais būdais ištraukti, o tada pasirūpinčiau jai reikalinga psichiatro pagalba. Tačiau esu linkusi tikėti, kad suteiksi man tokios informacijos, kuri leis įsivaizduoti šiek tiek kitokį scenarijų.

Jakobas priėjo prie aukšto pastogės lango.

– Čia gražu. Ar žinote, kad nebuvau čia ištisus šešerius metus?

– Suprantu, kaip tai turėtų būti sunku, – atsiliepė Elė. – Tačiau Keitė niekada nebūtų buvusi apkaltinta, jeigu policija nebūtų radusi pakankamai įrodymų, kurie verčia manyti, kad kūdikį nužudė ji.

– Ji man nieko nesakė apie nėštumą, – prisipažino Jakobas.

– Nemanau, kad ji pati tai sąmoningai suvokė. Ar pažįsti ką nors, su kuo ji būtų galėjusi suartėti?

– Na, Samuelis Štolcfusas...

– Ne čia, – įsiterpė Elė, – Steit Koledže.

Jakobas pakratė galvą.

– Ar ji kada nors turėjo kokių ketinimų pasitraukti iš amišų bažnyčios, kaip ir tu?

– Ne. Ji šito neištvertų, nepajėgtų būti atskirta nuo mūsų mamos ir tėčio. Nuo visų. Keitė nėra... kaip čia pasakius? Ji atvažiuodavo pas mane, taip, eidavo į vakarėlius, valgydavo kinų maistą ir vilkėdavo džinsus. Tačiau jeigu ištrauksite žuvį iš tvenkinio ir apgaubsite avikailiu, vis dėlto ėriuku ji niekada netaps. Negaudama savo vandens, ji anksčiau ar vėliau žus.

– Tu nežuvai, – atsiliepė Elė.

– Aš – ne Keitė. Apsisprendžiau trauktis iš bažnyčios, ir po šito sprendimo ėjo kiti. Mis Hatavei, aš augau kaip „paprastasis“, bet man teko ir peštis. Klausiau teologijos kurso, kur buvo abejojama Biblija. Turėjau nuosavą automobilį. Niekada nebūčiau patikėjęs, kad galiu tokius dalykus daryti.

– Gal šitai tinka ir Keitei? Galbūt ji apsisprendė likti amišė – ir tada pasijuto priversta daryti tai, ko niekas negalėtų iš jos tikėtis.

– Ne – dėl vieno visų svarbiausio fakto. Jeigu esi anglas, priimi sprendimus. Jeigu esi „paprastasis“, vykdai sprendimą, kuris jau priimtas. Tai vadinama gelassenheit – paklusimas aukštesnei vyresnybei. Žmogus atsiduoda Dievo valiai. Paklūsta savo tėvams, bendruomenei, gyvena taip, kaip įprasta nuo seno.

– Tai įdomu, bet niekaip negali užginčyti mirusio kūdikio skrodimo protokolo.

– Ir dar kaip užginčija, – tvirtai tarė Jakobas. – Nėra kito veiksmo, kuris būtų toks kupinas pasipūtimo kaip žmogžudystė! Ryžtis atimti gyvybę – vadinasi, turėti Dievo galią.

Jis žvelgė į Elę žibančiomis akimis.

– Žmonės galvoja, kad „paprastieji“ kvaili, nes leidžia pasauliui juos trempti. Tačiau „paprastieji“ – jie gudrūs, tik nemoka būti savanaudžiai. Jiems stinga savanaudiškumo, kad būtų godūs, pasipūtę, landūs. Ir jiems, be jokios abejonės, nepakanka savanaudiškumo sąmoningai žudyti kitą žmogų.

– Amišų tikėjimas čia teisiamas nebus.

– O turėtų, – atšovė Jakobas. – Mano sesuo negalėjo įvykdyti žmogžudystės, nes ji – amišė iki kaulų smegenų.

Lizė Manrou prisimerkė po saugos akiniais, pakėlė rankas ir iš savojo 9 milimetrų „Glock“ suvarė dešimt kulkų į žmogaus ūgio taikinio širdį tolimajame šaudyklos gale. Jai besukant rankenėlę, kad taikinys priartėtų ir ji galėtų įvertinti savo taiklumą, Džordžas Kalahanas švilptelėjo ir iš ausų išsitraukė kamštukus.

– Smagu žinoti, Lize, kad esame toje pačioje barikados pusėje. Turi tikrą dovaną.

Ji perbraukė pirštu skylę, išmuštą popierinėje taikinio krūtinėje.

– Taigi. Įsivaizduok, mano senelė norėjo, kad užsiimčiau tik siuvinėjimu.

Lizė įsikišo pistoletą į dėklą ir pamankštino pečius.

– Turiu pripažinti, stebiuosi tave čia sutikęs.

Lizė kilstelėjo antakius.

– Kodėl?

– Na, pasakyk, ar daug ketini sutikti amišų, kurie būtų ginkluoti ir pavojingi?

– Tikiuosi, nė vieno, – atsakė Lizė, užsimesdama savo dalykinį švarkelį. – Šituo užsiimu, kad atsipalaiduočiau, Džordžai. Geriau už dekupažą.

Jis nusijuokė.

– Kitą savaitę turėsime parengiamąjį posėdį.

– Kai gauni smagaus darbo, nė nepastebi, kaip pralekia penkios savaitės.

– Smagumu šito nevadinčiau, – pareiškė Džordžas. Jie išėjo iš šaudyklos ir patraukė per išpuoselėtą policijos akademijos teritoriją. – Tiesą sakant, dėl to čia ir atsidūriau. Norėjau dar kartą patikrinti, ar gerai pasiruošėme saugoti bendrą valstijos kailį, o tik paskui žengti į teismo salę.

Lizė gūžtelėjo pečiais.

– Iš brolio ne kažin ką teišpešiau, bet galiu dar kartą pas jį nuvykti, gal jis pasakys daugiau. Įkalčiai aiškūs kaip dukart du. Trūksta tik vieno dalyko – spermos donoro, tačiau apskritai šitai neturi didelės reikšmės, nes ir vienu, ir kitu atveju motyvas lieka. Jeigu vaikinas buvo amišas, ji nužudė kūdikį, stengdamasi išsaugoti ryšį su stambiuoju šviesiaplaukiu. Jeigu tai padarė įprastas vaikis ne iš šitos bendruomenės, vadinasi, ji nužudė kūdikį, kad nereikėtų prisipažinti turėjus santykių su pašaliečiu.

– Keitę Fišer kaip įtariamąją stvėrėme labai greitai, – susimąstęs tarė Džordžas. – Vis pagalvoju, ar nepražiopsojome kokio kito žmogaus.

– Ji kraujavo kaip skerdžiamas paršelis, todėl ją ir čiupome, – atsiliepė Lizė. – Ji pagimdė tą kūdikį, tai įvyko dviem mėnesiais anksčiau termino – tai kas dar būtų galėjęs žinoti, kad jau laikas? Žinome, kad nuo tėvų ji viską slėpė, tad jie iškrinta iš šito rato. Samueliui sakyti ji nesiruošė, nes tas kūdikis – ne jo. Net jei ir būtų norėjusi pranešti broliui ar tetai, kad jai prasidėjo sąrėmiai, neturėjo telefono, kurį naktį, antrą valandą, būtų išsitraukusi ir paskambinusi.

– Galime patikimai įrodyti jos ryšį su gimdymu, bet ne su nužudymu.

– Mūsų pusėje – motyvas ir logika. Juk žinai, kad devyniasdešimt procentų žmogžudysčių padaro žmonės, turintys asmeninių santykių su auka. Ar nujauti, kad tas skaičius pakyla beveik iki šimto procentų, kai kalbame apie naujagimius?

Džordžas nutilo, paskui nusijuokė.

– Lize, ar tik netaikai į mano padėjėjas?

– Čia būtų interesų konfliktas. Turėsiu liudyti valstijos kvietimu.

– Na, labai gaila, nes manau, kad galėtum pati viena, niekieno nepadedama, įtikinti prisiekusiuosius, kad Keitė Fišer kalta.

Lizė atsakė šypsena.

– Tu teisus, – tarė ji, – bet visa, ką žinau, išgirdau iš tavęs.

Netrukus po vidurnakčio viena iš karvių apsiveršiavo. Aronas beveik visą naktį negulė, nes veršiukas buvo neteisingai pasisukęs. Rankos jam perštėjo, nes ilgai buvo sukištos karvės vidun, sąrėmiai jas maigė ir trynė. Užtat koks puikus atlygis už vargus: štai mažutis stebuklas, juodas, nubarstytas baltomis dėmėmis, svirduliuojantis ant plonų lyg smeigtukai kojelių prie patikimos, tvirtai stūksančios sienos – motinos šono.

Kol veršiukas pripuolęs žindo motinos tešmenį, Aronas garde paskleidė šviežio šieno. Po dienos kitos šitas naujagimis bus perkeltas ir pradėtas girdyti iš butelio.

„Matai, matai – mintyse nedavė jam ramybės plonas balselis. – Kūdikiai visada paimami iš motinų.“

Vos spėjo nustumti tą mintį šalin, pro tvarto duris įžengė Keitė. Iš kavos puodelio, kurį ji ištiesė tėvui, kilo kvapnus garas.

– Ak, dar vienas veršiukas! – sušuko ji nušvitusiomis akimis. – Toksai meilutis!

Keitė džiaugdavosi ir rūpindavosi kiekvienu fermoje atsivestu veršeliu, ir Aronas žinojo, kad jų buvo tikrai nemažai. Jo duktė penėdavo veršelius, kai dar pati buvo už juos ūgiu ne kažin kiek didesnė. Aronas prisiminė, kada pirmą kartą parodė jai, kad galima įkišti pirštą veršeliui į burną, nes jis dar neturi viršutinių dantų ir todėl neįkąs. Atsiminė, kaip aiškino, kad veršelis liežuviu apsivynios apie ranką ir trauks ją vidun, o tas liežuvis bus šiurkštus kaip švitrinis popierius ir netikėtai stiprus. Atsiminė ir išsiplėtusias jos akis, kai viskas taip ir nutiko.

Jam, šeimos galvai, teko atsakomybė išmokyti atžalas „paprastųjų“ gyvenimo būdo – kaip tarnauti Dievui, kaip atskirti, kas gera ir kas bloga. Dabar žiūrėjo į Keitę, klūpančią ant šviežio šieno, trinančią beprotiškai susisukusias garbanas, dar drėgnomis vijomis besiraitančias veršeliui ant nugaros. Čia pat prisiminė ir tai, kas įvyko prieš kelias savaites. Užsimerkęs jis nusisuko nuo dukters.

Keitė lėtai atsistojo ir prabilo virpančiu, tarsi ką tik pasaulį išvydusio gyvulėlio balsu:

– Jau penkios dienos praslinko nuo tada, kai klūpodama atlikau išpažintį. Tėti, ar daugiau niekada su manimi nebekalbėsi?

Aronas mylėjo dukterį; nieko daugiau netroško, tik pasisodinti ją ant kelių kaip kadaise, kai dar tebebuvo mažytė ir visas jos pasaulis tilpo tėvo glėbyje. Tačiau ant jo krito kaltė už Keitės nuodėmę ir gėdą vien dėl to, kad jis nesugebėjo užkirsti joms kelio. Tad jam teks iškęsti ir padarinius, kad ir kokie jie būtų skaudūs.

– Tėti, – sušnibždėjo Keitė.

Aronas kilstelėjo ranką tarsi saugodamasis jos. Paskui paėmė puodelį su kava ir nusigręžęs žengė lauk iš tvarto sukumpęs, sunkiais žingsniais, lyg staiga tapęs daug vyresnis ir išmintingesnis.

– Ar tau negana?

Kupas kalbėjo per tarp jų kėpsančią lėkščių krūvą, ir Elė iš pradžių nesumojo, ką atsakyti. Daugiau negalėjo praryti nė kąsnelio, bet jai dar buvo negana. Atrodė, kad jai dabar bus vis mažai triukšmo ir aplink aidinčių balsų, restorane tvyrančio gerų kvepalų mišinio, nuo kurio net svaigo galva, ūžiančių automobilių, zujančių kažkur žemai, gatvėje palei pastatą, kurio viršutiniame aukšte jie sėdėjo.

Elė valandėlę žiūrėjo į sietyno atspindžius, vaivorykšte ribuliuojančius baltojo vyno taurėje ir nusišypsojo.

– Kas pralinksmino? – pasiteiravo Kupas.

– Aš pati, – atsakė Elė, nepajėgdama sutvardyti juoko, lyg burbulais kylančio kažkur viduje. – Vis norisi pažiūrėti, ar mano batai ne mėšlini.

– Per penkias savaites fermoje tikra kaimiete dar netapai. Beje, su suknele atrodai kur kas geriau negu su kombinezonu ar prijuoste.

Elė brūkštelėjo rankomis sau per šonus, mėgaudamasi natūraliu, maloniai prigludusiu drabužio šilku. Niekada nebūtų patikėjusi, kad tokį paprastą ir dailų apdarą Leda būtų sugebėjusi rasti „Macy’s“ lentynose, bet, kita vertus, pastaruoju metu nustebti jai teko ne kartą. Taip pat ir matant, kaip susižvalgo Sara su Keite per pietus lyg tardamosi dėl paslapties, kuria nenori dalytis su Ele. O paskui ir netikėtai išvydus Kupą – net kvapą užgniaužė matant jo tamsų kostiumą, šilkinį kaklaraištį ir nedidelę gėlių puokštelę; be to, jis labai įžvalgiai atsigabeno su savimi Ledą, tikrą sąmokslininkę, išsipusčiusią ir su aukštakulniais, pasiryžusią imtis Keitės globėjos vaidmens, kol Kupas su Ele vakarieniaus Filadelfijoje.

Ir dar vynas – rankos ir kojos nuo jo tapo minkštos ir lengvos, o vietoj širdies, regis, suspurdo paukštelis.

– Man netelpa galvoje, kad dvi valandas važiavome iki restorano, – sumurmėjo Elė.

Restoranas, aišku, buvo puikus, šeštadienio vakarą ten grojo orkestras, o už stiklinių jo sienų mirgėjo miesto žiburiai, tačiau mintis, kad Kupui teko sukarti ilgą kelią iki Fišerių, o paskui vėl atgal iki Filadelfijos, vertė Elę jausti tai, kam ji dar nebuvo pasirengusi.

– Iš tiesų tik pusantros valandos, – pataisė Kupas. – Cha, dar gerokai užtrukau, kol radau vietą, kur galima padoriau užkrimsti.

Elė sudejavo.

– Ak, prašau, neminėk to valgio.

– Gal kartais tiktų marinuoti žarnokai?

– Ne, – nusijuokė ji, – ir jeigu net mintyse ištarsi žodį „virtiniai“, už savo veiksmus neatsakau.

Kupas žvilgtelėjo į tuščią jos lėkštę, kurioje dar neseniai gulėjo tobulai apkeptas kardžuvės gabalas.

– Spėju, kad jūros gėrybės Fišerių namuose reikšmingos vietos neužima.

– Jeigu Sara kokio produkto negali pamerkti į tirštą riebų padažą, stalo jis nepasieks. Aš ten tiek priaugsiu svorio, kad atėjus laikui kalbėti teisme netilpsiu į savo kostiumėlius.

– Bet juk tai ir yra svarbiausia. Turi kaip reikiant sustorėti, kad teisėjas nesumanytų abejoti, jog iš tos fermos niekada nebuvai ištrūkusi, nė karto nenutvėrei mažai kaloringų užkandžių.

Elė sėdėdama pasirąžė tarsi katė.

– Man smagu ištrūkti iš tos fermos, – tarė ji. – Man reikėjo ištrūkti. Ačiū tau.

– Tai tau ačiū, – atsiliepė Kupas. – Tie, su kuriais vakarieniauju, retai būna tokie sąmojingi. Nėra abejonės, tu – pirmoji, paminėjusi mėšlą.

– Matai? Jau praradau vieną kozirį. Gal reikėtų imtis to, ką buvo siūliusi Keitė?

– O ką ji siūlė?

– Ji sakė taip – pala, čia negaliu suklysti – jeigu tikrai noriu, kad mane pabučiuotum atsisveikinimui, vaikštant turiu stengtis pasisukdama vis prisiliesti alkūne ir pagirti tavo arklį.

Kupas pratrūko kvatotis.

– Tai štai apie ką judvi kalbatės!

– Juk mes – dvi mergaitės, tad atsigulusios niekaip nesiliaujame plepėti, – Elė plačiai nusišypsojo. – Ar jau sakiau tau, koks puikus tavo arklys?

– Žinai, man atrodo, kad dar ne.

Elė palinko į priekį:

– Tikras eržilas.

– Reikia dažniau duoti tau išgerti, – Kupas atsistojo tempdamas ją už rankos. – Noriu su tavimi pašokti.

Elė leidosi pakeliama.

– Tačiau tai reikš, kad šventė baigiasi, – sudejavo ji. – Ir aš vėl pavirsiu moliūgu.

– Tik tada, jei ir toliau valgysi Saros virtinius.

Kupas prisitraukė ją artyn ir ėmė lėtai sukti po šokių aikštelę.

Elė atrėmė galvą jam į krūtinę. Jų rankos susivijo tarsi tarp jų širdžių palinkusios gluosnio šakos, Kupo nykštys klajojo per nuogą jos peties odą. Kai jo lūpos glustelėjo jai prie smilkinio, Elė užsimerkė ir atsidavusi jo valiai švelniai sukosi ratu. Valandėlę ji liovėsi galvojusi apie Keitę, apie teismą ir jos gynybą, apie nieką daugiau, tik neįtikėtinai karštą Kupo ranką ant nugaros. Melodija nutilo, muzikantai, pasidėję instrumentus, susiruošė atsipūsti, šokusios poros pasitraukė nuo parketo, tik Elė su Kupu liko stovėti vienas kito glėbyje, tiesiog žiūrėdami vienas į kitą.

– Ko gero, man būtų įdomu pamatyti, kaip atrodo to žirgo arklidės, – sumurmėjo Elė.

Kupo žvilgsnis surimtėjo.

– Tvartas kaip tvartas, nieko ypatinga.

– Man nesvarbu.

Jis taip nuostabiai pažvelgė, Elė pasijuto skęstanti jo šypsenoje ir nė nepastebėjo, kad aplinkui atšalo, net tada, kai jie jau buvo atsidūrę lauke ir važiavo pas Kupą namo nuleidę automobilio langų stiklus. Ji sėdėjo kuo arčiau jo, kiek tik leido automobilio sėdynė ir greta esantys prietaisai, abiejų rankos laikėsi susikibusios ant pavarų svirties. Atvažiavus Kupas pasuko spynoje raktą ir, stumtelėjęs duris, iš karto puolė atsiprašinėti:

– Čia šiokia tokia netvarka. Nežinojau, kad...

– Viskas gerai.

Elė žengė į kambarį atsargiai, tarsi smarkiau treptelėjus kerai galėtų išsisklaidyti. Pastebėjo išsivadėjusio gėrimo stiklinę, nuo jos dugno ant stiklinio kavos stalelio pridžiūvusį žiedą, psichiatrijos žurnalus, išsidraikiusius ant grindų tarsi lelijų lapai tvenkinyje, raišteliais surištų sportbačių porą, kybančią ant kėdės atkaltės skersinio. Nė vienas baldas nederėjo prie kito.

– Beveik viskas liko Kelei, – nuspėdamas jos mintis, tarė Kupas. – Šitų daiktų jai nereikėjo.

– Man atrodo, kavos stalelį atsimenu dar iš koledžo.

Elė pasuko prie knygų lentynos ir garso įrangos – paskutinio technikos žodžio.

– Sakoma, kad apie žmogų galima labai daug sužinoti iš jo kompaktinių diskų kolekcijos, – pareiškė Kupas. – Mėgini mane perprasti?

– Tiesą sakant, žiūriu į laidus. Jau senokai nemačiau jų tiek daug.

Ji pirštu bakstelėjo mažytę nuotrauką, kurioje Elė kybo galva žemyn nuo obels šakos; Kupas, stengdamasis ją nufotografuoti, tuo metu tupėjo žemiau, ant kitos šakos.

– Šitą taip pat prisimenu iš koledžo, – tarė ji tyliai. – Tebeturi ją?

– Visai neseniai atkasiau.

– Tada vis sakei, kad nesijuokčiau, – sumurmėjo Elė. – O aš kartojau: fotografuok greičiau, kol mano marškiniai galutinai nenusmuko viso pasaulio akivaizdoje.

Kupas linksmai nusišypsojo.

– O aš sakiau...

– Kas gi atsitiko? – nutraukė jį Elė. – Kupai, kas tada atsitiko?

– Galvojau apie tai, – atsiliepė jis, sunerdamas rankas jai už nugaros. – Bet kaip mane gyvą matai, Ele, negaliu prisiminti.

Perbraukė delnais jai per šonus. Jo praviros lūpos ir aistringas bučinys tarsi įpūtė liepsną jos viduje. Išpešusi jam iš kelnių marškinius, Elė nuslydo delnais per nugaros raumenis, glausdamasi vis arčiau, kol pajuto jo širdį plakant tiesiai virš savosios.

Abu drauge griuvo ant minkštasuolio, į šalis pasklido popierių krūvos. Jo pirštai paniro jai į plaukus, stumdami ją ant nugaros, kol ji karštligiškai vargo su jo kelnių diržu ir užtrauktuku. Kupas apglėbė ją standžiau.

– Ar jauti? – sušnibždėjo jis. – Mano kūnas atsimena tave.

Ji ir pati vėl buvo aštuoniolikos, Kupo tvirtybės prismeigta tarsi drugelis. Anais laikais ji taip giliai ir karštai jį mylėjo, kad praėjo daug mėnesių, kol ji suvokė – tai, ką ji jaučia būdama su Kupu, ne visada yra tai, ko ji pati nori. Anais laikais, nenorėdama įskaudinti, pamelavo jam, tačiau skaudėjo dar labiau, nes tai, ką ji sakė, buvo taip toli nuo tiesos – kad nepakankamai myli jį.

– Negaliu, – ištarė ji garsiai; kadaise koledže šiems žodžiams jai pritrūko jėgų.

Ir rankomis, ir kojomis puolė stumti Kupo; staiga apsižiūrėjo jau sėdinti ant minkštasuolio galo, vienu delnu sugriebusi suknelės atlapus.

Kupas lėtai, po truputį atsitokėjo.

– Kas atsitiko?

– Negaliu, – Elė negalėjo net žiūrėti į jį. – Atsiprašau. Man geriausia būtų tiesiog... išeiti.

Jo žandikauliai susispaudė kiečiau.

– Koks pretekstas bus šį kartą?

– Man reikia grįžti pas Keitę.

– Tau ne nuo manęs reikia laikytis toliau, o nuo savo mažosios amišų klientės. Ele, tu esi jos advokatė. Ne motina, – purkštelėjo Kupas. – Ir baiminiesi ne pažeisti kokio teisėjo ar užstato sąlygas. Tau baisu, kad staiga ką nors gyvenime pradėsi ir tau nepavyks.

– Ką tu išmanai apie...

– Viešpatie, Ele, apie tave išmanau daugiau negu tu pati. Vien tik aukščiausi pažymiai, geriausiųjų sąrašai, garbingi įvertinimai. Verteisi per galvą, kad gautum sunkiausias bylas, ir beveik visas jas laimėjai – net ir tas, apie kurias pagalvojus tau norisi vemti. Niekada neištekėjai, tik palaikei santykius, kuriuos nutraukti reikėjo prieš daug metų, nes iš tiesų jie tau ir nerūpėjo, tad nesukai galvos, kad jie šleivi ir kreivi. Esi tvirtai nusiteikusi palikti mane su pamėlynijusiais pautais, kad tik per daug nerizikuotum, nes tada labai rūpėtų rezultatas, bet juk, atvirai kalbant, mūsų santykių istorijoje sėkmių nedaug. Esi būdinga A tipo atstovė, tau visur reikia tobulybės ir vengi palypėti ant šakos, kad kartais ji nelūžtų tau po kojomis.

Sakydamas paskutinius žodžius, Kupas jau rėkė. Elė atsistojusi klibikščiavo ieškodama savo aukštakulnių. Iš skausmo plyšo galva, beveik taip pat gėlė ir širdį.

– Nereikia man čia tavo psichoanalizės.

– Žinai, kokia tavo problema? Jeigu taip ir neužsikabarosi ant tos šakos, pražiopsosi puikių vaizdų.

Elei pavyko įsprausti pėdas į batelius ir susirasti rankinę.

– Esi geros nuomonės apie save, – tarė ji ramiai.

– Ar tu šitaip tik su manimi, Ele, o gal visus vyrukus vilioji kuo toliau, o paskui apsisuki ir – į kojas? Kokios įtakos tau turėjo Stivenas, jei per tiek metų sugebėjo neleisti tau pasprukti?

– Jis manęs nemylėjo!

Šitie žodžiai tarsi sprogo kambario tyloje, ir Elė atgręžė Kupui nugarą. Stivenui ji buvo daug kas – kambario draugė, teisės idėjų ir kalbų klausytoja, sekso partnerė – tik ne moteris, su kuria verta praleisti visą gyvenimą. Ir dėl to ji niekada nesijautė dūstanti. Niekada nesijautė taip, kaip prieš dvidešimt metų su Kupu.

– Štai, – pridūrė drebančiu balsu. – Ar šitai norėjai išgirsti?

Elė sugniužusi patraukė prie durų.

– Nesivargink keltis. Parvažiuosiu pati.

Kupas liko įsmeigęs žvilgsnį į ją, į skausmą, pratrūkusį iš, regis, iki tol neregėto šaltinio, skausmą, kuris, jai išėjus, dar ilgai tvyrojo mažame jo bute.

Kartą, kai Samuelis dar nebuvo krikštytas, jam teko važiuoti automobiliu. Vienas jo draugas, Leftis Kingas, turėjo nusipirkęs pavažinėtą mašiną ir slėpdavo ją už tėvo tabako stoginės; kiekvieną kartą ją aptikęs, senasis Kingas apsimesdavo, kad ten nieko nėra. Samuelis tada žavėjosi, kaip lygiai tas automobilis rieda ir galima, įjungus neutralią pavarą, paleisti vairą, o mašina nepasuks į kelio pakraštį rupšnoti žolės.

Apie tą automobilį jis galvojo šį vakarą, brikeliu veždamas Merę Eš namo. Danguje iš mėnulio buvo likusi tik siaurutė juostelė, apie tokią jo mama sakydavo – beveik suvalgytas sausainis; viskas klostėsi labai palankiai tam, ką jis buvo sumanęs.

Merė Eš turėjo vieną bruožą – ji be paliovos plepėdavo. Buvo jo trečios eilės pusseserė, tad visiškai nieko keista, kad jis atvažiavęs pakvietė ją valgyti ledų. Samueliui ji atrodė gana graži: plaukai tamsūs, vešlūs tarsi ką tik suartas laukas ir mažutė kaspinėliu išsilenkusi burna. Tačiau Samuelis ją pasirinko visų pirma todėl, kad ji buvo geriausia Keitės draugė, ir šitaip jis, atrodo, galėjo atsidurti kuo arčiau jos.

Himmel, dabar ji tauškė, kaip jos mažasis broliukas Setas šią popietę, mėgindamas pereiti kiaulių gardo tvoros lynu, įvirto į srutų lovį. Samuelis nežymiai timptelėjo vadeles, ir brikelis sustojo ties nedideliu posūkiu kalvos viršūnėje.

Merė šnekėjo taip greitai ir įnirtingai, kad tik po kokios minutės suvokė, jog brikelis nejuda.

– Kodėl sustojai? – pasiteiravo ji.

Samuelis gūžtelėjo pečiais.

– Pagalvojau – gražus vakaras.

Merė pažvelgė į jį šiek tiek nustebusi, ir tikrai ne veltui. Dangumi slinko tiršta debesų košė, vienintelę regimą šviesą skleidė tas mažytis mėnulio kąsnelis.

– Samueli, – tarė ji, o jos žvilgsnis staiga tapo balzganas, merginos taip kartais moka, – ar tau reikia su kuo nors pasikalbėti?

Jis pajuto, kaip širdis išsipučia lyg kalvio dumplės, pasiruošusi iššokti iš krūtinės. Veik dabar, pasakė sau, arba niekada to nepadarysi.

– Mere, – pratarė jis ir stvėrė ją į glėbį, iš visų jėgų burna trindamasis į jos lūpas.

Galvoje tuksėjo tik viena mintis: ji – ne Keitė. Jos skonis kitoks, visai ne vanilės, ir apimtis jo rankose ne tokia, o kai labiau prisispaudė, susiliesdami emaliu džerkštelėjo jų dantys. Čiupo ją už krūties jausdamas, kaip ji jau išsigandusi mėgina jį nustumti, bet aiškiai suvokė, kad kažkas bent kartą šitaip ir dar visaip elgėsi su jo Keite.

– Samueli! – Merė, iš visų jėgų trūktelėjusi, atšoko nuo jo į patį brikelio kampą. – Kas, po galais, tau darosi?

Jos veidą nusėjo dėmės, išplėstos akys žvelgė su baime. Gerasis Dieve, nejaugi čia dėl jo? Negi jis puolė taip žemai?

– Man... Aš... Atsiprašau... – spausdamas rankas prie krūtinės, Samuelis net susikūprino iš gėdos. – Nenorėjau...

Užsidengė veidą marškiniais ir mėgino suvaldyti beužplūstančias ašaras. Joks jis geras krikščionis, nė iš tolo. Ne vien ką tik užpuolė vargšę Merę Eš; juk negali ir priimti Keitės išpažinties. Atleisti jai? Jis net negali susitaikyti su paprasčiausiais faktais.

Švelni Merės ranka sušvito jam ant peties.

– Samueli, gal tiesiog keliaujam namo.

Jis pajuto, kaip brikelis susvyravo jai nušokus žemėn; Merė atsisėdo iš kitos pusės, kad galėtų vadelioti.

Samuelis paskubomis nusišluostė akis.

– Nesijaučiu nuostabiai gut, – pripažino jis.

– Nieko nuostabaus, – vos šyptelėjusi pritarė Merė.

Ištiesusi ranką, paglostė jam plaštaką.

– Pamatysi, – tarė ji užjausdama, – viskas bus gerai.

Bylą nagrinėti turėjo aukštesniojo teismo teisėja Filė Ledbeter.

Elei prireikė ne mažiau kaip trisdešimties sekundžių suvokti, kad teisėja bus moteris. Kartu su Džordžu Kalahanu jie sėdėjo teisėjos kabinete, laukdami parengiamojo posėdžio. Filė – arba Filomena, kaip buvo užrašyta ant varinės lentelės – buvo nedidukė moteris standžiais raudonais, į ilgalaikę šukuoseną sudėtais plaukais, dalykiškai suspaustomis lūpomis ir vos vos spigiu balsu. Ant plataus jos stalo visur buvo pridėliota vaikų nuotraukų, visi keturi tarsi žymę nešiojo tokias pat raudonas garbanas. Šitos aplinkybės Keitei buvo nepalankios. Elė tikėjosi teisėjo vyro, teisėjo, kuris nieko neišmano apie gimdymą ir kuriam būtų šiek tiek nepatogu kamuoti kūdikio nužudymu kaltinamą jauną merginą. Kita vertus, moteris teisėja, suprantanti, ką reiškia išnešioti kūdikį ir paimti jį ant rankų vos atėjusį į pasaulį, gali pajusti Keitei neapykantą nuo pat pirmos akimirkos.

– Mis Hatavei, misteri Kalahanai, kodėl gi mums nepradėjus?

Teisėja atvertė priešais save ant stalo gulintį aplanką.

– Ar tyrimas baigtas?

– Taip, gerbiamoji teisėja, – patvirtino Džordžas.

– Ar kuris turite pareiškimų ir prašymų, reikalingų nagrinėti? Ak, štai vienas iš jūsų, mis Hatavei, dėl draudimo teismą stebėti žiniasklaidai. Gal iš karto jo ir imkimės?

Elė kostelėjo.

– Gerbiamoji teisėja, dalyvavimas teisme jau savaime nesuderinamas su mano klientės tikėjimu. Tačiau ir už teismo ribų fotografija amišams nepriimtina. Taip paraidžiui jie supranta Šventąjį Raštą, – paaiškino ji. – „Nedirbsi sau drožinio nei jokio paveikslo, panašaus į tai, kas yra aukštai danguje ir kas yra čia, žemėje, ir kas yra vandenyse po žeme“, Išėjimo knyga, 20, 4.

Džordžas ją nutraukė:

– Gerbiamoji teisėja, argi neatskyrėme bažnyčios ir valstybės dar prieš porą šimtmečių?

– Tai dar ne viskas, – tęsė Elė. – Amišų manymu, jeigu padaroma žmogaus nuotrauka, šis gali per daug susireikšminti ar mėginti išgarsėti, tačiau šitai prieštarauja jų nuolankumo dvasiai.

Ji tvirtai pažvelgė į teisėją.

– Mano klientė, vien ateidama į teismą, pažeidžia savo tikėjimo principus. Gerbiamoji teisėja, jeigu jau tenka dalyvauti visame tame vyksme, galime nors pasistengti, kad jis būtų jai patogesnis.

Teisėja pasisuko į kitą pusę:

– Misteri Kalahanai?

Džordžas gūžtelėjo pečiais.

– Taip, po galais. Pasirūpinkime kaltinamosios patogumais. O jei jau pradėjome, kodėl negalėtume kaliniams valstijos kalėjime duoti pūkinių čiužinių ir pasamdyti gero virėjo? Labai gerbiu mis Hatavei ir jos klientės tikėjimą, tačiau tai viešas teismas ir vieša žmogžudystė. Žiniasklaida turi pirmąja pataisa garantuotą teisę apie tai pranešti. O Keitė Fišer, pažeisdama kai kurias svarbiausias konstitucines teises, jau atsisakė dalies savųjų.

Jis atsigręžė į Elę.

– Gal tiek jau to su drožiniais ir paveikslais, nes ką darysime su įsakymu „Nežudyk“? Jeigu ji nenorėjo išgarsėti, nereikėjo griebtis žmogžudystės.

– Niekas neįrodė, kad ji jos griebėsi, – atkirto Elė. – Atvirai kalbant, gerbiamoji teisėja, tai religijos klausimas, ir misteris Kalahanas žengia labai siauru taku tarp pašaipos ir paniekos. Aš manau...

– Žinau, ką jūs manote, advokate; išdėstėte viską ypač aiškiai. Žiniasklaida bus įleista į teismo salę, tačiau fotoaparatai ir vaizdo įrašymo įranga draudžiama.

Teisėja užvertė vieną bylos puslapį.

– Mis Hatavei, štai kas dabar patraukė mano dėmesį. Įtariamo nusikaltimo pobūdis skatina savaime suprantamus spėjimus, kad jūs galite ginti klientę remdamasi psichikos sutrikimu. Neabejoju, kad žinote – terminas gynybos argumentams paskelbti jau praėjo.

– Gerbiamoji teisėja, esant rimtoms priežastims, šis terminas gali būti pratęstas, ir norėčiau, kad mano klientę apžiūrėtų teismo psichiatras; tik tada imsiuosi svarstyti vienokią ar kitokią gynybos taktiką. Tačiau jūs dar neišnagrinėjote mano prašymo dėl papildomų paslaugų.

– Ak, taip, – teisėja kilstelėjo popieriaus lapą, kurio pakraščius puošė rožių pumpurėliai – matyt, Leda taip išspausdino dokumentą iš Elės diskelio. – Turiu pripažinti, kad tai pats gražiausias prašymas, kokį man kada teko nagrinėti.

Elė mintyse sudejavo.

– Gerbiamoji teisėja, atsiprašau dėl to. Dabartinės mano darbo sąlygos yra... toli gražu ne idealios, – Džordžui kikenant, ji ryžtingai atsigręžė į teisėją. – Prieš apsisprendžiant dėl gynybos, man reikia, kad valstija apmokėtų psichiatro įvertinimą.

– Aha, – tarė Džordžas, – jeigu jūs kviečiate teismo daktarą, tada daktaro reikia ir man. Pageidauju, kad mergina būtų apžiūrėta ir valstijos iniciatyva.

– Kodėl? Aš tik prašau pinigų sumokėti psichiatrui, kad galėčiau nuspręsti, kaip man ginti klientę. Kol kas nesakau, kad gynyba teigs buvus psichikos sutrikimą. Sakau tik tiek, kad esu advokatė, o ne psichiatrė. Jeigu apsispręsiu remtis psichikos sutrikimu, atsiųsiu jums išvadas, ir tada jūsų daktaras galės įvertinti mano klientę, tačiau šiuo metu, kol nepaskelbiau tokių gynybos argumentų, neleisiu jos apžiūrėti jokiam valstijos psichiatrui.

– Galite pasikviesti savo psichiatrą, – pareiškė teisėja. – Kokia suma jums reikalinga?

Elė paskubomis prisiminė, koks yra įprastas mokestis.

– Nuo vieno tūkstančio dviejų šimtų iki dviejų tūkstančių.

– Gerai. Šios išlaidos jums bus apmokėtos iki dviejų tūkstančių dolerių, jei daugiau – turėsite man nurodyti priežastį. Jeigu dar turėtumėt pareiškimų ir prašymų, noriu gauti juos per trisdešimt dienų. Paskutinis tvarkomasis posėdis bus po šešių savaičių. Ar jums abiem tiek laiko pakaks?

Elė ir Džordžas murmtelėjo, kad sutinka, ir teisėja pakilo.

– Turiu jūsų atsiprašyti, manęs laukia teismas.

Ir nušvytravo pro duris, palikusi juos kabinete vienus.

Elė susirinko popierius, Džordžas trakštelėjo rašiklį ir įsikišo jį į vidinę švarko kišenę.

– Taigi, – vyptelėjęs tarė jis, – kaip sekasi melžti?

– Pats turėtum žinoti, kaimietuk.

– Gal ir esu provincijos teisininkas, Ele, bet diplomą gavau Filadelfijoje – lygiai kaip ir tu.

Elė atsistojo.

– Džordžai, būk toks malonus ir eik iš čia kur nors. Per kelias pastarąsias savaites arklių užpakalių prisižiūrėjau užtektinai.

Džordžas nusijuokė, pasiėmė portfelį ir atidarė duris Elei.

– Jei turėčiau tokią suknistą bylą kaip tavo, spėju, kad tikriausiai ir pats būčiau prastos nuotaikos.

Elė nužingsniavo pro jį.

– Nespėliok, – atsiliepė ji. – Gali skaudžiai apsirikti.

Kupas paprašė, kad Keitė kuo smulkiau prisimintų, kaip klostėsi kelios dienos iki gimdymo; taip tikėjosi išjudinti kokį prisiminimą, tačiau per visą valandą jokių ryškesnių poslinkių nenutiko.

Jis palinko į priekį:

– Taigi tuo metu skalbei. Papasakok, ką jautei lenkdamasi prie tos pintinės su šlapiais drabužiais.

Keitė užsimerkė.

– Malonu. Vėsu. Ištraukiau vienus tėčio marškinius ir pasitryniau veidą, nes buvau tokia sukaitusi.

– Ar sunku buvo pasilenkti?

Ji suraukė kaktą.

– Skaudėjo nugarą. Lyg būčiau pasitempusi raumenis, man kartais taip atsitinka prieš mano dienas.

– Kiek buvo praėję laiko nuo tavo dienų?

– Daug, – pripažino Keitė. – Galvojau apie tai, džiaustydama savo kelnaites.

– Juk žinojai, kad nutrūkusios mėnesinės yra nėštumo požymis? – švelniai tarė Kupas.

– Ja, bet jos vėluodavo ir anksčiau, – Keitė maigė prijuostės kraštą. – Nuolat sau šitai kartojau.

Kupas prisimerkė.

– Kodėl?

– Nes... nes aš... – Keitės veidas paraudo ir persikreipė.

– Atsakyk, – ragino Kupas.

– Kai mėnesinės nutrūko pirmą kartą, – Keitės skruostais ritosi ašaros, – pasakiau sau, kad nereikia jaudintis. Ir kiek laiko nesijaudinau. Bet jausdavausi tokia pavargusi, kad po vakarienės vos ištverdavau neužmigusi. Užsijuosdama prijuostę, turėjau gerokai pasistengti, kad smeigtukai pataikytų į tas pačias skylutes kaip visada.

Ji virpėdama atsiduso.

– Maniau... aš maniau, kad galbūt jau... bet nebuvau tokia išsipūtusi kaip mama, kai nešiojo Haną, – perbraukė rankomis sau per pilvą. – Čia buvo visiški niekai.

– Ar kada jautei judesius viduje? Spardymąsi?

Keitė tylėjo taip ilgai, kad Kupas jau rengėsi užduoti kitą klausimą. Bet staiga pasigirdo tylus ir liūdnas jos balsas.

– Kartais, – prisipažino ji, – pažadindavo naktį.

Kupas kilstelėjo jos smakrą, priversdamas pažvelgti jam į akis.

– Keite, tą dieną džiaustei skalbinius, tą dieną tau taip skaudėjo nugarą – ką tada supratai?

Ji žiūrėjo sau į kelius.

– Kad esu nėščia, – pagaliau išlemeno.

Išgirdęs prisipažinimą, Kupas sustingo.

– Ar pasakei motinai?

– Negalėjau.

– O kam nors kitam?

Ji papurtė galvą.

– Viešpačiui. Prašiau man padėti.

– Kuriuo laiku tą naktį tave pažadino diegliai?

– Nepažadino.

– Gerai, – tarė Kupas. – O kada nuėjai į tvartą?

– Aš nėjau.

Jis patrynė sau viršunosį.

– Keite, eidama gulti tą vakarą žinojai, kad esi nėščia.

– Taip.

– Ar kitą rytą galvojai, kad esi nėščia?

– Ne, – atsakė Keitė. – Viskas dingo. Staigiai šitai supratau.

– Vadinasi, kažkas turėjo atsitikti tarp ano vakaro ir kito ryto. Kas tada atsitiko?

Keitė tik sumirksėjo ir vėl apsipylė ašaromis.

– Dievas išklausė mano maldų.

Elė ir Kupas lyg susitarę nė vienas neužsiminė apie jo bute prieš kelias dienas įvykusį konfliktą. Elgėsi kaip kolegos, mandagiai ir profesionaliai; klausydama Kupo pasakojimo apie pokalbį su Keite, Elė stengėsi nepaisyti jausmo, tarsi kažko stigtų.

Atskirai nuo visų, tvarte, Kupas stebėjo, kaip Elės galvoje sukasi dantračiai jai svarstant, ką reiškia Keitės pripažintas nėštumas.

– Ji verkė?

– Taip, – atsiliepė Kupas.

– Tai galėtų liudyti gailestį.

– Ji verkė, bet ne dėl kūdikio, labiau dėl sumaišties, kurioje atsidūrė. Be to, ji vis dar neatsimena, kaip pastojo. O vietoj gimdymo – Dievo įsikišimas.

Elė vos šyptelėjo.

– Na, tokia gynyba atrodytų labai neįprasta.

– Ele, noriu pasakyti, kad dar nereikėtų švęsti pergalės. Ji nuslėpė nėštumą ir šiandien tai pripažino. Visų pirma, tas pripažinimas miglotas. Dažnai amnezijos ištikti žmonės pasakoja klaidingus prisiminimus – tai, ką girdėjo iš žiniasklaidos ar šeimos, o dar blogiau – kartą papasakoję savo istoriją, įnirtingai tiki ta naująja versija, nors ji gali būti labai toli nuo tikrovės. Bet tebūnie, po galais, tarkime, kad Keitė sako tiesą ir iš tikro ji ką tik prisiminė buvusi nėščia. Gal, stringant jos gynybos mechanizmams, tokių pripažinimų bus ir daugiau. O gal ir nebus. Tai, kas dabar nutiko, Keitei atsilieps teigiamai, bet tau ir tavo gynybai – ne. Juk niekas, išskyrus ją pačią, ir šiaip neabejoja, kad ji pagimdė kūdikį. Slėpti nėštumą nėra normalu, tačiau tai neperžengia įstatymo ribų.

– Žinau, už ką ji bus teisiama, – plykstelėjo Elė.

– Neabejoju, – tarė Kupas. – Bet ar žino ji?

Adamas stovėjo jai už nugaros, kumščiais suėmęs jos rankas, kuriomis ji laikė virgules.

– Pasiruošusi? – sušnibždėjo jis; netoliese ūktelėjo liepsnotoji pelėda. Jie žengė pirmyn, ėjo aplink tvenkinį, po kojomis šiugždėjo sausos pievų žolės. Keitė jautė, kaip daužosi Adamo širdis, ir nustebusi svarstė, kodėl jis jaudinasi taip pat kaip ir ji, ko gi jam galėtų būti neramu.

Lazdelės jos rankose suvirpėjo ir šoktelėjo, Keitė nevalingai žingtelėjo atgal priglusdama prie Adamo. Jis kažką sumurmėjo, bet ji neišgirdo; drauge jie kaip įmanydami stengėsi nulaikyti lazdeles.

– Vesk mane tenai, – tarė jis, ir Keitė užsimerkė.

Ji įsivaizdavo tos dienos speigą; jei suspausdavai pirštais šnerves, jos sukibdavo, o nusimovus pirštines ir rišant pačiūžas pirštai tuoj parausdavo ir išbrinkdavo lyg dešrelės. Įsivaizdavo Hanai išsprūdusį pasitenkinimo šūksnį, kai ji nuskriejo į patį tvenkinio vidurį, o šalikas plaikstėsi jai už nugaros. Matė pro sesers kapp švysčiojančius šviesiai gelsvus plaukus. Ryškiausiai prisiminė jausmą, kai leidosi žemyn nuo slidžios kalvos prie tvenkinio ir laikė Haną už rankos – mažutės, šiltos, visiškai pasikliovusios, kad Keite sugebės apsaugoti ją nuo kritimo.

Virgulės nurimo, ir Keitė, išgirdusi įtemptą Adamo kvėpavimą, atsimerkė.

– Ji atrodo visai kaip tu, – pašnibždėjo jis.

Hana čiuožė tolyn nuo jų, raižydama aštuoniukes maždaug per šešis colius virš vandens.

– Vandens lygis tada buvo aukštesnis, – tarstelėjo Adamas. – Todėl atrodo, kad ji sklendžia.

– Tu matai ją, – sumurmėjo Keitė, o širdį jai užliejo džiaugsmas. Ji metė lazdeles ir apsivijo rankomis Adamą. – Matai mano seserį!

Staiga vėl suklususi atsitraukė ir puolė klausinėti:

– Kokios spalvos jos pačiūžos?

– Juodos. Atrodo lyg dėvėtos.

– O suknelė?

– Lyg ir žalia. Šviesi, kaip šerbetas.

Adamas nuvedė ją prie suolo palei tvenkinio kraštą.

– Papasakok, kas nutiko tą vakarą.

Ir Keitė pasakojo: apie Jakobą, pasislėpusį tvarte, apie jai ramybės neduodančius blizgučius ant dailiojo čiuožimo čempionės apdaro, apie Hanos pačiūžas, šaižiai raižančias vietomis plonesnį ledą.

– Privalėjau ją stebėti, tačiau galvojau vien tik apie save, – pagaliau ištarė ji liūdnai. – Tai mano kaltė.

– Negali šitaip galvoti. Tai tiesiog siaubingas įvykis, – jis palietė Keitės skruostą. – Tik pažvelk į ją. Ji laiminga. Juk jauti šitai.

Keitė pakėlė galvą.

– Anksčiau sakei, kad tuos, kurie sugrįžta, kurie tampa vaiduokliais, čia sulaiko skausmas. Jeigu ji tokia laiminga, Adamai, kodėl ji vis dar čia?

– Sakiau, kad sugrįžtančiuosius traukia emocinis ryšys su pasauliu, – švelniai pataisė Adamas. – Kartais tai skausmas, kartais – pyktis... o kartais, Keite, tiesiog meilė.

Jo žodžiai tyliai sklendė tarp jųdviejų.

– Kartais jie užtrunka, nes nenori palikti kokio žmogaus, – paaiškino.

Adamui palinkus prie jos, Keitė nė nekrustelėjo. Laukė bučinio, bet jo nebuvo. Adamas sustingo visiškai čia pat, iš visų jėgų tvardydamasis, kad jos nepaliestų.

Keitė žinojo, kad kitą dieną jis išvažiuoja, kad jis gyvena pasaulyje, kuris jai niekada nebus savas. Ji priglaudė delnus jam prie skruostų.

– Ar tapsi man vaiduokliu? – sušnibždėjo ir pati palinko prie jo.

Keitė valė mulų ir Grynuolio pakinktus, kai suskambo ją išgąsdinęs balsas.

– Tau liepė imtis mano darbų, – liūdnai tarė Jakobas. – Niekada net neketinau tavęs šito prašyti.

Delnu užspaudusi sau burną, ji žaibiškai atsisuko.

– Jakobai!

Jis išskėtė rankas, ir ji krito jam į glėbį.

– Ar mama...

– Ji nežino, – nutraukė Jakobas. – Tegu taip ir lieka.

Jis stipriai ją apkabino, paskui šiek tiek atstūmė laikydamas ištiestomis rankomis.

– Keite, kas atsitiko?

Ji vėl įsikniaubė jam į krūtinę. Jakobas kvepėjo pušimi ir rašalu, atrodė jai toks tvirtas ir stiprus.

– Nežinau, – sumurmėjo ji. – Maniau, kad žinau, bet dabar jau nesu tikra.

Pajuto, kaip Jakobas vėl atsitraukė; jo akys nuslydo žemyn, prie jos prijuostės.

– Tu... pagimdei kūdikį, – ištarė jis įsitempęs, tada nurijo gumulą gerklėje. – Buvai nėščia, kai paskutinį kartą tave mačiau.

Ji linktelėjo ir prikando lūpą.

– Ar labai širsti dėl to?

Jo ranka nuslinko per jos žastą prie delno ir suspaudė.

– Aš neširstu, – pasakė jis, sėsdamasis ant vežimo krašto. – Man labai gaila.

Keitė prisėdo greta ir padėjo galvą jam ant peties.

– Ir man, – sušnibždėjo ji.

Sekmadienį, apsiavusi ratukines pačiūžas ir pasiėmusi plastikinę svaidomąją lėkštę, į svečius atriedėjo Merė Eš. Elė vos susivaldė nepribėgusi ir neišbučiavusi tos merginos. Iškilus šitiems naujiems prisiminimams apie kūdikį, Keitei reikėjo kaip tik šito – valandėlę vėl virsti paaugle, kurios neslegia jokie rūpesčiai. Kol Elė plovė nuo pietų likusius indus, Merė su Keite lakstė po priekinį kiemą, stvarstydamos ryškiaspalvį diską, ir kaskart pašokus jų sijonai išsipūsdavo lyg varpeliai.

Sukaitusios ir uždususios, abi griuvo ant žolės po virtuvės langu, kurį Elė buvo pravėrusi, kad viduje būtų nors šiek tiek gaiviau. Pro čiaupo šniokštimą iki jos atsklido pokalbio nuotrupos: „...mačiau, kaip vyskupui Eframui ant nosies atsitūpė musė“, „...klausinėjo apie tave“, „...ne taip jau ir liūdna, tikrai ne“.

Merė užsimerkė ir pasitrynė kaktą šaltoku burokėlių sulčių buteliu.

– Rodos, neprisimenu kitos tokios karštos vasaros.

– Ne, – šyptelėjo Keitė, – tiesiog kai kas nutolsta, apie tai nebegalvoji, ir tiek.

– Vis tiek klaikiai karšta.

Ji padėjo butelį ir uždengė sijonu savo basų pėdų pirštus nežinodama, ką toliau kalbėti.

– Mere, ar jau taip viskas blogai, kad galime šnekėti tik apie orą? – ramiai tarė Keitė. – Kodėl neklausi manęs to, apie ką tikrai norėtum kalbėti?

Merė žiūrėjo sau į sijoną.

– Ar labai baisu, kai tavęs vengia?

Keitė gūžtelėjo pečiais.

– Nėra labai prastai. Sunku būna, kai valgome, tačiau su manimi – Elė; ir mama stengiasi, kad būtų lengviau.

– O tėtis?

– Tėtis taip nesistengia, – pripažino Keitė. – Tačiau toks jau jis yra, – ji paėmė draugę už rankos. – Po šešių savaičių viskas vėl bus kaip buvę.

Bet Merė po šių žodžių, regis, nusiminė dar labiau.

– Nesu tuo tikra, Keite.

– Žinoma, esi. Aš pasiaiškinau prieš visus. Net jeigu vyskupas Eframas lieps man pasitraukti toliau per pamaldas, bann manęs jau nebeslėgs.

– Ne šitai turėjau galvoje, – sumurmėjo Merė. – Kalbu apie tai, kaip gali elgtis kiti žmonės.

Keitė lėtai atsigręžė.

– Jeigu jie negali atleisti man nuodėmės, tada jie neturėtų draugauti su manimi.

– Kai kam bus sunkiau apsimesti, kad nieko neatsitiko.

– Taip turi elgtis geras krikščionis, – atrėmė Keitė.

– Ja, tačiau sunku būti krikščionimi, kai kalbama apie tavo merginą, – tyliai atsakė Merė, maigydama savo kapp raištelius. – Keite, man atrodo, Samuelis galbūt norės susitikinėti su kuria kita.

Keitė pasijuto bliūkštanti tarsi pagalvė, į kurios vidurį kažkas smogė kumščiu.

– Kas tau šitai sakė?

Merė tylėjo. Tačiau iš skaisčiai paraudusių draugės skruostų, akivaizdaus varžymosi minėti tokį asmenišką dalyką kaip vaikinas Keitė aiškiai suvokė, kas įvyko.

– Mere Eš, – sušnibždėjo ji, – nedrįsk.

– Aš nenorėjau! Nustūmiau jį, kai norėjo mane pabučiuoti!

Keitė pašoko net drebėdama iš begalinio pykčio.

– Na ir draugė!

– Tikrai draugė, Keite. Atėjau pas tave, kad tau nereikėtų apie tai išgirsti iš kitų.

– Geriau jau būtum nėjusi.

Merė nuliūdusi lėtai linktelėjo. Iš ratukinių pačiūžų batų išsitraukė kojines ir apsiavė batus. Keliuku nuo namo ji neatsigręždama sparčiai ir sklandžiai riedėjo tolyn.

Keitė sėdėjo susigūžusi, alkūnes prispaudusi prie šonų. Vos krustelsiu, manė ji, subyrėsiu į tūkstantį gabalėlių. Išgirdo prasiveriant ir trinktelint duris, bet nejudėdama žvelgė į laukus, kur Samuelis dirbo su jos tėvu.

– Viską girdėjau, – tarė Elė, prisiartinusi iš užpakalio ir dėdama ranką jai ant peties. – Labai užjaučiu.

Keitė stengėsi kuo labiau išplėsti akis, taip plačiai, kad jose besikaupiančios ašaros neišsilietų per kraštus. Tačiau tuojau apsisuko ir krito Elei į glėbį.

– Taip neturi būti, – raudojo ji, – taip neturėjo atsitikti.

– Š-š-š. Žinau.

– Nieko jūs nežinote, – sudejavo Keitė.

Vėsi Elės ranka nusileido jai ant sprando.

– Nepatikėtum.

Keitė be galo troško patikti daktarei Polači. Elė minėjo, kad psichiatrei bus sumokėta daug pinigų už atvykimą į fermą ir pokalbį su ja. Keitė žinojo Elės nuomonę, kad tai, ką pasakys daktarė Polači, bus labai naudinga teisme. Dar ji žinojo, kad nuo tada, kai daktarui Kuperiui papasakojo apie nėštumą, jis ir Elė vienas su kitu elgiasi per daug šaltai, ir Keitė manė, kad tai kažkokiu būdu susiję su ja.

Psichiatrė buvo tamsių papurusių plaukų, apvalaus tarsi mėnulis veido ir plataus kaip jūra kūno. Visa savo esybe ji tarsi ragino Keitę – šok, bus saugu, kad ir kur nukristum.

Ji nerimastingai šypsojosi daktarei. Jos vienos sėdėjo svetainėje. Elė veržėsi dalyvauti, tačiau daktarė Polači pareiškė, kad šalia jos Keitė gali ir neprabilti.

– Ji pasitiki manimi, – įrodinėjo Elė.

– Būsite dar vienas žmogus, kurio akivaizdoje reikia prisipažinti, – nenusileido psichiatrė.

Jos kalbėjo greta Keitės, lyg ši būtų ne viso proto ar koks šuo – tarsi neturėtų jokios savos nuomonės apie tai, kas su ja vyksta. Galų gale Elė vis dėlto išėjo. Daktarė Polači be užuolankų išdėstė atvažiavusi, kad padėtų Keitę išteisinti. O Keitė savo ruožtu turinti sakyti jai tiesą, nes juk tikrai nenorinti sėsti į kalėjimą. Na, tuo atžvilgiu daktarė Polači visiškai neklydo. Tad Keitė jau visą valandą pasakojo jai visa, ką buvo kalbėjusi daktarui Kuperiui. Šnekėjo rūpestingai rinkdama žodžius – stengėsi viską prisiminti kuo tiksliau. Norėjo, kad daktarė Polači ateitų pas Elę ir tartų: „Keitė – ne pamišėlė; teisėjas gali ją paleisti.“

– Keite, – dabar klausinėjo daktarė Polači, reikalaudama susikaupti, – kokių minčių turėjai eidama gulti?

– Tik galvojau, kad blogai jaučiuosi. Norėjau užmigti, kad pabusčiau jau pasveikusi.

Psichiatrė kažką pasižymėjo bloknote.

– Kas buvo paskui?

Ji seniai laukė šitos akimirkos – kai trumpi šviesos blyksniai, šiomis dienomis vis švysčioję galvoje, pabirs nuo lūpų tarsi būrys išgąsdintų varnėnų. Keitė vos ne fiziškai iš naujo patyrė aštrų skausmą, lyg dalgiu iš vidaus rėžiantį kūną nuo nugaros iki pilvo su tokia ūmia, viską užgožiančia jėga, kad pagaliau vėl atgavusi kvapą pasijuto gulinti susirietusi į kamuoliuką.

– Labai skaudėjo, – sušnibždėjo ji. – Atsibudau, nes diegliai buvo labai stiprūs.

Daktarė Polači suraukė kaktą.

– Daktaras Kuperis man minėjo, kad negalėjai prisiminti nei gimdymo skausmų, nei kūdikio gimimo.

– Negalėjau, – sutiko Keitė. – Pirma, ką prisiminiau – supratau esanti nėščia: pasakojau daktarui Kuperiui prisiminusi, kaip mėgindavau lenktis ir kažkas ten pilve vis kliudydavo, todėl reikėjo kažkaip prisitaikyti. Ir nuo tada prisimenu vis daugiau.

– Pavyzdžiui?

– Pavyzdžiui, kad šviesa tvarte jau degė, nors melžti dar buvo per daug anksti, – ji suvirpėjo visu kūnu. – Kaip iš visų jėgų stengiausi viską sulaikyti viduje, bet nepajėgiau.

– Ar supratai, kad prasidėjo gimdymas?

– Nežinau. Buvau baisiai persigandusi, nes labai skaudėjo. Tik suvokiau, kad turiu elgtis tyliai, nes jei suriksiu ar pravirksiu, kas nors gali išgirsti.

– Tau nutekėjo vandenys?

– Ne viskas iš karto, kaip pusseserei Fridai, kai pagimdė mažąjį Džošua statant kluoną, per pačius pietus. Moterys, sėdėjusios ant suolo abipus jos, kiaurai peršlapo. O man vis varvėdavo kiekvieną kartą, kai atsisėsdavau.

– Ar buvo kraujo?

– Truputį, vidinėje šlaunų pusėje. Todėl ir išėjau laukan – nenorėjau ištepti paklodžių.

– Kodėl?

– Pati jas skalbiu, bet mama nuvelka patalynę nuo lovų. O aš nenorėjau, kad ji žinotų, kas darosi.

– Ar žinojai, kad eisi į tvartą?

– Taip aiškiai neplanavau. Niekada iš tiesų nesvarsčiau, kas nutiks... kai jau ateis laikas. Tik žinojau, kad reikia išeiti iš namo.

– Ar, tau išeinant, kas nors namie pabudo?

– Ne. Nieko nebuvo nei lauke, nei tvarte. Užėjau į veršiavimosi gardą, nes žinojau, kad ten paklota švariausio šieno karvėms, kurios turi veršiuotis. Tada... na, manęs ten valandėlę tarsi nebuvo. Lyg būčiau atsidūrusi kažkur kitur, tik stebiu, kas vyksta. O paskui pažvelgiau žemyn, ir jis jau buvo išlindęs.

– Jis? Turi galvoje kūdikį?

Keitė pakėlė galvą šiek tiek suglumusi, kad tokiais žodžiais kalba apie tą naktį.

– Taip, – sušnibždėjo ji.

– Mis Hatavei, kasmet nužudoma maždaug du tūkstančiai du šimtai penkiasdešimt naujagimių. Čia suskaičiuoti tik tie, apie kuriuos pranešama, – Tereza Polači žingsniavo greta Elės palei fermos ribas žymintį upelį. – Mūsų kultūroje tai smerkiama. Tačiau kai kuriose kitose, tarkim, Tolimuosiuose Rytuose, naujagimių žudymas tebėra priimtinas.

Elė atsiduso.

– Kokia turėtų būti moteris, žudanti savo pagimdytą kūdikį? – paklausė ji retoriškai.

– Vieniša, netekėjusi, pirmą kartą pastojusi, nepageidaujamas kūdikis pradėtas be santuokos. Paprastai tokios moterys būna jaunos, nuo šešiolikos iki devyniolikos metų. Nepiktnaudžiaujančios kvaišalais ar alkoholiu, anksčiau nepažeidinėjusios įstatymų. Ne, tai merginos, per atostogas pasisiūlančios vedžioti kaimyno šunį, uoliai besimokančios, nes nori gerų pažymių. Dažnai jos – darbštuolės, kurioms svarbu įtikti savo tėvams. Pasyvios ir naivios, bijo gėdos ir atstūmimo, kartais jų aplinka itin religinga, ten vengiama kalbėti apie seksą.

– Iš jūsų žodžių sprendžiu, kad, jūsų nuomone, Keitė atitinka šitą modelį.

– Bendros charakteristikos ir religinio auklėjimo atžvilgiu vargu ar esu mačiusi būdingesnį atvejį, – tarė daktarė Polači. – Palyginti su kitomis šių laikų jos amžiaus merginomis, ji tikrai turėjo daugiau priežasčių baimintis gėdos bei kaltinimų ir šeimoje, ir platesnėje bendruomenėje, jeigu paaiškėtų jos ikivedybiniai lytiniai santykiai ir nėštumas. Slėpti jį pasirodė lengviausia.

Elė žvilgtelėjo į ją.

– Slėpti nėštumą reiškia sąmoningai apsispręsti jo nerodyti.

– Taip. Kažkuriuo metu ji suvokė esanti nėščia ir ėmė tikslingai tai neigti. Įdomu, kad taip darė ne ji viena. Paprastai susiklosto tylos sąmokslas – merginos aplinkos žmonės dažniausiai taip pat nenori, kad ji būtų nėščia, tad ignoruoja jos kūno pokyčius ar apsimeta jų nepastebintys, šitaip tik sutvirtindami visą neigimo sistemą.

– Vadinasi, netikite, kad Keitei buvo disociacijos būsena.

– Taip nesakiau. Esu įsitikinusi, kad neįmanoma patekus į disociacijos būseną išbūti taip per visą nėštumo laikotarpį. Keitė, kaip ir daugelis mano tirtų naujagimius nužudžiusių moterų, sąmoningai neigė nėštumą, tačiau gimdymo metu visiškai pasąmoningai paniro į disociaciją.

– Ką turite galvoje?

– Tai akimirka, kai atsiskleidžia tiesa. Tas moteris ištinka didžiulis stresas. Atsiradęs kūdikis sugriauna jų naudotą gynybos mechanizmą – neigimą. Joms būtina atsitraukti nuo to, kas vyksta, ir dauguma tų moterų, taip pat ir Keitė, pasakoja jautusios, esą tai vyksta ne su jomis, arba suvokusios save tarsi iš šalies. Kuo tikriausias pasitraukimo iš savo kūno potyris. Kartais gimęs kūdikis net sukelia laikiną psichozę. Kuo labiau moteris tuo metu atitrūkusi nuo tikrovės, tuo didesnė tikimybė, kad ji pakenks savo kūdikiui.

Pakalbėkime konkrečiau, apie Keitę, – tęsė psichiatrė. – Matydama, kaip klojosi broliui, ji gyveno vadovaudamasi labai primityvia elgesio schema ir neabejojo, kad jeigu mama ir tėtis sužinos jos paslaptį, ji bus atskirta nuo bažnyčios ir išvaryta iš namų. Tad jos galvoje jau egzistuoja aiškiai nesuformuluota mintis, kad kažkaip įmanoma atsikratyti vaikų. Toliau prasideda gimdymas. Kūdikio daugiau neigti nebegalima, todėl ji padaro tai, ko bijo ir pati – tą kūdikį išmeta. Disociacijos būsena tęsiasi gana ilgai, apimdama gimdymą ir nužudymą, o paskui ji vėl grįžta prie ankstesnio gynybos mechanizmo – neigimo, tad susidūrusi su policija tučtuojau atsako kūdikio negimdžiusi.

– Kokie požymiai jums rodo, kad ji apskritai yra išgyvenusi disociaciją?

– Kalbėdama apie gimdymą, ji šiek tiek užsisklendžia. Nepasikliauja kitais gynybos mechanizmais – tarkime, neigimu ar dar kuo primityvesniu.

– Palūkėkite, – atsiliepė Elė stabteldama. – Keitė pripažino gimdžiusi?

– Taip, tai užfiksuota garso įraše.

Elė papurtė galvą, jausdamasi keistai išduota.

– Kupo spaudžiama ji neatsivėrė.

– Neretai atsitinka, kad klientė pripažįsta kokį esminį dalyką teismo psichiatrui, nors klinikos psichiatrui apie tai nesako. Galų gale juk kalbuosi su ja ne siekdama jos geresnės savijautos, o norėdama apsaugoti nuo kalėjimo. Jeigu ji man meluos, kenks pati sau. Mano darbas – atidaryti gyvačių pilną skrynią, o klinikos psichiatras stengiasi sukišti jas atgal.

Elė pakėlė galvą.

– Ar ji papasakojo jums ir apie kūdikio nužudymą?

Psichiatrė dvejodama patylėjo.

– Tiesą sakant, ne. Ji sako dar negalinti prisiminti dviejų konkrečių momentų – kūdikio pradėjimo ir žmogžudystės.

– Ar abiem atvejais galėjo būti disociacijos būsena?

– Tikrai tikėtina, kad gimdydama ir žudydama ji buvo tos būsenos. Kadangi jos prisimenamos detalės nevisiškai atitinka teismo ekspertizių protokolus, kuriuos man davėte, iš esmės tokie nesutapimai kaip tik ir liudija disociaciją. Tačiau dėl lytinių santykių... na, paprastai šios moterys tokių dalykų neužmiršta.

– O jeigu jie sukėlė jai traumą? – paklausė Elė.

– Turite galvoje išprievartavimą? Taip galėtų būti, tačiau paprastai moterys prisipažįsta buvusios išžagintos; nebent mėgintų ką nors apginti. Nuojauta man kužda, kad šiuo konkrečiu klausimu Keitė dar turėtų ką papasakoti.

Elė linktelėjo.

– O apie nužudymą?

– Keitė labai smulkiai kalbėjo apie naktį prieš gimdymą, apie patį gimdymą ir akimirką užmiegant su kūdikiu ant rankų. Pasak jos, kai atsibudo, kūdikis buvo dingęs, taip pat ir žirklės, kuriomis ji nukirpo virkštelę.

– Ar ji ieškojo kūdikio?

– Ne. Ji grįžo į savo kambarį ir atsigulė – tai visiškai atitinka kitų naujagimius žudžiusių moterų elgesį: problema išnyko iš akių, vadinasi, jos ir nėra.

Elei jau sukosi galva.

– Kiek laiko tvarte ji neturėjo sąmonės?

– Ji sakė nežinanti.

– Neturėjo trukti labai ilgai, sprendžiant iš policijos protokolų, – balsiai svarstė Elė. – O jeigu...

– Mis Hatavei, suprantu, ką galvojate. Tačiau prisiminkite – iki pat šios dienos Keitė neprisiminė kūdikio gimimo. O rytoj – kas žino? Galbūt ji su skausmingomis smulkmenomis prisimins, kaip jį uždusino. Kad ir kaip norėtume tikėti, kad ji to kūdikio nežudė, jos prisiminimus privalome vertinti atsargiai. Pati disociacijos būsenos sąvoka teigia, kad tebėra daug spragų – ir Keitės laiko suvokimo, ir logikos. Labai didelė tikimybė, kad ji iš tiesų nužudė kūdikį, nors žodžiais to pripažinti niekada nepajėgs.

– Vadinasi, manote, kad ji kalta, – tarė Elė.

– Manau, kad ji atitinka tų naujagimius nužudžiusių moterų, kurias esu tyrusi, tipą, – patikslino psichiatrė. – Manau, kad jos elgesio pobūdis gerai derinasi su mūsų žiniomis apie naujagimių žudymo fenomeną.

Elė stabtelėjo ant upelio kranto.

– Daktare Polači, ar mano klientė psichiškai sveika?

Psichiatrė sunkiai atsiduso.

– Tai labai įvairialypis klausimas. Kuriuo atžvilgiu klausiate – medicinos ar juridiniu? Medicinos požiūriu „psichiškai nesveika“ reikštų, kad žmogus nesuvokia tikrovės, yra nuo jos atitrūkęs. O disociacijos būsenos žmogus tikrovę, be abejo, suvokia. Keitė atrodo ir elgiasi normaliai, bet būdama visiškai nenormalios būsenos. Tačiau juridiniam vertinimui ryšys su tikrove nesvarbus, ten viskas remiasi pažinimo procesų testais. O jeigu moteris, išgyvenanti disociaciją, įvykdo žmogžudystę, ji greičiausiai nesupranta savo veiksmo pobūdžio ir reikšmės, nesupranta, kad tai, ką ji daro, yra blogai.

– Tada galiu gynybai panaudoti psichikos sutrikimo argumentą.

– Panaudoti galite, ką tik norite, – griežtai atšovė Polači. – Juk iš tiesų klausiate, ar, įrodinėdama psichikos sutrikimą, galite klientę ištraukti. Atvirai kalbant, mis Hatavei, nežinau. Galiu pasakyti, kad prisiekusiuosius paprastai domina praktiniai klausimai: ar ta moteris nekelia pavojaus, ar visa tai neatsitiks dar kartą – daugumai kūdikius nužudžiusių moterų atsakymai į juos yra teigiami. Geriausias variantas? Mano liudijimas duos prisiekusiesiems kabliuką – jeigu jie norės išteisinti, tai ir išteisins, svarbu, kad turės kuo pasiremti ir paaiškinti savo sprendimus.

– O blogiausias?

Daktarė Polači gūžtelėjo pečiais.

– Prisiekusieji sužinos apie kūdikių nužudymus kur kas daugiau, negu jiems norėtųsi.

– O Keitė?

Psichiatrė įsmeigė akis į Elę.

– O Keitė keliaus į kalėjimą.

Keitė jautėsi kaip ta liauna šakelė, kurią pati maigė rankose – suriesta per pusę, vos ne lūžtanti. Iš visų jėgų tvardėsi, kad neatsistotų ir nepradėtų žingsniuoti ar žvalgytis pro šieno pastogės langą, daryti bet ką, kad tik dabar nereikėtų kalbėti su savo advokate.

Ji suprato, kam reikalingos šitos pratybos – Elė mėgino parengti ją nemaloniam klausimų srautui, kurį tikrai pažers valstijos samdytas teismo psichiatras. Elė sakė, kad, daktarės Polači nuomone, ji vengianti atskleisti tiesą apie pastojimo faktą.

– Ir būsiu žuvusi, – baigė ji, – jeigu apie tai prasitarsi kaltintojo kviestam ekspertui.

Tad dabar jos tūnojo šieno pastogėje – abi su Ele, kuri kažkodėl tapo tokia negailestinga ir griežta, kad Keitei vis norėdavosi atsisukti ir įsitikinti, kad prieš ją – tikrai tas pats pažįstamas veidas.

– Tu neatsimeni turėjusi lytinių santykių, – tarė Elė.

– Ne.

– Netikiu tavim. Sakei neatsimenanti nėštumo ar gimdymo, ir štai prašom – nepraeina nė trys dienos, ir ištrykšta tikras žinių šaltinis.

– Tačiau tai tiesa! – Keitė jautė, kaip nuo prakaito drėksta rankos; vis šluostė jas į prijuostę.

– Pagimdei kūdikį. Paaiškink tai.

– Jau aiškinau, sakiau daktarei...

– Paaiškink, kaip jis buvo pradėtas.

Keitei ilgai tylint, Elė nuvargusi abiem rankom parėmė galvą.

– Klausyk, – tarė ji, – tu vedžioji mane už nosies. Tai supranta psichiatrė, tai suprantu aš, ir tu pati supranti, Keite. Velniai rautų, visos esame vienoje pusėje, tačiau tu stengiesi, kad mums būtų dvigubai sunkiau tave ginti. Žinau, kad buvo vienas nekaltas prasidėjimas, bet tavo atvejis – kitas.

Jau susitaikius su neišvengiamybe, Keitės žvilgsnis nuslydo žemyn, sau į kelius. Kas būtų, jeigu atvirai išklotų tiesą? Gal prisipažinti kaip tada, prieš vyskupą ir bendruomenę?

– Gerai, – pagaliau tyliai pratarė Keitė. Sunkiai nurijo gumulą gerklėje. – Tada lankiausi pas brolį, ir mes nuėjome į studijų baigimo vakarėlį vienoje studentų draugijoje. Manęs tenai netraukė, bet Jakobas veržėsi, tad nenorėjau, kad jis jaustųsi blogai su manim, kad nebūčiau... kaip čia jūs sakote? Kaip šuniui penkta koja. Nuėjome į tą vakarėlį, ten buvo labai daug žmonių, labai karšta. Jakobas, susiruošęs paieškoti mums užkandžių, kažkur dingo. Tuo metu prie manęs priėjo vaikinas. Davė man stiklą punšo ir pridūrė, kad atrodau taip, lyg man jo tikrai reikėtų. Aiškinau, kad laukiu brolio, o jis tik nusijuokė ir pareiškė: „Ką radau – tas mano.“ Tada pradėjo mane šnekinti.

Keitė, nuėjusi į pastogės gilumą, baksnojo pirštu ant sienos pakabinto grėblio dantis.

– Kol jis kalbėjo, matyt, nė nepajutau, kaip paragavau to punšo. Pasijutau labai blogai, susuko pilvą, svaigo galva. Atsistojau dairydamasi minioje Jakobo, tik staiga visas kambarys pakrypo, – bekalbėdama ji prikando lūpą. – Atsitokėjau ant kažkokios nepažįstamos lovos, visi drabužiai buvo... o jis... – Keitė užsimerkė. – Net nežinau, kuo jis vardu.

Ji galva atsirėmė į medinę sieną jausdama, kaip šiurkšti lentos plokštuma spaudžia kaktą. Drebėjo visu kūnu ir bijojo atsisukti, kad nepamatytų Elės veido išraiškos.

Atsisukti neprireikė. Elė priėjusi apkabino ją iš nugaros.

– Ak, Keite, – ramino ji, – man taip tavęs gaila.

Keitė jos glėbyje – tame saugiame prieglobstyje – apsigręžė ir prapliupo raudoti.

Šį kartą, baigdama pasakoti tą istoriją, ji laikė Elę už rankos, kad jaustųsi tvirčiau. Skruostais riedėjo ašaros, bet jeigu ji tai ir suvokė, tai niekaip neužsiminė. Elei knietėjo jas nušluostyti, pagauti Keitės žvilgsnį, nusišypsoti ir pagirti už tokias reikšmingas pastangas.

Daktarė Polači, pakviesta dar kartą paklausyti prisipažinimo, žiūrėjo pakaitomis tai į Keitę, tai į Elę. Paskui, pakėlusi rankas, abejingu veidu ėmė ploti.

– Graži istorija, – pasakė ji. – Bandykite dar kartą.

– Ji meluoja, – tarė daktarė Polači. – Ji tiksliai žino, kada ir kur tas kūdikis buvo pradėtas, o šitas nedidelis žavus pasakojimas apie išprievartavimą vakarėlyje su juo nesusijęs.

Elė pašiurpo nuo minties, kad Keitė galėtų meluoti, kad sąmoningai meluotų jai.

– Kalbame ne apie vidutinę paauglę, kuriančią tėvams pasiteisinimus ir per naktį tysančią ant galinės sėdynės savo vaikino visureigyje.

– Būtent. Šita istorija tiesiog per daug gera. Per daug apskaičiuota, sustyguota. Ji papasakojo tai, ką jūs norėjote išgirsti. Jeigu būtų buvus išprievartauta, dabar jau apie tai būtų prisipažinusi pokalbiuose su klinikos psichiatru, nebent siektų apsaugoti prievartautoją, bet savo pasakėlėje ji apie tai neužsimena. Ir dar ta nežymi detalė: studijų baigimo vakarėlis surengtas praėjus trims mėnesiams nuo studijų pabaigos birželio mėnesį – remdamasi teismo medicinos eksperto išvada, spėju, kad ji pastojo spalį.

Šis akį rėžiantis nesutapimas galutinai palaužė Elės gynybą.

– Mėšlas, – sumurmėjo ji. Staiga jai šovė mintis, ir ji pakėlė galvą. – Jeigu ji meluoja, kad neprisimena lytinių santykių, gal meluoja ir apie neatsimenamą nužudymą?

Psichiatrė atsiduso.

– Nuojauta man vis dėlto sako: ne. Kai spustelėjau dėl pastojimo, ji prakalbo miglotai – dėstė dalykus, kurių pati nelabai pajėgia suvokti. Paspaudus dėl nužudymo, atsakė kategorišku neigimu ir tuo pasakojimu apie aiškų lūžį – užmigo laikydama kūdikį, pabudusi jo nebeturėjo. Šiedu amnezijos epizodai skirtingi, ir tai leidžia man galvoti, kad ji sąmoningai neigia pirmąjį, bet pasąmoningai kyla disociacija antrojo atžvilgiu.

Daktarė Polači paplekšnojo Elei per petį.

– Neimčiau šito giliai į širdį. Juk iš esmės tai lyg ir komplimentas. Keitė jaučiasi tokia artima jums, kad stengiasi pateisinti jūsų viltis, net jeigu dėl to tenka prasimanyti netikrų prisiminimų. Tam tikra prasme esate tapusi lyg ir vieno iš tėvų figūra.

– Pastangos pateisinti tėvų viltis, – burbtelėjo Elė. – Ar ne dėl jų labiausiai ir pateko į dabartinę padėtį?

Daktarė Polači sukikeno.

– Iš dalies. Ir dar dėl kažkokio vyruko. O šis ją laiko taip tvirtai, kad net sunku apsakyti.

Naktis buvo tokia šilta, kad Elė nustūmė antklodę ir dabar įsitaisė ant jos, naktinius marškinius pasikėlusi iki šlaunų. Gulėjo visiškai nejudėdama, vis įsiklausydama, kaip kvėpuoja Keitė, ir svarstydama, kada gi jos abi užsnūs.

Elei toks neįprastai įkyrus tiesos siekis atrodė beprasmiškas. Jai, gynybos advokatei, paprastai tenka užsikimšti ausis, kad jų nepasiektų prisipažinimai, kurių ji teisiškai nenorėtų girdėti. Tačiau dabar buvo pasiryžusi mainyti savąjį dvylikos voltų inverterį į dešimt minučių Keitės Fišer galvoje.

Tada pasigirdo tylutėlis atodūsis.

– Atsiprašau, – vos girdimai sušnibždėjo Keitė.

Elė net neatsigręžė.

– Už ką gi atsiprašai? Už kūdikio nužudymą? Ar už kasdieniškesnį nusikaltimą – kad tavo dėka savo liudytojos akivaizdoje pasirodžiau visiška kvailė?

– Jūs žinote, už ką.

Stojo ilga tyla.

– Kodėl šitaip pasielgei? – pagaliau paklausė Elė.

Ji išgirdo, kaip Keitė persivertė ant šono.

– Nes būtinai norėjote tai išgirsti.

– Žinai, Keite, visų pirma noriu, kad liautumeis man meluoti. Apie tai, apie įvykius gimus tam kūdikiui, – ji perbraukė delnu sau per veidą. – Ir dar noriu atsukti laiką atgal, kad jau šį kartą atsisakyčiau tavo bylos.

– Melavau tik todėl, kad jūs su daktare Polači buvote taip tvirtai įsitikinusios, jog aš kažką žinau, – tarė Keitė prikimusiu nuo ašarų balsu. – Nieko nežinau, Ele. Prisiekiu, kad nežinau. Nesu išprotėjusi, kaip kad jums atrodo... Paprasčiausiai negaliu atsiminti. Kaip tas kūdikis buvo pradėtas ir kaip žuvo.

Elė nepratarė nė žodžio. Girdėjo tyliai girgždant Keitės lovą, kai ji susirietė į kamuoliuką ir pravirko. Suspaudė kumščius, kad tik nepultų prie merginos, tada palindo po savo antklode ir skaičiavo minutes, kol Keitė užmigs.

Samuelis nusišluostė prakaitą nuo kaktos ir pargriovė dar vieną buliuką. Tiek metų padėdamas Aronui, kastruoti buvo išmokęs tobulai. Palaukė, kol gyvulys liausis spardęsis, tada užmovė guminį žiedą ant kapšelio ir paliko, kad susiveržtų. Po kelių akimirkų dviejų mėnesių veršiukas jau vėl striksėjo ant kojų, kreivai, su nepasitikėjimu žvelgdamas į Samuelį, bet tučtuojau nuliuoksėjo atgal į ganyklą.

– Šitas bus tvirtas, – suskambo už nugaros balsas, ir Samuelis net krūptelėjo.

Atsigręžęs pamatė kitapus tvoros stovintį vyskupą Eframą.

– Ja, duos Aronui nemažai jautienos, – šypsodamasis vyresniajam, Samuelis išėjo pro vartus. – Jeigu ieškote Arono, man atrodo, jis tvarte.

– Tiesą sakant, ieškojau tavęs.

Samuelis sutriko svarstydamas, kuo dabar vyskupas norėtų jį apkaltinti, bet iš karto pats save supeikė vien už tai, kad šitaip pamanė. Per visą gyvenimą vyskupas jį lankė daugybę kartų, ir nė vienas vizitas nereiškė kokios jo gėdos ar prasižengimo. Kol su Keite viskas nepakrypo taip prastai.

– Komm, – tarė Eframas. – Paėjėkime drauge.

Samuelis prisivijęs žingsniavo greta jo.

– Atsimenu, kaip tavo tėvas paskyrė tau pirmąjį veršiuką.

Tai nebuvo kokia ypatinga amišo dovana sūnui: pajamos už parduotą mėsą buvo dedamos į banką berniuko ateičiai, kai jis sumanys pirkti sau namą ar ūkį. Samuelis šyptelėjo prisiminęs tą buliuką, per metus priaugusį tūkstantį svarų.

Dar tebeturėjo pinigus, gautus už aną gyvulį, taip pat ir už vėlesnius veršius. Taupė, kaip pats manė, gyvenimui su Keite.

– Dabar susitvarkai geriau, – pagyrė Eframas. – Kiek pamenu, tas pirmasis buliukas įspyrė tau kaip reikiant ir dar pataikė ten, kur spardyti nedera.

Jis nusišypsojo pro barzdos pusnį.

– Tada kurį laiką nebuvo aišku, kas gi iš jūsų liks kastruotas.

Prisiminus tą įvykį, Samueliui užkaito žandai, bet jis nusijuokė.

– Man buvo tik devyneri, – puolė aiškinti jis. – Tas bulius svėrė daugiau už mane.

Eframas staiga sustojo.

– Kas tada buvo kaltas?

– Kaltas?

– Dėl spyrio. Dėl to, kad tau skaudėjo.

Suraukęs kaktą, Samuelis gūžtelėjo pečiais.

– Manau, kad bulius. Pats juk to nepadariau.

– Ne. Bet jeigu būtum laikęs tvirčiau, kas būtų nutikę tada?

– Juk žinote, nebūtų galėjęs taip smarkiai spirti. Aišku, aš pasimokiau. Daugiau tokių spyrių negavau.

Samuelis garsiai atsikvėpė. Jo laukė darbai pas Aroną. Šiandien jis neturėjo kantrybės klausytis Eframo išvedžiojimų.

– Vyskupe, – tarė jis, – juk pas mane tikrai atėjote ne kalbėtis apie tą bulių.

– Argi ne?

Samuelis užsivožė skrybėlę ant galvos.

– Aronas manęs tuoj pasiges.

Vyskupas Eframas uždėjo ranką jam ant peties.

– Tu teisus, broli. Ko gi mums pagaliau kalbėti apie tokius senus laikus? Na, įspyrė tau tas bulius, bet iškart jo atsikratei.

– Ne, neatsikračiau. Atsimenate, koks didelis jis užaugo. Buvo puikus jautukas, – suraukė kaktą Samuelis. – Dėdamas pinigus į banką, jau ir nebeatsiminiau, kad jis man įspyrė.

Senis įdėmiai žvelgė į jį.

– Ne. Tačiau galėčiau lažintis, kad kai tą dieną suspaudęs tarpukojį ir klykdamas varteisi ganykloje, nė už ką nebūtum pagalvojęs, kad galų gale viskas šitaip išeis į gera.

Samuelis lėtai atsisuko į vyskupą.

– Juk pas mane tikrai atėjote ne kalbėtis apie tą bulių, – pakartojo jis tyliai.

Vyskupas Eframas kilstelėjo antakius.

– Argi ne?

Daktaras Brajanas Riordanas atkeliavo privačiu reaktyviniu lėktuvu, lydimas dviejų vyrų, atrodančių kaip ne pirmos jaunystės gynėjai iš futbolo komandos, ir smulkutės mergytės kaip pelytės, kuri šokteldavo kas kartą, kai jis paprašydavo atlikti kokią užduotį. Teismo psichiatrų sluoksniuose buvo gerai žinomas jo piktinimasis, kad psichikos sutrikimais naudojamasi gynybai teisme, ypač siekiant išteisinti žudikus. Savo griežtu požiūriu jis pagarsėjo per visas Jungtines Valstijas ir net savo kabinete ant sienos turėjo žemėlapį, jame ryškiais smeigtukais žymėjo teismus, kur jam pavyko prisidėti nuteisiant nusikaltėlius, šiaip galėjusius išsisukti dėl paprasčiausios simpatijos.

Atsiradęs fermoje, jis taip pat atrodė čia visiškai netinkantis.

Palyginti su daktare Polači, daktaras Riordanas buvo grėsminga būtybė. Net virtuvės tarpduryje, iš kur Elė galėjo stebėti pokalbį, buvo matyti, kaip Keitė virpa.

– Mis Fišer, – prisistatęs tarė Riordanas, – mane pasamdė kaltintojas. Tai reiškia – kad ir ką man pasakytum, tai keliaus į teismą. Kiekvienas tavo žodis bus užfiksuotas, negali tikėtis jokio konfidencialumo. Ar supranti?

Elė klausė, kaip Riordanas kamantinėjo Keitę apie gimdymą, prašydamas pasakoti apie įvykius esamuoju laiku.

– Jis guli ten, – tyliai tarė Keitė, – tiesiai man tarp kojų.

– Tai berniukas ar mergaitė?

– Berniukas. Mažas, mažulytis berniukas, – Keitė padvejojo. – Jis juda.

Elė pajuto kaistant veidą. Nusisuko vėduodamasi viena ranka.

– Ar jis verkia? – paklausė Riordanas.

– Ne. Kol nenukerpu virkštelės.

– Kaip ją nukerpi?

– Ant sienos šalia veršiavimosi gardo tėtis laiko pakabinęs žirkles. Jomis ir pasinaudoju. Tada pasipila kraujas, tyška visur aplinkui, ir galvoju, kad šitiek išvalyti niekada nepajėgsiu. Timpteliu virkštelę už galo žemyn ir užrišu ją... atrodo, virvute. Tada jis pravirksta.

– Kūdikis?

– Ja. Pravirksta garsiai, iš tiesų garsiai, mėginu priglausti jį prie savęs, kad nutiltų, bet tai nepadeda. Stipriau pasupu ir duodu jam žįsti krumplį.

Elė atsirėmė į sieną. Įsivaizdavo tą trapų naujagimį, kaip jis glamžo Keitės naktinių marškinių apykaklę. Mintyse regėjo mažytį veiduką, persišviečiančius akių vokus, ir staiga jos rankos tapo sunkios, prislėgtos neįmanomo svorio – prarastos galimybės. Kaip galima tokiu atveju ginti kieno nors veiksmus?

– Atsiprašau, – pareiškė ji įsiverždama į virtuvę, – man reikia stiklinės vandens. Gal dar kam nors?

Įširdęs, kad jį nutraukė, Riordanas piktai žvilgtelėjo į ją. Elė susikaupė, kad pilant vandenį nedrebėtų ranka, pasistengė nugerti gurkšnelį, nes tuojau jai reikės klausytis savo klientės pasakojimo apie šito vaikelio mirtį.

– Kas vyksta toliau, Keite? – paragino Riordanas.

Keitė prisimerkė, papurtė galvą, paskui atsiduso.

– Nežinau. Labai norėčiau žinoti, neįsivaizduojate, kaip norėčiau. Tačiau vieną akimirką meldžiu Viešpatį pagalbos, o kitą – pabundu. Kūdikio nėra.

Elė pasilenkė virš plautuvės.

– Stebuklas, – pridūrė Keitė.

Riordanas žiūrėjo į ją nenuleisdamas akių.

– Tikriausiai juokauji?

– Ne.

– Kiek laiko buvai nualpusi tvarte?

– Nežinau. Spėju, gal dešimt, penkiolika minučių.

Psichiatras susidėjo rankas ant pilvo.

– Ar per tą laiką nužudei kūdikį?

– Ne!

– Ar esi tuo tikra?

Ji išraiškingai linktelėjo.

– Tada kas jam nutiko?

Niekas Keitės šitaip iki šiol neklausė; matydama, kaip mergina iš paskutiniųjų ieško atsakymo, Elė suprato, kaip tai trumparegiška.

– Aš... nežinau.

– Ką nors vis tiek galvoji. Nes kas nors tą kūdikį nužudė, bet tai buvai ne tu.

– G-g-gal jis pats mirė, – mikčiojo Keitė. – O kažkas jį paslėpė.

Elė mintyse sudejavo. Gal tai Keitės pasąmonė pasirengė prisipažinti.

– Manai, kad taip ir atsitiko? – paklausė Riordanas.

– Kažkas galėjo ateiti ir jį nužudyti.

– Ar manai, kad taip galėjo nutikti?

– Aš... aš nesu tikra. Dar buvo gana anksti...

– Įsivaizduoju, vidury nakties, – įsiterpė Riordanas. – Kas būtų galėjęs žinoti, kad esi tenai ir gimdai?

Jis stebėjo, kaip Keitė galynėjasi su tuo klausimu.

– Keite, – tarė jis kietai, – kas atsitiko kūdikiui?

Ji papurtė galvą, dar kartą neigdama padariusi nusikaltimą, ir Elė matė, kad mergina jau visiškai palūžusi: apatinė lūpa virpa, išsiplėtusios akys, drebanti nugara. Atrodė, Riordanas turėtų kaip nors paguosti Keitę, bet Elė suvokė, kad jo simpatijos iš anksto skirtos kitai pusei. Jis kviestas kaltintojo, tad būtų neetiška siūlyti pagalbą, turint aiškų tikslą padėti Keitei patekti už grotų.

Elė priėjo prie savo klientės ir atsiklaupė.

– Gal kartais galėtume padaryti pertraukėlę?

Riordano atsakymo ji nelaukė. Apkabino Keitę per pečius, stengdamasi nekreipti dėmesio, kad ji, sugniaužusi savo prijuostę į kamuoliuką, dabar sėdėjo susigūžusi, laikydama tą gniužulą tarsi kūdikį ant rankų.

Riordanas sumirksėjo ir pragydo aistringu falcetu:

– Kūdikio mirties momentu Keitės Fišer ten nebuvo. Galbūt ten buvo jos kūnas, tačiau ne protas. Kūdikiui mirštant, ji tūnojo tarsi tvirtovėje, kurią surentė jos pačios kaltė.

Jis plačiai nusišypsojo prokurorui ir jau savu balsu pridūrė:

– Tikriausiai taip ar panašiai tokiu stiliumi.

Džordžas nusijuokė.

– Ar tokie psichoanalitiniai tauškalai teismuose padeda?

Riordanas paėmė ledinuką iš ąsotėlio nuo stalo.

– Ne, jei man tenka apie juos kalbėti.

– Esate tikras, kad Hatavei, pareikšdama apie psichikos sutrikimą, numatė pasinaudoti disociacija?

– Patikėkite, tai gudri gynyba, pritaikyta naujagimio nužudymui. Psichologiniu požiūriu Keitės pasakojimo ir surinktų įkalčių neatitikimus galima paaiškinti arba disociacija, arba paprasčiausiu melu – na, turbūt nesunku atspėti, katros iš šių dviejų galimybių griebsis gynyba. Tačiau trumpi disociacijos epizodai dar nereiškia psichikos sutrikimo, – Riordanas gūžtelėjo pečiais ir įsimetė ledinuką į burną. – Kita vertus, disociacijos būsenos – keblus reikalas, ir jei mis Hatavei duosite pakankamai ilgą virvę, tai ji pati ant jos ir pasikars. Jos ekspertas niekaip negali įrodyti, kad disociaciją sukėlė psichiniai išgyvenimai dėl gimdymo, o ne stresas po įvykdytos žmogžudystės. Čia kaip tas vištos ar kiaušinio klausimas.

– Dabar jau turiu šiokią tokią kryptį, – Džordžas nusišypsojo ir atsilošė krėsle.

– Tiesiai į valstijos kalėjimą.

Džordžas linktelėjo.

– Ar būtina aptarti kokius psichologinius niuansus, susijusius su amišų kilme?

Riordanas atsistojo užsisagstydamas švarką.

– O kam? – atsiliepė jis. – Žmogžudystė yra žmogžudystė.

Kai jis pabučiavo, ant jų pabiro lapai, nuspalvindami Adamo nugarą sodriu klevų raudoniu ir tviskančiu ąžuolų auksu. Jos skara, išskleista ant sausos žolės tarsi didelio juodo vanago sparnas, tapo patiesalu. Adamui ėmus sagstyti Keitės suknelę, jos rankos nuo Adamo plaukų nuslinko ant pečių. Kiekvieną smeigtuką jis atsargiai įdūrė į čia pat esančio medžio žievę, ir Keitei tai buvo malonu – jis neužmiršta pagalvoti, kad jai vėliau jų prireiks.

Nukrito prijuostė, ir suknelė prasiskyrė. Keitė susidrovėjusi užsimerkė, bet tuojau pajuto Adamą pasilenkus prie jos krūtų, glaudžiantis per ploną apatinių marškinių audinį. Sulaikė ten jo galvą; įsivaizdavo jį geriant iš jos širdies dubens.

Adamas nebuvo prisipažinęs, kad ją myli, tačiau tai nieko nereiškė. Svarbu, ką darė, kaip elgėsi su ja, tai kalbėjo jai daugiau negu kokie jo žodžiai – jos žmonėms jausmų įrodymas buvo darbai, o ne keli menki, nieko nereiškiantys skiemenys. Adamas pasakys, kai viskas baigsis; kai žodžiai jau nebegalės nuvertinti to, kas vyksta tarp jų.

Paskui jis nusimetė drabužius. Dabar pažvelgęs niekas jau neatskirtų, kad vienas – „paprastasis“, o kitas – ne. Tai buvo paskutinė sąmoninga Keitės mintis, o tada Adamas visu kūnu prisispaudė prie jos, ir jo odos kaitra atėmė jai žadą ir nuginė baimes.

Jautė jį sau tarp kojų pritvinkusį ir stambų. Viena ranka kilstelėjo jos kelį, kad jos kūnas taptų jam tarsi lopšiu. Tada pažvelgė žemyn į ją, į rimtas jos akis.

– Galime liautis, – sušnibždėjo jis, – tučtuojau, jei tik nori.

Keitė nurijo gumulą.

– Ar tu nori liautis?

– Lygiai kaip norėčiau būti pakartas ir ketvirčiuotas.

Ji kilstelėjo klubus tarsi kviesdama ir pajuto, kaip jis skęsta joje, verždamasis taip, kad visą kūną nusmelkė skausmas. Prisiminė visus tuos turistus, atsistojusius po kelio ženklu maždaug už penkių mylių į rytus – ant jo parašyta „INTERCOURSE17, PA“, kikenančius ir rodančius į jį pirštais, kol kiti juos fotografuoja. Jautė savo kūną, kaip jis įsileidžia Adamą ir koks neapsakomai saldus šis atsidavimas. Adamo ranka atsidūrė tarp jų kūnų, paliesdama ją.

– Eikš su manimi, – sušnibždėjo jis.

Ji pamanė, kad Adamas turi galvoje rytojų, kai turės išvažiuoti į Škotiją. Matyt, jis kalba apie išvykimą amžinai. Tačiau tuoj pat pajuto kūną pulsuojant vis smarkiau, tarsi skaidytųsi baltais pienių pūkų debesėliais. Kai atgavo kvapą, ant jųdviejų vėl, tarsi laimindami, pabiro lapai. Adamas gulėjo šalia šypsodamasis ir glostė jai klubą.

– Ar tau gera?

Keitė linktelėjo. Jei prabiltų, pasakytų jam tiesą: jai visiškai nėra gera, tik jaučiasi siaubingai tuščia, nors ką tik patyrė, ką reiškia būti pripildytai.

Adamas apgaubė ją skara, tačiau tai ją tik fiziškai sudirgino.

– Ne, – nustūmė jo rankas, net sudrebėjusi nuo minkštos vilnos prisilietimo, – nenoriu.

Pajutęs, kad ji pasikeitė, Adamas pasislinko arčiau.

– Paklausyk, – tarė tvirtai, – mes nepadarėme nieko bloga.

Bet Keitė žinojo, kad tai – nuodėmė, žinojo nuo tos akimirkos, kai nusprendė atsigulti su Adamu. Tačiau nusidėjo ji ne mylėdamasi be santuokos įžadų. Pirmą kartą gyvenime Keitė galvojo tik apie save. Savo norus ir troškimus iškėlė virš visų ir visko.

– Keite, – vėl kimiai prabilo Adamas, – sakyk ką nors.

Tačiau ji norėjo girdėti jo balsą. Norėjo, kad neštų ją toli toli nuo čia ir vėl laikytų priglaudęs, kad tikintų, jog vien žvilgsnis, vien prisilietimas gali nutiesti tiltą tarp dviejų pasaulių. Norėjo girdėti, kad ji priklausanti jam, o jis – jai, ir visoje žemėje nėra nieko svarbiau.

Ji troško išgirsti, kad jeigu myli taip smarkiai ir atkakliai, galima daryti tai, ką žinai esant bloga.

Adamas tylėjo ieškodamas jos žvilgsnio. Keitė jautė, kaip jo kūno, jų abiejų karštis smelkiasi jai tarp šlaunų. Jie nekeliaus drauge į Škotiją. Nekeliaus niekur. Prisitraukusi skarą, apsigaubė pečius ir surišo galus mazgu kaip tik ten, kur plakė jos iš skausmo plyštanti širdis.

– Tikriausiai, – tarė ji tyliai, – dabar geriau palik mane.

Užmigti Keitei pavykdavo vis sunkiau. Tomis miglotomis valandėlėmis prieš pat užsnūstant kažkas vis sutrikdydavo – tai šiaudelis iš čiužinio baksteldavo į šlaunį, tai pagaudavo baimė, tai mėnulio spindulys nuslysdavo per išsitampiusią jos pilvo odą. Ji prisimindavo, ką kalbėjusi daktarei Polači ar Riordanui, ir vėl susigrauždavo. Paskui persiversdavo ant šono, žiūrėdavo į miegančią Elę ir pasijusdavo dar blogiau.

Keitė nesitikėjo, kad Elė jai patiks. Iš pradžių ji niršo priversta gyventi kartu su prižiūrėtoja, kuri ja dar ir nepasitiki. Tačiau kad ir kokia kebli ši padėtis atrodė Keitei, Elė tikriausiai turėjo kankintis dar labiau. Atsidūrusi svetimuose namuose, tarp nepažįstamų žmonių – ir dar ne savo noru, kaip smarkiau užpykusi ji jau ne kartą pabrėžė.

Na, Keitė dėl to taip pat nesijautė kalta. Tačiau tada ji matė kūdikį, susuptą į arklių gūnias. Matė, kaip į kapo duobę leidžiamas jo karstas. Dėl to kas nors turi būti kaltas.

Keitė nenužudė to kūdikio; šitai žinojo visiškai tvirtai, kaip ir tai, kad rytą pateka saulė. Tik kas tada jį nužudė?

Kadaise Izajos Kingo tabako pašiūrėje buvo įsitaisęs benamis. Tačiau net jei koks valkata tą rytą būtų slapstęsis tvarte, kas galėjo paskatinti jį imti naujagimį Keitei iš rankų, žudyti jį, o paskui slėpti? Nebent būtų išprotėjęs, Elė dabar rengiasi ją pačią parodyti tokią esant.

Keitė neabejojo, kad būtų pajutusi, jei kas tada būtų buvęs tvarte. O jeigu nebūtų pajutusi ji, tai būtų reagavę gyvuliai. Grynuolis būtų suprunkštęs laukdamas žmogaus, jis taip visada elgiasi, jei kas ateina; karvės būtų mykusios, nes artėja melžimas. Nuotrupos, kurias Keitė pajėgė atsiminti, liudijo tik ramybę.

Vadinasi, kažkas įsmuko paskui ją.

Ji nesiliovė laužiusi galvą, trokšdama rasti ką tinkama įteikti Elei ant sidabro lėkštelės, kokį įrodymą, kuris būtų toks tvirtas, kad viskas iš karto paaiškėtų. Tačiau kas ir kodėl galėjo nemiegoti tokiu ankstyvu metu?

Jos tėvas. Keitė susigėdo vien pagalvojusi apie jį. Tėtis kartais ateina pažiūrėti, kaip laikosi turinčios veršiuotis karvės – bet jam rūpi padėti naujai gyvybei, o ne atimti ją. Jeigu būtų radęs Keitę su naujagimiu – taip, būtų buvęs priblokštas, net įniršęs. Tačiau teisingumą vykdo bažnyčia, griebtis pačiam – ne jo būdas.

Samuelis. Anksčiau atvažiavęs melžti, galėjo rasti ją tvarte, miegančią su kūdikiu ant rankų. Savaime suprantama, tikrai būtų turėjęs dėl ko supykti. Ar galėjo sužaloti kūdikį ir tik po to suvokti, ką padarė? Neįmanoma, svarstė Keitė, tikrai ne Samuelis. Jis nepuola strimgalviais prie išvadų; jis mąsto lėtai. Ir per daug sąžiningas, kad meluotų policijai. Staiga Keitė nušvito prisiminusi dar vieną Samuelio alibi – jis visada atvažiuoja kartu su Leviu. Vienas tvarte būtų buvęs per daug trumpai, kad būtų spėjęs įvykdyti nusikaltimą.

Vadinasi, daugiau nė vieno nebeliko – nė vieno, tik pati Keitė. Šią akimirką, tamsiausios nakties vidury, ji standžiau susisupo į antklodę ir išdrįso pasvarstyti, ar kartais nėra teisios daktarė Polači su Ele. Jei neatsimeni kokių įvykių, ar taip yra dėl to, kad jų ir nebuvo? O gal todėl, kad norėjai, jog jų nebūtų buvę?

Keitė pasitrynė smilkinius. Ji lėtai nugrimzdo į snaudulį, ausyse skambant iš atminties iškilusiam plonam balseliui – tai pratisai verkė kūdikis.

Elę pažadino į akis švysčiojantis prožektorius.

– Viešpatie Dieve, – bambėjo ji keldamasi ir eidama prie lango, bet prieš tai žvilgtelėjusi į kietai įmigusią Keitę. Jeigu čia Samuelis, susiruošęs atsiprašyti, būtų buvę puiku pasirinkti kitą laiką, tinkamesnį negu pirma valanda. Elė išlindo pro langą jau rengdamasi išdėstyti, ką apie tai mano, ir staiga suvokė, kad priešais namą stovintis vyras yra Kupas.

Greitai įlindusi į dieną vilkėtus marškinius ir šortus, Elė nuskubėjo žemyn pas jį. Išėjusi į priebutį, pridėjo pirštą prie lūpų ir gerokai paėjėjo nuo namų. Susidėjusi rankas ant krūtinės, galva linktelėjo į žibintuvėlį.

– Ar čia Samuelis pamokė tave tokių gudrybių?

– Levis, – atsiliepė Kupas. – Tas vaikis tikras lobis.

– Ar atvažiavai parodyti, kad išmanai amišų merginimosi ritualus? – vos ištarusi tuos žodžius, panoro juos susigrąžinti. Tartum po ano vakaro peripetijų Kupui galėtų kilti noras daryti ką nors, kas bent iš tolo primintų merginimosi ritualą.

Jis atsiduso.

– Atvažiavau pasakyti, kad atsiprašau.

– Nakties viduryje?

– Būčiau paskambinęs, bet, velnias griebtų, telefonų knygoje neaptikau Fišerių. Teko susirasti savo puikųjį žibintuvėlį ir užsiimti šituo reikalu tiesiogiai.

Elė pajuto, kaip jos lūpas iškreipė šypsnys.

– Suprantu.

– Nieko tu nesupranti, – paėmęs už rankos, jis trūktelėjo ją taku prie tvenkinio. – Man iš tiesų labai gaila, kad jums su Stivenu gyvenimas nesusiklostė. Visiškai nenorėjau tavęs pažeminti.

– Mat kaip, vos neapsirikau.

– Ele, kadaise tu mane įskaudinai. Spėju, kažkur gilumoje norėjau, kad pasijustum taip pat bjauriai, kaip aš tada, – Kupas gailiai vyptelėjo. – Ne itin protinga iš mano pusės.

Elė pažvelgė į jį.

– Kupai, nebūčiau prašiusi pagalbos Keitės byloje, jei būčiau žinojusi, kad vis dar jauti nuoskaudą. Maniau, kad po dvidešimties metų būsi jau palikęs ją praeityje.

– Jeigu būčiau ją palikęs praeityje, – nesutiko Kupas, – tai reikštų, kad praeityje būtum likusi ir tu, Ele.

Jai pasirodė, tarsi naktis sustingo aplinkui. Beprotybė, pamanė ji, jausdama gerklėje dundantį pulsą. Tikra beprotybė.

– Pateikiau paraišką dėl psichikos sutrikimo, – staiga išbėrė ji.

Kupas linktelėjo sutikdamas pakeisti pokalbio temą.

– Aha.

– Ką tuo nori pasakyti?

Jis pasikišo žibintuvėlį po pažastimi ir, sugrūdęs rankas į kišenes, patraukė toliau, Elė – jam iš paskos.

– Pati žinai, nes tikriausiai viską apmąstei. Keitė nėra sutrikusio proto. Kita vertus, manau, tu kaip jos advokatė gali pareikšti prisiekusiesiems, kad ji yra karalienė Elžbieta, jeigu tik tai leistų pasiekti išteisinimo, nors visi žinome, kad Keitė neturi nė lašo karališko kraujo.

– Kupai, kurią tiesą lengviau suvirškinti: jauna, persigandusi mergina palūžo ir uždusino kūdikį nesuvokdama, ką daro – arba pašalinis žmogus naktį, antrą valandą, ateina į tvartą, kur mergina jau pagimdžiusi, nors gimdyti turėjo tik po dviejų mėnesių, ir nužudo kūdikį, kol ta mergina miega?

– Teigiant psichikos sutrikimą, bylos laimimos retai.

– Nepadeda laimėti ir pagrįstos abejonės, ypač jeigu atrodo visiškai nepagrįstos.

Tuo metu jie priėjo tvenkinį; Elė, klestelėjusi ant metalinio suolo, apglėbė kelius.

– Net jeigu ji nežudė to kūdikio, geriausias būdas ištraukti ją – įtikinti prisiekusiuosius, kad vis dėlto nužudė, bet protu nesuvokė, ką daranti. Iš to, ką galiu rinktis, tai labiausiai užuojautą keliantis pagrindas gynybai.

– Po galais, tie advokatai nuolat meluoja, – atsiliepė Kupas.

Elė prunkštelėjo.

– Na ir naujieną pasakei. Taip elgiausi... Dieve, dabar net nesuskaičiuočiau, kiek kartų.

– Beje, meluoji tu labai gerai.

– Taigi, – pritarė Elė, – tikrai gerai.

Kupas paėmė ją už rankos.

– Tada kodėl tave tai graužia iš vidaus?

Ji leido nukristi savo kaukei, tokiai įprastai nuo tada, kai išaiškino Keitei, kad, siekdama ją išteisinti, teigs buvus psichikos sutrikimą, nors Keitė esanti sveika.

– Gal nori išgirsti, kodėl tai pjauna tave? – paprastai tarė Kupas. – Nes remdamasi psichikos sutrikimu pripažįsti, kad Keitė tai padarė, nors protu gal buvo atsidūrusi Marse. O širdies gilumoje Keitė tau per daug patinka, kad galėtum su tuo sutikti.

Elė nusišaipė:

– Smarkiai klysti. Juk žinai, kokie yra santykiai su klientais – asmeniškiems jausmams ten vietos nėra. Sugebėjau kuo rimčiausiu veidu pasakoti prisiekusiesiems, kad vaikų tvirkintojas – tai tikras bendruomenės šulas. Užkietėjęs prievartautojas po mano kalbų atrodė tarsi berniukas iš bažnyčios choro. Toks mano darbas. Jausmai, kuriuos tie žmonės man kelia, neturi nieko bendra su žodžiais, kuriuos parenku jiems ginti.

– Esi visiškai teisi.

Elė staiga sutriko.

– Tikrai?

– Taip. Visa bėda, kad Keitė tau – jau seniai nebe klientė. Gal net nuo pat pradžių. Ji – tavo giminaitė, kad ir tolima. Maloni, jauna, sutrikusi – o tu ėmeisi pakaitinės motinos vaidmens. Tačiau tavo jausmai jos atžvilgiu mįslingi, nes Keitė, kad ir kokie būtų buvę jos tikslai ar ketinimai, atsisakė vaiko, o tu už galimybę jį turėti paaukotum viską.

Elė išsitiesė rengdamasi pasityčioti iš tokių samprotavimų, bet suvokė nerandanti jokio taiklaus atkirčio.

– Nejaugi mane taip lengva perprasti?

– Man tai nebūtina, – sumurmėjo Kupas. – Juk moku tave atmintinai.

– O kaip man tokius santykius pakeisti? Jeigu neatskirsiu asmeniškų santykių su ja nuo profesionalių, jos bylos niekada nelaimėsiu.

Kupas nusišypsojo.

– Kada gi išmoksi, kad laimėti galima pačiais įvairiausiais būdais?

– Ką turi galvoje? – atsargiai paklausė ji.

– Kartais, kai, regis, būni beveik pralaimėjusi, staiga iššoki toli į priekį, – paėmęs už smakro, jis pabučiavo ją vos priglusdamas lūpomis. – Tik žiūrėk į mane.

Ir ji žiūrėjo. Matė jo akyse nuostabią Karibų jūrų žalumą, bet visų pirma jose atsispindėjo praeitis. Štai mažutis randas po žandikauliu, likęs nuo tada, kai šešerių griuvo važiuodamas dviračiu. O čia skruosto linkis, virstantis duobute, vos tik švysteli bent menkiausias šypsnys.

– Atsiprašau, kad aną vakarą tau tiek visko prikalbėjau, – tarė Kupas. – Ir žinai, ko gero, apsidrausdamas dar atsiprašysiu ir už tai, ką prikalbėjau dabar.

– Matyt, man reikėjo šitai išgirsti. O retkarčiais dar tikriausiai ir gauti vieną kitą antausį.

– Dabar privalau įspėti, kad aš ne toks.

Ji palinko prie jo.

– Žinau.

Jie bučiavosi karštligiškai ir aistringai, tartum ketindami prasibrauti vienas kito vidun. Kupo rankos klajojo per jos nugarą ir krūtis.

– Dieve, kaip aš tavęs pasiilgau, – ištarė jis neatgaudamas kvapo.

– Praėjo tik penkios dienos.

Kupas staiga atšlijo, paskui palietė jai veidą.

– Praėjo visa amžinybė, – atsiliepė jis.

Elė užsimerkusi tikėjo jo žodžiais. Įsivaizdavo kieme aidinčius „Grateful Dead“ ritmus, kurie veržėsi pro atvirą langą į jos studentišką kambarį, kuriame jie gulėjo ant siaurutės lovos, susiviję rankomis ir kojomis. Tebematė sieninę spintą dengiančią karoliukų užuolaidą, tarsi perregimą vaivorykštę, ir voverę, įsitaisiusią ant palangės ir juodomis lyg karoliukai akimis stebinčią juos.

Elė pajuto, kad jis traukia aukštyn jos marškinėlius, spragtelėjo šortų sagutė.

– Kupai, – staiga susinervinusi tarė ji, – aš jau ne dvidešimtmetė.

– Velniop, – jis nesiliovė stūmęs jos šortus žemyn. – Spėju, kad tuomet ir man jau nebe dvidešimt.

– Tikrai ne, – atitraukusi jo ranką sau nuo juosmens, ji prisiglaudė ją prie lūpų. – Neatrodau taip, kaip kadaise.

Kupas supratingai linktelėjo.

– Čia tu apie tą randą, ar ne? Kur liko po pjūvio, įstačius širdies stimuliatorių?

– Man nereikalingas širdies stimuliatorius.

– Tai ko nerimauji? – jis vėl švelniai glustelėjo lūpomis. – Ele, jeigu svertum du šimtus svarų, o tavo krūtinė būtų apaugusi plaukais, man būtų nesvarbu. Kai žiūriu į tave, kad ir ką iš tiesų regėčiau, matau tą pačią merginą, kuri tebesimoko koledže; įsimylėjus tave, man laikas tą pačią akimirką sustojo.

– Aš nesveriu dviejų šimtų svarų.

– Nė uncijos virš šimto aštuoniasdešimties, – sutiko Kupas, ir ji pliaukštelėjo jam per ranką. – Ar nuolat mane šitaip blaškysi, ar vis dėlto leisi pasimylėti su tavimi?

Elė šyptelėjo.

– Nežinau. Reikėtų apie tai pagalvoti.

Plačiai šypsodamasis Kupas pabučiavo ją. Apsivijusi rankomis kaklą, Elė jį prisitraukė arčiau.

– Žinai, aną vakarą, kai nurengiau tave, juk irgi buvai jau nebe dvidešimtmetė, – tarė jis, o tie žodžiai tarsi svilino jai odą.

– Taip, tačiau buvau pasigėrusi.

Kupas nusijuokė.

– Gal ir man tiktų šitai išbandyti. Šitas prakeiktas suolas toks kietas, kad verčia prisiminti visus mano varganus trisdešimt devynerius metus.

Jis staigiu judesiu trūktelėjo Elę žemyn, pasiritęs ant žolės taip, kad visas smūgis tektų jam. Sumataravusi kojomis, Elė užkrito ant Kupo, veidu vos per colį nuo jo.

– Ar nuolat mane šitaip blaškysi, – sumurmėjo ji, – ar vis dėlto leisi pasimylėti su tavimi?

Kupas standžiau spustelėjo jai sprandą.

– Jau maniau, kad niekada nepaklausi, – atsiliepė, ir jų lūpos susiglaudė.

Keitė sėdėjo prie stalo, abiem delnais laikydama stiklinę su šviežiu pienu iš neišsenkančio ąsočio šaldytuve. Elė tarsi paauglė įsėlino į namus ir, pamačiusi šviesą, kyštelėjo galvą į virtuvę.

– Oi, – sutriko ji radusi čia Keitę, – kodėl nemiegi?

– Negalėjau užmigti, – atsakė ji. – O jūs?

Bet vos išvydusi Elę ji iš karto suvokė, kur ši buvo ir ką veikė. Plaukuose šapai, skruostai liepsnoja. Nuo jos tiesiog kvepėjo seksu.

Valandėlę Keitę apėmė baisus pavydas, užliejęs iš vidaus tarsi potvynio banga; ji negalėjo atitraukti akių nuo Elės, nes be galo troško jausti tą patį. Elė visa tarsi švytėjo, lyg jo prisilietimas būtų palikęs regimą žymę ant jos odos.

– Buvau išėjusi pasivaikščioti, – lėtai tarė Elė.

– Ir pargriuvote.

– Ne... kodėl?

Keitė gūžtelėjo pečiais.

– Kaipgi kitaip jums į plaukus būtų įsivėlę lapų?

Elė suglumusi išsitiesė.

– Gal esi man motina? – šypsodamasi paklausė.

Keitė įsivaizdavo, kaip Elę kažkas liečia, laiko apkabinęs, bučiuoja. Pagalvojo apie Adamą, bet vietoj švelnaus paburkimo, kurį buvo pratusi jausti pilvo apačioje, liko tik standus kartėlio gniužulas.

– Ne. Bet ir jūs man – ne motina.

Elė sustingo.

– Tai tiesa.

– Bet manotės esanti. Norite, kad prišliaužusi glaustyčiausi jums apie kelius ir verkdama atverčiau širdį, o jūs tada viską sutvarkytumėte. Tačiau štai ką jums, Ele, pasakysiu. Kad ir ką manytumėte, motinos visko sutvarkyti nepajėgia.

Įskaudinta Elė prisimerkė.

– Tik paklausykite, kalba tikra motinystės išmanytoja.

– Išmanau daugiau už jus, – atsikirto Keitė.

– Mes skiriamės viena nuo kitos, – ramiai tarė Elė, – nes aš kažin ką atiduočiau, kad tik turėčiau kūdikį, o tu visomis jėgomis troškai jo atsikratyti.

Keitės akys išsiplėtė lyg gavus antausį. Paskui akimirksnį persimainė ir paplūdo ašaromis, ji šluostėsi jas atgalia plaštaka.

– Ak, Dieve, – pratrūko raudoti, spausdama rankas prie pilvo, – ak, Dieve, jūs teisi.

Elė stovėjo įsmeigusi į ją akis.

– Keite, ar tu nužudei tą kūdikį?

Ji papurtė galvą.

– Aš užmigau. Užmigau, prisiekiu jums ir Dievui, laikydama jį ant rankų, – jos veidas išsikreipė nuo skausmo. – Bet galėjau ir nužudyti, Ele. Norėjau, kad jis išnyktų. Ištisais mėnesiais troškau, kad paprasčiausiai dingtų.

Dabar sėdėjo susirietusi, taip gailiai dejuodama, kad jai net stigo kvapo. Elė tyliai nusikeikė ir stipriai apkabino Keitę.

– Tai tik noras, – ramino ji, glostydama gelsvų plaukų upę. – Vien panorėjus nieko nenutinka.

Keitė degančiu skruostu prisispaudė Elei prie krūtinės.

– Jūs – ne mano motina... bet kartais man taip norisi, kad ja būtumėte.

Ir pajuto tai, ko tikėjosi: dar stipriau ją apglėbiančias Elės rankas. Keitė užsimerkė ir įsivaizdavo, kad ją laiko ne Elė, o Adamas – jos šypsena atsispindi jo akyse, jos vardas jo lūpose, jos širdis tvirta, nes jaučiasi mylima, kad ir kas nutiktų.

17 Intercourse (angl.) – sueitis, santykiai (dažnai lytiniai); drauge ir miestelio Pensilvanijos valstijos pietryčiuose pavadinimas.

10

Elė

SPALIS

Praleidus su Fišeriais tris mėnesius, kartais man būdavo sunku patikėti, kad dar ne taip seniai visiškai nenutuokiau, jog pėdai neturi nieko bendra su pėdomis, o vėtyti – visai kitoks veiksmas negu mėtyti. Deja, pasirengimas Keitės teismui sutapo su pačiu javapjūtės įkarščiu, tad teko greitai mesti šalin savo puoselėtas viltis, kad jos šeima padės man ruošti psichikos sutrikimu paremtą gynybą. Arono Fišerio įsitikinimu, šiuose namuose visiems buvo kur kas svarbiau laiku surinkti tabaką ir sukaupti pašarų atsargas.

O aš – nesvarbu, patinka man ar ne – buvau tų namų dalis.

Žingsniavau paskui Keitę per vešliai lapojančio tabako lauką – tris akrus tokios sodrios žalumos, kad ji labiau priminė ryžių želmenis.

– Štai šitą, – tarė ji, mokydama mane, kurie lapai jau tinkami skinti.

– Man jie visi atrodo vienodi, – pasiskundžiau, – visi žali. Argi nereikia palaukti, kol paruduos, ir tik tada skinti?

– Tabako – ne. Žiūrėkite, koks šito dydis, – ji nugnybo lapą ir švelniai įdėjo į krepšį.

– Tik įsivaizduok, kiek čia, šitame lauke, plaučių vėžio, – sumurmėjau.

Tačiau Keitei tai nerūpėjo.

– Tabakas duoda pajamų, – pareiškė ji be užuolankų. – Iš pienininkystės pelno sulaukti sunku.

Pasilenkiau jau rengdamasi skinti savo pirmąjį lapą.

– Ne! – sušuko Keitė. – Šitas per mažas.

Iškėlusi parodė tinkamą lapą, didesnį.

– Gal man geriau iš karto griebtis kito žingsnio. Kimšti pypkes ar klijuoti ant dėžučių medicinos įspėjimus.

Keitė užvertė akis aukštyn.

– Kitas žingsnis – padžiauti tabaką, bet jei nesusigaudote, ką skinti, nė už ką neleisiu net į rankas imti užaštrintų penkių pėdų ilgio lazdų.

Nusijuokiau ir vėl ėmiausi augalų. Nors pripažinti buvo labai nemalonu, fiziškai jaučiausi geriau negu kada nors anksčiau. Advokatės darbas visada mankštino protą, bet ne kūną; gyvenant su Fišeriais, abi mano esybės dalys buvo priverstos lavėti. Amišai tiki, kad sunkus fizinis darbas – tai esminė gyvenimo taisyklė, ir beveik niekada nesamdo ūkio darbininkais pašaliečių, nes šie neištveria čia įprastos darbo dienos. Nors Aronas man niekada neprasitarė, jaučiau jį laukiant, kada iš manęs liks tik miestietiška dejuoklė ar kada vogčiomis, dar nesibaigus darbams, spruksiu iš lauko atsigerti limonado; visa tai jam patvirtintų ir taip akivaizdų faktą, kad nesu viena iš jų. Tačiau mano ryžtas dirbti lygiai su visais tik stiprėjo, tegu vien tam, kad įrodyčiau jį klydus. Todėl rugpjūčio pradžioje visą savaitę stačiau į gubas pjaunamosios išspjautus kviečių glėbius, nors nugaros raumenys netrukus susivijo mazgais, o per pelus beveik nebuvo matyti odos. Nė žingsneliu neatsilikau nuo kitų šeimynykščių. Galvoje nuolat sukosi mintis, kad jei sugebėsiu pelnyti Arono pagarbą jam įprastoje derlingoje dirvoje, galbūt jis ims mane gerbti ir manuosiuose tyruose.

– Ele, jūs einate ar ne?

Keitė stovėjo įsisprendusi, su pilna lapų pintine prie kojų. Bemąstydama, matyt, skyniau ir skyniau lapus, nes ir mano krepšys buvo artipilnis. Vienas Dievas težino, kiek mano pririnkto tabako jau tiko skinti – parinkau didesnių lapų ir suklojau ant viršaus, kad Keitė nepastebėtų. Tada jai iš paskos patraukiau prie ilgos pašiūrės, kuri per visus mano nugyventus fermoje mėnesius stovėjo tuščia.

Jos lentinėse sienose žiojėjo dideli plyšiai, kad pro juos laisvai eitų oras. Atsisėdau ant šieno ryšulio greta Keitės, o ji susirado iešmą, ilgumo sulig savimi.

– Maukite lapus smeigdama per kotelius, – pamokė mane. – Kaip spanguoles ant siūlo Kalėdų eglutei.

Ką gi, šitai atitiko mano sugebėjimus. Atrėmusi savąjį iešmą į šieno ryšulį, išstumdžiau lapus per kelis colius vieną nuo kito, kad geriau išdžiūtų. Žinojau, kad mums baigus nedidelis tabako laukelis bus tuščias, visi lapai kybos pasmeigti ant iešmų, o šie gulės ant gegnių. Žiemą, kai manęs jau čia seniai nebebus, šeimyna numaustys tabaką ir parduos į pietus.

Ar Keitė galės prisidėti prie šito darbo?

– Gal baigusios galėtume pakalbėti apie teismą?

– Kam? – nesuprato Keitė, kuo dėmesingiausiai smaigstydama savo lapų kotelius. – Vis tiek ketinate kalbėti tai, ką norėsite.

Apsimečiau tos pastabos neišgirdusi. Per mėnesius, praslinkusius po Keitės pokalbių su teismo psichiatrais, gerokai pasistūmėjau su psichikos sutrikimo gynyba, nors žinojau, kad šitai ją nuliūdins. Jos supratimu, kūdikio ji nežudžiusi, tad nesugebėjimas prisiminti nužudymo niekaip nesisiejo su beprotybe. Kaskart, kai paprašydavau jos pagalbos – aptarti klausimų kryptį, pasiaiškinti tos siaubingos nakties įvykius, ji nusigręždavo. Dėl tokio lengvabūdiško požiūrio į gynybą ji tapo nenuspėjama korta, o aš dar labiau džiaugiausi atmetusi mintį remtis logikos neatitikimais. Teigiant buvus psichikos sutrikimą, Keitei niekada nereikės sėsti į liudytojos kėdę.

– Keite, – kantriai aiškinau, – esu teismuose buvusi kur kas daugiau už tave. Privalai tikėti tuo, ką sakau.

Ji pasmeigė lapą ant lazdos galo.

– Jūs pati manimi netikite.

O ar galėjau tikėti? Nuo tada, kai prasidėjo ši keista istorija, jos pasakojimas kelis kartus keitėsi. Viena iš dviejų – sugebėsiu įtikinti prisiekusiuosius, kad taip atsitiko dėl disociacijos, arba jie paprasčiausiai nutars, kad ji meluoja. Tyčia persmeigiau lapą per vidurį, o ne per kotelį.

– Ne, – tarė Keitė tiesdama ranką. – Čia padarėte ne taip. Žiūrėkite.

Lengviau atsikvėpusi, ramiai leidau jai parodyti išmanymą. Jeigu viskas seksis gerai, net ir be Keitės pagalbos daktarė Polači liudys pakankamai svariai, kad galėčiau tikėtis išteisinimo. Tylėdamos dirbome abi greta, pro sienų plyšius sprūstančiuose saulės spinduliuose sūkuriavo dulkių krislai. Krepšiai netrukus ištuštėjo, tad pakėliau galvą.

– Ar eisime rinkti dar?

– Jeigu tik norite, – atsiliepė Keitė, palikdama, kaip amišams įprasta, spręsti kam nors kitam.

Pašiūrės durys atsilapojo, tarpduryje saulės iš nugaros nutviekstas išdygo aukštas vyras su kostiumu. Tikriausiai Kupas; atvažiuodamas kalbėtis su Keite, jis paprastai rengdavosi kasdieniškai, bet kartais keliaudavo tiesiai iš darbo – šiaip ar taip, man į galvą negalėjo ateiti joks vyras, vilkintis ką kita, o ne kelnes su petnešomis. Atsistojau ir, jam žengiant vidun, nusišypsojau.

– Na, moterie, – tarė Stivenas plačiai šypsodamasis, – tave surasti – tikras vargas.

Valandėlę negalėjau nė krustelėti. Paskui nuleidau strypą ir kažkaip atgavau žadą.

– Ką tu čia veiki?

Jis nusijuokė.

– Na, tai šiek tiek kitoks pasisveikinimas, negu tikėjausi važiuodamas čionai, bet matau, kad darbuojiesi su kliente, – Stivenas padavė ranką Keitei. – Sveika! – tarė jis. – Stivenas Čatamas.

Apsidairęs pašiūrėje, jis susikišo rankas į kišenes.

– Ar čia kokia darbo terapija?

Niekaip negalėjau suvokti, kad Stivenas iš tiesų čia.

– Tabakas teikia pajamų, – pagaliau leptelėjau.

Tuo tarpu Keitė, išmintingai tylėdama, vis šaudė akimis į mane. Kiekvieną kartą pažvelgusi į Stiveną, būtinai įsivaizduodavau šalia stovintį Kupą. Stivenas neturėjo blyškiai žalsvų Kupo akių. Atrodė pernelyg išblizgintas. Šypsena lyg išmokta, tartum kokia plevėsuojanti vėliava.

– Tiesą sakant, dabar esu gerokai užsiėmusi, – pasakiau lyg apsidrausdama.

– Kaip matau, kol kas tau galvoje ir akyse ne įstatymų paragrafai, o „Marlboro Light“ blokai. Ir todėl turėtum man padėkoti. Spėju, kad amišų apylinkėse rasti juridinę biblioteką mažų mažiausiai nelengva, tad leidau sau nusitverti keletą nuosprendžių, kuriuos galėtum peržiūrėti, – jis kyštelėjo ranką į portfelį ir ištraukė storą popierių pluoštą. – Pensilvanijoje nagrinėtos trys naujagimių nužudymo bylos. Ir vienoje iš jų, nepatikėsi, gynyba skelbė buvus psichikos sutrikimą.

– Iš kur sužinojai, kad ketinu tuo remtis?

Stivenas gūžtelėjo pečiais.

– Ele, šita byla kelia daug šurmulio. Gandai sklinda greitai.

Jau žiojausi atsakyti, kai Keitė staiga puolė tarp mūsų ir neatsigręždama išbėgo iš pašiūrės.

Sara pakvietė Stiveną pietų, bet jis norėjo atsisakyti.

– Geriau nuvažiuokime kur nors, – pasiūlė man. – Jeigu nori, galėtume aplankyti vieną iš tų jaukių amišų įstaigėlių mieste.

Tarytum, išvykus iš šių namų, man pirmiausia rūpėtų vėl užvalgyti to paties.

– Jos – ne amišų, – atsiliepiau nenorėdama pasirodyti užgaidi. – Tikras „paprastasis“ niekada nesireklamuos, iškaboje įrašydamas tikėjimą.

– Ką gi, tokiu atveju visada tiks „McDonald’s“.

Žvilgtelėjau į virtuvę, kur Sara su Keite plušėjo ruošdamos pietus – prie šio darbo derėjo prisidėti ir man, jeigu nebūtų pasirodęs Stivenas. Sara metė per petį žvilgsnį į mus, susitiko su manimi akimis ir sutrikusi greitai nusigręžė.

Sukryžiavusi rankas ant krūtinės, tariau:

– Kodėl gi negalėtum pietauti čia?

– Aš tik pamaniau, kad tu...

– Na, Stivenai, vadinasi, suklydai. Tiesą sakant, geriau pietaučiau su Fišeriais, – negalėjau pasakyti kodėl, bet man buvo svarbu, kad Sara ir Keitė žinotų – noriu būti su jomis, o ne su Stivenu. Kad suprastų, jog netrokštu kuo greičiau pasprukti.

Per kelis pastaruosius mėnesius šitie žmonės, galima sakyti, tapo mano draugais.

Stivenas taikydamasis iškėlė rankas.

– Kaip tik panorėsi, Ele. Pietauti su mamyte ir tėveliu bus puiku.

– Ak, Viešpatie, Stivenai. Gal jie rengiasi neįprastai ir meldžiasi dažniau negu tu, bet tai nereiškia, kad jie neišgirs tavo idiotiškų tauškalų.

Stivenas tučtuojau pakeitė toną.

– Nenorėjau nieko užgauti. Tik svarsčiau, kad praleidus čia – palauk, jau keturi mėnesiai? – tau norėsis kokią valandėlę intelektualiai paplepėti.

Paėmęs už rankos, jis trūktelėjo mane toliau nuo durų, kad Sara ir Keitė mūsų nematytų.

– Pasiilgau tavęs, – tarė. – Kalbant atvirai, norėjau, kad pabūtum tik su manimi vienu.

Mačiau jį artėjant bučiuotis. Sustingau – kaip automobilio šviesų užklupta elnė – nepajėgdama sustabdyti to, kas tuojau įvyks. Burna jaučiau Stiveno lūpų šilumą, mano nugaros vingius tyrinėjančias jo rankas, tačiau minčių tėkmė nesustojo. Nejaugi po aštuonerių metų Stiveno glėbyje jausčiausi ne taip patogiai, kaip Kupo?

Įtemptai pusiau šypsodamasi, įrėmiau delnus Stivenui į krūtinę.

– Ne dabar, – sušnibždėjau. – Kodėl tau nepasivaikščiojus po fermą, kol aš virtuvėje padėsiu gaminti maistą?

Po valandos, šeimai susirinkus prie stalo, visas mano nerimas dėl Stiveno išblėso. Visiems tyliai meldžiantis, jis iškilmingai palenkė galvą; visaip stengėsi sužavėti Sarą, tad ši kaskart, paduodama jam dubenį su patiekalu, tirštai nurausdavo; aptarinėjo pašarus taip, tarsi tas klausimas jį būtų dominęs kur kas labiau negu įstatymai. Turėjau iš anksto sumoti, kad viskas bus gerai: Fišeriai – dosnūs ir draugiški žmonės, o Stivenas – puikus aktorius. Sarai nešant ant stalo pagrindinius patiekalus – jautienos troškinį, vištienos apkepą ir kalakutienos befstrogeną, jau taip nusiraminau, kad nurijau pirmąjį kąsnį.

Keitė pasakojo linksmą istoriją apie karves, kartą ištrūkusias iš tvarto siaučiant pūgai, ir staiga kažkas pasibeldė į duris. Elamas pakilo jų atidaryti, tačiau, jam dar nespėjus prieiti, svečias pats įžengė vidun.

– Sveiki, – tarė Kupas, išsinerdamas iš palto. – Ar desertui nepavėlavau?

Jis, kaip ir aš, jau buvo tapęs Fišerių šeimos nariu. Prabėgus mėnesiui, net Aronas liovėsi prieštarauti įnirtingai tylėdamas, kai su Keite kalbėtis ar manęs aplankyti atvykusį Kupą Sara maloniai kviesdavo pietų. Susitikome su Kupu žvilgsniais, jo akys sužvilgo šiluma – kitų akivaizdoje tik tiek sau ir leisdavome. Tada jis pastebėjo šalia manęs sėdintį Stiveną.

Šis jau stojosi vieną ranką padėjęs man ant peties, kitą tiesdamas sveikintis.

– Stivenas Čatamas, – smalsiai šypsodamasis, tarė jis. – Ar mes pažįstami?

– Džonas Kuperis. Taip, atrodo, kartą buvome susitikę, – Kupas atsiliepė taip sklandžiai, kad būčiau galėjusi jį čia pat išbučiuoti. – Operoje.

– Koncerte, – sumurmėjau aš.

Abu vyrai pažvelgė į mane.

– Kupas sutiko padirbėti su Keite, dabar ji – jo pacientė, – suskubau aiškinti.

– Kupas, – lėtai nutęsė Stivenas; aiškiai mačiau, kaip jo mintyse atskiros akutės mezgasi į tinklą: sutrumpinta pravardė, koledžo albumo pabaigoje sukištos nuotraukos, pašnekesiai tamsoje, po antklode, pasipasakojimai apie buvusias meiles, kai vienas kito glėbyje dar jautėmės saugiai ir tvirtai. – Tikrai. Jūs kartu mokėtės.

Kupas dvejodamas pažvelgė į mane, lyg nebūtų tikras, kokie jausmai gali švystelėti jo veide.

– Taip. Daug laiko praslinko.

Štai kada iš tiesų įvertinau amišų taisyklę, kad dviejų žmonių santykiai – tik jų pačių reikalas. Keitė savo lėkštėje rūpestingai pjaustė mėsą, Sarai kažko prireikė virtuvėje, kiti vyrai ėmė svarstyti, kada būtų laikas krauti pašarus į rezervuarą. Giliai įkvėpusi, atsisėdau.

– Nagi, – pareiškiau skambiai ir žvaliai, – ar yra čia alkanų?

Lauke lengvas vėjelis švilpė tarp medžių lyg pūsdamas vargonus. Abu su Stivenu žingsniavome slegiami virš mūsų lyg apverstas dubuo kybančio dangaus; buvome taip arti vienas kito, kad jautėme kūnų šilumą, bet ėjome nesiliesdami.

– Visa byla laikosi teismo psichiatrės liudijimu, – pasakiau Stivenui. – Jei prisiekusieji juo nepatikės, Keitei bus prastai.

– Tad turėkime vilties, kad patikės, – kilniai atsiliepė jis, nors nujaučiau, kad, jo nuomone, jokių vilčių nėra.

– Galbūt šito ir neprireiks. Gal įrodysiu, kad šis teismas yra neteisėtas.

Stivenas pasistatė palto apykaklę.

– Kokiu būdu?

– Pateikiau pareiškimą, kad Keitės teisme prisiekusieji vis dėlto nebus jai lygūs.

Jis gudriai šyptelėjo.

– Kitaip tariant, tarp tų dvylikos nebus nė vieno amišo?

– Taigi.

– Maniau, kad dalyvavimas teisiniuose procesuose su jų religija nesuderinamas.

– Gal ir taip. Todėl ir sakau: prisiekusieji nebus jai lygūs.

Stivenas prapliupo juoktis.

– Dieve, Ele. Niekada šito nepasieksi, bet toks klausimas vėliau velniškai tiktų apeliacijoms. Ta užkampio teisėja nė nesusigaudys, iš kur atlekia bomba.

Jis mikliai, vienu judesiu, užstojo man kelią, tad žengiau tiesiai jam į glėbį.

– Tu nepaprasta, – sumurmėjo man prie ausies.

Gal šiek tiek nejaukiai puoliau jam į rankas ar mano kūnas priglusdamas mažą sekundės dalį sudelsė – tačiau kažkas privertė Stiveną atšlyti. Perbraukė delnu man per skruostą, nykščiu slysdamas išilgai žandikaulio.

– Vadinasi, – tarė jis negarsiai, – tai pabaiga?

Minutėlę padvejojau, mintyse regzdama tinklą, kuriuo pagaučiau jį krintantį; kadaise, skirdamasi su Kupu, lygiai taip pat melavau ir jam. Visada tikėjau, kad truputis melo atneša daugiau naudos negu žalos, ir čia glūdėjo mano pasiteisinimas: netinku tau, nesu tiek gera; dabar esu per daug užsiėmusi ir negaliu susitelkti į santykius; man dar reikia šiek tiek laiko skirti sau.

Tada prisiminiau Keitę, klūpančią priešais visą bendruomenę ir kalbančią tai, ką jie nori išgirsti.

Uždėjau delną jam ant plaštakos.

– Taip. Tai pabaiga.

Sunėręs savo pirštus su manaisiais, patraukė ranką žemyn, siūbuodamas kaip švytuoklę. Stivenas, visada toks pasitikintis savimi, staiga pasirodė trapus ir sukritęs, kaip tie klevo sėklų sparneliai, sklendžiantys nuo medžių lyg maži sraigtasparniai.

Jis iškėlė mano ranką, kad pirštai išsiskleistų tarsi rožės žiedlapiai.

– Jis tave myli?

– Taip, – atsakiau nurydama gumulą gerklėje ir kišdama ranką į kišenę.

– O tu jį?

Užuot iš karto atsakiusi, delsiau. Pasukau galvą, kad matyčiau geltoną šviesos stačiakampį – virtuvės langą – ir du siluetus, Sarą su Kupu, pasilenkusius ties dviguba kriaukle. Kupas pasisiūlė drauge su ja nukraustyti stalą, kad mes su Stivenu galėtume netrukdomi pasivaikščioti. Mąsčiau, ar jis galvoja apie mane, ar jaučiasi tikras dėl to, ką dabar galbūt kalbu.

Kai atsigręžiau į Stiveną, jis kiek šypsojosi. Pridėjo pirštą man prie lūpų.

– Koks klausimas – toks ir atsakymas, – tarė jis, paskui švelniai pabučiavo man į skruostą ir nužingsniavo prie savo automobilio.

Dar valandėlę vaikštinėjau viena palei upelį iki pat tvenkinio, ten atsisėdau ant mažojo suoliuko. Šito išsiskyrimo su Stivenu man reikėjo tada, kai pabėgau iš Filadelfijos, tačiau dabar vis tiek negalėjau atsikratyti jausmo, tarsi netikėtai būčiau gavusi smūgį žemiau juostos. Pritraukiau kelius prie krūtinės ir stebėjau, kaip vandens paviršiuje mėnulis brėžia dailiausius raštus, klausiau nakčiai rimstančios žemės balsų ir girgždesių.

Atėjęs jis tik ištiesė ranką. Netardama nė žodžio atsistojau, kritau Kupui į glėbį ir iš visų jėgų prisiglaudžiau.

Sara pasirėmė ant kastuvo ir pakėlė akis į dangų.

– Kiekvieną kartą, kai tik pradedame krauti pašarą žiemai, – pareiškė ji, – žinau, kad tuoj keisis oras.

Jau turbūt šimtąjį kartą tą dieną nusibraukiau nuo kaktos tekantį prakaitą.

– Galbūt, jei sukauptume mintis, oras pasikeistų per artimiausias penkias minutes.

Keitė nusijuokė.

– Praėjusiais metais, kraunant pašarus, buvo trisdešimties laipsnių karštis. Bobų vasara.

Dengdama delnu akis, Sara prisimerkusi pažvelgė į laukus.

– Ak, jau važiuoja!

Išvydusi tą reginį, netekau amo. Arono ir Samuelio raginami mulai traukė dyzelinu varomą pėdų rišamąją mašiną. Prietaisas buvo vos ne aukštesnis už žmogų, jo priekyje styrojo peiliai kukurūzams kirsti, o kitas mechanizmas rišo juos į pėdus. Greta jo Levis varė mulų kinkinį, traukiantį vežimą. To vežimo gale stypsojo Kupas – mašinos išspjaunamus ilgus kukurūzų ryšulius jis mėtė ant vežimo dugno.

Pamatęs mane, Kupas plačiai nusišypsojo ir pamojo ranka. Vilkėjo džinsais, polo marškinėliais, o saugodamas veidą nuo saulės, ant galvos turėjo užsidėjęs plačiakraštę Arono skrybėlę. Jautėsi toks išdidus, atrodė, tartum pats būtų nukirtęs visus tuos kukurūzus.

– Tik pasižiūrėkite į save, – kumštelėjo man Keitė, – na, atrodote jau visai ferhoodled.

Nė iš tolo nesusigaudžiau, ką tai reiškia, bet to žodžio skambesys labai atitiko mano savijautą. Šypsena atsakiusi Kupui, laukiau, kol jis nušoks nuo vežimo. Paaugliško pasipūtimo pertekęs Levis išdidžiai nužingsniavo prie transporterio juostos po siloso rezervuaru ir sujungė ją su varikliu, kuris turėjo sukti ir pačią juostą, ir kapojimo mašiną, ir didelį ventiliatorių, pučiantį kukurūzus vamzdžiu aukštyn į tą rezervuarą.

Sara užlipo ant vežimo, ruošdamasi mesti pirmąjį kukurūzų pėdą. Paskui ją įsiropščiau ir aš. Skruostus ir sprandą man tuoj pat aplipo šapai ir išaižos. Kapoti kukurūzai skleidė salsvą, drėgną kvapą, kažkuo man primenantį alkoholį. Kita vertus, visą žiemą banda šeriama silosu, kuriam jau nebetoli iki besifermentuojančios kukurūzų tyrės. Gal todėl karvės visada atrodydavo tokios ramios – žiemą jos praleisdavo nuolat apgirtusios.

Aronas iškinkė arklius, Kupas su Leviu vertė kukurūzus per vežimo kraštą, o Samuelis nušoko ant žemės. Jam artinantis prie Keitės, netvėriau smalsumu. Jų santykiams šitaip suirus, jai tikriausiai būdavo nesmagu kasdien sutikti Samuelį fermoje. Bet pastaruoju metu ji atrodė dar prislėgtesnė. Kiekvieną kartą, Samueliui atsidūrus arčiau negu per dešimt pėdų nuo jos, Keitė kaip įmanydama stengdavosi pasprukti. Aiškinau šitai jos nervingumu prieš būsimą teismą, kol Sara tarp kita ko užsiminė, kad lapkritis – vedybų mėnuo; netrukus susituokti ketinančios poros bus paskelbtos bažnyčioje.

Jeigu reikalai būtų klostęsi šiek tiek kitaip, Keitė ir Samuelis būtų buvę viena iš tokių porų.

– Nagi, – tarė jis, – duok man.

Uždėjęs ranką Keitei ant peties, paėmė iš jos ilgą kukurūzų ryšulį. Tvirtais, jėgos kupinais judesiais perkėlė sunkų pėdą ant transporterio juostos, o Keitė stovėjo šalia ir žiūrėjo.

– Samueli!

Išgirdęs Arono šūksnį, Samuelis lyg atsiprašydamas nusišypsojo ir vietą prie transporterio vėl užleido Keitei.

Ji tuojau pat stvėrė kitą pėdą. Šiurkštūs stiebai traškėjo per visą juostos ilgį. Iškinkyti mulai muistėsi ir trypė kojomis. Nors greta dukters triūsianti Sara neištarė nė žodžio, bet vis tiek šypsojosi.

Tą dieną, kai Tereza Polači turėjo atvažiuoti aptarti savo liudijimo per teismo apklausą, dangumi ištisas valandas ritosi sunkūs pilki debesys, vis grasantys prapliupti lietumi. Pieno vėsinimo kambaryje, man sėdint priešais kompiuterio ekraną, vėjas dudeno į langus ir švilpė pro durų plyšius.

– Vadinasi, pirma aptarsime, kas yra disociacija, – mąsčiau garsiai, – paskui mes... – ir nutilau sakinio viduryje, nes kačiukas sumanė į mano koją pasigaląsti nagus. – Ei, Keite, gal liautumeis?

Pilvu prisispaudusi prie grindų linoleumo, apkibusi visu būriu tvarto katės atžalų, Keitė atsiduso. Pasikėlė ant rankų ir kelių, nustūmė šalin visas tas kates, išskyrus vieną, tupinčią jai ant peties, ir atplėšė kačiuką nuo mano džinsų klešnės.

– Gerai. Taigi išnagrinėsime, kokie yra esminiai kūdikius nužudančių moterų bruožai, pakalbėsime apie disociaciją, o tada aptarsime tavo pokalbį su daktare Polači.

Keitė atsigręžė.

– Ar man reikės ten sėdėti ir klausyti, kaip jūs dėstote visus šiuos dalykus?

– Klausi apie teismo salę? Taip, tu esi kaltinamoji.

– Tada kodėl neleidžiate man kalbėti pačiai?

– Turi galvoje liudytojo tribūną? Nes kaltintojas sudraskys tave į skutelius. Jeigu tavo istoriją pasakos daktarė Polači, bus labiau tikėtina, kad prisiekusieji taps tau palankesni.

Keitė sumirksėjo.

– Kodėl jie turėtų būti man nepalankūs? Nes užmigau?

– Visų pirma, jeigu ten atsistosi ir pareikši: „užmigau ir kūdikio nežudžiau“, tai prieštaraus mūsų parengtai gynybai. Antra, tavo pasakojimu prisiekusiesiems patikėti sunkiau.

– Tačiau tai tiesa.

Psichiatrė buvo mane apie tai įspėjusi – dar šiek tiek laiko Keitė gali užsispyrusi visus įvykius aiškinti buvusia amnezija.

– Na, daktarė Polači yra liudijusi ne vienoje dešimtyje panašių bylų. Jei į liudytojo kėdę sėsi pati, tau tai bus pirmas kartas. Negi nesijauti bent šiek tiek saugiau, kai tave užstoja savo darbą išmanantis žmogus?

Pasidėjusi ant delno, vieną kačiuką Keitė susuko į kamuolėlį.

– O kiek jūs, Ele, esate turėjusi bylų?

– Šimtus.

– Ar visada laimite?

Suraukiau kaktą.

– Ne visada, – pripažinau, – bet dažniausiai.

– Tikriausiai ir dabar norite laimėti?

– Žinoma. Todėl man ir reikia tokios gynybos. Ir tu turėtum jos laikytis, nes tau taip pat rūpi laimėti.

Keitė pakėlė ranką aukščiau, kad vienas iš kačiukų galėtų ją peršokti. Tada pažvelgė man tiesiai į akis.

– Jeigu jūs ir laimėsite, – tarė ji, – manęs vis tiek lauks pralaimėjimas.

Ore tvyrojo pjuvenų kvapas, įkyrus hidraulinių pjūklų zvimbimas sklido į visas puses ir kilo iki pat dangaus – tai beveik šešiasdešimt amišų vyrų iš atskirų dalių montavo medinius griaučius, kurie turėjo tapti didžiulės medinės daržinės siena. Įvairiausio ūgio, stoto ir amžiaus talkininkai juosėjo dailidžių diržus su pilnomis vinių kišenėmis, o rankose laikė plaktukus. Jaunesni berniukai, tokio įvykio proga anksčiau paleisti iš mokyklos, sukiojosi aplinkui taip pat stengdamiesi pagelbėti.

Sukryžiavusi ant krūtinės rankas stovėjau ant kalvelės kartu su kitomis moterimis ir žiūrėjau į tą nuostabų reginį – daržinės statybą. Keturios sienų plokštumos kol kas gulėjo surinktos ant žemės. Būrelis vyrų išsidėstė per kelias pėdas vienas nuo kito palei tą, kuri turėjo tapti vakarine siena. Statomos daržinės savininkas – Martinas Zukas – atsistojo tolėliau. Jam sava kalba skaičiuojant, kiti kilstelėjo sienos rėmą ir po žingsnį kėlė, kol pastatė. Martinas prišoko vyrams už nugaros ir įrėmė ilgą lazdą, kad siena stovėtų tvirčiau, o Aronas lygiai taip pat prilaikė kitą jos galą. Dešimt vyrų tuojau puolė prie sienos pagrindo, vienas per kitą griausmingai sudundėjo kūjai, kaldami sijas į vietą. Vienas statytojas pasileido palei betoninį pamatą, plaktuko smūgiu tam tikrais tarpais įvarydamas į apatinę siją po vinį, o jam iš paskos ėjo du nenustygstantys mokinukai, trim keturiais staigiais smūgiais sukaldami tas vinis iki galo.

Nosį kuteno salsvas žalios medienos aromatas, sumišęs su aštriu prakaito kvapu, sklindančiu nuo vyrų, kurie dabar jau kėlė kitas sienas, tvirtino jas, tada lyg beždžionės kabarojosi mediniu karkasu aukštyn kloti stogo lentų. Prisiminiau darbininkus, dengusius mūsų namo stogą, kai buvau šešiolikos ir žavėjausi vyrų krūtinėmis: įkypai statydami pėdas, jie žingsniavo pirmyn atgal per juodai dervuotą tolį, galvas apsirišę skarelėmis, iki juosmens nuogi, būtinai šalia pasistatę plyšojantį grotuvą. Dabar amišų vyrai dirbo, regis, bent dukart sunkiau negu ana tolimų laikų brigada, tačiau kaitra juos privertė tik iki alkūnių pasiraitoti blyškiaspalvių marškinių rankoves.

– Puiki diena tokiam darbui, – man už nugaros tarstelėjo Sara kitai moteriai, kartu su ja ramiai dėliojančiai valgius ant ilgų medinių stalų.

– Ne itin karšta ir nešalta, – sutiko ši. Tai buvo Martino Zuko žmona, mus anksčiau supažindino, bet niekaip negalėjau atsiminti, kuo ta moteris vardu. Nuskubėjusi pro Sarą, ji pastatė ant stalo dubenį su kepta vištiena. Tada sudėjo delnus piltuvėliu prie burnos ir riktelėjo: – Komm esse!

Tarsi pagal komandą visi beveik tą pačią akimirką nuleido plaktukus ir atsirišo drobinius diržus su kišenėmis. Dar išsaugoję energijos berniukai pirmi nukūrė prie senos vonios, stovinčios lauke prie virtuvės, į kurią buvo pripilta vandens. Jo paviršiuje plūduriavo muilo gabalas. Susigrūdę šonais perdavinėjo muilą vienas kitam iš kumščio į kumštį, kiekvieną kartą, visų džiaugsmui, pasistengdami išgauti nepadoriai žliugsintį garsą. Šviesiai mėlynais rankšluosčiais nusišluostę rankas iki alkūnių, užleido vietą prie vonios įraudusiems, prakaituotiems vyrams.

Martinas Zukas atsisėdo prie stalo, iš dešinės ir kairės įsitaisė jo sūnūs. Kiti vyrai susėdo kas kur. Martinas palenkė galvą, ir kelias akimirkas buvo girdėti tik suolų girgždėjimas ir ritmingas vyrų alsavimas. Netrukus Martinas apsižvalgė ir įsidėjo vištienos.

Tikėjausi, kad prasidės gyvas pokalbis – bent jau bus aptariama, kiek dar laiko prireiks daržinei užbaigti. Tačiau beveik niekas nekalbėjo. Vyrai godžiai kramtė, matyt, per daug išalkę, kad skirtų laiko mandagybėms.

– Na, būtinai pasilikite vietos, – tarė Martino žmona, lenkdamasi virš stalo ir vėl dėdama dubenį su garuojančia vištiena, – Sara iškepė savo pyragą su moliūgais.

Užstalėje tvyrojo tyla, tad staiga prabilęs Samuelis iš karto atkreipė visų dėmesį.

– Keite, – tarė jis, taip nustebindamas merginą, kad ji net stryktelėjo, – ar čia tavoji bulvių mišrainė?

– Tai negi nežinai, – atsiliepė Sara, – juk vienintelė Keitė maišo į ją pomidorų.

Samuelis įsidėjo dar vieną porciją.

– Labai gerai daro, nes tokią mišrainę mėgstu jau nuo seno.

Kiti valgytojai toliau kramtė maistą, lyg būtų nė nepastebėję ryškaus raudonio Keitės veide ar neskubrios Samuelio šypsenos, o gal apskritai neišgirdę tokio neįprastai viešo palaikymo. Po kelių minučių vyrai pakilo, moterys liko tvarkyti stalų, o Keitė tebesėdėjo įsmeigusi žvilgsnį daržinės pusėn.

Pietus atnešusios moterys susirinko išplautus dubenis ir dėžutes. Vinys atsidūrė ruduose popieriniuose maišeliuose, o plaktukai – po brikelių sėdynėmis. Daržinė stūksojo geltona, dar neapdailinta, bet išdidi – naujas siluetas raudoname tarsi atvira žaizda danguje.

– Ele?

Atsigręžiau stebėdamasi, kad girdžiu tą balsą.

– Samueli?

Rankose jis laikė skrybėlę ir vis suko ją, laikydamas už graižo, lyg kokį mankštos įrankį.

– Pamaniau, gal norėtumėt apžiūrėti iš vidaus?

– Daržinę? – per visas tas valandas, kol ji buvo statoma, nepastebėjau, kad kokia moteris būtų atklydusi arčiau statybos aikštelės. – Su džiaugsmu.

Žingsniavau šalia jo nežinodama, ką sakyti. Kai paskutinį kartą iš tiesų asmeniškai kalbėjomės, viskas baigėsi Samuelio rauda dėl Keitės nėštumo. Galų gale pasirinkau amišams įprastą išeitį – nieko nesakiau, tik draugiškai ėjau šalia.

Iš vidaus daržinė atrodė dar didesnė negu iš išorės. Man virš galvos kryžiavosi storos sijos – kvapni pušies mediena stovės čia dešimtmečiais. Aukštas laužtinio šlaito stogas bolavo išlinkęs tarsi blyškus dirbtinis dangus; palietus gyvulių gardų atramas, ant manęs pabiro pjuvenų debesis.

– Tai iš tiesų nepaprasta, – tariau, – visa daržinė pastatyta vos per vieną dieną.

– Tas darbas atrodo ypač didelis tik tada, kai žmogus krapštosi vienas.

Panašiai ir pati mąstau apie savo klientus – tas vienas advokatas, tegu smarkus ir besistengiantis tave iš bėdos ištraukti, nublanksta, kai palygini su penkiasdešimčia draugų ir giminaičių, pasirengusių akimirksniu stoti pagalbon.

– Man reikėtų su jumis pasikalbėti, – aiškiai nesmagiai jausdamasis, tarė Samuelis.

Nusišypsojau jam.

– Klok be užuolankų.

Jis suraukė kaktą, šifruodamas mano anglų kalbą, paskui papurtė galvą.

– Keitė... kaip ji laikosi?

– Gerai. O tu šiandien, per pietus, labai gražiai pasielgei jos atžvilgiu.

Samuelis gūžtelėjo pečiais.

– Tai niekis, – jis nusisuko kumščiu maigydamas nykštį. – Vis galvoju apie tą posėdį.

– Turi galvoje teismą?

– Ja. Teismą. Ir kuo daugiau galvoju, tuo labiau man atrodo, kad jis ne taip jau smarkiai skiriasi nuo bet kurio kito dalyko. Martinui Zukui nereikėjo vienam pačiam vargti su visais šitais rąstais.

Jeigu čia vėl koks apylankomis sukantis amišų samprotavimas, jo prasmės nesugebėjau pagauti.

– Samueli, nesu tikra, ar...

– Noriu padėti, – nutraukė jis mane, – noriu kalbėti teisme, kad Keitė ten nesijaustų tokia vieniša.

Samuelis žvelgė niūriai ir ryžtingai – apie tai jau buvo daug galvojęs.

– Ordnung nedraudžia statyti daržinės, – pasakiau atsargiai. – Tačiau nežinau, ką pamanytų vyskupas, jeigu savo valia taptum svarbiu liudytoju žmogžudystės byloje.

– Aš pakalbėsiu su vyskupu Eframu, – atsiliepė Samuelis.

– O jeigu jis nesutiks?

Samuelis kiečiau suspaudė lūpas.

– Anglų teisėjui Meidung nerūpės.

Tikrai, aukštesniojo teismo teisėjui bus nei šilta, nei šalta, kad religinė bendruomenė vengia liudytojo. Bet ne Samueliui. Ir ne Keitei.

Pro Samuelio petį žvilgtelėjau į tvirtas sienas, stačius kampus, nuo lietaus ginsiantį stogą.

– Pažiūrėsim, – atsakiau jam.

– Kas toliau?

Keitė nukando siūlą ir pakėlė į mane akis.

– Dabar jau viskas.

Iš nuostabos išsižiojau.

– Turbūt juokauji.

– Ne, – Keitė rankomis išlygino nedidelę antklodę su įvairiaspalviais – geltonais, violetiniais, tamsiai mėlynais, net rausvais – siūlais išsiuvinėta rąstų trobele. Kai pirmą kartą atsidūriau pas Fišerius, gėdingai nemokėjau net sagos prisiūti, tad Sara su Keite nusprendė, kad esu tinkama kandidatė mokslams. Jų padedama išmokau dygsniuoti, kaišyti ir siuvinėti. Kiekvieną vakarą, šeimai susirinkus po vakarienės skaityti laikraščio, žaisti stalo žaidimų ar – kaip Elamas – paprasčiausiai užsnūsti ir patyliukais knarkti, mes abi su Keite palinkdavome virš nedidelio rėmo su siuviniu ir drauge jį dailindavome. O dabar tas darbas buvo užbaigtas.

Sara pakėlė galvą nuo ãdomo drabužio.

– Elė užbaigė siuvinį?

Švytėdama linktelėjau.

– Norite pasižiūrėti?

Net ir Aronas nuleido laikraštį.

– Žinoma, – pasišaipė jis, – tai didžiausias įvykis nuo tada, kai Omaras Lapas pardavė savo dvidešimt akrų tam nekilnojamojo turto supirkėjui iš Harisburgo.

Čia pat tylesniu balsu pridūrė:

– Ir toks pat neįtikėtinas.

Bet ir jis džiugiai šypsojosi, kai Keitės padedama išėmiau antklodę iš rėmo ir didžiuodamasi abiem rankom išskleidžiau.

Puikiai suvokiau, kad jeigu siuvinį būtų baigusi Keitė, ji šitaip savo rankdarbio nebūtų demonstravusi, nors kur kas labiau būtų nusipelniusi pagyrų. Žinojau, kad toje antklodės pusėje, kur darbavosi ji, visi dygsniai tiesūs ir vienodi kaip kūdikio dantukai, o maniškiai svirduliuoja lyg apgirtę ir kraiposi, nelabai paisydami pieštuku nubrėžtų linijų.

– Na, Ele, iš tiesų gražu.

Supamajame krėsle išsitiesęs Elamas pramerkė vieną akį.

– Po tokia net kojų nesušilsi žiemą.

– Ji ir turi būti maža, – puoliau ginčytis, atsigręždama į Keitę. – Argi ne taip?

– Ja. Tai tokia vaikiška antklodėlė. Visiems tiems vaikučiams, kurių dar bus ateityje, – tarė ji šypsodamasi.

Užverčiau akis aukštyn.

– Tik jau nepradėk pranašauti.

– Dauguma jūsų amžiaus „paprastųjų“ moterų būna dar tik įpusėjusios gausinti šeimą.

– Dauguma mano amžiaus „paprastųjų“ moterų būna jau dvidešimt metų ištekėjusios, – pasakiau aš.

– Keite, – įsiterpė Sara, – palik Elę ramybėje.

Rūpestingai sulanksčiau savo antklodę tarsi kritusio kareivio neštą vėliavą ir priglaudžiau prie krūtinės.

– Matai? Net ir tavo motina sutinka su manimi.

Kambaryje stojo siaubinga tyla, ir tą pačią valandėlę supratau, kokią padariau klaidą. Sara Fišer su manimi tikrai nesutinka – būdama keturiasdešimt trejų, ko gero, duotų nukirsti vieną ranką, kad tik galėtų gimdyti vaikus, tačiau tai nuo jos nebepriklauso.

Atsisukau į ją.

– Atsiprašau. Iš mano pusės tai labai netaktiška.

Sara valandėlę tylėjo, paskui sujudo ir paėmė mano antklodę.

– Tuojau ją išlyginsiu, – tarė ji ir išskubėjo iš kambario, man nė nespėjus atsiliepti, kad būtų geriau, jeigu ji atsisėstų ir pailsėtų.

Apsidairiau, tačiau ir Keitė, ir Aronas, ir Elamas sėdėjo kaip ir anksčiau, jau visi užsiėmę savais darbais, lyg nė nebūčiau ištarusi tų neprotingų žodžių.

Neilgai trukus pasigirdo beldimas į duris, pašokau jų atidaryti. Pastebėjau, kaip susižvalgė Aronas su Elamu – abu pamanė, kad toks vėlyvas lankytojas sekmadienio vakarą neabejotinai neša prastų žinių. Jau siekiau durų rankenos, bet jos atsilapojo pastūmėtos iš lauko. Ten stovėjo Jakobas Fišeris. Susidūręs su mano apstulbusiu žvilgsniu, jis nervingai ir nejaukiai nusišypsojo.

– Labas, mama, aš grįžau, – žvaliai išpyškino jis, mėgdžiodamas paviršutiniškas televizijos komedijas – šitai įvertinti galėjome tik mudu. – Kas vakarienei?

Pirmoji, išgirdusi tiek metų nematyto sūnaus balsą, atskubėjo Sara. Ranka užspaudusi sau burną, šypsodamasi pro ašaras, ji jau buvo visai šalia Jakobo, kai ją sustabdė Aronas, paprasčiausiai kirtęs ranka orą ir ištaręs vieną žodį:

– Ne.

Jis ryžtingai žengė prie sūnaus, ir Sara paklusdama prisiplojo prie sienos.

– Tu nesi čia pageidaujamas.

– Kodėl, tėti? – paklausė Jakobas. – Juk vyskupas taip neliepė. O kas gi tada esi, jeigu gali nustatyti griežtesnę tvarką negu Ordnung? – jis žengė kelis žingsnius į kambarį. – Aš pasiilgstu savo šeimos.

Sara aiktelėjo.

– Tu grįši į bažnyčią?

– Ne, mama, negaliu. Tačiau be galo trokštu grįžti namo.

Sukandęs žandikaulius, išpampusiomis kaklo venomis Aronas stovėjo tiesiai priešais sūnų. Paskui apsisuko ir, netaręs nė žodžio, išėjo iš kambario. Po kelių sekundžių kitoje namo pusėje trinktelėjo durys.

Elamas paplekšnojo Jakobui per petį ir lėtai patraukė tenai, kur ką tik nuėjo jo paties sūnus. Saros veidu ritosi ašaros, ji tiesė rankas į savo pirmagimį.

– Ak, negaliu patikėti. Negaliu patikėti, kad čia tu.

Žiūrėdama į ją, supratau, kodėl motina verčiau pati badaus, kad tik jos kūdikis būtų sotus, kodėl vaikui visada atsiras vietos prisiglausti prie jos, kodėl motina gali būti švelni tarsi pūkas, bet niekada nepritrūksta jėgų dėl savojo kūdikio versti kalnus. Saros pirštai slydo per Jakobo veido iškilumus ir įdubimus: be barzdos, vyresnis, kitoks.

– Mano berniukas, – šnibždėjo ji, – mano gražusis berniukas.

Tą valandą įsivaizdavau ją – aštuoniolikmetę merginą, liekną ir tvirtą, droviai tiesiančią šį ką tik gimusį kūdikį savo jaunam vyrui. Dabar ji spaudė Jakobui rankas, tarsi trokštų turėti jį vien sau, net nepaisydama aplink tarsi jaunas šunytis šokinėjančios Keitės, kuri laukė savo eilės apsikabinti. Žiūrėdamas virš moterų galvų, Jakobas pagavo mano žvilgsnį.

– Malonu vėl susitikti, Ele.

Jakobas nedvejodamas sutiko liudyti Keitės teisme – tai buvo geriausia, ko galėjau pasiekti, nes jos motina ar tėvas nė už ką nebūtų sutikę sėsti į liudytojo kėdę. Kaip tik tą dieną rengiau klausimus jo tiesioginei apklausai. Tačiau aptarti juos su Jakobu ketinau Steit Koledže, nes buvau tikra, kad būtų per daug sudėtinga, nesukeliant Aronui įtarimų, pasikviesti jį kur nors arčiau prie fermos. Bet dabar, regis, Jakobas nusprendė žaisti pagal savo taisykles.

Jis neprieštaravo, kai Sara nusivedė jį į virtuvę paragauti karšto šokolado – matyt, iki šiol jo mėgstamiausio skanėsto – su jos rytą keptomis bandelėmis. Pastebėjau, neabejoju, kad ir Jakobui tai nepraslydo pro akis: jam įsitaisius valgyti, krikštytieji namiškiai liko stovėti – nors ir džiaugdamiesi jo grįžimu, neleido sau sėsti prie stalo kartu su atskirtuoju nuo bažnyčios amišu.

– Kodėl grįžai? – paklausė Keitė.

– Reikėjo, – atsiliepė Jakobas. – Be to, jau atėjo laikas tau su mama mane pamatyti.

Sara nusuko akis į šalį.

– Tavo tėvas klaikiai įširdo sužinojęs, kad Keitė važinėdavo tavęs lankyti. Nepaklusome jam, ir jis pyksta.

Ir tuojau pridūrė:

– Ne dėl to, kad nenorėtų matyti ar nemylėtų tavęs. Jis – geras žmogus, griežtas kitiems, bet dar griežtesnis sau. Kai nusprendei pasitraukti iš bažnyčios, jis tavęs nekaltino.

Jakobas prunkštelėjo.

– Na, aš viską atsimenu kitaip.

– Tai tiesa. Kaltino save, jog jis, tėvas, neišauklėjo tavęs taip, kad norėtum pasilikti.

– Mano knygos ir mokymasis su juo nebuvo niekaip susiję.

– Gal tau taip ir atrodė, – tarė Sara, – bet tavo tėvo nuomonė kitokia.

Ji paglostė Jakobui petį ir neatitraukė rankos tartum nenorėdama paleisti sūnaus.

– Jis baudė save visus tuos metus.

– Mane išvarydamas?

– Atsisakydamas to, ko labiausiai trokšta, – tyliai atsiliepė Sara, – savo sūnaus.

Jakobas staigiai atsistojo ir pažvelgė į Keitę.

– Gal nori pasivaikščioti?

Ši linktelėjo švytėdama. Jie jau buvo beeiną iš virtuvės, kai Sara šūktelėjo Jakobui:

– Tu pasiliksi nakvoti?

Jis papurtė galvą.

– Nenoriu, kad jums dėl manęs reikėtų kamuotis, – atsakė švelniai. – Bet nesvarbu, patinka jam tai ar ne, mama, aš atvažiuosiu dažniau.

Kartais, gulėdama savo lovoje Fišerių namuose, svarstydavau, ar man dar pavyks vėl priprasti prie miesto gyvenimo. Kaip reikėtų užmigti, kai už lango pūškuoja autobusai, o ne ūbauja pelėdos? Gulėti užsimerkus kambaryje, kuriame dėl neoninių iškabų ir gatvės žibintų niekada nebūna visiškai tamsu? Dirbti pastate, kuris toks aukštas ir taip toli nuo žemės, kad neįmanoma užuosti dobilų ir pienių po kojomis?

Tą naktį mėnulis patekėjo geltonas tarsi vilko akis ir nemirksėdamas spoksojo į mane, gulinčią lovoje ir laukiančią, kol Keitė grįš pasivaikščiojusi su Jakobu. Tikėjausi šnektelėti su juo apie liudijimą, bet abu su Keite dingo ir negrįžo. Nepasirodė nei tada, kai Elamas išsiruošė į savąjį grossdawdi haus, nei dar kartą apžiūrėjusiam gyvulius Aronui grįžus iš tvarto ir tylomis užlipus aukštyn, nei pagaliau Sarai apėjus kambarius ir užgesinus dujinius žibintus.

Buvo jau gerokai po antros valandos, kai Keitė galų gale įsmuko į miegamąjį.

– Aš nemiegu, – paskelbiau, – tad tyliai elgtis nebūtina.

Keitė, tuo metu nusirišanti prijuostę, stabtelėjo, paskui linktelėjo ir rengėsi toliau. Kukliai atsukusi man nugarą, nusimetė suknelę ir pakabino ant vieno iš medinių kabliukų, tada per galvą užsitraukė naktinius marškinius.

– Tikriausiai smagu, kad galėjote pabūti su Jakobu vienu du.

– Ja, – sumurmėjo Keitė, bet jos balsas nesuskambo tuo džiaugsmu, kurio tikėjausi.

Susirūpinusi pasirėmiau ant vienos alkūnės.

– Ar gerai jautiesi?

Keitė išspaudė šypseną.

– Pavargau, ir tiek. Kalbėjome apie teismą, tad nusikamavau.

Ir po akimirkos pridūrė:

– Papasakojau, kad ketinate visiems aiškinti, esą aš išprotėjusi.

Na, tokios terminologijos nevartoju, bet esmė panaši.

– Ką Jakobas apie tai mano?

– Sakė, kad jūs – gera advokatė ir išmanote savo darbą.

– Protingas vaikinas. Ką dar jis sakė?

Keitė gūžtelėjo pečiais.

– Visokiausių dalykų, – tarė ji tyliai. – Apie save.

Vėl atsigulusi, susidėjau rankas po galva.

– Galiu lažintis, tėvą jis šį vakarą gerokai pribloškė.

Nesulaukusi jokio atsakymo, nusprendžiau, kad Keitė užmigo. Net krūptelėjau, kai ji staiga pašoko iš lovos ir stvėrė langines.

– Tas mėnulis nepakenčiamas, – burbtelėjo ji. – Taip šviesu, kad neįmanoma užmigti.

Miegamajame, kaip ir visame name, langinės buvo purvinai žalsvos. Tai vienas iš požymių, kaip atskirti amišų namą nuo anglų – pagal langinių spalvą; kitas – iki namo nesiraizgo jokie laidai.

– Kodėl langinės žalios? – pasidomėjau neabejodama, kad turėtų būti koks paaiškinimas, kaip ir kiekvienai kitai amišų gyvenimo keistenybei.

Keitė gulėjo nusisukusi, jos balsas skambėjo kimiai. Jei klausimas būtų buvęs rimtesnis, būčiau pamaniusi, kad ji verkia.

– Nes taip buvo visada, – atsakė ji.

Jau įpratau rytais gerti tik kavos, nes neabejojau – jeigu nesusiimsiu, tai išvažiuodama iš Fišerių namų turėsiu sukti tiesiai į ligoninę atlikti angioplastikos operacijos. Tačiau paskutinio tvarkomojo posėdžio dieną, kai nusileidau į virtuvę vilkėdama savo pribloškiantį, visus iš padų verčiantį raudoną kostiumėlį, Sara įteikė man lėkštę kiaušinienės su kumpiu, paskui dar blynų, skrebučių ir medaus. Net ragino dėtis visko papildomai. Maitino kaip Aroną ir Samuelį, vyrus, ilgu ir sunkiu darbu palaikančius jos gyvenimo būdą.

Vos minutėlę paabejojusi dėl savo trigliceridų, sukirtau visą Saros prikrautą maisto kalną.

Man valgant, Keitė prie kriauklės plovė po pusryčių likusius dubenis ir keptuves. Kelionei į aukštesnįjį teismą buvo apsivilkusi levandų spalvos suknelę ir savo geriausią prijuostę – tai sekmadienio drabužiai. Dalyvauti posėdyje jai nereikėjo, tačiau norėjau, kad teisėja žinotų – Keitę kuo rimčiausiai tebegloboju.

Ji atsisuko padėti ką tik išplauto dubens, bet šis išslydo jai iš rankų.

– Ak! – šūktelėjo ji, mėgindama sugauti indą ir komiškai stvarstydama abiem rankomis, kad tik neištikštų ant grindų. Neįtikėtina, bet jai pavyko – sugebėjo pačiupti dubenį ir prispaudė prie pilvo, tačiau besiskeryčiodama alkūne pataikė į ąsotį, ir molio duženos pažiro ant virtuvės grindų apelsinų sulčių baloje.

Vos išvydusi, ką padarė, Keitė apsipylė ašaromis. Sara negarsiai subarė ją vokiškai, o Keitė atsiklaupusi ėmė rankioti didžiausias sudužusio ąsočio šukes. Patiesiau savo servetėlę ant stalo ir atsitūpiau jai padėti.

– Tu labai įsitempusi.

Keitė tebeklūpėdama atsilošė.

– Tiesiog... Ele, staiga viskas tapo labai realu.

Sara įsiterpė tarp mūsų, virtuvės šluoste valydama apelsinų sulčių likučius. Pažvelgusi virš jos tvirtos nugaros, pagavau Keitės žvilgsnį ir nusišypsojau.

– Pasikliauk manimi. Aš žinau, ką darau.

Nujaučiau, kad Džordžas Kalahanas šiek tiek sutriko pamatęs Keitę, ramiai, giedru veidu laukiančią ant suolo prie pat teisėjos kabineto. Jis vis mėgino pasižiūrėti pro duris, kur stypsojo kitos bylos paklausyti atėjęs reporteris, užstodamas koridoriuje sėdinčią Keitę.

– Ką čia veikia tavo klientė? – pagaliau sušnypštė man.

Demonstratyviai ištempiau kaklą apsimesdama, kad tyrinėju Keitę.

– Manau, meldžiasi.

– Juk supranti, ką turiu galvoje.

– Ak, kodėl atsivežiau ją į teismą? Na, še tau, Džordžai. Turėtum susigaudyti geriau negu kas nors kitas. Tai viena iš užstato sąlygų.

Į kabinetą įpuolė teisėja Ledbeter.

– Atsiprašau, kad vėluoju, – tarė sėsdamasi už savo stalo. Atvertė aplanką ir peržvelgė popierius. – Norėčiau pasidžiaugti, mis Hatavei, kad galų gale apsisprendėte dėl gynybos ir remsitės psichikos sutrikimu, – ji paėmė kitą lapą. – Ar turite kokių prašymų, kuriuos vienas ar kitas ketinate pateikti?

– Gerbiamoji teisėja, esu pateikusi prašymą nutraukti bylą.

– Taip, žinau. Kokiu pagrindu?

– Nes pažeidžiama mano klientės konstitucinė teisė – į teisingą teismą, kur ją teistų jai lygūs bendrapiliečiai. Tačiau tarp prisiekusiųjų nebus nė vieno amišų vyro ar moters. Mūsų visuomenėje – mūsų sistemoje – jai lygių bendrapiliečių nėra, – giliai atsikvėpiau, o teisėjos akys susiaurėjo. – Galbūt derėtų prašyti proceso be prisiekusiųjų, vien su teisėju, o gal teismo kitoje vietovėje, bet nei pirma, nei antra netinka – abu variantai vis vien pažeidžia jos teisę į teisingą teismą. Įprasta prisiekusiųjų sudėtis, atitinkanti Amerikos visuomenės pjūvį – tai ne amišų bendruomenės pjūvis, gerbiamoji teisėja. O jeigu mano klientę teis žmonės, nesuprantantys jos tikėjimo, jos auklėjimo ir, apskritai, jos pasaulio – ji pateks į labai nepalankią padėtį.

Teisėja atsisuko į apygardos prokurorą.

– Misteri Kalahanai?

– Gerbiamoji teisėja, neginčytinas lieka faktas, kad mis Fišer pažeidė Jungtinių Valstijų įstatymą. Ir nesvarbu, iš kur ji kilusi – iš amišų, budistų ar zulusų, – ji elgėsi neleistinai ir dabar privalo sulaukti rezultatų, atitinkančių jos veiksmus.

– Na, prašyčiau. Ji – ne tarptautinė teroristė, susprogdinusi bombą Pasaulio prekybos centre. Ji yra Amerikos pilietė ir turi teisę būti vertinama objektyviai, kaip numato įstatymas.

Džordžas atsisukęs burbtelėjo panosėje:

– Amerikos piliečiai moka mokesčius.

– Atsiprašau, manau, kad stenografuotoja šito galėjo neišgirsti, – tarstelėjo teisėja.

Šyptelėjau jai.

– Apygardos prokuroras ką tik visiškai nepagrįstai pareiškė užuominą apie mano klientės mokestines prievoles. Amišai moka mokesčius, Džordžai. Dirbantys savarankiškai nemoka socialinio draudimo, nes nesinaudoja jokiomis iš to mokesčio finansuojamomis paslaugomis – jiems įprasta patiems rūpintis savo senukais. Jeigu dirba pas ką nors kitą, iš jų atlyginimų socialinis draudimas išskaičiuojamas, nors jie nepanaudoja nė cento. Amišai nemoka kuro mokesčių, tačiau moka už nekilnojamąjį turtą – šis mokestis skiriamas išlaikyti ir valstybinėms mokykloms, kuriomis jie taip pat nesinaudoja. Nepretenduoja jie ir į federalines žemės ūkio, socialinės paramos, studijų išmokas.

Atsigręžusi į teisėją, pasakiau:

– Teisėja Ledbeter, štai to, apie ką kalbėjau, pavyzdys. Jeigu net kaltintojas šioje byloje ateina į teismą jau turėdamas amišų atžvilgiu išankstines klaidingas nuostatas, šitokie prietarai įprastinėje prisiekusiųjų komisijoje išaugs dvylika kartų.

Teisėja pirštų galais suspaudė sau viršunosį.

– Žinote, mis Hatavei, iš tiesų daug galvojau apie šį jūsų prašymą. Mane labai slegia mintis, kad Jungtinių Valstijų pilietis galėtų vien dėl priklausymo tam tikrai religijai nesulaukti teisingo teismo. Tai, ką išdėstėte, yra absoliučiai pagrįsta.

– Ačiū, gerbiamoji teisėja.

– Deja, jūsų ir jūsų klientės nenaudai, tai, ką atsakydamas kalbėjo misteris Kalahanas, taip pat yra absoliučiai teisinga. Čia kaltinamoji teisiama už nužudymą, o ne už kramtomosios gumos pakelio vagystę. Būtų neatsakinga nutraukti tokią reikšmingą bylą. Nors, manau, niekas neabejojame, kad tarp prisiekusiųjų nebus nė vieno amišo, tiesa, mis Hatavei, yra tokia – jai lygių bendrapiliečių prisiekusiųjų komisijos jūsų klientė neras niekur, kad ir į kokį Amerikos teismą patektų jos byla. Lankasteryje jos lauks tai, kas gali būti geriausia esamomis sąlygomis: dvylika žmonių, kurie gyvena ir dirba šioje bendruomenėje, kasdien susidurdami su amišais. Dvylika žmonių, kurie, reikia tikėtis, apie savo kaimynus amišus išmano šiek tiek daugiau negu vidutinis Amerikos gyventojas, – teisėja žiūrėjo į mane įsmeigusi akis. – Ketinu atmesti jūsų prašymą nutraukti bylą, mis Hatavei, tačiau dėkoju, kad iškėlėte šį keblų klausimą.

Teisėja abiem delnais atsirėmė į stalo viršų.

– O dabar, jeigu daugiau nieko neturime, norėčiau numatyti datą prisiekusiųjų atrankai.

– Trys su puse savaitės, – ištariau paleidusi paklodę kristi ant lovos Elamo grossdawdi haus. – Štai tada ir prasidės teismas.

Sara užkišo paklodžių kraštus kitoje lovos pusėje ir atsiduso su palengvėjimu.

– Laukiu nesulaukiu, kada viskas baigsis, – pasakė ji. Susirūpinusiomis akimis nužvelgusi Keitę, paklausė: – Ar labai nemalonu buvo sėdėti ten?

– Keitė visą laiką prasėdėjo ant suolo prie teisėjos kabineto. Teismo metu ji sėdės greta manęs prie gynybos stalo. Kaltintojas negaus nė menkiausios progos ją užsipulti, nes liudyti ji neis. Tai viena iš priežasčių, kodėl gynybai pasirinkome psichikos sutrikimo versiją.

Keitė kaip tik sukimšo į švarų užvalkalą paskutinę pagalvę. Sulig mano žodžiais ji šūktelėjo, bet taip tyliai, kad nustebau, kaip mes su Sara išgirdome:

– Gal liautumėtės? Gal pagaliau nors kartą liautumėtės?

Nervingai sudejavusi, ji apsisuko ir išbėgo.

Sara stvėrė savo sijonus ir jau ketino pulti jai iš paskos, bet sulaikiau ją, paėmusi už rankos.

– Leiskite man. Prašau, – pasakiau švelniai.

Iš pradžių nepastebėjau jos, susisukusios į kamuolėlį ant supamosios kėdės. Uždariau duris ir atsisėdau ant savo lovos, o tada pasinaudojau iš Kupo išmokta taktika – laukiau netardama nė žodžio.

– Negaliu šitaip daugiau, – pratarė ji, veidu vis dar įsikniaubusi į kelius. – Negaliu šitaip gyventi.

Iš karto įsitempiau visu kūnu. Iš savo ginamųjų tokius žodžius esu girdėjusi dešimtis kartų – paprastai jie nuskamba prieš kankinantį prisipažinimą. Bet dabar, net jeigu Keitė pareikštų šaltakraujiškai nužudžiusi tą kūdikį, vis tiek traukčiau ją, remdamasi psichikos sutrikimu, tačiau žinojau, kad kovočiau už ją kur kas atkakliau, jeigu būčiau įsitikinusi, jog ji tuo metu – nesvarbu kodėl – iš tiesų nesuprato, ką daranti.

– Keite, – iš karto atsiliepiau, – nieko man nepasakok.

Išgirdusi tokius žodžius, ji sukluso.

– Spaudžiate mane ištisus mėnesius, o dabar sakote priešingai?

– Jei tau reikia, papasakok Kupui. Tačiau mano gynybos argumentai skambės kur kas tvirčiau, jeigu tavo pradėtas pokalbis vis dėlto neįvyks.

Ji papurtė galvą.

– Nesutinku, kad atsistotumėt ten ir meluotumėt apie mane.

– Keite, tai ne melas. Net ir tu pati tiksliai nežinai, kas įvyko iš tiesų. Juk pasakojai Kupui ir daktarei Polači, kad kai kurių dalykų negali prisiminti.

Keitė palinko priekin.

– Aš prisimenu.

Man smilkiniuose aidu sudundėjo širdies pulsas.

– Tavo prisiminimai, Keite, nuolat kinta. Nuo tada, kai susitikome, jie pasikeitė mažiausiai tris kartus.

– Kūdikio tėvas yra žmogus vardu Adamas Sinkleris. Jam priklauso butas, kurį Steit Koledže nuomoja Jakobas. Jis išvyko taip ir nesužinojęs... kad turėsiu kūdikį, – jos žodžiai skambėjo švelniai, o akys žvelgė dar švelniau. – Iš pradžių viską išstūmiau iš galvos. O tuomet, kai jau galėjau pati sau pripažinti, kas atsitiko, buvo jau per vėlu. Tad apsimečiau, kad gyvenimas nepasikeitė, viskas po senovei. Pagimdžiusi tvarte kūdikį, užsnūdau. Ketinau eiti namo, Ele, ir nunešti jį motinai, bet jaučiausi tokia nusilpusi, kad nesilaikiau ant kojų. Norėjau bent valandėlę pailsėti. O paskui staiga nubudau, – žiūrėdama į mane ji sumirksėjo. – Kūdikio nebebuvo.

– Kodėl neieškojai jo?

– Labai išsigandau. Net tėvų taip nebijojau, nes visą laiką sau kartojau, kad tokia Dievo valia, ir, man regis, nujaučiau, kas manęs laukia. Ir nenorėjau šito sužinoti.

Žvelgiau į ją neatitraukdama akių.

– Vis dėlto, Keite, galėjai nužudyti tą kūdikį. Gal vaikščiojai miegodama. Gal uždusinai nesuvokdama, ką darai.

– Ne, – jos raudonu, dėmių išpiltu veidu vėl ritosi ašaros. – Nebūčiau pajėgusi, Ele. Vos pamačiusi tą kūdikį, norėjau jį turėti. Be galo norėjau.

Jos balsas pritilo virsdamas šnabždesiu.

– Tas pagimdytas kūdikis – tai geriausia, ką padariau gyvenime. Ir blogiausia.

– Kai užmigai, kūdikis dar buvo gyvas?

Ji linktelėjo.

– Tai kas tada jį nužudė? – supykusi atsistojau. Vidunakčio išpažintys – prasta medžiaga gynybai. – Antra valanda nakties, du mėnesiai iki gimdymo, apie tavo nėštumą niekas nežino. Kas, po galais, tenai užėjo ir nužudė tą kūdikį?

– Nežinau, – sudejavo Keitė. – Nežinau, bet tikrai ne aš, ir jūs negalite eiti į teismą ir visiems aiškinti, kad tai mano darbas, – ji pakėlė akis į mane. – Argi nematote, kaip viskas klostosi nuo tada, kai pradėjau meluoti? Ele, visas mano pasaulis subyrėjo. Kūdikis mirė. Viskas griuvo.

Sugniaužusi kumščius, ji paslėpė juos prijuostėje.

– Noriu atvirai prisipažinti ir atsikratyti šitos naštos.

Vien pagalvojus apie tai, man pakirto kojas.

– Keite, juk čia ne išpažintis būrelio pamokslininkų akivaizdoje. Galbūt amišų bažnyčioje taip gautum išrišimą, tačiau teisme gausi penkiolika metų arba iki gyvos galvos.

– Nesuprantu, kodėl...

– Tikrai nesupranti. Todėl esu pasamdyta aš, advokatė – kad padėčiau susigaudyti teismo sistemoje. Gali sulaukti išteisinimo vieninteliu atveju – jeigu stosiu prieš teismą ir gerai tave ginsiu. O geriausia mūsų gynyba dabar – psichikos sutrikimas. Nė vienas prisiekusiųjų teismas pasaulyje nepatikės, jeigu, sėdusi į liudytojos kėdę, pareikši, kad užmigai, paskui pabudai, o kūdikis kažin kur dingo. Ir kartu, niekam nekliudydamas, dar numirė.

Keitės žandikaulis atvipo.

– Tačiau tai tiesa.

– Nuo kaltinimo pirmojo laipsnio žmogžudyste tiesa išgelbėtų tave tik tobulame pasaulyje. Teismui iki jo labai toli. Vos įžengus tenai, svarbiausia bus ne tai, kas atsitiko iš tiesų. Svarbiausia – kas pateiks prisiekusiesiems įtikinamesnę istoriją.

– Man nerūpi, koks ten pasaulis – tobulas ar ne, – tarė Keitė. – Tai ne mano pasaulis.

– Papasakok ten tiesą, ir vieninteliu tavo pasauliu taps valstijos kalėjimas.

– Jeigu tokia Dievo valia, priimsiu ją.

Niršdama svilinau ją žvilgsniu.

– Ketini dėtis kankine? Pirmyn. Bet tai tikra teisinė savižudybė, ir nežadu tuomet sėdėti šalia tavęs.

Valandėlę Keitė tylėjo. Paskui atsisukusi pažvelgė didelėmis ir šviesiomis akimis.

– Ele, jūs privalote būti su manimi. Nes man reikia jūsų, – ji sėdėjo ant lovos šalia manęs taip arti, kad jutau jos kūno skleidžiamą šilumą. – Toje anglų teismo salėje aš nepritapsiu. Skirsiuosi nuo visų ir drabužiais, ir mąstymo būdu, nes nesu anglė. Nieko neišmanau apie nužudymus, liudytojus ar prisiekusiuosius, bet gerai žinau, kaip sutvarkyti savo gyvenimą, jei kartais jis susijaukia. Jeigu suklydai ir atgailauji, tau bus atleista. Ir galėsi grįžti. Jeigu pamelavai ir toliau atkakliai meluoji, vietos tau nebus.

– Iškilus klausimui, ar samdyti mane, tavo bendruomenė manė kitaip, – pasakiau. – Ir dabar visi supras, kodėl tau reikia šitaip elgtis.

– Bet aš – ne, – ji sudėjo delnus tarsi melsdamasi. – Galbūt tas melas padės man, kaip jūs sakote, išsaugoti laisvę ir neteks eiti į anglų kalėjimą. Tačiau kur tada turėsiu eiti, Ele? Juk pamelavusi ten, kad išsigelbėčiau, čionai sugrįžti nebegalėsiu.

Užsimerkiau ir pagalvojau apie pamaldas, kai Keitė klūpodama atliko išpažintį. Prisiminiau veidus kitų, sėdinčių tame tvankiame, žmonių pilname kambaryje ir skelbiančių savo sprendimą – be paniekos ar troškimo nubausti... tačiau su palengvėjimu, tarytum Keitė nusižemindama juos visus šiek tiek sutvirtino. Prisiminiau popietę, kai visi plušome veždami kukurūzus; koks buvo jausmas, kad priklausai ne vien sau, o esi dalis didesnės visumos. Prisiminiau Saros veidą, kai ji po daugelio metų vėl pažvelgė į Jakobą.

Kokia nauda iš asmeniškos pergalės tai, kuri visą gyvenimą stengiasi atsisakyti savęs, kad visiems kitiems būtų geriau?

Savo rankoje pajutau Keitės delną, mažutį ir šiurkštų nuo nuospaudų.

– Gerai, – atsidusau, – žiūrėsim, kaip čia bus.

II

Tenežino tavo kairė,

ką daro dešinė.

Mt 6, 3

11

Teisėja Filomena Ledbeter žiūrėjo, kaip advokatė nuo tada, kai įžengė į kabinetą, jau trečią kartą nesugraibo rašiklio. Elė Hatavei, žymioji teisės paukštė iš didmiesčio, atrodė sutrikusi tarsi kokia naujokė, besikapanojanti savo pirmojoje byloje; juo keisčiau, kad vos vakar ji jautėsi tvirta ir pasitikinti savimi.

– Advokate, – kreipėsi į ją teisėja, – prašėte papildomų diskusijų?

– Taip, gerbiamoji teisėja. Man atrodo, kad iki teismo dar reikia kai ką aptarti. Išaiškėjo tam tikros... aplinkybės.

Džordžas Kalahanas, sėdintis jai iš dešinės, prunkštelėjo:

– Per tas dešimt valandų, kurios praėjo nuo paskutinio mūsų susitikimo?

Teisėja Ledbeter nekreipė dėmesio į jo žodžius. Jos pačios visiškai nedžiugino netikėtas ir skubus kvietimas bei būtinybė stumdyti dienotvarkę, kad atsirastų tinkamas laikas.

– Mis Hatavei, gal malonėtumėte papasakoti plačiau?

Elė nurijo seiles.

– Norėčiau iš karto pabrėžti, kad be būtino reikalo šitaip nesielgčiau. Ir tai nėra mano idėja. Konfidencialumo sumetimais negaliu visko atskleisti, tačiau mano klientė įsitikinusi – tai yra aš esu įsitikinusi... – ji atsikrenkštė. – Privalau atsisakyti numatytos gynybos pripažįstant kaltę ir teigiant buvus psichikos sutrikimą.

– Atsiprašau? – nepatikėjo Džordžas.

Elė išsitiesė įtempdama nugarą.

– Vietoj šios gynybos mes teikiame nekaltumo pareiškimą.

Teisėja Ledbeter susiraukė.

– Neabejoju, kad žinote, jog šiuo metu...

– Prašau patikėti, žinau viską. Gerbiamoji teisėja, aš neturiu kito pasirinkimo. Privalau šitai padaryti, kad likčiau sąžininga ir teismo, ir savo klientės atžvilgiu. Stengiuosi jums pranešti kuo skubiau.

Kaip ir derėjo tikėtis, Džordžas pratrūko:

– Negalima šitaip elgtis, kai iki teismo lieka vos trys su puse savaitės!

– Koks gi tau skirtumas? – atšovė Elė. – Juk tikriausiai visaip ieškojai įrodymų, kad ji nėra psichiškai sutrikusi – štai dabar ir sakau, kad esi teisus. Visiškai neketinu griauti tavo kaltinimo; bėda, kad sugriuvo mano pačios parengta gynyba.

Giliai atsikvėpusi, ji atsigręžė į teisėją:

– Gerbiamoji teisėja, norėčiau daugiau laiko pasirengti.

Teisėja pakėlė antakius.

– Ko gero, visi mes šito norėtume, mis Hatavei, – sausai tarė ji. – Ką gi, apgailestauju, tačiau byla paskirta nagrinėti po trijų su puse savaičių, o jūsų sprendimai – jūsų pačios reikalas.

Šaltai linktelėjusi, Elė susirinko savo popierius ir įširdusi išlėkė iš kabineto, palikdama ir apygardos prokurorą, ir teisėją stebėtis, kas gi čia atsitiko.

Išpuolusi iš teisėjos kabineto, Elė nulėkė aukštesniojo teismo koridoriais, šoko pro priekinį pastato įėjimą ir čia pat sustojo lyg įbesta, dairydamasi į nykiai nuogas medžių šakas ir visą dangų užklojusius žemus debesis. Nė neįsivaizdavo, ką toliau daryti. Mintys lakstė visomis kryptimis – velniškai puikus dalykas, nes pasirengti gynybai, kuri būtų diametraliai priešinga ankstesniems planams, ji turėjo mažiau negu mėnesį.

Pasidėjusi portfelį ant žemės taip, kad jis nuvirtęs atsirėmė jai į kulkšnį, Elė bejėgiškai atsisėdo ant teismo pastato laiptų. Eikvodama dabar tokį brangų laiką, ėmė svarstyti, kaip reikės šitaip siaubingai atsilikus laimėti tą bylą.

Ji sugaišo pusvalandį, kol aptiko Jakobą, nakvojusį Lankasteryje – tačiau ne tėvų namuose. Pasibeldus į Ledos duris, ši atvėrė jas šypsodamasi, bet Elė, be ceremonijų nustūmusi ją šalin, neatitraukdama akių puolė prie jaunuolio, kuris, atsidaręs šaldytuvą, iš kartoninio pakelio siurbė pieną.

– Klausyk, tu šikniau, – suurzgė ji.

Jakobas krūptelėjo, ir pienas kliustelėjo ant jo flanelinių marškinių krūtinės.

– Ką?

– Velniai rautų, juk turėtum stengtis man padėti. Turėtum papasakoti viską, kas pagelbėtų tavo sesers byloje.

– Tai ir papasakojau!

– O kaip Adamas Sinkleris – ar šitas vardas tau nieko nesako?

Leda žengė arčiau, kad sukliudytų Elei pulti dar kartą, bet ši jau spėjo pastebėti staiga išblėsusį Jakobo žvilgsnį – taip sutrinka nusikaltimo vietoje užkluptas žmogus. Jakobas sulaikė tetą pasakęs, kad viskas gerai, tada atsigręžė į Elę.

– Kas nutiko su Adamu?

– Jūs gyvenote po vienu stogu?

– Jis – buto, kur gyvenu, savininkas.

Elė sukryžiavo rankas ant krūtinės.

– Ir Keitės kūdikio tėvas.

Leda aiktelėjo, bet Jakobas nekreipė į ją dėmesio.

– Ele, nebuvau dėl to tikras. Tik įtariau.

– Būtų buvę malonu žinoti apie tą įtarimą – na, bent prieš kokius tris mėnesius. Dieve, ar kas nors galėtų būti su manimi atviras dar iki teismo?

– Maniau, kad teisme remsiesi buvusiu psichikos sutrikimu, – tarė Leda.

– Pasikalbėk apie tai su savo dukterėčia, – atšovė Elė ir pasisuko į Jakobą. – Žinau tik tiek, kad vakar vakare ji išėjo dviem valandoms su tavimi, paskui grįžo namo ir pareiškė neleisianti ginti jos taip, kaip aš noriu. Ką jai, po galais, prišnekėjai?

Jakobas užsimerkė.

– Apie ją nekalbėjome, – atsiduso jis. – Aš kalbėjau apie save.

Elė pajuto užplūstantį galvos skausmą.

– Tęsk.

– Papasakojau Keitei, kad grįžti mane paskatino ta pati priežastis, dėl kurios visų pirma ir pasitraukiau kadaise – negaliu gyventi meluodamas. Negaliu sutikti, kad žmonės apsimetinėtų, esą, aš kitoks negu iš tikrųjų. Prieš šešerius metus norėjau tik skaityti knygas ir mokytis, bet leidau žmonėms galvoti, esą, džiaugiuosi būdamas „paprastasis“. O dabar dėstau universitete, tačiau be galo pasiilgstu savo šeimos, – jis pakėlė prislėgtą žvilgsnį į Elę. – Kai nuskendo Hana, maniau, kad esu dėl to kaltas. Turėjau būti kartu su jomis ir jas prižiūrėti, tačiau slapsčiausi tvarte, stengdamasis nutverti laisvą minutę skaitymui. Sakiau Keitei, kad jau antrą kartą savo gyvenime regiu seserį skęstant – tik šį kartą ta sesuo yra ji ir šį kartą aš dangstau tai, kas nutiko jai atvažiavus manęs aplankyti.

– Vadinasi, žinojai, kad ji pastojo, kai...

– Nežinojau. Bet pradėjau įtarti po pokalbių su jumis ir su policijos tyrėja, – jis papurtė galvą. – Nenorėjau, kad Keitė suvoktų mano žodžius tiesiogine prasme. Tik norėjau, kad pažvelgtų į šitai mano akimis.

– Ką gi, tau pavyko, – negailestingai atšovė Elė. – Dabar ji ima pavyzdį iš savo sąžiningojo brolio. Nori sėsti į liudytojų krėslą ir atlikti išpažintį įsivaizduodama, kad prisiekusieji – tai jos bendruomenė.

– Bet juk aš sakiau jai, kad psichikos sutrikimas – tai puiki gynyba!

– Matyt, ta pokalbio dalis paliko menkesnį įspūdį, – Elė tarsi rąžydamasi atkišo į priekį sunertas rankas. – Turiu sužinoti, kur man rasti Adamą Sinklerį.

– Pastaruoju metu nepalaikau su juo ryšių – net ir mano čekiai už nuomą keliauja į turto valdymo agentūrą. Nuo praėjusių metų spalio Sinkleris išvykęs į užsienį, – tarė Jakobas. – Nuo tada jis nebendravo ir su Keite, tad apie nėštumą nežino nieko.

– Jeigu ryšių nepalaikei, iš kur žinai, kad jis vis dar negrįžęs? Arba kad Keitė per visą tą laiką jam nerašė?

Netardamas nė žodžio, Jakobas atsikėlė nuo kėdės ir užlipo viršun. Po minutės grįžo nešinas storu, gumine juostele suveržtu pluoštu laiškų.

– Jie ateina man į namus kas dvi savaites tarsi pagal laikrodį, – paaiškino Jakobas. – Adresuoti man, kad perduočiau Keitei. Atgalinis adresas nepasikeitęs. Pašto ženklas – Škotijos. O Keitė jam nerašė – šitai žinau, nes nė vieno laiško jai neatidaviau.

Blaškydamasi tarp profesinio smalsumo ir savo pačios nuoskaudos už Keitę, Elė pasišiaušė:

– Klausyk, juk tai – federalinis nusikaltimas.

– Puiku. Baigusi darbą su Keite, galėsite ginti mane.

Jakobo pirštai susmigo į plaukus, jis vėl atsisėdo.

– Dariau taip ne todėl, kad man patinka būti šunsnukiu. Tiesą sakant, maniau besielgiąs kaip didvyris. Aš tik nenorėjau, kad Keitei tektų toks pat likimas, koks teko man, kai nusprendžiau tapti anglu – nusigręžti nuo mūsiškių ir ieškoti savojo kelio milžiniškame nepažįstamame mieste, kuris gali kiaurą naktį neleisti tau užmigti. Nežinojau, kad Keitė nėščia, bet ir pats mačiau, kad Adamas ją traukia – sukiojosi aplink jį tarsi šunytis; nujaučiau, kad ilgainiui tas jausmas privers Keitę rinktis iš dviejų pasaulių vieną. Pamaniau – jeigu Adamui išvykus jų santykiai visiškai nutrūktų, Keitė pamirštų jį ir viskas baigtųsi gerai.

– Tavo sesuo žino, kad turi šituos laiškus?

Jakobas papurtė galvą.

– Vakar ketinau jai pasakyti. Tačiau buvo tokia nusiminusi, kad teismas jau visai čia pat, ir šita žinia būtų jai tik dar labiau sugildžiusi širdį, – jis skausmingai susiraukė ir suspaudė pirštais stalo kraštą. – Manau, kad galėčiau tuos laiškus atiduoti jai šiandien.

Elė įdėmiai žvelgė į ryškiai įspaustas, tvarkingas didžiąsias raides, kuriomis buvo parašytas Keitės vardas. Tyrinėjo dailiai sulankstytus, užklijuotus oro pašto vokus iš plono melsvo popieriaus su antspaudais ir pašto ženklais.

– Gal tai ir nėra būtina, – tarstelėjo ji.

Formaliai žiūrint, Elė privalėjo tempti Keitę su savimi į Filadelfiją, bet buvo jau tiek pažeidusi teismo procedūras, kad nesilaikydama Keitės užstato sąlygų vargu ar būtų sulaukusi kokių dar didesnių bėdų. Tiesą sakant, ji ir pati nežinojo, kodėl važiuoja Filadelfijos pusėn, kol neatsidūrė automobilių stovėjimo aikštelėje prie medicinos centro – čia savo kabinetą turėjo Kupas.

Elė žinojo adresą, tačiau anksčiau niekada čia nesilankė. Netrukus apsižiūrėjo bestovinti priešais didelę informacinę lentą ir pirštu perbraukė žalvarinę lentelę su įspaustu Kupo vardu. Užėjus į kabinetą, daili jauna sekretorė pasiteiravo, kuo galėtų padėti, ir nuo ūmaus pavydo dūrio Elei net užgniaužė kvapą.

– Jis priima pacientą, – tarė mergina. – Gal malonėtumėt palaukti?

– Taip, dėkui.

Elė atsisėdusi ėmė sklaidyti prieš šešis mėnesius išleistą žurnalą, bet nematė nė vieno jo puslapio.

Po kelių minučių sučirškė sekretorės telefonas, ji prislopintu balsu kažką pakalbėjo; netrukus Kupas pravėrė vidinės patalpos duris.

– Labas, – tarė jis, džiugiai žybčiodamas akimis. – Man sakė, kad atvejis skubus.

– Taip, tikrai skubus, – atsakė Elė, kuriai palengvėjo pirmą kartą nuo tada, kai Keitė apvertė pasaulį aukštyn kojom. Ji nusekė paskui Kupą ir palaukė, kol jis uždarys duris. – Man reikia skubios medicinos pagalbos.

Kupas apglėbė ją.

– Na, juk žinai, aš – psichiatras, gydau tik protą.

– Liaukis save menkinęs, – atšovė Elė, – gydyk mane visą.

Kupas ją pabučiavo, ir Elė prisiglaudė prie jo, skruostu trindamasi į gurgždančią marškinių apykaklę. Įsitaisęs viename iš minkštų krėslų, Kupas pasisodino ją sau ant kelių.

– Kažin, ką apie tai pasakytų daktaras Froidas? – švelniai sumurmėjo Elė.

Kupas pasimuistė, po šlaunimis ji aiškiai pajuto jo sustandėjusią varpą.

– Kad cigaras ne visada yra tik cigaras, – jis sunkiai atsiduso, paskui stodamasis perkėlė Elę ant kėdės, o pats ėmė žingsniuoti po kambarį. – Iki kito paciento turiu vos dešimties minučių „langą“, ir gal geriau negundyti likimo, – jis susigrūdo rankas į kišenes. – Kam turiu būti dėkingas už šitą vizitą?

– Tikėjausi nemokamai paplepėti, – prisipažino Elė.

– Ką gi, mielai tau šitai suteiksiu vėliau...

– Turiu galvoje klinikinę konsultaciją, Kupai. Mano galvoje – sumaištis, – ji užsidengė veidą rankomis. – Keitei ginti psichikos sutrikimu nebesiremsiu.

– Kaip čia dabar?

– Nes tai neatitinka jos moralės principų, – kandžiai tarė Elė. – Tiesiog netveriu džiaugsmu, kad man teks ginti pirmąją pasaulyje įtariamąją nužudymu, turinčią nepajudinamus dorovinius įsitikinimus, – ji pašoko ir nuėjo prie lango. – Keitė man atskleidė, kas to kūdikio tėvas – Jakobo draugas profesorius, nieko nežinojęs apie nėštumą. O dabar, atvertusi šį naują sąžiningumo lapą, ji draudžia man stoti prieš teismą ir sakyti, kad ji nužudė kūdikį būdama disociacijos būsenos, nes galinti prisiekti, kad tai netiesa.

Kupas švilptelėjo.

– Ar negalėjai įtikinti...

– Negalėjau ištarti nė žodžio. Dirbu su kliente, kuri nesupranta, kaip veikia teismai. Keitė iš visos širdies tiki, kad padeklamuos savo monologą ir jai bus atleista. Kita vertus, kodėl turėtų netikėti? Jos bažnyčioje viskas taip ir išsisprendžia.

– Tarkime, kad tai tiesa; kad ji nenužudė kūdikio, – tarė Kupas.

– Na, rastume ir kitų nepaneigiamų tiesų. Pavyzdžiui, toks faktas, kad kūdikis gimė gyvas, o vėliau buvo rastas miręs ir paslėptas.

– Gerai. Kas tokiu atveju tau lieka?

Elė atsiduso.

– Kūdikį nužudė kažkas kitas – kaip jau aptarėme, tokio teiginio gynybai panaudoti iš esmės neįmanoma.

– Arba kūdikis mirė pats.

– Ir iš karto po gimimo nužingsniavo į pakinktų sandėlį, kad ten užsikastų po krūva gūnių?

Kupas vos vos šyptelėjo.

– Jeigu Keitė norėjo to kūdikio ir atsibudusi išvydo jį negyvą, gal tai buvo akimirka, kai ji prarado kontaktą su tikrove. Galbūt ji atsikratė lavono patekusi į disociacijos būseną ir dabar negali prisiminti.

– Kupai, nuslėpti mirtį – taip pat nusikaltimas.

– Tačiau jau toli gražu ne tokio masto, – pabrėžė jis. – Pastangos vengiant sąmoningai pripažinti, kad mirė mylima būtybė, susijusios su tam tikru liguistumu, kuris neišryškėja, jeigu žmogus pats ir sukėlė tą mirtį, – jis gūžtelėjo pečiais. – Ele, aš ne teisininkas, bet, man regis, tu gali laikytis tik vienos krypties – kad kūdikis mirė sava mirtimi ir kad Keitės protas mėgino šitai nuslėpti. Tikriausiai sugebėtum iš rankovės ištraukti kokį ekspertą, kuris tinkamai išnagrinėtų skrodimo protokolą? Kalbu apie tai, kad ji pagimdė anksčiau laiko. Kuris neišnešiotas naujagimis išgyventų be inkubatoriaus, šildomųjų lempų ir intensyviosios terapijos paslaugų?

Elė mėgino įsivaizduoti tą strategiją, bet mintys vis įstrigdavo ties kažkokia detale, kuri trukdė lyg aštri ir kieta rakštis. Pradedant nuo skrodimo protokolo, buvo sutartinai manoma, kad Keitė pagimdė trisdešimt antrą savaitę. Ir niekam – neišskiriant nė Elės – dėl to nekilo klausimų.

– Kodėl taip? – paklausė ji dabar.

– Kas kodėl?

– Kodėl Keitė, sveika aštuoniolikmetė mergina, kūnu tvirtesnė už daugelį jos amžiaus moterų, pagimdė anksčiau laiko?

Daktaras Ovenas Zeigleris kilstelėjo galvą, kai Elė jau dešimtą kartą sutrikdė jį nežmoniškai garsiai triaukšdama kiaulienos odelių traškučius.

– Jeigu žinotumėt, kaip jie veikia jūsų kūną, tikrai nevalgytumėte.

– Jeigu žinotumėt, kada paskutinį kartą valgiau, nekvaršintumėte man galvos.

Elė stebėjo, kaip jis vėl palinksta ties skrodimo protokolu.

– Taigi?

– Taigi. Savaime ankstyvas gimdymas nėra kas ypatinga. Tai pasitaiko gana dažnai, efektyvaus gydymo neturima, akušeriams priežasčių nustatyti dažniausiai nepavyksta. Tačiau jūsų klientei priešlaikinį gimdymą tikriausiai bus sukėlęs chorioamnionitas.

Elė žiūrėjo į jį buku žvilgsniu.

– Tai patologinė, o ne bakteriologinė diagnozė. Iš esmės ji reiškia, kad amniono sienelės ir gaureliai buvo apimti ūmaus uždegimo.

– O kas sukėlė tą chorioamnionitą? Ką apie tai sako teismo ekspertas?

– Jis nesako nieko. Tik teigia, kad vaisiaus audiniai ir placenta buvo užteršti, tad priežastis neišskirta ir nenustatyta.

– Kas dažniausiai sukelia chorioamnionitą?

– Lytinis aktas, – tarė Ovenas. – Dauguma jo sukėlėjų – tai bakterijos, visada gyvenančios makštyje. Susijungus...

– O jeigu lytinį aktą galime tvirtai atmesti?

– Tada infekcijos sukėlėjas patenka kitu keliu – per motinos kraujotaką ar šlapimtakio infekciją. Tačiau ar turime tai patvirtinančių įrodymų? – Ovenas pirštais pabarbeno į skrodimo protokolą. – Šis tas patraukia akį, – pats sau atsakė jis. – Kepenų tyrimo rezultatai visiškai neįvertinti. Ten rasta nekrozės – žuvusių ląstelių, bet – jokių su jomis susijusio uždegimo ženklų.

– Kaip išverstumėte tiems, kurie nesupranta patologų kalbos?

– Teismo ekspertas nutarė, kad kepenų nekrozę sukėlė asfiksija – deguonies trūkumas, jo iškelta mirties priežastis. Bet taip nėra – tie židiniai per daug menki. Jie atspindi ne asfiksiją, o kažką kita. Kartais aptinkama dėl anoksijos kilusi hemoraginė nekrozė, tačiau grynoji nekrozė – neįprastas reiškinys.

– Tai su kuo ją siejate jūs?

– Su įgimtomis širdies anomalijomis, jų šis kūdikis neturėjo, arba su infekcija. Nekrozė gali atsirasti keliomis valandomis anksčiau, negu organizmas spėja reaguoti į infekciją uždegimu, kurį galėtų pastebėti patologas; tad gali būti, kad kūdikis mirė anksčiau, negu taip atsitiko. Iš teismo eksperto gausiu audinių pavyzdžius ir atliksiu dažymą Gramo metodu; tada matysime, kokie bus rezultatai.

Elės ranka sustingo pusiaukelėje tarp burnos ir odelių traškučių, kurie liko pamiršti.

– Vadinasi, jūs sakote, kad galėjo būti taip, jog kūdikis mirė ne nuo asfiksijos, o nuo šitos paslaptingos infekcijos?

– Taip, – atsiliepė patologas. – Paskambinsiu jums.

Tą naktį turėjo būti šalna. Sara šitai sužinojo iš Reičelės Joder, ši – iš Almos Beiler, kuriai kiekvienais metais prieš pirmuosius šalčius keliai nuo reumatoidinio artrito išbrinkdavo tarsi melionai. Keitė su Ele gavo užduotį surinkti visą darže dar likusį derlių – pomidorus, moliūgus ir kumščio storumo morkas. Keitė rinko daržoves į prijuostę, Elė iš namų atsinešė pintinę. Abi žvalgėsi po plačiai iškerojusiais lapais, ieškodamos išsislapsčiusių cukinijų, kurios sugebėjo taip ilgai išvengti žmogaus rankų.

– Kai buvau maža, – prisiminė ji, – įsivaizdavau, kad vaikai atsiranda tokiose lysvėse.

Keitė nusišypsojo.

– Aš manydavau, kad vaikai atsiranda po dūrio švirkštu.

– Nuo skiepų?

– Mm-hmm. Taip karvės tampa veršingos; matydavau, kaip tai daroma.

Buvo mačiusi ir Elė; dirbtinis sėklinimas – tai saugiausias būdas veisti pieno galvijus. Keitė nusikvatojo.

– Vaje, kokį triukšmą sukėliau, kai mama nuvedė mane skiepyti nuo tymų.

Elė sukikeno ir peiliu nurėžė nuo virkščios moliūgą.

– Sužinojusi, kaip iš tiesų atsiranda kūdikiai, nepatikėjau. Tokie sudėtingi veiksmai – atrodė abejotina, kad iš to būtų koks rezultatas.

– Nuo šiol kur kas mažiau rūpinuosi, iš kur atsiranda vaikai, – sumurmėjo Keitė. – Man svarbiau, kur jie išeina.

Elė atsitiesė ir atsargiai padėjo peilį ant žemės.

– Tikiuosi, nesirengi čia pat atlikti dar vienos išpažinties?

Liūdnai šypsodamasi Keitė papurtė galvą.

– Ne. Jūsų gynybos strategijai niekas negresia.

– Kokiai dar gynybos strategijai? – burbtelėjo Elė, bet, pastebėjusi baimingą Keitės žvilgsnį, puolė teisintis: – Atsiprašau. Tiesiog dar nesu tikra, ką su tavim dabar turėčiau daryti, – Elė šleptelėjo užpakaliu ant žemės tarp jau seniai nurinktų pupų lysvių. – Jeigu niekada nebūčiau įžengusi į tą teismo salę, jei būčiau leidusi tau gintis pačiai ir taip, kaip tu nori, tave būtų paskelbę nepajėgia dalyvauti teisme. Greičiausiai būtum buvusi išteisinta su įpareigojimu kreiptis pagalbos į psichiatrą.

– Aš nesu nepajėgi, ir jūs šitai žinote, – užsispyrusi atsakė Keitė.

– Taip, ir pamišusi nesi. Apie tai jau kalbėjome anksčiau.

– Be to, esu sąžininga ir kilusi iš amišų.

– Iš amišų? – susierzinusi atsiliepė Elė. – Man regis, prisiekusieji tai supras išvydę tavo drabužius.

– Sakiau, sąžininga. Tačiau esu taip pat ir iš amišų.

Elė pasilenkė prie garbanoto morkos kuokšto.

– Tie žodžiai – vos ne sinonimai.

Ji dar kartą trūktelėjo, morka lėkte išlėkė iš žemės, bet Elė staiga suvokė, ką pasakiusi.

– Viešpatie Dieve, Keite, juk tu esi iš amišų.

Keitė nustebusi sumirksėjo.

– Jeigu tiek mėnesių prireikė, kad pastebėtumėt, aš ne...

– Štai ir gynyba, – Elės veidą nutvieskė šypsena. – Ar amišų vaikinai eina į kariuomenę?

– Ne. Jie atsisako dėl tikėjimo.

– Kodėl?

– Nes smurtas mums nepriimtinas, – atsakė Keitė.

– Taip. Amišai gyvena paraidžiui laikydamiesi Kristaus mokymo. Vadinasi, atsuka kitą skruostą lygiai kaip Jėzus – ne vien sekmadieniais, o kiekvieną dieną, kiekvieną minutę.

Keitė sutrikusi tarė:

– Nesuprantu.

– Nesupras ir prisiekusieji, tačiau kai baigsiu, jiems jau bus aiškiau, – įsitikinusi kalbėjo Elė. – Keite, ar žinai, kodėl esi pirmas žmogus iš Ist Paradaiso amišų, įtariamas žmogžudyste? Tai labai paprasta: jūs – amišai, jūs nieko nežudote.

Daktaras Ovenas Zeigleris mėgo Elę Hatavei. Kartą jau dirbo su ja, toje byloje girtaujantis vyras sumušė savo nėščią žmoną ir dėl to ši prarado dvidešimt keturių savaičių vaisių. Jam patiko jos dalykiškas stilius, berniokiška šukuosena ir neįtikėtinai ilgos, regis, tiesiai iš kaklo augančios kojos – anatomiškai neįmanomas bruožas, bet labai traukė akį. Ovenas neįsivaizdavo, kas šį kartą jos klientė, tačiau iš besikaupiančių duomenų Elė Hatavei, atrodo, turėjo gauti tam tikrą pagrindą abejonėms, kad ir kokios menkos jos būtų.

Prisikišęs prie pelėdos akį primenančio mikroskopo lęšio, Ovenas tyrinėjo dažymo Gramo metodu rezultatus. Matė kekėmis sukibusias tamsiai mėlynas gramteigiamas trumpas, į kokų bakterijas panašias lazdeles. Skrodimo protokolas tai, kas išaugo pasėlyje, vadina difteroidais – tiesiog teršalais. Tačiau jų buvo tiek daug, kad Ovenui kilo mintis – ar tikrai ten difteroidai?

Iš esmės Elė dar pakurstė tokias abejones. O jeigu tos gramteigiamos lazdelės – infekcijos ženklas? Kokus labai lengva palaikyti lazdelių pavidalo difteroidais, ypač jeigu tyrimą atliekantis mikrobiologas nepanaudoja Gramo dažymo.

Ovenas ištraukė stiklo plokštelę iš mikroskopo, atsargiai pasidėjo ant delno ir per ligoninės vestibiulį nužingsniavo į laboratoriją, kur dirbo Bono Gerhardas. Mikrobiologą rado palinkusį prie reagentų katalogo.

– Renkiesi svogūnėlius pavasario sėjai?

Mikrobiologas nusijuokė.

– Taigi. Negaliu apsispręsti – imti olandiškų tulpių, Herpes simplex viruso ar citokeratino.

Linktelėjęs į Oveno atsineštą stiklo plokštelę, paklausė:

– Kas čia?

– Galvoju, kad arba B grupės betahemolizinis streptokokas, arba listerija, – tarė Ovenas. – Bet pamaniau, kad tu sugebėsi man atsakyti tiksliai.

Likus kelioms minutėms iki dešimtos valandos, Fišerių šeimos nariai dėdavo į šalį visus darbus, kad ir kokie jie būtų, ir tartum magneto traukiami slinkdavo į svetainės vidurį. Elamas vokiškai sukalbėdavo trumpą maldelę, tada visi tylomis valandėlę palenkdavo galvas, kiekvienas savais žodžiais kreipdamasis į Dievą. Elė stebėjo šitai jau kelis mėnesius, vis prisimindama aną pirmąjį įtarumo kupiną pokalbį su Sara apie jos pačios tikėjimą. Iš pradžių buvusį nejaukumą pakeitė smalsumas, paskui – abejingumas: Elė paprasčiausiai paskaitinėdavo kokį straipsnį žurnale ar vieną iš savo teisės knygų, paskui, kitiems pakilus, lipdavo viršun miegoti.

Šį vakarą ji su Sara ir Keite žaidė žodžių loto. Keitė spyrėsi, kad būtų įskaitomi ir fonetiškai užrašyti Pensilvanijos olandų kalbos žodžiai, tad žaidimas tapo labai jau nerimtas. Laikrodžiui su gegute suskambus dešimt kartų, Keitė, paskui ją ir motina subėrė savo raides į dėžutę. Parėjo tvarte buvęs Aronas, įleisdamas vidun šalto oro gūsį. Pakabinęs paltą, jis atsiklaupė šalia žmonos.

Tačiau tą vakarą kalbėdamas „Tėve mūsų“, Elamas prabilo angliškai. Stebėdamasi dėl tokio palankumo ženklo – amišai meldžiasi vokiškai ar bent jau Pensilvanijos olandų kalba – Elė pasijuto krutinanti lūpas kartu su visais. Sara šnibždėdama pakėlė galvą. Žvilgtelėjo į Elę, tada vos vos pasislinko dešinėn, kad šalia atsirastų vietos.

Kiek laiko nutekėjo nuo tada, kai Elė meldėsi paskutinį kartą – iš tikrųjų meldėsi, o ne šiaip paprašė pagalbos paskutinę akimirką, į salę jau žengiant prisiekusiųjų komisijai ar policijos patruliui pagavus ją lekiant aštuoniasdešimt penkias mylias per valandą. Ką ji galėjo prarasti? Nesivargindama atsakyti į savo pačios klausimus, Elė nuslinko nuo savo kėdės ir atsiklaupė šalia Saros, tarsi ten būtų jos vieta, tartum galėtų sulaukti atsakymo į savo mintis ir viltis.

– Bono Gerhardas, – tarė vyras, atkišdamas ranką. – Sužavėtas.

Elė nusišypsojo Oveno Zeiglerio pristatytam mikrobiologui. Vyras ūgiu siekė ne daugiau kaip metrą šešiasdešimt, jo galvą dengė chirurgo kepuraitė, išmarginta beždžionėmis ir zebrais. Į atlapą turėjo įsisegęs gvatemalietišką rūpesčių lėlytę. Nuo kaklą apglėbusių ausinių laidas vingiavo į dešinėje kišenėje pūpsantį „Sony“ ausinuką.

– Pražiopsojote bakterijų augimą, – tarė jis, – bet tiek to, atleisiu jums už atvykimą po pirmojo veiksmo.

Bono nuvedė ją prie stalo, kur laukė kelios stiklo plokštelės.

– Iš esmės mėginame nustatyti, kokius organizmus, panaudojęs imunoperoksidazės dažus, rado Ovenas. Padariau dar keletą parafinu padengto audinio nuopjovų ir prisotinau jas antikūnių, kurie reaguos su listerijomis – šitą bakteriją mes stengiamės identifikuoti. Štai čia – mūsų teigiami ir neigiami kontroliniai pavyzdžiai: patikimi listerijų mėginiai, kuriuos mums maloniai parūpino veterinarijos skyrius, ir difteroidai. O dabar, ponios ir ponai, ateina tiesos akimirka.

Bono sulašino truputį tirpalo į pirmąjį pavyzdį, o Elė žiūrėjo užgniaužusi kvapą.

– Tai krieno peroksidazė, su antikūniu surištas fermentas, – paaiškino Bono. – Teoriškai šis fermentas turėtų keliauti tik ten, kur yra listerijų.

Elė stebėjo, kaip jis nuo vienos stiklo plokštelės pereina prie kitos. Galų gale ištraukęs parodė mažą buteliuką.

– Jodas? – pamėgino spėti ji.

– Panašiai. Tai tiesiog dažai.

Į kiekvieną pavyzdį jis vėl pridėjo po kelis lašus, tada pirmąjį pavyzdį įtaisė po mikroskopo objektyvu.

– Kuo tikriausios listerijos, – sumurmėjo Bono, – kaip mane gyvą matote.

Elė dairėsi tai į vieną, tai į kitą vyrą.

– Kas čia vyksta?

Ovenas prisimerkęs palinko prie mikroskopo.

– Atsimenate mano pasakojimą, kad nekrozė kepenyse greičiausiai bus atsiradusi dėl infekcijos? Štai ją sukėlusios bakterijos.

Elė pati prikišo akį prie mikroskopo okuliaro, bet ten buvo matyti tik kažkokie pavidalai, primenantys mažučius išpampusius ryžių grūdus rudais pakraštėliais.

– Kūdikis turėjo listeriozę, – tarė Ovenas.

– Tai jis mirė ne nuo asfiksijos?

– Na, mirė jis iš tiesų nuo asfiksijos. Tačiau iki jos susiklostė tam tikra įvykių seka. Asfiksija kilo dėl priešlaikinio gimdymo, šio priežastis – chorioamnionitas, kurį sukėlė listerijos. Kūdikis perėmė infekciją iš motinos. Negimusiam vaisiui ji mirtina trisdešimčia procentų atvejų, tačiau motinoms paprastai praeina nepastebėta.

– Vadinasi, tai savaiminė mirtis.

– Tikrai.

Elė plačiai nusišypsojo.

– Ovenai, nuostabu. Tai kaip tik tokia informacija, kokios tikėjausi. O kur gimdyvė užsikrėtė?

Ovenas pažvelgė į Bono.

– Dabar, Ele, džiaugsitės mažiau. Listeriozė – ne koks streptokokų sukeltas gerklės uždegimas, negali jos pasigauti šiaip sau. Užsikrėtimo tikimybė – maždaug vienai iš dvidešimties tūkstančių nėščiųjų. Motinos dažniausiai gauna šitą infekciją suvalgiusios užteršto maisto, tačiau šių dienų technologijos leidžia pakankamai efektyviai neutralizuoti specifinius teršalus iki to laiko, kai maistas patiekiamas vartotojui.

Elė nekantraudama sukryžiavo rankas ant krūtinės.

– Pavyzdžiui, koks tai maistas?

Patologas trūktelėjo pečiais.

– Tarkim, ar įmanoma, kad jūsų klientė nėštumo metu būtų gėrusi nepasterizuoto pieno?

12

Elė

Nedidelė aukštesniojo teismo biblioteka buvo įsikūrusi tiesiai virš teisėjos Ledbeter kabineto. Aišku, čia turėjau nagrinėti naujausias bylas, susijusias su vaikų iki penkerių metų nužudymais, tačiau per pastarąsias dvi valandas kur kas daugiau laiko spoksojau į išsiklaipiusias medines grindis, tartum pajėgčiau per tas lentas įteigti minkštaširdiškumo.

– Girdžiu, kaip skamba tavo mintys, – pasigirdo sodrus balsas, ir atsigręžusi išvydau stovintį Džordžą Kalahaną. Prisitraukęs kėdę, apžergė ją. – Siunti Filei bangas, ar ne?

Įdėmiai pasižiūrėjau, ar jis kalba kaip varžovas, bet Džordžas žvelgė palankiai ir draugiškai.

– Ne, tik truputį švelnių kerų.

– Aha, ir aš taip darau. Žinai, penkiasdešimčia procentų atvejų padeda, – nusišypsojo jis; atsipalaidavusi ir pati atsakiau jam šypsena. – Ieškojau tavęs. Noriu pasakyti, Ele, kad toli gražu nesiveržiu įkišti vargšę amišų mergaitę visam gyvenimui už grotų. Tačiau žmogžudystė yra žmogžudystė, tad vis ieškau kokio sprendimo, kad tiktų mums visiems.

– Ką siūlai?

– Na, jai čia gresia iki gyvos galvos. Siūlyčiau dešimt metų, jeigu ji prisipažintų kalta dėl nužudymo iš neatsargumo. Klausyk, gerai elgdamasi ji galėtų išeiti po penkerių ar šešerių metų.

– Džordžai, ji neištvers penkerių ar šešerių metų kalėjime, – atsakiau tyliai.

Jis pažvelgė į savo sunertas rankas.

– Penkerius metus jai būtų lengviau išgyventi negu penkiasdešimt.

Sėdėjau akis įsmeigusi į grindis virš teisėjos Ledbeter kabineto.

– Duosiu tau žinią.

Laikydamasi etikos principų, apie kaltintojo pateiktą pasiūlymą privalėjau papasakoti savo klientei. Tokių situacijų man pasitaikė ir anksčiau, kai tekdavo svarstyti mums siūlomus ne itin palankius variantus, bet šį kartą nerimavau dėl klientės atsakymo. Paprastai sugebėdavau žmogų įtikinti, kad vis dėlto verta rizikuoti ir eiti į teismą, tačiau su Keite viskas buvo kitaip. Jai nuo mažens skiepijo tikėjimą, kad dera atsiprašyti ir priimti bet kurią paskirtą bausmę. Džordžo pasiūlymas leistų Keitei nutraukti šį skausmingą procesą jai labai suprantamu būdu.

Radau ją virtuvėje, lyginančią skalbinius.

– Man reikia su tavimi pasikalbėti.

– Gerai.

Ji ranka išlygino tėvo marškinių – levandų spalvos – rankovę, tada prispaudė ant krosnies įkaitintu lygintuvu. Jau ne pirmą kartą pamaniau, kad Keitė būtų tobula žmona – tiesą sakant, ją kaip tik tam ir ruošė. Jeigu būtų nuteista kalėti iki gyvos galvos, tokios galimybės netektų amžinai.

– Apygardos prokuroras pasiūlė tau susitarti mainais į prisipažinimą.

– Ką tai reiškia?

– Iš esmės tai sandėris. Prokuroras sumažina kaltinimą ir nuosprendį, tu savo ruožtu prisipažįsti nusikaltusi.

Keitė apvertė marškinius ir suraukė kaktą.

– O paskui vis vien einame į teismą?

– Ne. Tada viskas baigiasi.

Keitė nušvito.

– Tai būtų puiku!

– Tu nesupratai sąlygų, – sausai atsiliepiau. – Jeigu prisipažinsi ne dėl pirmojo laipsnio žmogžudystės, o dėl nužudymo iš neatsargumo – išgirsi nuosprendį kalėti ne iki gyvos galvos, o dešimt metų. Bet jei tave išleis lygtinai, kalėjime galbūt reikės praleisti tik pusę to laiko.

Keitė pastatė lygintuvą ant krosnies.

– Vadinasi, vis tiek turėčiau sėsti į kalėjimą.

Linktelėjau.

– Priimti tokį pasiūlymą rizikinga, nes jeigu stosi prieš teismą ir būsi išteisinta, kalėjime sėdėti apskritai nereikės.

Tačiau jau kalbėdama suvokiau, kad aiškinu prastai. Amišai priima tai, kas duodama – jie nesiekia gauti geriausia, nes tada nukentėtų kiti, negavę to, kas geriausia.

– Tai jums pavyks mane išteisinti?

Pokalbiai su klientais, kuriems siūlomas susitarimas, taip baigiasi visada. Prieš priimdami mano patarimą, jie būtinai nori iš manęs išgirsti, kad viskas susiklostys palankiai. Per savo karjerą daugeliu atvejų galėdavau karštai ir be dvejonių tarti „taip“ – ir paskui įrodydavau, kad neklydau.

Bet dabar „daugelis atvejų“ netiko. Ir Keitė buvo ne šiaip paprasta klientė.

– Nežinau. Manau, kad remdamasi laikinu psichikos sutrikimu būčiau tave ištraukusi. Dabar per gerokai trumpesnį laiką privalau parengti naują gynybą. Negaliu atsakyti tvirtai. Tikiuosi, kad galiu pasiekti išteisinimo. Tačiau, Keite... Pažadėti negaliu.

– Man tik reikia prisipažinti nusikaltus? – paklausė Keitė. – Ir tada viskas bus baigta?

– Tada sėsi į kalėjimą, – paaiškinau.

Keitė pakėlė lygintuvą ir taip smarkiai paspaudė juo tėvo marškinių petį, kad audeklas sušnypštė.

– Manau, kad priimsiu tą pasiūlymą, – ištarė ji.

Žiūrėjau, kaip ji stumdo lygintuvą aplink sagų kilpas – mergina, ką tik nusprendusi dešimtį metų praleisti kalėjime.

– Keite, ar galėčiau pasakyti tau šį tą ne kaip tavo advokatė, o kaip draugė?

Ji pakėlė į mane akis.

– Neįsivaizduoji, kaip atrodo kalėjimas. Ten ne šiaip pilna anglų – ten pilna blogų žmonių. Man atrodo, kad tai netinkamas kelias.

– Jums atrodo kitaip negu man, – negarsiai atsiliepė Keitė.

Prikandau liežuvį, suskaičiavau iki dešimt ir tik tada prabilau:

– Nori, kad priimčiau šitą pasiūlymą? Gerai. Tačiau prieš tai norėčiau, kad kai ką padarytum.

Turėjau keletą vis dar bausmę atliekančių klienčių, tad valstijos pataisos namuose Mansyje man pasitaikė būti ir anksčiau. Ta vieta atrodė atgrasi net ir advokatams, pratusiems prie kalėjimo gyvenimo tikrovės. Visos Pensilvanijoje nuteistos moterys atvykdavo į patikrinimo ir skirstymo centrą Mansyje, paskui likdavo kalėti čia arba būdavo perkeliamos į mažesnio saugumo įstaigą Kembridž Springse, Eryje. Bet Keitei būtų tekę čia praleisti mažiausiai keturias ar šešias savaites, tad norėjau, kad ji pamatytų, kas jos laukia.

Pataisos namų viršininkas Diuvalis Šrimpas, pasižymintis nevykusia pavarde18 ir dar labiau nevykusiu įpročiu spoksoti man į krūtis, su džiaugsmu palydėjo mus į savo kabinetą. Neaiškinau jam, kas tokia yra Keitė, kad ir kaip keista buvo matyti šalia manęs sėdinčią jauną amišų merginą, tik paprašiau bendrais bruožais parodyti mums visą įstaigą; būdamas orus, jis nieko ir neklausinėjo. Palydėjo pro apsaugos postą, grotuotos durys užsitrenkė mums už nugaros, ir Keitei užgniaužė kvapą.

Pirmiausia mus nuvedė į valgomąjį, kuriame ilgi stalai su suolais rikiavosi palei pagrindinį perėjimą. Moterys netvarkinga eile tarsi viena gyvatė slinko palei prekystalį, kur buvo dalijamas maistas, imdamos padėklus su neviliojančios išvaizdos, įvairaus pilkumo gabalais.

– Visos valgo salėje, – paaiškino Diuvalis, – išskyrus tas, kurios už drausmės pažeidimus perkeltos į uždarą zoną, ir tas, kurios kali už ypač rimtus nusikaltimus. Šios valgo savo kamerose.

Mums bežiūrint, kalinės būreliais skirstėsi prie stalų, dairydamosi į mus su neslepiamu smalsumu. Paskui viršininkas pasuko laiptais aukštyn, prie kamerų. Koridoriaus gale įrengto televizoriaus šviesa spalvota dėme krito ant vienos moters veido; ji stovėjo nukorusi pro grotas rankas ir, Keitei einant pro šalį, švilptelėjo:

– Ei, nejaugi jau atėjo Helovynas?

Kitos kalinės prunkštė ir kvatojo įžūliai stypsodamos ankštuose narvuose lyg eksponatai cirko prieangyje. Jos vėpsojo į Keitę, tarsi kaip tik ši būtų joms atvesta pasižiūrėti. Keitei einant pro paskutinę kamerą ir pašnibždomis meldžiantis, ten stovinti kalinė spjovė jos pusėn, seilės tekštelėjo ant grindų visai prie pat Keitės batelio.

Pratybų kieme Diuvalis įsišnekėjo.

– Senokai nemačiau jūsų. Palikote moteris, ėmėte ginti vyrus?

– Turiu jų maždaug pusiau. Manęs nematėte, nes mano klientus teismai išteisina.

Jis kryptelėjo smakru į Keitę.

– Kas ji?

Žiūrėjau, kaip ji žengia tuščio kiemo pakraščiais ir vis pakelia galvą į dangų, įrėmintą spygliuotos vielos garbanomis. Bokštelyje virš Keitės galvos, laikydami šautuvus, stovėjo du sargybiniai.

– Ji iš tų, kurie mano: jei ką perki, pirma apžiūrėk, – tariau aš.

Keitė grįžo prie mūsų, standžiau susisupusi į savo skarą.

– Tai ir viskas, – tarė Diuvalis. – Tikiuosi, kad tai atitiko jūsų pageidavimus ir įsivaizdavimus.

Padėkojau jam ir išsivedžiau Keitę iš kalėjimo. Įsėdusi į automobilį, ji per dvi kelionės valandas beveik nekalbėjo. Valandėlei užsnūdo ir, kažką susapnavusi, tyliai unkščiojo. Vairuodama viena ranka, kita glosčiau jai plaukus, kad nurimtų.

Lankasteryje, mums išsukus iš plento, Keitė pabudo. Prisiglaudė kakta prie lango ir tarė:

– Prašau perduoti Džordžui Kalahanui, kad nesutinku su jo pasiūlymu.

Plačiu gestu pabrėžiau paskutinius savo įžangos žodžius ir atsigręžiau išgirdusi plojimus.

– Puiku. Aišku ir įtikinama, – tarė Kupas, žengdamas iš tvarto pasienyje tvyrančio šešėlio. Mostelėjo į tingias karves: – Bet prisiekusieji nusiteikę labai rimtai.

Jaučiau, kaip man kaista skruostai.

– Tau čia ne vieta.

Jis sunėrė rankas man už nugaros, ant juosmens.

– Patikėk, tai kaip tik ta vieta, kur man derėtų būti.

Atsistūmiau įrėmusi ranką jam į krūtinę.

– Kupai, iš tiesų, rytoj – teismo posėdis. Dabar visai netinku su kuo nors bendrauti.

– Būsiu tavo klausytojas.

– Ne klausytojas, o trukdytojas.

Kupas nušvito.

– Tai nuostabiausia, ką esu iš tavęs girdėjęs.

Atsidususi pasukau atgal į pieno patalpą, kur žalia spalva švytėjo mano kompiuteris.

– Gal verčiau eitum vidun, o Sara atpjautų tau pyrago gabalą.

– Ir pražiopsočiau tokį įdomumą? – Kupas atsirėmė į pieno rezervuarą. – Manau, kad neverta. Geriau tęsk. Užsiimk tuo, ką ketinai daryti prieš man pasirodant.

Nužvelgiau jį nepatenkinta ir, atsisėdusi ant dėžės, kurią naudojau kaip kėdę, įsigilinau į rytojaus teismo liudytojų sąrašą. Po valandėlės pasitryniau akis ir išjungiau kompiuterį.

– Aš neištariau nė žodžio, – puolė teisintis Kupas.

– Tau kalbėti ir nereikia, – stodamasi ištiesiau jam ranką. – Pasivaikščiosi su manimi?

Tingiai slampinėjome po sodą šiaurinėje ūkio pusėje, kur obelys stirksojo lyg senų, artrito kamuojamų moterų sambūris. Maloniai salsvas jų vaisių kvapas vinguriavo aplinkui tarytum lengva kaspino juosta.

– Vakare prieš teismą Stivenas ruošdavo kepsnį, – tariau išsiblaškiusi. – Sakydavo, kad šviežia mėsa teikia kažkokios pirmapradės jėgos.

– Ir advokatai dar stebisi, kodėl juos vadina rykliais, – nusikvatojo Kupas. – Ar tu taip pat griebdavaisi kepsnio?

– Na, ne. Įlįsdavau į pižamą ir dainuodavau kartu su Areta Franklin.

– Rimtai?

Atlošiau galvą ir užtraukiau mėgaudamasi burną užpildančiais garsais: „R-E-S-P-E-C-T!“

– Savigarbos pratybos?

– Ne, – atsakiau. – Man tiesiog patinka Areta.

Kupas spustelėjo man petį.

– Jei norėtum, galėčiau dainuoti tau pritardamas.

– Dieve, visą gyvenimą laukiau pasirodant tokio vyruko.

Suėmęs mane už pečių, jis atsuko į save, ir mūsų lūpos susilietė.

– Viliuosi, kad taip iš tiesų ir yra, – tarė jis. – Ele, kur keliausi, kai visa šitai baigsis?

– Na, aš gal...

Tiesą sakant, šito nežinojau. Net vengiau galvoti apie tai, kad tuo metu, kai įsipainiojau į Keitės Fišer teisinius vargus, pati buvau likusi be namų.

– Galbūt galėčiau grįžti į Filadelfiją. Ar pagyventi pas Ledą.

– O kaip bus su manimi?

Šyptelėjau.

– Manau, kad ir tu galėtum apsistoti pas Ledą.

Tačiau Kupas kalbėjo visiškai rimtai.

– Ele, juk supranti, ką noriu pasakyti. Kodėl tau nepersikrausčius pas mane?

Staiga pasaulis aplink mane susitraukė.

– Nežinau, – atsakiau žiūrėdama tiesiai jam į akis.

Kupas susikišo rankas į kišenes; jaučiau, kaip jis iš paskutiniųjų stengiasi susilaikyti neburbtelėjęs ko nors apie mano elgesį praeityje. Norėjau jį paglostyti, paprašyti, kad paglostytų mane, bet nepajėgiau. Kadaise, prieš šimtą metų, jau buvome atsidūrę ant šitos uolos, bet skardis ir dabar atrodė toks pat status ir bedugnė tokia pat gili; ir niekaip negalėjau atgauti kvapo.

Tik šį kartą jau buvome vyresni. Neketinau Kupui meluoti. Jis neketino trauktis. Nuskyniau obuolį ir padaviau jam.

– Čia alyvos šakelė ar tiesiog esi labai bibliškai nusiteikusi?

– Nelygu apie ką kalbame, – atsakiau, – apie giesmes ar apie ritualinį aukojimą.

Kupas nusišypsojo – toks mielas susitaikymo ženklas.

– Tiesą sakant, galvojau apie Skaičių knygą. Visus tuos vargus ir klajones.

Jis sunėrė savo pirštus su manaisiais, atsilošė ant minkštos žolės ir patraukė mane ant savęs. Rankomis šiaušdamas man plaukus, bučiavo taip, kad netrukus man iš galvos išgaravo ne tik gynybos strategija, bet ir visos mintys apie ją. Jaučiausi saugi. Ir neabejojau tuo.

– Ele, – sušnibždėjo Kupas, o gal man tik pasivaideno, – mes niekur neskubame.

– Gerai, – pareiškiau stengdamasi įsijausti į kaltintojo vaidmenį, – štai ką siūlau: leidi man nukabinti tą kibirą su vandeniu ir gauni nuo dviejų iki penkių. Na, morkų, aišku.

Grynuolis papurtė sunkią galvą ir karingai sutrepsėjo kojomis, visai kaip bet kuris gynybos advokatas, atmesdamas niekam tikusį susitarimą.

– Matyt, teks eiti į teismą, – atsidusau ir nėriau į gardą. Arklys stumtelėjo mane nosimi, o aš rūsčiai pažvelgiau į jį. – Tikrai, užsispyrimas – būdingas šitos šeimos bruožas, – murmtelėjau panosėje.

Atsiliepdamas tas bjaurus gyvulys sužnybo man petį. Klyktelėjusi paleidau iš rankų kibirą ir išlindau iš gardo.

– Ką gi, – tariau, – dabar pats sugalvok, kaip atsigerti.

Apsisukau ant kulnų, bet sustingau išgirdusi virš galvos silpną garsą, lyg kniauktų kačiukas.

– Ei! – šūktelėjau. – Kas tenai?

Neišgirdusi jokio atsakymo, siauromis kopėčiomis užlipau į stoginę, kur sukrauti gulėjo šieno ryšuliai ir grūdai gyvuliams. Kampe sėdėjo Sara ir verkė įsikniaubusi į prijuostę, kad nuslopintų garsą.

– Sara, – pasakiau švelniai, paliesdama jos petį.

Ji krūptelėjo ir puolė šluostyti ašaras.

– Ach, Ele. Tiesiog užkopiau čia... čia...

– Kaip reikiant išsiverkti. Viskas gerai, Sara. Suprantu.

– Ne, – ji šniurkštelėjo. – Turiu grįžti namo. Netrukus Aronas pareis pietų.

Priverčiau ją pažvelgti man į akis.

– Juk žinote – padarysiu viską, kad ją išgelbėčiau.

Sara nusigręžė ir žiūrėjo į lygius laukus.

– Man jokiu būdu nereikėjo leisti jai važiuoti traukiniu pas Jakobą... Aronas visada buvo teisus.

– Juk negalėjote žinoti, kad Keitė sutiks anglų vaikiną ir pastos.

– Galėjau, – tyliai tarė Sara. – Tik aš viena dėl to kalta.

Visa širdimi užjaučiau tą moterį.

– Gal ji pati būtų nusprendusi keliauti. Tai vis tiek galėjo nutikti.

Sara pakratė galvą.

– Myliu savo vaikus. Myliu juos, bet štai kaip atsitiko.

Nesvarstydama apkabinau ją. Girdėjau, kaip ji karštai kalba man į raktikaulį.

– Ele, aš – jos motina. Turėčiau viską sutvarkyti. Bet negaliu.

Giliai atsikvėpiau.

– Todėl teks tvarkyti man.

Kelionė į teismą tapo tikromis politikos pratybomis. Leda, Kupas ir Jakobas kiekvienas savo automobiliu rytą atvažiavo į fermą pusę septynių. Keitė su Samueliu ir Sara buvo tuojau pat susodinti į Kupo mašiną, nes jis – vienintelis vairuotojas, neatskirtas nuo bažnyčios. Ir Jakobui, ir Ledai neatrodė tinkama palikti automobilius Arono Fišerio kieme, tad jie abu nuvyko į Ledos namus, ten paliko Jakobo „Hondą“ ir tada grįžo paimti manęs. Viskas klostėsi taip, kad jau beveik neabejojau – pavėlavimas neišvengiamas; staiga nuo tvarto, įsmeigęs akis į Kupo keleivius, atžingsniavo Aronas.

Jis buvo labai aiškiai davęs suprasti, kad teisme nedalyvaus. Žinoma, vyskupas tikrai būtų neprieštaravęs, kad Aronas nesišalintų šio konkretaus proceso, bet Aronas pats sau negalėjo šito leisti. Tačiau gal aš per daug prastai jį įvertinau. Nors principai jam draudžia lydėti dukterį į teismą, jis tikrai neišleis jos tinkamai neatsisveikinęs. Kupas nuleido galinių durelių stiklą, kad Aronas galėtų įkišti galvą vidun ir pasikalbėti su Keite.

Tačiau pasilenkęs visai arti šis tyliai teištarė:

– Sara, komm.

Nudelbusi akis, motina spustelėjo Keitei ranką ir išlipo iš mašinos. Stabtelėjo šalia savo vyro, akyse sublizgo ašaros, kurias ji tvardė kaip įmanydama, o Aronas tuo tarpu, paėmęs už pečių, apsuko ir nusivedė atgal į namus.

Leda pirmoji pastebėjo mikroautobusus. Išsibarstę po aukštesniojo teismo automobilių aikštelę, jie stovėjo apsikaišę palydovinėmis lėkštėmis, marguodami į raidžių mišrainę susiliejančiais stočių šaukiniais. Arčiau teismo viena greta rikiavosi mikrofonais ginkluoti reporteriai, kitoje kameras laikė operatoriai, atsisukę veidu vienas į kitą, tartum ketintų šokti Virdžinijos rilį, o ne filmuoti siužetą apie jaunos merginos likimą.

– Kokie čia žmonės? – aiktelėjo Leda.

– Tai ginčytinas teiginys, – sumurmėjau. – Reporteriai nepriskiriami prie žmogiškų būtybių.

Staiga ties mano langu atsirado Kupo veidas.

– Ką jie čia veikia? Maniau, kad tavo pareiškimas patenkintas.

– Išsireikalavau, kad kamerų nebūtų teismo salėje, – atsakiau. – O lauke visi lygūs.

Po teisėjos sprendimo apie žiniasklaidą galvojau mažai – per daug turėjau rūpesčių ruošdama naują gynybą. Tačiau buvo naivu galvoti, kad pašalinus kameras drauge išnyks ir susidomėjimas šita istorija. Stvėrusi portfelį, šokau iš mašinos, nes žinojau – turiu maždaug dvi minutes, kol visi susigaudys, kas aš tokia. Pabeldusi į užpakalinį Kupo automobilio langą, atitraukiau Keitės dėmesį nuo žurnalistų būrio.

– Eime, – tariau, – dabar arba niekada.

– Bet...

– Keite, kito kelio nėra. Mums reikia kažkaip prasibrauti tiesiai pro juos, kad pasiektume teismo pastato laiptus. Žinau, tau tai nepageidautina, man – dar labiau, bet neturime iš ko rinktis.

Dar nelipdama iš mašinos, Keitė trumpai užsimerkė. Meldžiasi – supratau aš ir veltui troškau, kad ji paprašytų Dievo, jog visus juos čia pat išguldytų maras. Paskui su savo amžiui nebūdinga elegancija Keitė žengė iš mašinos ir padavė man ranką.

Reporteriai vienas po kito pastebėjo Keitės kapp bei prijuostę, ir žinia nusirito per jų minią lyg potvynio banga. Kameros sužiuro, klausimai tarsi ietys smigo mums apie kojas. Jaučiau, kaip Keitė gūžiasi nuo kiekvienos blykstės, ir prisiminiau Doriano Grėjaus portretą, jo nykstančią gyvybę. Keitė ėjo paklaikusi, nuleidusi akis žemyn, pasikliaudama mano ranka lipo laiptais.

– Jokių komentarų! – šaukiau skirdama reporterius tarsi didelio laivo pirmagalis ir tempdama Keitę iš paskos.

Po kelių vizitų jau gerai pažinojau pastatą, tad nedelsdama nusivedžiau Keitę į artimiausią moterų tualetą. Patikrinusi visas kabinas, ar tikrai tuščios, atsirėmiau nugara į duris, kad daugiau niekas neužeitų.

– Viskas gerai?

Ji visa virpėjo plačiomis nuo sumaišties akimis, bet linktelėjo.

– Ja. Tik atrodė kitaip, negu tikėjausi.

Šito nesitikėjau ir aš; privalėjau pasakyti jai, kad geriau bus tik kada nors vėliau, o kol kas dar bus daug blogiau, tačiau vietoj to giliai įkvėpiau ir kažkur plaučių gelmėje pajutau Keitės baimės skonį. Stumtelėjusi ją į šalį, puoliau prie artimiausios kabinos ir vėmiau, kol skrandis liko visiškai tuščias.

Visa raudona, įkaitusiu veidu, klūpodama prispaudžiau kaktą prie vėsios stiklinės sienos. Po truputį, negiliai alsuodama, šiaip ne taip sugebėjau pasisukti ir atsiplėšti tualetinio popieriaus burnai nusišluostyti.

Ant peties tarsi klausimą pajutau Keitės ranką.

– Ele, ar jums viskas gerai?

Nervai, pamaniau, bet klientei to prisipažinti nesirengiau.

– Tikriausiai ką suvalgiau, – ištariau stodamasi ir žybtelėdama Keitei savo žaviausia šypsena. – Na, ką gi – mums jau laikas?

Keitė vis braukė delnais per lygų, poliruotą gynybai skirto stalo paviršių. Kai kur medis buvo šiurkštesnis, nutrintas toje pačioje vietoje sėdėjusių gausybės kaltinamųjų rankų. Pasvarsčiau – kiek jų buvo iš tiesų nekaltos?

Iki posėdžio pradžios teismo salės neprimena tos rimties tvirtovės, kurią vaizduoja įstatymams skirtos televizijos laidos. Raštininkas kuičiasi ieškodamas reikiamo aplanko, tvarkdarys šnypščia nosį į dėmėtą nosinę, žiūrovai geria kavą iš plastikinių puodelių ir aptarinėja naujienas. Šiandien buvo net triukšmingiau negu visada, bendrame gaudesyje vieną kitą sakinį girdėjau aiškiau. Daugiausia apie Keitę: ji sėdėjo visiems gerai matoma lyg gyvūnas zoologijos sode, kurį ištraukė iš jo įprastos aplinkos žmonių smalsumui patenkinti.

– Keite, – švelniai tariau, bet ji vos nepašoko.

– Kodėl jie nepradeda?

– Dar anksti.

Rankas ji dabar laikė pakišusi po prijuoste, akimis sekė, kas vyksta teismo salės priekyje. Jos žvilgsnis stabtelėjo ties Džordžu Kalahanu, sėdinčių už šešių pėdų, prie kaltintojo stalo.

– Atrodo malonus, – susimąsčiusi tarė ji.

– Toks nebus. Jo darbas – įtikinti prisiekusiuosius, kad visi blogi dalykai, kuriuos jis pasakys apie tave, yra tiesa, – padvejojusi nusprendžiau, kad Keitei bus geriausia žinoti, kas jos laukia. – Keite, tau bus sunku klausytis.

– Kodėl?

Sumirksėjau.

– Kodėl bus sunku?

– Ne. Kodėl jis meluos apie mane? Kodėl prisiekusieji turėtų tikėti juo ir netikėti manimi?

Pagalvojau apie teismo įkalčių taisykles, skirtumus tarp motyvo formuluotės ir apgaulingos istorijos, psichometrinius prisiekusiųjų tyrimus – visas keistybes, kurių Keitė nesupras. Kaip paaiškinti amišų merginai, kad teisme dažnai svarbiau, kieno istorija geresnė?

– Taip anglų pasaulyje veikia teisės sistema, – atsakiau. – Tokios žaidimo taisyklės.

– Žaidimo, – lėtai ištarė Keitė, vartydama žodį burnoje, kol šis tapo minkštas. – Kaip futbolo! – ji nusišypsojo man, prisiminusi mūsų ankstesnį pokalbį. – Žaidimas su laimėtojais ir pralaimėtojais, bet už tai mokama.

Pajutau pilve vėl kylant šleikštulį.

– Tikrai, – pritariau, – taip ir yra.

– Visus prašau atsistoti; gerbiamoji teisėja Filomena Ledbeter!

Pašokau ir timptelėjau aukštyn Keitę; tuo metu pro šonines duris į teismo salę atskubėjo teisėja. Plevėsuodama mantija, ji užkopė laipteliais.

– Prašom sėstis, – ji apžvelgė žiūrovų salę ir įsmeigė žvilgsnį į gale susibūrusius žiniasklaidos atstovus. – Prieš pradėdama norėčiau priminti žurnalistams, kad šioje teismo salėje draudžiama naudoti fotoaparatus ir vaizdo įrašų įrangą. Jeigu pastebėsiu nors vieną pažeidimą, visus jus išmesiu į vestibiulį iki pat šio proceso pabaigos.

Ji atsisuko į Keitę, tylomis nužvelgė ją ir kreipėsi į apygardos prokurorą:

– Jeigu kaltintojas pasiruošęs, galite pradėti.

Džordžas Kalahanas nužingsniavo prie prisiekusiųjų atitvaro, lyg su kiekvienu iš jų būtų draugavęs nuo seno.

– Žinau, ką galvojate, – pradėjo jis. – Čia vyksta teismas dėl žmogžudystės – bet kurgi kaltinamasis? Juk ta nedidukė amišų mergaitė, sėdinti ana ten, su prijuoste ir maža balta kepuraite, negalėtų nė musės nudaužti, ką jau kalbėti apie kitą žmogišką būtybę.

Jis papurtė galvą.

– Jūs visi gyvenate šioje apygardoje. Visi matote amišus, riedančius savo brikeliais ar stovinčius už prekystalių. Net jei daugiau nieko apie juos nežinote, vis dėlto susigaudote, kad tai labai religingi žmonės, gyvenantys atskirai ir nekeliantys bangų. Na, iš tiesų – kada paskutinį kartą girdėjote, kad koks amišas būtų patrauktas atsakomybėn už nusikaltimą? Galiu pasufleruoti – praėjusiais metais. Tuomet idilišką amišų gyvenimo burbulą susprogdino du jų jaunuoliai, pardavinėję kokainą. Ir šiandien, kai išgirsite, kaip ši jauna moteris šaltakraujiškai nužudė savo pačios naujagimį.

Džordžas perbraukė ranka atitvaro turėklą.

– Šiurpu, ar ne? Sunku patikėti, kad motina galėtų nužudyti savo vaiką, juo labiau mergina, atrodanti tokia nekalta kaip šioji, sėdinti čia prie stalo. Ką gi, noriu jus nuraminti. Šio teismo metu sužinosite, kad kaltinamoji nėra nekalta – tiesą sakant, ji – užkietėjusi melagė. Ištisus šešerius metus ji paslapčiomis sprukdavo iš tėvų fermos ir ne vieną naktį ar savaitgalį praleisdavo koledžo miestelyje. Ten išsirišdavo plaukus, vilkdavosi džinsus bei aptemptus megztukus ir siausdavo vakarėliuose kaip visi paaugliai. Apie tai meluodavo – taip, kaip melavo, kad vieno tokio audringo savaitgalio metu pastojo; taip, kaip melavo apie žmogžudystę.

Jis atsigręžė į Keitę varstydamas ją akimis.

– O kokia yra tiesa? Tiesa tokia, kad liepos dešimtąją kelios minutės po antros valandos nakties kaltinamoji pabudo nuo gimdymo sąrėmių. Tiesa tokia, kad ji atsikėlė, ant pirštų galų nusėlino į tvartą ir visiškoje tyloje pagimdė gyvą berniuką. Tiesa tokia, kad ji žinojo – jeigu kūdikį kas nors ras, jos įprastas gyvenimas bus baigtas. Ją išmes iš namų, iš bažnyčios, iš bendruomenės. Taigi tiesa tokia, kad ji padarė tai, kas reikalinga, kad melui nekiltų grėsmė – ji, iš anksto apgalvojusi, sąmoningai ir tyčia nužudė savo kūdikį.

Džordžas paliko ramybėje Keitę ir vėl atsisuko į prisiekusiuosius.

– Žvelgdami į kaltinamąją, neapsigaukite dėl neišvaizdaus apdaro. Ji nori, kad ją matytumėte tokią. Žiūrėkite į moterį, uždusinusią klykiantį kūdikį. Klausydami kaltinamosios, atkreipkite dėmesį į tai, ką ji kalba. Tačiau atminkite, kad tuo, kas sklinda iš jos lūpų, pasikliauti negalima. Tariamoji miela amišų mergina nuslėpė draudžiamą nėštumą, plikomis rankomis nužudė naujagimį ir, kol visa šitai vyko, apgaudinėjo visus aplinkui. Nesileiskite jos apgaunami.

Tarp prisiekusiųjų buvo aštuonios moterys ir keturi vyrai, o aš niekaip negalėjau apsispręsti – palanku tai mums ar ne. Moterys turėtų jausti daugiau užuojautos netekėjusiai paauglei, bet daugiau paniekos savo naujagimio žudikei. Žinoma, viskas galų gale priklausė nuo to, ar šita konkreti žmonių grupė bus nusiteikusi ieškoti kabliukų.

Spustelėjau po gynybos stalu virpančią Keitės ranką ir atsistojau.

– Misteris Kalahanas nori jus įtikinti, kad šioje teismo salėje yra žmogus, puikiai gebantis nesakyti tiesos. Ir ką jūs manote? Misteris Kalahanas teisus. Tačiau Keitė Fišer nėra tas žmogus. Tiesą sakant, ta meistrė esu aš, – pakėlusi ranką, linksmai pamojavau. – Taip, visapusiškai kalta. Esu melagė ir, reikia pasakyti, man sekasi, jeigu tik galiu apie save spręsti. Meluoju taip gerai, kad nemažai nuveikiau kaip advokatė. Nenoriu juodinti apygardos prokuroro, bet galėčiau lažintis, kad ir jis retkarčiais iškraipo vieną kitą faktą.

Žiūrėdama į prisiekusiuosius, kilstelėjau antakius.

– Juk esate girdėję visus tuos juokelius – vargu ar verta jums čia pasakoti apie teisininkus. Mes ne tik sumaniai meluojame, bet mums už tai dar ir gerai moka.

Atsirėmiau į prisiekusiųjų atitvaro turėklą.

– Kita vertus, Keitė Fišer nemeluoja. Iš kur taip tvirtai žinau? Matot, norėjau šiandien, gindama ją, įrodinėti buvus laikiną psichikos sutrikimą. Turėjau ekspertų, kurie būtų stoję prieš jus ir paaiškinę, kad tą rytą, kai pagimdė, Keitė nesuvokė, ką daro. Tačiau šitaip kalbėti Keitė man neleido. Ji pasakė, kad nėra išprotėjusi ir kūdikio nežudė. Nors ir rizikuodama būti nuteista, ji norėjo, kad jūs, prisiekusieji, šitai žinotumėte.

Gūžtelėjau pečiais.

– Tad štai matote mane, advokatę, pasitelkusią naujovišką ginklą – tiesą. Tik šitaip galiu atremti kaltinimo prielaidas – tiesa ir galbūt akylesniu žvilgsniu. Nė vienas įrodymas iš tų, kuriuos jums pateiks misteris Kalahanas, nėra neginčytinas, ir to priežastis labai rimta – Keitė Fišer nenužudė savo naujagimio. Pragyvenusi su ja ir jos šeima jau kelis mėnesius, dabar žinau tai, ko nežino misteris Kalahanas – Keitė Fišer yra amišė iki kaulų smegenų. Amišais neapsimetama, kaip teigia misteris Kalahanas. Tuo gyvenama. Tai jų savastis. Šio teismo metu imsite suprasti tą nepažįstamą taikią bendruomenę taip, kaip pradėjau ją suprasti aš. Galbūt priemiesčio paauglė ir būtų galėjusi pagimdyti kūdikį ir numesti jį tualete, bet amišų moteris – ne. Negalėjo ir Keitė Fišer.

Ką gi, dabar pakalbėkime apie tai, ką minėjo misteris Kalahanas. Ar Keitė ne kartą buvo išsprukusi į koledžo miestelį? Taip, buvo – matote, sakau jums tiesą. Tačiau kaltintojas šį tą nutylėjo – kodėl ji keliavo tenai? Keitės brolis, jos vienintelis brolis, nusprendė pasitraukti iš amišų bažnyčios ir studijuoti koledže. Tokio sprendimo įskaudintas tėvas uždraudė palaikyti su sūnumi ryšius. Bet Keitei, kaip ir daugeliui amišų, šeima – viskas, tad jai taip trūko brolio, jog buvo pasiryžusi bet kokiems pavojams, kad tik su juo susitiktų. Taigi matote, Keitė negyveno melu. Ji puoselėjo meilę. Be to, misteris Kalahanas iškėlė prielaidą, kad Keitei būtinai reikėjo nuslėpti neteisėtą nėštumą, nes kitaip būtų išmesta iš bažnyčios. Tačiau jūs sužinosite, kad amišai atlaidūs. Bažnyčia būtų sutikusi ir su neteisėtu nėštumu, o kūdikis būtų užaugęs apgaubtas didesnės meilės ir šilumos, negu vaikai sulaukia daugelyje šeimų mūsų pačių bendruomenėse.

Atsigręžiau į Keitę, kuri žvelgė į mane didelėmis šviesiomis akimis.

– O štai ir paskutinis misterio Kalahano teiginys: tai kodėl Keitė Fišer nužudė savo kūdikį? Ponai ir ponios, atsakymas labai paprastas. Ji jo nežudė. Teisėja jums paaiškins, kad nuteisti Keitę galite tik neturėdami nė menkiausios pagrįstos abejonės dėl to, ką teigia kaltintojas. Šiam teismui pasibaigus, tokių pagrįstų abejonių turėsite ne vieną, jų bus visas vežimas. Paaiškės, kad kaltinimas niekaip negali įrodyti, kad Keitė nužudė kūdikį. To fakto negali patvirtinti joks fizinis liudytojas. Tėra prielaidos ir abejotini įkalčiai. Kita vertus, aš jums atskleisiu, kad kūdikis galėjo mirti dėl daugelio priežasčių.

Priėjau prie Keitės, kad prisiekusieji žiūrėtų ne tik į mane, bet ir į ją.

– Atskleisiu, kodėl tarp amišų nebūna žmogžudysčių. Visų svarbiausia, – tariau baigdama, – leisiu pačiai Keitei Fišer pasakyti jums tiesą.

18 Shrimp (angl.) – krevetė; neūžauga.

13

Lizė Manrou niekada nebūtų patikėjusi, kad vieną dieną jai teks liudyti prieš ką nors iš amišų dėl įtarimų žmogžudyste. Ta mergina prie gynybos stalo greta savo galingosios advokatės sėdėjo nuleidusi galvą, sunėrusi rankas kaip viena tų šlykščių porcelianinių figūrėlių, kurias Lizės motina mėgdavo rikiuoti ant palangių. Pati Lizė jų nekentė – visi tie angeliukai buvo per daug dailūs, piemenėliai per daug romūs, kad į juos žiūrėtum kitaip. Lygiai taip pat ir dabar, žvelgdama į Keitę Fišer, Lizė jautė nenugalimą norą nusisukti.

Todėl sutelkė dėmesį į tamsiu kostiumu pasipuošusį Džordžą Kalahaną.

– Gal galėtumėte pasakyti, kuo esate vardu ir kur gyvenate? – paklausė jis.

– Elizabetė Greisė Manrou. Didžioji gatvė 1313, Ifrata.

– Kur dirbate?

– Ist Paradaiso apylinkės policijos departamente. Esu detektyvė.

Viso šito Džordžui klausti nė nereikėjo; tokia įžanga buvo puikiai pažįstama, ji žinojo, kas bus toliau.

– Ar seniai dirbate detektyve?

– Paskutinius šešerius metus. Iki tol penkerius metus buvau patruliuojanti pareigūnė.

– Detektyve Manrou, gal galėtumėt šiek tiek papasakoti apie savo darbą?

Lizė atsilošė liudytojų krėsle – toje vietoje ji jautėsi patogiai.

– Dažniausiai tenka tirti sunkesnius nusikaltimus Ist Paradaiso apylinkėje.

– Kiek maždaug jų nutinka?

– Na, pernai iš viso gavome apie penkiolika tūkstančių pranešimų. Iš jų nusikaltimų buvo tik vienas kitas – daugiau susiduriame su prasižengimais.

– Kiek praėjusiais metais įvyko žmogžudysčių?

– Nė vienos, – atsakė Lizė.

– Ar iš tų penkiolikos tūkstančių pranešimų daug buvo susijusių su amišais?

– Ne, – tarė ji. – Amišai kviečia policiją, jeigu įvyksta vagystė ar padaroma žala jų turtui, retkarčiais tenka sulaikyti amišų jaunimą už vairavimą išgėrus ar chuliganišką elgesį, bet šiaip jie su vietos teisėsaugos įstaigomis beveik nebendrauja.

– Detektyve, ar galėtumėt papasakoti, kas atsitiko liepos dešimtosios rytą?

Lizė atsitiesė.

– Man esant nuovadoje, kažkas paskambino ir pranešė, kad tvarte rastas negyvas kūdikis. Greitosios pagalbos tarnyba jau buvo iškviesta. Netrukus tenai išvažiavau ir aš.

– Ką radote atvykusi?

– Buvo maždaug dvidešimt minučių po penktos valandos ryto, jau švito. Tvartas priklausė amišų gyvulininkystės ūkiui. Šeimininkas ir du jo pagalbininkai tvarte dar melžė karves. Ties priekinėmis ir užpakalinėmis tvarto durimis ištempiau juostą, atribodama galimo nusikaltimo vietą. Užėjau į pakinktų sandėliuką, kur buvo rastas negyvas kūdikis, ir pasikalbėjau su greitosios pagalbos darbuotojais. Jie man paaiškino, kad kūdikis yra neišnešiotas naujagimis, jo atgaivinti nebeįmanoma. Užsirašiau keturių ten buvusių vyrų vardus: Aronas ir Elamas Fišeriai, Samuelis Štolcfusas ir Levis Ešas. Paklausiau, ar jie pastebėjo ką nors įtartina, ar ką nors tvarte lietė. Kūdikį rado jauniausias iš jų, Levis Ešas. Jis nieko nelietė, tik porą gūnių, po kuriomis gulėjo negyvas kūdikis, susuktas į to vaikino marškinius. Aronas Fišeris, fermos savininkas, paaiškino, kad trūksta žirklių, kuriomis karpoma virvė šienui rišti, jos kabėjo ant kablio prie veršiavimosi gardo. Visi keturi tvirtino, kad ateidami tvarte nieko nerado, o nė viena jų moteris nebuvo nėščia.

Paskui apvaikščiojau gardus ieškodama siūlo galo. Taip pat buvo iškviesta valstijos policijos svarbių nusikaltimų skyriaus grupė. Pirštų atspaudų nuo šiurkščių rąstų ir šieno paimti praktiškai nepavyko, visi mūsų rasti daliniai atspaudai atitiko pirštus šeimos narių, turėjusių priežastį būti tvarte.

– Ar tuo metu jau įtarėte nusikaltimą?

– Ne. Jokių ypatingų įtarimų neturėjau, maniau, kad kūdikis pamestas.

Džordžas linktelėjo.

– Prašau tęsti.

– Galų gale radome gimdymo vietą – veršiavimosi gardo kampe ant sukrešėjusio kraujo buvo paskleista šviežio šieno. Ten, kur buvo rastas kūdikis, plūktinėje asloje aptikome pėdos atspaudą.

– Ar ką nors iš jo nustatėte?

– Jis turėjo priklausyti basai moteriai, avinčiai septinto numerio batus.

– Ką darėte toliau?

– Mėginau rasti gimdžiusią moterį. Visų pirma apklausiau Arono Fišerio žmoną Sarą. Sužinojau, kad beveik prieš dešimtmetį jai atlikta histerektomija ir ji negali turėti vaikų. Pasikalbėjau su kaimynėmis ir dviem jų paauglėmis dukterimis, visos jos turėjo alibi. Man grįžus į fermą, žemyn jau buvo nusileidusi Fišerių duktė Keitė. Tiesą sakant, ji atėjo į pakinktų sandėliuką, kur prie naujagimio kūno dirbo teismo ekspertas.

– Kaip ji reagavo?

– Buvo labai sutrikusi, – tarė Lizė. – Išbėgo iš tvarto.

– Ar nusekėte paskui ją?

– Taip. Pasivijau priebutyje. Paklausiau mis Fišer, ar ji buvo nėščia, ir ji atsakė neigiamai.

– Ar tai pasirodė jums įtartina?

– Visiškai ne. Taip man kalbėjo ir jos tėvai. Tačiau tada pastebėjau jos kojomis varvantį ir balute ant grindų besikaupiantį kraują. Nors ji nenorėjo, dėl jos pačios saugumo priverčiau ją vykti su greitąja pagalba į ligoninę.

– Ką tuo metu galvojote?

– Kad šitai merginai reikia medicinos pagalbos. Tik vėliau pamaniau, kad galbūt kaltinamosios tėvai nė nežinojo apie jos nėštumą – jeigu ji nuslėpė nuo jų tiesą taip, kaip mėgino nuslėpti nuo manęs.

– Kaip nustatėte, kad ji nuslėpė tiesą? – paklausė Džordžas.

– Nuvykau į ligoninę ir pasikalbėjau su kaltinamosios gydytoju, kuris patvirtino, kad ji pagimdė kūdikį, dabar jos būsena sunki, būtina ją skubiai gydyti ir sustabdyti kraujavimą iš makšties. Sužinojusi, kad ji melavo apie nėštumą, gavau orderius kratai fermoje ir namie, taip pat kraujo ir DNR mėginiams iš kūdikio ir kaltinamosios. Toliau reikėjo su kaltinamosios krauju palyginti veršiavimosi garde ant šieno rastą kraują, taip pat kraują, rastą ant kūdikio kūno, ir paties kūdikio kraują.

– Kokios informacijos gavote šitai atlikusi?

– Po kaltinamosios lova gulėjo kruvini naktiniai marškiniai. Jos spintoje – septinto numerio bateliai ir guminiai batai. Visi laboratoriniai tyrimai patvirtino kaltinamosios ryšį su krauju tvarte ir ant kūdikio kūno.

– Kokią išvadą leido padaryti tokie duomenys?

Lizė kelias akimirkas ramiai žiūrėjo į Keitę Fišer.

– Kad, nors kaltinamoji ir neigia, ji yra to kūdikio motina.

– Ar tuo metu tikėjote, kad kaltinamoji kūdikį nužudė?

– Ne. Ist Paradaise žmogžudystės labai retos, o amišų bendruomenėje – tiesiog negirdėtos. Tuo metu maniau, kad kūdikis gimė negyvas. Tačiau teismo ekspertas vėliau man atsiuntė skrodimo protokolą, ir man teko padaryti kitą išvadą.

– Kodėl?

– Na, visų pirma, kūdikis gimė gyvas. Antra, virkštelė buvo nukirpta žirklėmis – todėl prisiminiau tas žirkles, kurios, pasak Arono Fišerio, dingo; ant jų gal būtume radę pirštų atspaudų. Naujagimis mirė nuo asfiksijos, bet teismo ekspertas giliai kūdikio burnoje rado pluošto, atitinkančio marškinius, į kuriuos jis buvo susuptas – tai skatino manyti, kad kūdikis buvo uždusintas. Štai tada suvokiau, kad Keitė Fišer yra galima įtariamoji.

Lizė gurkštelėjo vandens iš liudytojui skirtos stiklinės.

– Paskui kalbėjau su visais jos artimaisiais ir pačia kaltinamąja. Jos motina patvirtino, kad jaunesnė duktė mirusi prieš daugelį metų ir kad ji, motina, nieko nežinojusi apie dukters nėštumą, net neturėjusi jokios priežasties tai įtarti. Tėvas su manimi apskritai nekalbėjo. Taip pat apklausiau Samuelį Štolcfusą, vieną iš samdytų darbininkų ir drauge kaltinamosios vaikiną. Iš jo sužinojau, kad jis šį rudenį ketina kaltinamąją vesti. Dar jis man teigė niekada neturėjęs su ja lytinių santykių.

– Kokią padarėte išvadą?

Lizė kilstelėjo antakius.

– Iš pradžių svarsčiau, ar jis nebus sužinojęs, kad Keitė Fišer jį apgaudinėja, ir uždusinęs kūdikį iš keršto. Tačiau Samuelis Štolcfusas gyvena už dešimties mylių nuo Fišerių fermos su tėvais, ir šie patvirtino, kad tuo laiku, kai, teismo eksperto nuomone, kūdikis mirė, Samuelis miegojo namie. Tada ėmiau manyti, kad galbūt viskas yra atvirkščiai – informacija rodo ne į Štolcfusą, o į kaltinamąją. Turiu galvoje, kad pradėjo aiškėti motyvas: amišų mergina, tėvai amišai, vaikinas amišas – o ji pastoja nuo kažkokio kito vyro? Tai priežastis slėpti nėštumą, galbūt ir atsikratyti jo.

– Ar kalbėjotės dar su kuo nors?

– Taip, su Leviu Ešu, antruoju fermos darbininku. Jis papasakojo, kad kaltinamoji paskutinius šešerius metus paslapčiomis važinėjo į Pensilvanijos universitetą susitikti su broliu. Jakobas Fišeris atsisakė amišų gyvenimo būdo ir dabar gyvena kaip ir visi kiti koledžo studentai.

– Kodėl tai pasirodė svarbu?

Lizė nusišypsojo.

– Kur kas lengviau sutikti kitą vyruką ne iš amišų, jeigu atsiduri visiškai naujo pasaulio sūkuryje – su išgėrimais, studentų vakarėliais ir išmoninga kosmetika.

– Ar pasikalbėjote ir su Jakobu Fišeriu?

– Taip. Jis patvirtino, kad kaltinamoji slapta jį lankydavo, ir pareiškė nežinojęs apie jos nėštumą. Dar papasakojo, kad kaltinamajai teko jį lankyti tėvui nežinant, nes namie jis tapo nepageidaujamas.

Džordžas apsimetė suglumęs:

– Kaip čia dabar?

– Amišai lanko mokyklą tik iki aštuntos klasės, tačiau Jakobas norėjo mokytis toliau. Už tai, kad sulaužė taisyklę, buvo atskirtas nuo bažnyčios. Aronas Fišeris bausmės atžvilgiu žengė dar toliau ir atsisakė Jakobo. Sara Fišer pakluso vyro norui, bet slapta siųsdavo dukterį aplankyti Jakobo.

– Kaip tai paveikė jūsų samprotavimus šioje byloje?

– Staiga situacija ėmė aiškėti, – tarė Lizė. – Jeigu būčiau kaltinamosios vietoje ir žinočiau, kad mano tikras brolis buvo ištremtas už tokį paprastą dalyką kaip mokymasis, stengčiausi nė už ką nepažeisti jokių taisyklių. Sakykite ką norite, bet pagimdyti nesantuokinį kūdikį – kur kas rimtesnis nusižengimas negu niekam nematant skaityti Šekspyrą. Vadinasi, neradus būdo nuslėpti tai, kas atsitiko, jai grėsė būti išmestai iš namų ir šeimos, ją jau kalbėti apie bažnyčią. Tad ji septynis mėnesius slėpė nėštumą. Paskui pagimdė kūdikį, bet ir šitai nuslėpė.

– Ar nustatėte, kas jo tėvas?

– Ne, nenustatėme.

– Ar, be Keitės Fišer, svarstėte kokius kitus įtariamuosius?

Lizė atsiduso.

– Žinote, mėginau. Bet rezultatai ne kažin kokie. Gimdymas įvyko pustrečio mėnesio anksčiau, toje vietovėje nėra nei telefono, nei elektros – vadinasi, niekam nebuvo galima paskambinti, niekas apie tai negalėjo žinoti, nebent gyventų fermoje ir išgirstų kaltinamąją gimdant. Jeigu kalbėtume apie užėjusį svetimą žmogų, kokia tikimybė, kad kas nors, iš anksto nepranešęs, antrą valandą nakties užsuktų į amišų fermą? O jeigu ir užsuktų, kodėl turėtų žudyti kūdikį? Ir kodėl kaltinamoji apie šitai neužsimintų? Tad man liko šeimos nariai. Tačiau iš jų tik vienas man į akis melavo apie nėštumą ir gimdymą. Tik vienam iš jų grėsė didžiulis pavojus, jeigu pasklistų žinia apie šitą kūdikį. Ir tik vieno iš jų atžvilgiu turėjome įkalčių, kurie rodė buvus nusikaltimo vietoje, – Lizė pažvelgė į gynybos stalą. – Mano nuomone, faktai aiškiai liudija, kad Keitė Fišer uždusino savo naujagimį.

Elei Hatavei atsistojus pradėti kryžminę apklausą, Lizė ištiesė pečius. Ji mėgino prisiminti, ką Džordžas kalbėjo apie šitos advokatės negailestingumą, sugebėjimą išpešti atsakymus iš labiausiai užsispyrusių liudytojų. Jos išvaizda neleido Lizei tuo abejoti. Su vaikinais departamente ji mokėjo susitvarkyti, tačiau trumpučiai Elės Hatavei plaukai ir griežtas kostiumėlis, regis, vertė manyti, kad visi minkštesni jos būdo bruožai jau seniai nunykę.

Nenuostabu, kad Lizė vos nenuvirto nuo kėdės, kai advokatė prisiartino nuoširdžiai, draugiškai šypsodamasi.

– Ar žinote, kad čia vasarodavau?

Lizė sumirksėjo:

– Teismo rūmuose?

– Ne, – nusijuokė Elė, – nors įprasta manyti priešingai. Turėjau galvoje Ist Paradaisą.

– Šito nežinojau, – atsakė Lizė įsitempusi.

– Na, čia gyvena mano teta. Anksčiau ji turėjo nedidelę fermą, – Elė šyptelėjo. – Tačiau tai buvo anksčiau, kai nekilnojamojo turto mokesčiai dar nebuvo pašokę iki naujųjų mobiliojo ryšio antenų viršūnių.

Išgirdusi šitai, Lizė patyliukais sukikeno.

– Todėl aš ir nuomoju butą.

– Gerbiamoji teisėja, – įsiterpė Džordžas, metęs savo liudytojai įspėjantį žvilgsnį, – esu tikras, kad prisiekusiesiems nebūtina klausyti mis Hatavei ekskursų į praeitį.

Teisėja linktelėjo.

– Advokate, ar verta apie tai kalbėti?

– Taip, gerbiamoji teisėja. Verta, nes tik augant šiose apylinkėse galima iš arčiau matyti, kaip gyvena amišai, – ji atsigręžė į Lizę. – Ar pritartumėt tokiai minčiai?

– Taip.

– Sakėte, kad amišų jums teko sulaikyti nedaug. Kada tai atsitiko paskutinį kartą?

Lizė mintyse suskaičiavo.

– Maždaug prieš penkis mėnesius. Septyniolikmetis išgėręs su brikeliu įvažiavo į griovį.

– O prieš tai? Kiek buvo praėję laiko?

Ji mėgino prisiminti, bet nesugebėjo.

– Nežinau.

– Šiaip ar taip, gana seniai?

– Ko gero, taip, – sutiko Lizė.

– Savo gyvenime... ir profesiniame, ir asmeniniame... ar neteko įsitikinti, kad amišai – labai švelnūs žmonės?

– Taip.

– Ar žinote, kas atsitinka, kai netekėjusi amišų mergina pagimdo kūdikį?

– Girdėjau, kad jie rūpinasi saviškiais, – tarė Lizė.

– Tikrai, ir Keitė nebūtų buvusi atskirta nuo bažnyčios – jai tik tam tikram laikui būtų skirtas vengimas. Paskui jai būtų atleista ir ji būtų vėl priimta išskėstomis rankomis. Tai kurgi čia žmogžudystės motyvas?

– Jos tėvo veiksmuose, – paaiškino Lizė. – Po atskyrimo nuo bažnyčios visada galima rasti būdų palaikyti ryšius su bažnyčią palikusiais šeimos nariais, tačiau Aronas Fišeris, išvarydamas kaltinamosios brolį, šitai uždraudė. Tas žiaurus faktas jai visą laiką nedavė ramybės.

– Maniau, kad su misteriu Fišeriu jūs nesikalbėjote.

– Nesikalbėjau.

– Ak, – tarė Elė, – vadinasi, dabar skaitote jo mintis per atstumą?

– Aš kalbėjausi su jo sūnum, – atrėmė Lizė.

– Kalbantis su sūnumi vargu ar galima sužinoti, ką galvoja tėvas. Lygiai kaip žiūrint į negyvą kūdikį vargu ar galima suprasti, kad jį nužudė jo motina. Ar ne taip?

– Prieštarauju! – pasigirdo Džordžo balsas.

– Atsiimu, – sklandžiai atsiliepė Elė. – Ar jums neatrodo keista, kad amišų moteris kaltinama žmogžudyste?

Lizė žvilgtelėjo į Džordžą.

– Tai labai neįprasta. Tačiau tai įvykęs faktas.

– Ar tikrai? Jūsų surinkti moksliški įrodymai patvirtina, kad Keitė pagimdė tą kūdikį. Tai neginčytina. Bet ar po kūdikio gimdymo būtinai eina jo nužudymas?

– Ne.

– Dar minėjote, kad ant grindų šalia tos vietos, kur buvo rastas kūdikio kūnas, aptikote pėdos atspaudą. Jūsų manymu, jis Keitę susieja su nužudymu?

– Taip, – tarė Lizė. – Nes žinome, kad ji nešioja septinto dydžio avalynę. Tas įkaltis pats savaime negali būti lemiamas, tačiau neabejotinai paremia mūsų versiją.

– Ar yra koks būdas įrodyti, kad šį konkretų atspaudą paliko Keitės pėda?

Lizė suglaudė delnus.

– Tiksliai identifikuoti neįmanoma.

– Detektyve Manrou, aš nešioju septinto numerio batus. Vadinasi, teoriškai galėtų būti, kad tai mano pėdos atspaudas. Ar taip?

– Tą rytą tvarte jūsų nebuvo.

– Ar žinojote, kad septintas moteriškos avalynės numeris ilgiu apytikriai atitinka penktą vaikišką numerį?

– Ne, nežinojau.

– Ar žinojote, kad Levis Ešas nešioja penkto numerio avalynę?

Lizė sausai šyptelėjo.

– Dabar žinau.

– Ar jums atvykus į fermą Levis buvo basas?

– Taip.

– Ar Levis, pasak jo paties, buvo atsistojęs ant grindų prie tos gūnių krūvos, norėdamas vieną pasiimti, kai staiga pastebėjo kūdikio kūną?

– Taip.

– Vadinasi, gali būti, kad pėdos atspaudas, kurį pateikiate kaip įkaltį, įrodantį Keitės įvykdytą žmogžudystę, priklauso kitam žmogui, atsidūrusiam toje pačioje vietoje dėl visiškai kitos ir niekuo nesusijusios priežasties?

– Tai įmanoma.

– Gerai, – tarė Elė. – Sakėte, kad virkštelė buvo nukirpta žirklėmis.

– Žirklėmis, kurios dingo, – įsiterpė Lizė.

– Detektyve, jeigu mergina ketina nužudyti savo kūdikį, ar jai rūpėtų nukirpti virkštelę?

– Neįsivaizduoju.

– Ką atsakytumėte, jeigu išgirstumėte, kad virkštelės suveržimas ar nukirpimas sukelia refleksą, dėl kurio naujagimis ima kvėpuoti pats? Ar būtų prasmė šitai daryti, jei ketinate po kelių minučių kūdikį uždusinti?

– Manau, kad ne, – ramiai atsakė Lizė, – bet, kita vertus, abejoju, ar daug žmonių žino, kad nukirpus virkštelę skatinamas kvėpavimas. Labiau tikėtina, kad tas gimdymo momentas jiems matytas per televiziją. O šiuo atveju – stebint ūkio gyvulius.

Sulaukusi atkirčio, Elė pakeitė puolimo kryptį.

– Jeigu mergina ketino nužudyti savo kūdikį, ar nebūtų buvę lengviau užmesti ant jo šieno ir palikti, kad mirtinai sušaltų?

– Galbūt.

– Tačiau šį kūdikį rado nušluostytą, rūpestingai susuptą. Detektyve, kuri žudikiškų kėslų turinti jauna motina švarintų ir vystytų savo vaiką?

– Nežinau. Tačiau taip buvo, – tvirtai tarė Lizė.

– Tada man iškyla kitas klausimas, – tęsė Elė. – Pasak jūsų teorijos, Keitė septynis mėnesius slėpė nėštumą ir tylutėliai, paslapčia nuo visų nusėlino į tvartą gimdyti – taigi visokeriopai stengdamasi, kad niekas nesužinotų apie to kūdikio egzistavimą prieš gimdymą ar po jo. Tai kodėl, po galais, paliko jį tokioje vietoje, kur po kelių valandų, atėjus laikui melžti, turėjo sugužėti daug žmonių, ir ji pati šitai kuo puikiausiai žinojo? Kodėl neišmetė kūdikio kad ir į tvenkinį už tvarto?

– Nežinau.

– Arba į mėšlo kaugę, kur jo bent tam tikrą laiką niekas nebūtų radęs?

– Nežinau.

– Amišų ūkyje yra daugybė vietų, kur galima atsikratyti kūdikio kūno kur kas gudresniais būdais negu pakišti po gūnių krūva.

Gūžtelėjusi pečiais, Lizė atsiliepė:

– Niekas ir nesako, kad kaltinamoji elgėsi gudriai. Ji tik įvykdė žmogžudystę.

– Žmogžudystę? Gal paprasčiausiai pasiremkime sveiku protu? Kam kirpti virkštelę, skatinti kūdikį kvėpuoti, vystyti jį, žudyti – ir palikti ten, kur jis tikrai bus surastas?

Lizė atsiduso.

– Galbūt jos mąstymas buvo sutrikęs.

Elė tuoj pat čiupo jautį už ragų.

– Tačiau kaltindama žmogžudyste jūs vis dėlto savaime darote prielaidą, kad ji suvokė šį veiksmą, iš anksto jį suplanavo ir tikslingai įvykdė? Ar gali žmogus būti blaivaus ir tuo pat metu sutrikusio proto?

– Mis Hatavei, aš – ne psichiatrė. Aš nežinau.

– Taip, – reikšmingai tarė Elė. – Tikrai nežinote.

Keitė su Jakobu, kai dar buvo maži, drauge žaisdavo laukuose, lakstydami po vidurvasario kukurūzus tarsi po labirintą. Net sunku įsivaizduoti, kokios storos žalios sienos ten išaugdavo – kartais pasitaikydavo, kad stovi vos per pėdą nuo brolio, bet jo nei matai, nei girdi.

Kartą, būdama aštuonerių, ji pasiklydo. Jie žaidė gaudynių, tačiau Jakobas paspruko nuo jos ir dingo. Keitė šaukė jį, bet Jakobas tą dieną ją erzino ir nesirodė. Ji vis suko ratus, pavargo, užsimanė gerti ir galų gale atsigulė ant žemės aukštielninka. Prisimerkusi žiūrėjo pro stiebus ir lapus, ramindama save – štai ta pati saulė, tas pats dangus, tas pats pažįstamas pasaulis, kuriame ji pabudo rytą. Ilgainiui, pasijutęs kaltas, Jakobas atėjo ir surado ją.

Sėdėdama prie gynybos stalo, aplink tarsi per audrą siaučiant žodžių šuorams, Keitė prisiminė tą dieną kukurūzų lauke.

Jeigu nekliudai įvykiams klostytis, viskas anksčiau ar vėliau pakrypsta į gera.

– Pacientė buvo atgabenta į priėmimo skyrių su kraujavimu iš makšties, šlapimo tyrimas rodė nėštumą. Gimda buvo nesusitraukusi, maždaug dvidešimt keturių savaičių nėštumo apimties, gimdos kaklelis atviras, – kalbėjo gydytojas Sibornas Bleiras. – Pirmiausia pastatėme jai lašelinę su oksitocinu, kad sustabdytume kraujavimą. Hormonų tyrimas patvirtino, kad pacientė nėščia.

– Ar kaltinamoji teigiamai reagavo į gydymą? – paklausė Džordžas.

– Kiek pamenu, ne, – atsakė daktaras Bleiras. – Labai susierzino, kai reikėjo ištirti dubens organus, bet, tiesą sakant, šitaip retkarčiais pasitaiko, atvykus jaunoms moterims iš krašto gilumos.

– Ar turėjote galimybę pasikalbėti su kaltinamąja po gydymo?

– Taip. Savaime suprantama, pirmiausia paklausiau apie kūdikį. Buvo akivaizdu, kad mis Fišer ką tik pagimdė, tačiau į ligoninę atvyko be naujagimio.

– Kaip kaltinamoji šitai aiškino?

Daktaras Bleiras pažvelgė į Keitę.

– Kad ji jokio kūdikio negimdė.

– Štai kaip, – atsiliepė Džordžas. – O jūs žinojote, kad medicinos požiūriu tai netiesa.

– Taip.

– Klausinėjote ją daugiau?

– Taip, tačiau ji neigė buvusi nėščia. Tada nutariau, kad reikia psichiatro konsultacijos.

– Ar ligoninėje ji buvo apžiūrėta psichiatro?

– Kiek man žinoma, ne, – atsakė gydytojas. – Pacientė nesutiko.

– Ačiū, – baigė Džordžas. – Dabar jūsų liudytojas.

Elė valandėlę barbeno pirštais į gynybos stalą, tada atsistojo.

– Nesusitraukusi gimda, teigiami tyrimai, kraujavimas, dubens organų apžiūra. Ar šie duomenys leido jums manyti, kad Keitė pagimdė kūdikį?

– Taip.

– Ar šie duomenys leido jums manyti, kad Keitė tą kūdikį nužudė?

Daktaras Bleiras žvilgtelėjo į Keitę dar kartą.

– Ne, – ištarė jis.

Daktaras Karlas Edžertonas dirbo teismo ekspertu Lankasterio apygardoje daugiau kaip penkiolika metų ir labai tiko tam vaidmeniui – kuokštais pasišiaušę antakiai, atgal sušukuotų žilų plaukų bangos. Šimtus kartų dalyvavęs teismuose, jis su visais bendravo ta pačia šiek tiek irzlia veido išraiška, tarsi sakydamas, kad jam kur kas labiau patiktų grįžti į savo laboratoriją.

– Daktare, – kreipėsi į jį kaltintojas, – gal galėtumėt papasakoti apie kūdikio Fišerio skrodimo rezultatus.

– Taip. Neišnešiotas vyriškosios lyties kūdikis, gimęs gyvas, be jokių išsigimimų. Ūmaus chorioamnionito, taip pat mekonijaus aspiracijos ir ankstyvos pneumonijos požymiai. Įvairios perinatalinės asfiksijos apraiškos. Be to, perioralinės ekchimozės ir medvilnės pluošto dalelės intraoralinėje ertmėje, atitinkančios marškinius, kuriuose kūdikis buvo rastas.

– Suformuluokime šiek tiek aiškiau, kad suprastume visi, net ir nestudijavę medicinos, – šypsodamasis prisiekusiesiems, tarė Džordžas. – Kai sakote, kad jis buvo neišnešiotas ir gimęs gyvas, ką tai reiškia?

– Kūdikis gimė anksčiau laiko. Jo skeleto amžius atitinka trisdešimt antrą nėštumo savaitę.

– O gimęs gyvas?

– Kaip priešingybė negyvam. Kūdikio plaučiai buvo rausvos spalvos, prisotinti deguonies. Būdingi kiekvienos jų apatinės skilties mėginiai kartu su kontroliniu kepenų mėginiu buvo įmerkti į vandenį. Plaučių audinys plūduriavo, o kepenų – nuskendo. Tai reiškia, kad gimęs kūdikis įkvėpė oro.

– O kaip su išsigimimais? Kodėl tai svarbu?

– Gimęs kūdikis buvo gyvybingas. Neturėjo jokių chromosominių defektų ar piktnaudžiavimo kokiomis nors medžiagomis požymių – tai reikšmingi neigiami rezultatai.

– O chorioamnionitas?

– Iš esmės tai infekcija motinos organizme, sukėlusi priešlaikinį gimdymą. Papildomas placentos tyrimas leido atmesti kitas dažnas ankstyvo gimdymo priežastis. Chorioamnionito priežastis nebuvo surasta, nes vaisiaus audiniai ir placenta buvo užteršti.

– Kaip šitai nustatėte?

– Mikrobiologiniais tyrimais vaisiaus audiniuose aptikti difteroidai – įprasti teršalai. Po vaginalinio gimdymo placenta retai lieka sterili, tačiau šį kartą ji dar ir tam tikrą laiką gulėjo tvarte, tik po to pateko į laboratoriją.

Džordžas linktelėjo.

– O kas yra asfiksija?

– Deguonies trūkumas, ilgainiui sukėlęs mirtį. Plaučių, užkrūčio liaukos ir perikardiumo paviršiuje buvo matyti petechijos – smulkios kraujosruvos. Smegenyse nustatyta maža subarachnoidinė kraujosruva. Kepenyse – netolygiai išsidėsčiusios hepatocitų nekrozės zonos. Šie požymiai atrodo labai neįprasti, bet aptinkami esant asfiksijai.

– Ką galite pasakyti apie ekchimozes ir medvilnės pluoštą?

– Ekchimozės – tai smulkūs sumušimai, mėlynės, kalbant paprastai. Visos buvo maždaug nuo vieno iki pusantro centimetro skersmens, išsidėsčiusios aplink burną. Burnos ertmės gleivinėje rasta pluošto, atitinkančio marškinius.

– Kokias išvadas paskatino padaryti šiedu radiniai?

– Kad kažkas, mėgindamas sukliudyti kūdikiui kvėpuoti, įgrūdo jam į burną marškinius.

Džordžas palaukė, kad visi geriau įsisąmonintų šitą išvadą.

– Ar buvo tirta virkštelė?

– Su kūdikiu likusi virkštelės dalis buvo dvidešimties centimetrų ilgio, neužrišta ir neužspausta, nors galas atrodė sutraiškytas, lyg kažkuriuo metu būtų buvę bandyta ją perrišti. Ant virkštelės galo rastos pluošto dalelės buvo perduotos trasologijos ekspertizei ir atitiko tvarte rastą virvę šieno ryšuliams rišti. Nupjautas virkštelės paviršius buvo dantytas, ant jo rasta pluošto liekanų, o pjūvio viduryje pastebima maža įkarpa.

– Ar tai svarbu?

Gydytojas gūžtelėjo pečiais.

– Tai reiškia, kad įrankis, panaudotas virkštelei nukirpti, greičiausiai žirklės, turėjo įkarpą ant vienų ašmenų, juo buvo kerpama šieno ryšulių virvė.

– Daktare, ar visa tai leido jums nustatyti kūdikio Fišerio mirties priežastį?

– Taip, – tarė Edžertonas. – Asfiksija dėl uždusinimo.

– Ar nustatėte mirties pobūdį?

Teismo ekspertas linktelėjo.

– Smurtinė mirtis. Nužudymas.

Elė giliai įkvėpė, atsistojo ir žengė prie teismo eksperto.

– Daktare Edžertonai, ar ekchimozės aplink burną yra tvirtas įrodymas, bylojantis apie uždusinimą?

– Uždusinimą įrodo daugelyje kūdikio organų randami asfiksijos požymiai.

Elė linktelėjo.

– Turite galvoje, pavyzdžiui, petechijas plaučiuose. Tačiau ar tiesa, kad iš skrodimo rezultatų neįmanoma tiksliai nustatyti, kada įvyko asfiksija? Pavyzdžiui, jeigu prieš gimdymą ar jo metu kyla problemų su placentos kraujo apytaka, ar jos negalėtų lemti vaisiui deguonies trūkumo, kurį atskleistų skrodimas?

– Taip.

– Kas vyksta, jeigu placentos kraujo apytaka sutrinka iš karto po gimimo? Ar neatsirastų asfiksijos požymių?

– Taip.

– O jeigu motina gimdymo metu kraujuotų ar turėtų kvėpavimo problemų?

Teismo ekspertas krenkštelėjo.

– Taip pat ir šiuo atveju.

– O jeigu kūdikio plaučiai neišsivystę arba jį kamuoja prasta kraujo apytaka ar plaučių uždegimas – ar šitai sukeltų asfiksijos požymius?

– Taip, sukeltų.

– O jeigu kūdikis paspringtų savo paties gleivėmis?

– Taip.

– Vadinasi, asfiksija gali atsirasti dėl daugelio priežasčių, ne vien dėl dusinimo siekiant nužudyti?

– Tai tiesa, mis Hatavei, – tarė teismo ekspertas. – Mano konkreti diagnozė remiasi asfiksija kartu su mėlynėmis aplink burnos ertmę ir joje rastomis pluošto liekanomis.

Elė nusišypsojo.

– Dabar apie tai ir pakalbėkime. Ar mėlynė įrodo, kad kas nors laikė ranka užspaudęs kūdikiui burną?

– Mėlynė rodo, kad toje vietoje buvo spaudžiama, – atsakė daktaras Edžertonas. – Galite aiškinti šitai kaip tinkama.

– Ką gi, taip ir padarykime. O jeigu kūdikis gimė labai skubotai ir krito veidu ant tvarto grindų – ar dėl to galėjo atsirasti mėlynės?

– Galėjo.

– O jeigu motina mėgino pagauti ką tik gimusį ir krintantį kūdikį?

– Gal ir taip, – sutiko gydytojas.

– O pluošto dalelės burnos ertmėje? – tęsė Elė. – Ar jos galėjo atsirasti, motinai šluostant gleives iš kūdikio kvėpavimo takų, kad jam būtų lengviau kvėpuoti?

Edžertonas pakreipė galvą.

– Galėjo taip būti.

– Ar bent viename iš šių galimų kitokių scenarijų kūdikio motina siekia jį kaip nors sužaloti?

– Ne, nesiekia.

Elė nužingsniavo iki prisiekusiųjų atitvaro.

– Minėjote, kad pasėliai buvo užteršti.

– Taip. Nuo gimdymo iki placentos paėmimo praėjo tiek laiko, kad placenta tapo puikia terpe bakterijoms.

– Vaisiaus audiniai taip pat buvo užteršti?

– Tikrai, – atsakė daktaras Edžertonas. – Užteršti difteroidais.

– Kuo rėmėtės spręsdami apie tuos... difteroidus?

– Placentos ir vaisiaus audinių pasėliuose išaugusių kultūrų ir dažymo Gramo metodu rezultatų morfologija.

– Ar atlikote kokius nors biocheminius tyrimus, kad įsitikintumėte, jog tai tikrai difteroidai?

– Jie visiškai nebūtini, – gydytojas gūžtelėjo pečiais. – Mis Hatavei, ar jūs prieš kiekvieną bylą skaitote savo vadovėlius? Tokiu darbu užsiimu jau penkiolika metų. Patikėkite, žinau, kaip atrodo difteroidai.

– Esate šimtu procentų tikras, kad tai buvo difteroidai? – spaudė Elė.

– Taip, esu.

Elė vos vos šyptelėjo.

– Dar minėjote, kad placentoje radote ūmaus chorioamnionito požymių. Ar tiesa, kad dėl chorioamnionito vaisius gali įkvėpti infekuoto amnioninio skysčio, ir dėl to vaisiui dar gimdoje prasideda plaučių uždegimas, o tai ilgainiui sukelia kraujo užkrėtimą ir mirtį?

– Taip būna be galo retai.

– Tačiau būna?

Teismo ekspertas atsiduso.

– Taip, bet čia jau labai pritempta. Kur kas realistiškiau būtų chorioamnionitą laikyti ankstyvo gimdymo, o ne mirties priežastimi.

– Vis dėlto jūs pats nurodėte, – tarė Elė, – kad skrodimas atskleidė ankstyvo plaučių uždegimo požymius.

– Tai tiesa, tačiau jis buvo ne toks sunkus, kad sukeltų mirtį.

– Skrodimo protokole teigiama, kad plaučių ertmėse rasta mekonijaus. Ar tai nėra sunkios vaisiaus būklės požymis?

– Taip, nes mekonijus – vaisiaus išmatos – pateko į amniono skystį ir buvo įkvėptas į plaučius. Jis turi labai dirginantį poveikį ir gali sutrikdyti kvėpavimą.

Elė grįžo prie liudytojo.

– Ką tik nurodėte mums dar dvi priežastis, kodėl šiam kūdikiui sutriko kvėpavimas: ankstyvasis plaučių uždegimas ir įkvėptos vaisiaus išmatos.

– Taip.

– Jūsų paties liudijimu, šio kūdikio mirties priežastis buvo asfiksija.

– Taip.

– Ar tiesa, kad plaučių uždegimas ir mekonijaus įkvėpimas – abu kilę dėl natūralių priežasčių – galėjo sukelti asfiksiją?

Daktarui Edžertonui, regis, buvo linksma, lyg jis aiškiai žinotų, ką Elė mėgina padaryti.

– Galbūt, mis Hatavei. Jeigu uždusinimo nebūtų užtekę.

Elę visada erzino idėja pardavinėti karštą sultinį ir kavą iš automato – kiek laiko tie skysčiai tūno jo viduriuose? Kaip jis nusprendžia, kad tau reikia ne vištienos sriubos, o kavos be kofeino? Įsisprendusi ji stovėjo apatiniame teismo aukšte prieš tokį aparatą laukdama, kol iššoks putplasčio puodelis ir sušnypštęs ims kilti garas.

Nieko.

– Nagi, – sumurmėjo ji ir spyrė į apatinę automato dalį. Iškėlusi kumštį, dunkstelėjo į plastikinį paviršių, kad būtų įtikinamiau. – Ten buvo penkiasdešimt centų, – tarė jau garsiau.

Balsas už nugaros nutraukė jos beprasidedančią tiradą.

– Reikės įsidėmėti, kad būti tau skolingam pinigų – pavojinga, – tarė Kupas, suimdamas ją už pečių ir bučiuodamas kaklo linkį.

– Manyčiau, kas nors turėtų juos prižiūrėti, – širdo Elė, nusigręždama nuo aparato. Šis, lyg to būtų ir laukęs, prapliupo laistytis karšta kava be puodelio, aptaškydamas Elei batus ir kulkšnis.

– Velniai rautų! – riktelėjo ji, atšokdama į šalį ir apžiūrinėdama rudas dėmes ant šviesių pėdkelnių. – Nuostabu.

Kupas prisėdo ant metalinės kėdutės.

– Vaikystėje mano senelė stengdavosi pati sukelti nelaimingus atsitikimus. Tyčia nuversdavo pieno butelius, kliūdavo už savo pačios kojų, apsitaškydavo vandeniu.

Šluostydama kulkšnis, Elė tarė:

– Nenuostabu, kad užsiėmei psichikos sveikata.

– Tiesą sakant, jei žmogus prietaringas, toks elgesys turi prasmės. Jeigu reikėdavo atlikti ką nors svarbaus, ji stengdavosi neutralizuoti nelaimingus atsitikimus, pati juos sukeldama. Paskui tą dieną jausdavosi laisva ir nekliudoma.

– Juk žinai, kad tai nepadeda?

– Tikrai taip manai? – Kupas užsikėlė koją ant kojos. – Argi nebūtų puiku žinoti, kad štai – dabar šitai jau nutiko, galiu žengti į teismo salę ir viskas bus gerai.

Elė klestelėjo šalia ir atsiduso.

– Žinai, ji visa dreba.

Perlenkusi nešvarią servetėlę pusiau ir dar kartą pusiau, Elė padėjo ją ant žemės greta kėdės.

– Jaučiu, kaip ji virpa šalia manęs tarsi kamertonas.

– Gal man su ja pasikalbėti?

– Nežinau, – atsiliepė Elė. – Bijau, kad užsiminus apie tai ji persigąs dar labiau.

– Psichologijos požiūriu...

– Kupai, mes kalbame ne apie psichologiją, o apie teisę. Visų svarbiausia – padėti jai ištverti šitą teismo procesą ir išsaugoti nenuvažiavusį stogą.

– Kol kas tau sekasi puikiai.

– Kol kas dar visiškai nieko nepadariau!

– Aha, dabar supratau. Jeigu Keitė šitaip jaudinasi klausydama liudytojų, tai kaip jausis, kai pati turės atsakinėti į klausimus? – jis švelniai patrynė Elei nugarą. – Tikriausiai ir anksčiau buvai susidūrusi su baikščiais klientais.

– Žinoma.

– Tu... – Kupas nutilo, nes pro duris įžengė kitas advokatas ir linktelėjęs sukišo kelias monetas į kavos automatą.

– Atsargiai, – įspėjo Kupas, – ta mašina neįpratinta laikytis švaros.

Elė šalia jo vos susitvardė nenusikvatojusi. Anas advokatas spyrė į sugedusį aparatą ir, patyliukais keiktelėjęs, vėl užlipo viršun. Elė nusišypsojo Kupui.

– Ačiū. Man to reikėjo.

– O šito? – paklausė Kupas lenkdamasis į priekį jos pabučiuoti.

– Geriau tu manęs nebučiuotum, – Elė sulaikė jį per ištiestos rankos ilgį. – Rodos, tuoj susirgsiu.

Jis lėtai užsimerkė.

– Šiandien esu nusiteikęs rizikuoti.

– Ak, štai kur jūs.

Išgirdę Ledos balsą, Elė ir Kupas atšlijo vienas nuo kito. Ant laiptų stovėjo Keitės teta, o už jos ir Keitė.

– Sakiau jai, kad tu tuoj grįši, – tarė Leda, – bet ji niekaip negali nurimti.

Keitė nusileido per kelis laiptelius ir atsidūrė tiesiai prieš Elę.

– Man dabar reikia grįžti namo.

– Jau greitai, Keite. Pakentėk dar truputį.

– Mums reikia grįžti iki vakarinio melžimo; jeigu dabar išvažiuotume, kaip tik suspėtume. Tėtis, likęs tik su Leviu, nesusitvarkys.

– Privalome būti teisme iki posėdžio pabaigos, – paaiškino Elė.

– Keite, klausyk, – įsiterpė Kupas, – gal mes abu paėjėtume kur nors į šalį ir kelias minutes pasikalbėtume?

Akies kraštu jis žvilgtelėjo į Elę, ragindamas būti minkštaširdiškesnę.

Net iš tolo buvo matyti, kaip Keitę purto drebulio bangos. Ji nepaisė Kupo ir tik stovėjo įsmeigusi akis stačiai į Elę.

– Argi negalima baigti posėdžio anksčiau?

– Tai priklauso nuo teisėjos, – Elė uždėjo ranką merginai ant peties. – Žinau, kad tau sunku, ir aš... kurgi dabar eini?

– Pasikalbėti su teisėja. Paprašysiu baigti posėdį, – užsispyrusi pareiškė Keitė. – Privalau atlikti savo darbus.

– Negali lyg niekur nieko eiti ir kalbėtis su teisėja. Taip nedaroma.

– Ką gi, o aš padarysiu.

– Supykdyk teisėją, – įspėjo Elė, – ir savo darbus galėsi pamiršti amžinai.

– Tada prašykite jūs, – atrėžė Keitė.

– Advokate, tai man naujiena, – tarė teisėja Ledbeter. Suraukusi kaktą, ji pasilenkė virš stalo. – Prašote baigti šiandien anksčiau, nes jūsų klientės laukia namų ruoša?

Elė, nutaisiusi abejingą išraišką, ištempė nugarą.

– Tiesą sakant, gerbiamoji teisėja, prašau, kad mes kasdien, kiek tęsis šitas teismas, baigtume posėdžius trečią valandą po pietų, – ir sukandusi dantis pridūrė: – Patikėkite, teisėja, nedrįsčiau tokio laiko siūlyti, jeigu tai nebūtų taip glaudžiai susiję su mano klientės gyvenimo būdu.

– Mis Hatavei, posėdis baigiasi ketvirtą trisdešimt.

– Žinau šitai. Atitinkamai paaiškinau ir klientei.

– Degu noru išgirsti, ką ji atsakė.

– Kad karvės negali taip ilgai laukti.

Elė drįso žvilgtelėti į Džordžą, kuris šypsojosi tarsi katė, suėdusi kanarėlę. Ir ko gi jam nesišypsoti? Elė pasiraitojusi rankoves pati sau kasa duobę, o jam nereikia nė prasižioti.

– Gerbiamoji teisėja, apie tai tenka kalbėti todėl, kad čia dalyvauja ne tik mano klientė, bet ir vienas iš Fišerių fermos samdinių – kol kas dar neapklaustas liudytojas. Jeigu jie abu neprisidės prie vakarinio melžimo, nepelnytai nukentės ekonominiai šeimos reikalai.

Teisėja Ledbeter atsigręžė į kaltintoją.

– Misteri Kalahanai, manau, kad norėtumėte ką nors pasakyti šiuo klausimu.

– Taip, gerbiamoji teisėja. Kaip suprantu, amišai nesilaiko vasaros laiko. Galima gyventi pagal savą tvarkaraštį, kai tai niekam netrukdo, tačiau teisme jiems turėtų būti privaloma atsižvelgti į mūsų laikrodį. Kiek man žinoma, tai tam tikras mis Hatavei sumanymas, siekiant pabrėžti itin ryškius skirtumus tarp amišų ir kito pasaulio.

– Tai ne sumanymas, Džordžai, – pusbalsiu murmtelėjo Elė, – kuo paprasčiausia laktacija, ir tiek.

– Be to, – tęsė kaltintojas, – man dar liko apklausti vieną liudytoją, atidėjus jo liudijimą, mano argumentai nukentėtų. Šiandien penktadienis, prisiekusieji jį išgirs tik pirmadienį, ir visi iki šiol susiformavę įspūdžiai praras įtaigą.

– Gerbiamoji teisėja, nenorėčiau pasirodyti įžūli, bet turiu pabrėžti, kad esu daug kartų dalyvavusi teismuose, kur darbo laikas net paskutinę minutę būdavo keičiamas atsižvelgiant į vaikų priežiūros, gydymo ir kitokius neatidėliotinus poreikius, iškylančius advokatų ir net teisėjų gyvenime. Kodėl negalėtume truputį pažeisti įprastos tvarkos ir kaltinamosios naudai?

– Ak, ji puikiai sugeba tai daryti ir pati, – sausai tarė Džordžas.

– Atauškite jūs abu, – nutraukė teisėja Ledbeter. – Kad ir kaip gundytų galimybė ištrūkti iš čia, kol neprasidėję penktadienio vakaro kamščiai, mis Hatavei, ketinu atmesti jūsų prašymą. Kai bus jūsų eilė, galėsite, jei norėsite, baigti trečią valandą.

Ji atsisuko į Džordžą:

– Misteri Kalahanai, galite kviesti savo liudytoją.

– Įsivaizduokite, kad jūs – jauna mergina, – kalbėjo daktaras Brajanas Riordanas, valstijos kviestas ekspertas teismo psichiatras. – Jūs esate užmezgusi neteisėtus santykius su vaikinu, apie kurį jūsų tėvai nieko nežino. Miegate su juo, nors ir suvokiate, kuo tai gresia. Po kelių savaičių paaiškėja, kad esate nėščia. Gyvenate kaip gyvenusi, nors tuo metu labiau pavargstate. Tikitės, kad problema išsispręs savaime. Kaskart, apie tai pagalvojusi, stumiate tas mintis šalin, žadėdama pati sau užsiimti šitais reikalais rytoj. Tuo pat metu pradedate vilkėti šiek tiek laisvesnius drabužius, imatės atsargumo priemonių, kad niekas per daug artimai jūsų neapkabintų. Paskui vieną naktį pabundate nuo didžiulio skausmo. Suprantate, kas su jumis vyksta, bet jums rūpi tik išsaugoti paslaptį. Vogčiomis išsprunkate iš namų, kad niekas neišgirstų, kaip gimdote. Vienatvėje ir tyloje pagimdote kūdikį, kuris jums nieko nereiškia. Tas kūdikis pravirksta. Uždengiate jam burną ranka, nes jis tuoj visus pažadins. Spaudžiate stipriau, kol kūdikis liaujasi verkęs ir pagaliau nebejuda. Tada, suprasdama, kad būtina jo atsikratyti, suvyniojate į čia pat rastus marškinius ir įkišate kuo toliau, kad nematytumėte. Jaučiatės išsekusi, tad grįžtate į miegamąjį nusnūsti tarusi sau, kad visa kita gali palaukti rytojaus. Kai kitą dieną ateina policija ir klausinėja apie kūdikį, sakote nieko nežinanti, lygiai taip, kaip nuolat sakėte pati sau.

Prisiekusieji tarsi užkerėti palinko priekin, pagauti aštrių tarsi durklas žodžių, kuriais Riordanas tapė ryškią sceną.

– O kaip motinystės instinktai? – paklausė Džordžas.

– Naujagimius žudančios motinos jaučiasi visiškai nesusijusios su nėštumu, – aiškino Riordanas. – Gimdymas emociniu poveikiu joms prilygsta tulžies akmens pasišalinimui.

– Ar moterys, nužudžiusios savo naujagimius, dėl to blogai jaučiasi?

– Turite omenyje gailestį? – Riordanas suspaudė lūpas. – Taip, jos gailisi. Bet ne kūdikio, kuris jau negyvas, o tik todėl, kad joms gaila, jog tėvai sužinojo apie jas tokių nemalonių dalykų.

– Daktare Riordanai, kokiomis aplinkybėmis jūs susidūrėte su kaltinamąja?

– Buvau paprašytas pateikti šiam teismui įvertinimą.

– Ką tuo tikslu atlikote?

– Išnagrinėjau šios bylos įkalčius, įvertinau kaltinamosios atsakymus į projekcinius psichologinius testus, pavyzdžiui, Roršacho, ir objektyvius testus, pavyzdžiui, MMPI, taip pat susitikau su kaltinamąja asmeniškai.

– Ar priėjote prie pakankamai pagrįstos psichiatro išvados?

– Taip, tuo metu, kai žudė kūdikį, ji aiškiai skyrė, kas gera ir kas bloga, ir suvokė savo veiksmus, – Riordano žvilgsnis slystelėjo per Keitę. – Tai klasikinis naujagimio nužudymo atvejis. Kaltinamoji visapusiškai atitinka charakteristiką moters, kuri nužudytų savo naujagimį – ir auklėjimu, ir veiksmais, ir melu.

– Iš ko sprendžiate, kad ji melavo? – pasiteiravo Džordžas, apsimesdamas abejojąs tokiu teiginiu. – Gal ji iš tiesų nežinojo esanti nėščia ar pagimdžiusi kūdikį.

– Pasak pačios kaltinamosios, ji suvokė savo nėštumą, bet apsisprendė niekam to neatskleisti. Jeigu renkiesi tam tikrą apsisaugojimo būdą, vadinasi, sąmoningai supranti tai, ką darai. Vadinasi, neigimas ir kaltė yra susiję. Be to, kartą sumelavęs, tikriausiai meluosi ir vėl, tad kiekvienas jos teiginys apie nėštumą ir gimdymą yra mažų mažiausiai abejotinas. O jos veiksmai pasakoja aiškiai ir nuosekliai, – pareiškė Riordanas. – Mūsų pokalbio metu kaltinamoji prisipažino atsibudusi dėl gimdymo sąrėmių ir tikslingai išėjusi iš kambario, nes nenorėjusi, kad kas nors išgirstų. Tai leidžia galvoti apie slapukavimą. Ji pasirinko tvartą ir surado vietą, kur turėjo būti padėta šviežio šieno. Tai leidžia galvoti apie tikslingumą. Po gimdymo ji užklojo kruviną šieną, mėgino neleisti kūdikiui garsiai verkti – ir naujagimio kūnas buvo rastas įgrūstas po antklodžių krūva. Tai leidžia galvoti, kad ji turėjo ką slėpti. Ji išmetė dėvėtus naktinius marškinius, atsikėlė ir kitą rytą šeimos akyse elgėsi visiškai normaliai, toliau tęsdama šitą apgaulę. Visa tai – elgesys paslapčiomis, nuslėptas gimdymas, valymas, apsimetinėjimas, kad gyvenimas teka įprasta vaga – rodo, jog kaltinamoji labai gerai suvokė savo veiksmus tuo metu, kai juos atliko. Dar svarbiau, kad ji suvokė besielgianti blogai.

– Ar jūsų pokalbio metu kaltinamoji prisipažino nužudžiusi naujagimį?

– Ne, ji teigia šito neatsimenanti.

– Tuomet kodėl esate tikras, kad ji tai padarė?

Riordanas gūžtelėjo pečiais.

– Nes amneziją labai lengva suvaidinti. Be to, misteri Kalahanai, su tuo jau esu susidūręs. Naujagimių nužudymo atvejais įvykiai nutinka tam tikra seka, ir kaltinamoji atitinka visus kriterijus. Ji neigė nėštumą. Tvirtina nesuvokusi, kad prasidėjo gimdymas, kai pajuto skausmus. Gimdė viena. Teigė nežudžiusi kūdikio, nors yra nepaneigiama tiesa – miręs kūnas. Ilgainiui pripažino tam tikras savo pasakojimo spragas. Visa tai – ryškios gairės kiekvienoje naujagimio nužudymo byloje, kurias man teko tirti; iš jų darau išvadą, kad kaltinamoji taip pat įvykdė žmogžudystę, nors yra fragmentų, kurių ji kol kas tarytum neatsimena.

Jis palinko į priekį.

– Jeigu matau plunksnuotą būtybę su snapu, plėvėtomis kojomis, kvaksinčią, man nereikia įsitikinti, kad ji moka plaukti – ir taip žinau, kad tai antis.

Keičiant gynybą, Elei didžiausia netektimi tapo daktarės Polači kaip liudytojos praradimas. Psichiatrės išvados ji jokiu būdu negalėjo atiduoti kaltinimui, nes ten buvo teigiama, kad Keitė nužudė savo naujagimį, nors ir nesuprasdama to veiksmo esmės ir padarinių. Todėl Elė, norėdama sugriauti kaltintojo pateiktus naujagimio nužudymą pagrindžiančius įrodymus, privalėjo daužyti tą sieną dabar, ir pageidautina taip, kad pro išmuštas skyles galėtų pravažiuoti ir tankas.

– Kiek naujagimius nužudžiusių moterų esate tyręs? – paklausė Elė, žingsniuodama prie daktaro Riordano.

– Dešimt.

– Dešimt! – Elė išplėtė akis. – Juk jūs turėtumėt būti žinovas!

– Tokiu ir esu laikomas. Viskas sąlygiška.

– Taip... vadinasi, jums pasitaiko viena per metus.

Riordanas pakreipė galvą.

– Maždaug taip.

– Tie jūsų išdėstyti apibūdinimai, jūsų pareiškimai apie Keitę – visi jie remiasi gausia patirtimi, kurią sukaupėte kalbėdamas iš viso... su dešimčia moterų?

– Taip.

Elė kilstelėjo antakius.

– Daktare Riordanai, ar tiesa, kad „Teisminių mokslų žurnale“ teigiate, jog naujagimius žudančios moterys nėra piktybiškos? Kad jos nebūtinai siekia pakenkti?

– Taip, tiesa. Paprastai jos apie tai nemąsto tokiomis sąvokomis. Tą veiksmą jos suvokia tik kaip egocentriškai joms padedantį.

– Tačiau tose bylose, kur jums teko dalyvauti, rekomendavote naujagimius žudančias moteris įkalinti?

– Taip. Privalome duoti visuomenei žinią, kad žudikai negali vaikščioti laisvėje.

– Suprantu. Ar tiesa, daktare, kad naujagimius žudančios moterys prisipažįsta nužudžiusios savo naujagimius?

– Iš pradžių ne.

– Bet ilgainiui, susidūrusios su įkalčiais ar spaudžiamos pateikti kokį paaiškinimą, jos palūžta. Tiesa?

– Taip, esu tai patyręs.

– Savo pokalbio su Keite metu ar prašėte įsivaizduoti, kas galėjo nutikti kūdikiui?

– Taip.

– Ką ji jums atsakė?

– Pateikė keletą variantų.

– Ar ji nesakė: „Galbūt jis tiesiog mirė, ir kažkas jį paslėpė“?

– Taip, greta kitų dalykų.

– Esate teigęs, kad naujagimius nužudžiusios moterys spaudžiamos pasiduoda. Ar faktas, kad Keitė, užuot palūžusi ir prisipažinusi, pateikė tokią galimą įvykių seką, nereiškia, jog taip galėjo atsitikti iš tiesų?

– Tai reiškia, kad ji sugeba įtikinamai meluoti.

– Tačiau ar Keitė kada nors prisipažino nužudžiusi kūdikį?

– Ne. Bet iš pradžių ji neprisipažino ir buvusi nėščia.

Tos pastabos Elė nepaisė.

– O ką Keitė prisipažino, jei kalbėtume visiškai tiksliai?

– Kad ji užmigo, pabudo, ir kūdikis buvo dingęs. Daugiau ji nieko neprisiminė.

– Ir iš to darote išvadą, kad ji įvykdė žmogžudystę?

– Turint galvoje jos elgesio visumą, tai labiausiai tikėtinas paaiškinimas.

Kaip tik tokio atsakymo Elė ir troško.

– Būdamas šios srities ekspertas, turėtumėte žinoti, kas yra disociacijos būsena.

– Taip, žinau.

– Ar galėtumėte paaiškinti tiems iš mūsų, kurie nežino?

– Disociacijos būsena atsiranda, kai žmogus atskelia tam tikrą savo sąmonės dalį, kad pajėgtų išgyventi traumuojančią situaciją.

– Tarkim, vyro skriaudžiama žmona – kai vyras ją muša, jos mintys suskyla.

– Iš tikrųjų, – atsiliepė Riordanas.

– Ar tiesa, kad žmonės, patekę į disociacijos būseną, patiria atminties spragas, tačiau sugeba atrodyti iš esmės normaliai?

– Taip.

– Disociacijos būsena nėra valingas, sąmoningas elgesys?

– Tikrai.

– Ar tiesa, kad nepaprastai stiprus psichologinis stresas gali sukelti disociacijos būseną?

– Taip.

– Ar mylimo asmens mirtis ją mačiusiam žmogui gali sukelti nepaprastai stiprų psichologinį stresą?

– Tikriausiai gali.

– Grįžkime truputį atgal. Tarkime, kad Keitė norėjo to kūdikio, be galo troško jo. Pagimdė ir paklaikusi regėjo, kaip jis mirė, nors ji dėjo daug pastangų padėti jam kvėpuoti. Ar gali mirties siaubas sukelti disociacijos būseną?

– Gali.

– Jeigu vėliau ji negali atsiminti, kaip kūdikis mirė, ar galėtų tokia atminties spraga atsirasti dėl šios disociacijos?

Riordanas atlaidžiai nusišypsojo.

– Galėtų, jeigu šis scenarijus būtų pagrįstas, mis Hatavei, tačiau, deja, jis toks nėra. Jei norite pareikšti, kad kaltinamoji tą rytą pateko į disociacijos būseną ir dėl jos vėliau atsirado atminties spragų, mielai jums paantrinsiu. Tačiau neįmanoma įrodyti, kad tą būseną jai sukėlė stresas dėl natūralios kūdikio mirties. Lygiai taip pat gali būti, kad disociaciją sukėlė su gimdymu susijęs stresas. Arba ypač slegiantys žudymo veiksmai. Matote, disociacijos faktas nepadeda įrodyti, kad mis Fišer kūdikio nežudė. Žmonės sugeba atlikti trumpalaikius sudėtingus veiksmus net tada, kai gebėjimas prisiminti tuos veiksmus prastas. Būdamas disociacijos būsenos galite, pavyzdžiui, vairuoti automobilį ir nukeliauti šimtus mylių, nors neįsiminsite nė vieno ypatingesnio pakeliui matyto objekto. Lygiai taip pat, apimta disociacijos būsenos, galite pagimdyti kūdikį, net jeigu šito proceso smulkmenų neatsimenate. Galite mėginti gaivinti mirštantį kūdikį ir neprisiminti detalių. Arba, – tarė jis pabrėždamas, – galite nužudyti kūdikį ir neprisiminti smulkmenų.

– Daktare Riordanai, – pasakė Elė, – kalbame apie jauną amišų merginą, o ne apie kokią savimylą, iš prekybos ir pramogų centrų neišlendančią paauglę. Įsijauskite į jos gyvenimą. Ar nėra galima, kad Keitė Fišer troško to kūdikio, kad jis mirė jai ant rankų, kad ji taip dėl to susijaudino, jog jos protas pasąmoningai užblokavo tai, kas įvyko?

Bet Riordanas per daug kartų sėdėjo liudytojo krėsle, kad taip dailiai pakliūtų į advokato paspęstus spąstus.

– Mis Hatavei, jeigu ji taip troško to kūdikio, – tarė jis, – kodėl septynis mėnesius apie jį melavo?

Elė dar nebuvo spėjusi grįžti iki gynybos stalo, o Džordžas jau stojosi.

– Gerbiamoji teisėja, norėčiau papildyti tiesioginę apklausą. Daktare Riordanai, jūsų kaip eksperto nuomone, ar liepos dešimtosios rytą kaltinamoji buvo disociacijos būsenos?

– Ne.

– Ar tai svarbu šiai bylai?

– Ne.

– Kodėl ne?

Riordanas gūžtelėjo pečiais.

– Jos elgesys pakankamai aiškus – nėra jokio reikalo remtis šitais psichologiniais tauškalais. Negatyvūs kaltinamosios veiksmai iki gimdymo leidžia manyti, kad gimus kūdikiui ji būtų padariusi visa, ką tik gali, kad jo atsikratytų.

– Net ir žmogžudystę?

Psichiatras linktelėjo.

– Ypač žmogžudystę.

– Kryžminės apklausos papildymas, – tarė Elė. – Daktare Riordanai, kaip teismo psichiatras turėtumėt žinoti, kad žmogus už pirmojo laipsnio žmogžudystę gali būti nuteistas, jeigu nustatoma, jog jis kaltas ir žudė tyčia, sąmoningai ir iš anksto apgalvojęs.

– Taip, tai tiesa.

– Tos kūdikius žudžiusios moterys – ar jos žudė tyčia?

– Žinoma.

– Ar jų veiksmai sąmoningi?

– Kartais, sprendžiant iš to, kad jos pasirenka ramią vietą gimdyti arba atsineša antklodę ar maišą kūdikiui paslėpti – taip darė ir kaltinamoji.

– Ar jos iš anksto planuoja kūdikio nužudymą?

Riordanas suraukė kaktą.

– Tai refleksyvus veiksmas, kurį paskatina atsiradęs kūdikis.

– Refleksyvus veiksmas, – pakartojo Elė. – Turite galvoje automatinį, instinktyvų veiksmą be mąstymo?

– Taip.

– Tokiu atveju naujagimio nužudymas nėra tikra pirmojo laipsnio žmogžudystė, ar ne taip?

– Protestuoju!

– Atsiimu, – tarė Elė. – Baigiau.

Džordžas atsigręžė į teisėją:

– Gerbiamoji teisėja, kaltinimas klausimų nebeturi.

Sara laukė jų su pietumis, bet daugybė skanių valgių Elės visiškai neviliojo. Paknaibius maistą lėkštėje, jai tapo taip trošku, tartum kambario sienos vis labiau spaustųsi viena prie kitos, ir ji pasigailėjo atsisakiusi Kupo pasiūlymo užkąsti restorane Lankasteryje.

– Sušukavau už jus Grynuolį, – tarė Sara, – tačiau dar reikia nuvalyti pakinktus.

– Gerai, mama, – atsiliepė Keitė. – Užsiimsiu tuo po vakarienės. Be to, sumazgosiu indus; tu tikriausiai pavargusi, juk turėjai padėti tvarte.

Kitame stalo gale Aronas garsiai atsiraugėjo ir pagiriamai nusišypsojo žmonai.

– Pietūs gut, – tarė jis. Užkišęs nykščius už petnešų, atsigręžė į tėvą: – Ketinu pirmadienį užsukti į varžytynes pas Lapą.

– Prireikė naujų arklių? – susidomėjo Elamas.

Aronas gūžtelėjo pečiais.

– Nepakenks pasižiūrėti, kas ten bus.

– Girdėjau kalbant, kad Markas Kingas rengiasi parduoti tą kumeliuką, kuris laksto pas jį nuo ano pavasario.

– Ja? Jis – tikras gražuolis.

Sara prunkštelėjo:

– Ką gi veiksi su dar vienu arkliu?

Elė žvalgėsi tai į vieną namiškį, tai į kitą, tarytum stebėtų teniso varžybas.

– Atsiprašau, – tarė ji negarsiai, ir visi vienas po kito sužiuro į ją. – Ar suprantate, kad jūsų duktė teisiama už žmogžudystę?

– Ele, nereikia... – Keitė ištiesė ranką, bet Elė tik papurtė galvą.

– Ar jūs suprantate, kad nepraėjus nė savaitei jūsų duktė gali būti pripažinta kalta dėl žmogžudystės ir tiesiai iš teismo rūmų nugabenta į kalėjimą Mansyje? Sėdite čia plepėdami apie arklių varžytynes – ar kam nors bent rūpi, kaip vyksta teismas?

– Mums rūpi, – šaltai atkirto Aronas.

– Nė velnio, jei tiek teparodote, – burbtelėjo Elė; suglamžiusi servetėlę, švystelėjo ant stalo ir užlėkė laiptais į savo kambarį.

Vėl atsimerkusi, Elė pamatė, kad aplinkui visiškai tamsu, o ant lovos krašto sėdi Keitė. Ji tuojau pašoko, nusibraukė nuo veido plaukus ir prisimerkusi pamėgino įžiūrėti mažo baterijos varomo laikrodžio skaičiukus.

– Kelinta dabar valanda?

– Po dešimtos, – sušnibždėjo Keitė. – Jūs užmigote.

– Taigi, – Elė perbraukė liežuviu kažkuo apsivėlusius dantis. – Panašu, kad taip ir nutiko.

Ji pamirksėjo stengdamasi galutinai atsitokėti, tada ištiesusi ranką atsuko dujinės lempos jungiklį.

– O ką tu veikei?

– Sutvarkiau indus ir nuvaliau pakinktus.

Keitė vaikštinėjo po kambarį šį bei tą tvarkydama, paskui užtraukė nakčiai langus ir atsisėdusi išsirišo savo tvarkingą kuodelį.

Elė stebėjo, kaip Keitė šepečiu braukia ilgus medaus spalvos plaukus, žvelgdama didelėmis ir skaidriomis akimis. Atvažiavusi čia pirmą kartą ir tokias akis pamačiusi visuose veiduose, Elė palaikė tai kvailumo, bukagalviškumo ženklu. Turėjo praeiti keli mėnesiai, kad ji suprastų – amišai žvelgia toli gražu ne tuščiomis akimis, jos kupinos tylios ramybės. Net ir dabar, po sunkios pradžios teisme, kuri daugelį būtų ilgam išmušusi iš vėžių, Keitė buvo rami.

– Žinau, kad jiems rūpi, – Elė išgirdo murmant save pačią.

Keitė atsigręžė.

– Turite galvoje teismą?

– Taip. Mano šeimoje visi nuolat rėkdavo. Ginčydavosi, staiga užsiplieksdavo, paskui, dulkėms išsisklaidžius, kažkaip susitaikydavo. Tokia ramuma man vis dar šiek tiek neįprasta.

– Jūsų šeimoje daug rėkdavo ir ant jūsų?

– Kartais, – pripažino Elė. – Tačiau girdėdama visą tą triukšmą bent jau žinojau, kad jie – kažkur šalia, – ji papurtė galvą lyg stengdamasi ištrinti tai iš atminties. – Kad ir kaip ten būtų, atsiprašau, kad per pietus nesusivaldžiau, – ji atsiduso. – Nežinau, kas man darosi.

Keitės plaukų šepetys sustojo sruogos viduryje.

– Tikrai?

– Na, gal ir ne. Aišku, šiek tiek nerimauju dėl teismo, bet tavimi dėta džiaugčiausi, kad aš nervinga, o ne viskuo patenkinta.

Ji pažvelgė į Keitę ir suvokė, kad merginos skruostai liepsnoja.

– Ką slepi nuo manęs? – paklausė Elė sprūstančia į kulnus širdimi.

– Nieko! Ničnieko!

Elė užsimerkė.

– Jaučiuosi per daug pavargusi dabar ką nors spręsti. Gal galėtum savo išpažintį pasaugoti iki ryto.

– Gerai, – labai jau skubiai sutiko Keitė.

– Velniop tą rytą. Sakyk dabar.

– Jau kelias dienas anksti užmigdavote – kaip šiandien. Pratrūkote prie pietų stalo, – Keitės akys nušvito, nes ji atsiminė dar kažką. – Ir prisimenate šį rytą teismo tualete?

– Tu teisi. Matyt, viskuo kaltas virusas, kurį būsiu pasigavusi.

Keitė padėjo plaukų šepetį ir droviai šyptelėjo.

– Jūs nesergate, Ele. Jūs nėščia.

14

Elė

– Visiškai aišku, čia klaida, – ištiesusi nėštumo testo lazdelę, pasakiau Keitei.

Keitė prisimerkusi paskaitė, kas užrašyta ant dėžutės, ir papurtė galvą.

– Penkias minutes palaukėte. Matėte, kaip testo langelyje išryškėja brūkšniukas.

Tą lazdelę su jos rausvu pliusu numečiau ant lovos.

– Turėjau šlapintis trisdešimt sekundžių be pertraukos, bet suskaičiavau jų tik penkiolika. Štai taip. Žmogaus klaida.

Abi žiūrėjome į dėžutę, kurioje gulėjo antroji lazdelė. Vaistinėje buvo suderėtos dvi už vienos kainą. Dar vienas žygis į tualetą, dar penkios be galo ilgos ir lemtingos minutės – ir turėtume įrodymą. Tačiau abi su Keite žinojome, koks bus rezultatas.

Keturiasdešimtmetėms moterims tokie dalykai nenutinka šiaip sau. Nelaimės tyko neapdairių, akimirksniu galvą prarandančių paauglių, kurios murdosi ant užpakalinių sėdynių tėvų automobiliuose. Nelaimės skirtos moterims, nepažįstančioms savo kūno, vis dar besistebinčioms juo, o ne toms, kurios laiko jį senu geru draugu. Nelaimės skirtos kvailėms.

Bet man tai neatrodė nelaimė. Jaučiau po savo delnu glūdintį kamuolėlį, standų ir karštą, tarsi jau galėčiau pagauti tos mažos širdutės siunčiamas bangas.

Keitė pažvelgė sau į skreitą.

– Sveikinu, – sušnibždėjo ji.

Per pastaruosius penkerius metus taip troškau kūdikio, kad net mausdavo visą kūną. Kartais atsibusdavau greta Stiveno ir jausdavau tvinkčiojant rankas, tartum visą naktį būčiau laikiusi ant jų naujagimį. Pamatydavau vaikutį kėdėje su ratukais ir verždavausi prie jo visa esybe. Žymėdavau mėnesinių dienas kalendoriuje ir negalėdavau atsikratyti jausmo, kad gyvenimas eina pro šalį. Norėjau, kad kas nors augtų po širdimi. Norėjau kvėpuoti, valgyti, žydėti kam nors dar.

Su Stivenu kivirčydavomės dėl vaikų maždaug dukart per metus, lyg šeimos pagausėjimas būtų koks ugnikalnis, retkarčiais vis išsiveržiantis toje saloje, kurią buvome sau susikūrę. Kartą iš tiesų jį priveikiau.

– Gerai, – pareiškė jis. – Jeigu bus – tebūnie.

Šešiems mėnesiams išmečiau kontraceptines tabletes, tačiau kūdikio taip ir nepradėjome. Paskui praėjo beveik pusmetis, kol supratau priežastį: neįmanoma sukurti gyvenimo ten, kur jis gęsta ne dienom, o valandom.

Tada lioviausi prašinėjusi Stiveno. Bet jeigu motinystės troškimas imdavo kamuoti smarkiau, eidavau į biblioteką ir skaitydavau. Sužinojau, kiek kartų zigotinė ląstelė turi pasidalyti, kad būtų laikoma embrionu. Mikrokortose mačiau vaizdus, kaip vaisius čiulpia nykštį, kaip jo oda švyti oranžine spalva, o venos po ja raizgosi tarsi kelių tinklas. Atradau, kad šešių savaičių vaisius dydžiu prilygsta braškei. Skaičiau apie alfafetoproteiną, amniocentezę ir rezus faktorių. Tapau tyrinėtoja, neišlendančia iš dramblio kaulo bokšto, žinove be jokios praktinės patirties.

Tad suprantama, kad apie tą kūdikį savo viduje išmaniau viską – išskyrus tai, kodėl nedžiūgauju sužinojusi apie jo atsiradimą.

Nenorėjau, kad kas nors fermoje žinotų apie mano nėštumą – bent jau iki tol, kol atskleisiu tą žinią Kupui. Kitą rytą miegojau ilgai. Man pavyko nusigauti į nuošalią vietelę už daržo anksčiau, negu skrandį pradėjo tąsyti. Nuo arkliams šeriamų grūdų kvapo mane supykino, tad to darbo, netardama nė žodžio, ėmėsi Keitė. Dabar ji man atsiskleidė naujai, nesilioviau stebėtis, kaip ji sugebėjo nuslėpti savo būseną taip ilgai ir nuo tokios daugybės žmonių.

Baigusi darbą, Keitė susirado mane lauke šalia tvarto.

– Na, – gyvai tarė ji, – vis dar jaučiatės prastai?

Prisėdo šalia manęs, atsirėmusi nugara, kaip ir aš, į raudonų plytų sieną.

– Jau geriau, – sumelavau. – Man atrodo, susitvarkysiu.

– Bent jau iki ryt ryto.

Keitė pasirausė po prijuoste ir ištraukė du arbatos maišelius.

– Ko gero, jums netrukus jų prireiks.

Pauosčiau tuos maišelius.

– Ar jie apramins skrandį?

Keitė nuraudo.

– Juos reikia dėti štai čia, – tarė ji, pirštų galiukais brūkšteldama sau per krūtis. – Kai jos taps per daug skausmingos.

Įvertinusi mano naivumą, pridūrė:

– Tik pirma juos reikia užplikyti.

– Ačiū Dievui, turiu patarėją, kuri visa šitai jau patyrė... – Keitė atšlijo, lyg būčiau skėlusi jai antausį, o aš per vėlai supratau, ką pasakiusi. – Atsiprašau.

– Viskas gerai, – sumurmėjo ji.

– Ne viskas gerai. Suprantu, kad tau tikrai nelengva, ypač vykstant teismui. Galėjau pasakyti, kad ateis laikas ir tau gims kitas kūdikis, bet gerai atsimenu, kaip jausdavausi kiekvieną kartą, kada kuri mano ištekėjusi ir pastojusi draugė panašiai sakydavo man.

– O kaip jausdavotės?

– Tarsi norėčiau blokšti ją žemėn.

Keitė droviai šyptelėjo.

– Ja, maždaug taip ir yra, – ji žvilgtelėjo man į pilvą, paskui nusuko akis. – Esu laiminga dėl jūsų, Ele, tikrai. Tačiau dėl to skauda nė truputėlio ne mažiau. Vis kartoju sau, kad mano mama neteko trijų kūdikių, keturių, jei skaičiuosime ir Haną, – ji gūžtelėjo pečiais. – Gali būti laiminga, kad kitai klojasi geriau, bet tai nereiškia, kad pamirši, kaip nepasisekė tau pačiai.

Tą akimirką aiškiau negu bet kada suvokiau, kad Keitė norėjo to kūdikio. Galbūt nedrįso, delsė prisipažinti sau – bet gimus kūdikiui jos mintyse nekilo nė menkiausio klausimo, ar ji myli tą naujagimį. Iš tiesų stebėdamasi žiūrėjau į ją ir jaučiau, kaip mano paruošta teismui gynyba virsta tiesa.

Spustelėjau jai ranką.

– Man nepaprastai svarbu, – tariau, – kad galiu šia paslaptimi su kuo nors pasidalyti.

– Netrukus galėsite atskleisti ją Kupui.

– Tikriausiai.

Nežinojau, kada jis atvažiuos šį savaitgalį ir ar apskritai atvažiuos. Penktadienį vakare, kai atvežė mus į fermą, nieko oficialiai nesusitarėme. Tebebuvo susierzinęs, kad nepanorau persikraustyti pas jį, ir laikėsi atokiau.

Keitė standžiau susisupo į skarą.

– Kaip manote, ar jis džiaugsis?

– Žinoma, džiaugsis.

Ji pakėlė į mane akis.

– Tad tikriausiai susituoksite.

– Na, nesu visiškai tuo įsitikinusi, – atsakiau.

– Guldau galvą, jis norės jus vesti.

Atsigręžiau į ją.

– Mums taip susiklostė, kad spyriojasi ne Kupas.

Tikėjausi, kad Keitė žiūrės į mane nesuprasdama, stebėsis, kurių galų vengiu aiškaus ir lengvo kelio. Turiu vyrą, kuris mane myli, kuris yra mano vaiko tėvas, kuris nori šio vaiko. Net ir pati nebesupratau, ko man trūksta.

– Kai sužinojau, kad laukiuosi, – švelniai prabilo Keitė, – maniau pasisakysianti Adamui. Taip, jis buvo išvykęs, bet tikėjau – jeigu tik pasiryžčiau, tikrai jį iškapstyčiau. Ir tada supratau, kad iš tiesų nenoriu Adamui nieko sakyti. Ne todėl, kad jis būtų susierzinęs – ach ne, kaip tik priešingai. Nenorėjau jam sakyti, nes tada būtų išnykusi išvis galimybė rinktis. Būčiau žinojusi, ką privalau daryti, būčiau taip ir padariusi. Bet baiminausi, kad ateis diena, kai pažvelgsiu į savo kūdikį ir nebegalvosiu – aš tave myliu...

Jos balsas nutilo; atsisukau stengdamasi pagauti jos žvilgsnį ir užbaigiau nebaigtą sakinį:

– ...galvosiu – kaip aš čia atsidūriau?

Keitė sėdėjo įsmeigusi akis į lygų tvenkinio paviršių tolumoje.

– Taip, – atsiliepė ji.

Sara pasuko į vištidę.

– Jums nebūtina tą daryti, – jau trečią kartą tarė ji man.

Bet jaučiausi kalta pramiegojusi visą rytą.

– Tai joks vargas, – atsakiau.

Fišeriai laikė dvidešimt keturias vištas dedekles. Mudvi su Keite prižiūrėdavome jas: rytais lesindavome ir rinkdavome kiaušinius. Iš pradžių jos mane sukapodavo iki kraujo, bet galų gale išmokau įkišti ranką po višta į šiltą gūžtą taip, kad paukštis manęs nežalotų. Tiesą sakant, tikėjausi parodyti Sarai, kad šį bei tą esu išmokusi.

Kita vertus, Sara netvėrė noru apiberti mane klausimais apie Keitės teismą. Aronui nebegirdint, ji klausinėjo apie kaltintoją, liudytojus, teisėją. Klausė, ar Keitei reikės kalbėti teismo salėje. Ar mes laimėsime.

Tas paskutinis klausimas nuskambėjo prie pat vištidės durų.

– Nežinau, – turėjau pripažinti. – Stengiuosi kaip įmanydama.

Saros veidą nušvietė šypsena.

– Taip, – tarė ji švelniai, – jūs tai darote puikiai.

Ji stumtelėjo medines duris, tuoj kilo plunksnų sūkuriai, viduje vištos kudakuodamos puolė į šalis. Vištidė man kažkuo priminė būrį poniučių, liežuvaujančių kirpykloje; nusišypsojau, kai man aplink blauzdas ėmė blaškytis nerimastinga višta. Patraukiau prie laktos dešinėje, ten tikėjausi rasti kiaušinių.

– Ne, – pamokė Sara, man apvertus rusvą vištą. – Ši dar gut.

Man bežiūrint, vieną nuplikusią vištą ji pasikišo po pažastimi ir pirštais spustelėjo tarp apačioje išsišovusių kaulų.

– Aha, štai šita jau liovėsi dėti kiaušinius, – tarė ji laikydama tą vištą už kojų ir duodama man. – Palaukite, surasiu dar vieną.

Višta, siekdama ištrūkti, rangėsi lyg magas ant scenos. Visiškai suglumusi laikiau jos gumbuotas kojas suspaudusi kumštyje iš visų jėgų, kol Sara išrinko kitą paukštį. Tada ji nuėjo prie vištidės durų, vaikydama vištas į šalis.

– O kaip kiaušiniai? – paklausiau.

Sara pažvelgė į mane per petį.

– Šitos jau nebededa. Todėl bus patiektos pietums.

Suakmenėjusi pažiūrėjau žemyn į vištą ir vos nepaleidau iš rankos.

– Eikšenkit, – tarstelėjo Sara pradingdama už vištidės.

Ten paruoštas garavo kibiras su karštu vandeniu, greta – trinka. Sara grakščiai čiupo kirvį, mestelėjo vištą ant trinkos ir nukirto jai galvą. Kai paleido jos kojas, begalvis paukštis persivertė kūlio ir puolė trypti kadrilį savo kraujo baloje. Su siaubu pamačiau, kad Sara siekia tos vištos, kurią laikau; pajutau, kaip ji sprūsta man iš gniaužtų, ir čia pat, kritusi ant kelių, apsivėmiau.

Po valandėlės Saros ranka nubraukė plaukus man nuo veido.

– Ach, Ele, – pratarė ji, – maniau, kad žinote.

Papurčiau galvą ir vėl pajutau pykinimą.

– Būčiau nėjusi.

– Keitė šito darbo taip pat nemėgsta, – sutiko Sara. – Pasikviečiau jus, nes taip kur kas lengviau: vieną sutvarkius, nereikia vaikščioti pirmyn atgal.

Ji paglostė man ranką; jos riešo viršutinėje pusėje buvo užtiškę kraujo. Užsimerkiau.

Girdėjau, kaip man už nugaros Sara vaikšto, nardina suglebusius vištų kūnus į karštą vandenį.

– Virtiniai su vištiena, – dvejodama prisiminiau, – sultinys su makaronais...

– Žinoma, – atsakė Sara. – O iš kur, jūsų nuomone, buvo tos vištos?

– Iš Frenko Perdju.

– Patikėk, jis daro lygiai taip pat.

Parėmiau galvą abiem rankomis, nenorėdama net galvoti apie visas tas krūtinėles ir mėsainius, apie mažus veršiukus, kuriuos mačiau gimstant per kelis fermoje praleistus mėnesius. Žmonės mato tik tai, ką nori matyti – tereikia pažiūrėti į Sarą, kuri apsimetinėjo nepastebinti Keitės nėštumo, arba į prisiekusiųjų komisiją, skelbiančią išteisinamąjį nuosprendį, nes taip liudija koks nors simpatiškas liudytojas. Net ir pati vengiu pripažinti, kad ryšys tarp manęs ir Kupo toli peržengė fizinį faktą – atsiradusį kūdikį.

Pakėlusi akis, pamačiau Sarą kietai sučiauptomis lūpomis pešant vieną tą paukštį. Jos prijuostė ir sijonas baltavo pūkų kuokštais; priešais ją nusitęsęs raudonas kraujo pėdsakas sunkėsi į kietai suplūktą žemę. Nurijau gerklėje bekylančią tulžį.

– Kaip jūs sugebate šitai daryti?

– Darau tai, ką privalau daryti, – paprastai atsakė ji. – Kaip tik jūs tikrai turėtumėte tai suprasti.

Kai tos dienos popietę Kupas mane susirado, tūnojau pieno vėsinimo kambaryje.

– Ele, tu nepatikėsi...

Mane pamačius, jo akys išsiplėtė: šokęs prie manęs, puolė delnais braukyti man per rankas:

– Kaip čia dabar atsitiko?

Jis žino; Dieve, jam tereikėjo tik žvilgtelėti į mane, ir jis viską suprato. Nurijau gumulą ir pakėliau į jį akis.

– Matyt, šiaip jau gana įprastu būdu.

Kupo ranka nuslydo nuo mano peties ant juosmens, laukiau, kad ji slinks dar žemiau. Tačiau jo pirštai jau čiupinėjo mano marškinėlius, trynė juos subjaurojusį skaisčiai raudoną dryžį.

– Kada paskutinį kartą skiepijaisi nuo stabligės?

Jis nekalba apie kūdikį. Jis nekalba apie kūdikį.

– Na, žinoma, kalbu, – tarė Kupas, tad susivokiau prabilusi garsiai. – Bet, Dieve mano, tas kvailas teismas gali palaukti. Pirmiausia reikia susiūti žaizdą.

Nustūmiau Kupo rankas šalin.

– Aš sveika. Tas kraujas – ne mano.

Kupas kilstelėjo antakius.

– Vėl ėmeisi žmogžudysčių?

– Labai juokinga. Padėjau nukirsdinti vištas.

– Pagoniškus ritualus būtų geriau palikti ateičiai, kai jau gynyba neberūpės, tačiau tada...

– Kupai, papasakok man apie jį, – pasakiau griežtai.

– Jam reikia atsakymų. Juk pagaliau žmogus šoko į lėktuvą kitą dieną po to, kai sužinojo tapęs tėvu. Tačiau jis nori išvysti Keitę ir kūdikį.

Man atvipo žandikaulis.

– Tu jam nepasakei...

– Aišku, ne. Ele, aš – psichiatras ir neketinu be reikalo drumsti žmogui proto, kol neatsidūriau šalia, kad matyčiau jo akis ir galėčiau padėti jam susigaudyti savyje.

Kupui nusigręžus, uždėjau ranką jam ant peties.

– Aš būčiau pasielgusi taip pat. Tik iš kitokių paskatų – ne gailestingumo, o savanaudiškumo. Man reikia, kad jis liudytų, ir jeigu tai priverstų jį sutikti, tebūnie.

– Lengva jam nebus, – sumurmėjo Kupas.

– Keitė taip pat nepatyrė didelio smagumo, – atšoviau aš. – Ar jis jau susitiko su Jakobu?

– Jis ką tik išlipo iš lėktuvo. Pasitikau jį Filadelfijoje.

– O kur jis dabar?

– Laukia automobilyje.

– Automobilyje? – net užspringau aš. – Čia? Gal išprotėjai?

Kupas nusišypsojo.

– Man atrodo, turiu pakankamos kvalifikacijos, kad užtikrinčiau tave – ne, neišprotėjau.

Visiškai nenusiteikusi klausytis jo pokštų jau žingsniavau pro tvartą.

– Turime jį iš čia išgabenti. Ir tučtuojau.

Pasivijęs mane, Kupas ėjo šalia.

– Ar nevertėtų tau pirma persirengti, – tarė jis. – Gal ir nieko ypatinga, bet dabar atrodai tarsi nužengusi iš kokio Kevino Viljamsono filmo – juk žinai, koks svarbus yra pirmasis įspūdis.

Jo žodžių beveik negirdėjau. Buvau per daug užsiėmusi svarstydama, kiek kartų tą dieną man teks sakyti vyrams tai, ką jie mažiausiai tikisi išgirsti.

– Kokia bėda ją prislėgė? – paklausė Adamas Sinkleris, lenkdamasis per stalą užkandinėje. – Dėl to, kad gimdydama kūdikį buvo netekėjusi? Dieve, jeigu tik būtų man parašiusi, taip tikrai nebūtų atsitikę.

– Ji negalėjo tau parašyti, – pasakiau švelniai. – Jakobas jai neperdavė nė vieno tavo laiško.

– Neperdavė? Tas niekšas...

– Elgėsi taip, kaip, jo nuomone, buvo geriausia jo seseriai, – nutraukiau Adamą. – Jis manė, kad Keitė neištvertų, jeigu reikėtų atsisakyti savo tikėjimo, o ištekėjus už tavęs, tai būtų neišvengiama.

Adamas atstūmė lėkštę.

– Klausykite. Esu jums labai dėkingas, kad mane susiradote ir pranešėte apie Keitės vargus. Dėkoju, kad atvežėte iš oro uosto čionai, į Ist Paradaisą. Labai ačiū ir už nemokamus pietus. Tačiau dabar Keitė jau tikrai bus grįžusi su kūdikiu namo, ir man būtina pasikalbėti su ja pačia.

Žiūrėjau, kaip jo rankos nerimsta virš stalo, ir įsivaizdavau jas liečiant Keitę, laikant ją glėbyje. Staiga pasijutau įnirtingai neapkenčianti šio man beveik nepažįstamo vyro, kuris netyčia, bet taip giliai įklampino Keitę. Kas jis toks, kad drįstų manyti, jog jo jausmai Keitei svarbesni už visa, kuo tikėdama ji augo nuo mažens? Kas jis toks, kad leido sau vesti aštuoniolikmetę merginą pagundų keliu, nors pats neabejotinai žinojo, kuo tai gali grėsti?

Tikriausiai tokios mintys atsispindėjo mano veide, nes Kupas švelniai įspėdamas po stalu spustelėjo man šlaunį. Sumirksėjau ir vėl aiškiai pamačiau Adamą: švytinčios akys, į grindis barbenanti koja, šnairas žvilgsnis į duris vos dzingtelėjus virš jų kabančiam varpeliui, tarytum jis kiekvieną akimirką tikėtųsi įžengiant Keitės ir savo sūnaus.

– Adamai, – tariau, – kūdikis neišgyveno.

Jis sustingo. Atsargiai sudėjo rankas ant stalo, spausdamas pirštus taip, kad jų galiukai pabalo lyg netekę paskutinio kraujo lašo.

– Kas... – pratarė jis vos girdimai, vidury žodžio lūžtančiu balsu. – Kas atsitiko?

– Nežinome. Jis gimė anksčiau laiko ir netrukus mirė.

Adamo galva nulinko.

– Per pastarąsias tris dienas po jūsų skambučio tik apie tą kūdikį ir tegalvojau. Ar jo akys panašios į jos akis, o gal jis turi mano smakrą. Ar iš karto jį atpažinsiu. Viešpatie. Jeigu būčiau buvęs šalia, gal būčiau galėjęs ką nors padaryti.

Pažvelgiau į Kupą.

– Nemanėme, kad tokią žinią tiktų tau pranešti telefonu.

– Ne. Žinoma, ne, – Adamas pakėlė galvą, skubiai šluostydamas akis. – Keitė tikriausiai visiškai sugniuždyta.

– Iš tiesų, – patvirtino Kupas.

– Ar tai ir turėjote galvoje sakydami, kad ji turi bėdų? Norėjote, kad atvažiuočiau, nes ji prislėgta?

– Mums reikia, kad palaikytum ją teisme, – tyliai tariau. – Keitė kaltinama nužudžiusi savo kūdikį.

Jis atšlijo.

– Ji jo nežudė.

– Ne, ir aš taip manau.

Pašokęs Adamas metė ant stalo servetėlę.

– Privalau ją pamatyti. Tučtuojau.

– Norėčiau, kad luktelėtum, – ir atsistojau prieš jį, neleisdama išeiti.

Adamas grėsmingai prisiartino.

– Ar manote, kad man nors per nago juodymą rūpi, ko jūs norite?

– Keitė net nežino, kad esi čia.

– Vadinasi, dabar jai labai tinkamas laikas sužinoti.

Uždėjau delną jam ant rankos.

– Esu Keitės advokatė ir esu tikra, kad jeigu prisiekusieji turės galimybę savo akimis pamatyti jūsų pirmą susitikimą, Keitės jausmai juos sujaudins. Jie supras, kad tokios atviros ir jautrios širdies mergina negalėtų šaltakraujiškai žudyti savo naujagimio, – tai tarusi pasitraukiau į šalį. – Adamai, jeigu nori pamatyti Keitę dabar, nuvešiu tave tenai. Tačiau gerai pamąstyk. Nes praėjusį kartą, kai jai tavęs reikėjo, buvai kažkur kitur. Šį kartą gali padėti.

Adamas pažvelgė į mane, į Kupą ir lėtai vėl susmuko ant kėdės.

Vos tik Adamas nuėjo į tualetą, pasakiau Kupui, kad mums reikia pasikalbėti.

– Klausau kuo įdėmiausiai, – pasiėmęs iš mano lėkštės prancūzišką bulvytę, Kupas įsimetė ją į burną.

– Tik mes dviese.

– Mielai, – atsiliepė Kupas, – tačiau ką daryti su mano globotiniu?

– Laikyti kuo toliau nuo manosios, – atsidusau ir pagalvojau: gal pasilaikyti naujienas sau iki teismo pabaigos? Galų gale dabar turėčiau visą dėmesį skirti Keitei, o ne savo reikalams. Bet šalia manęs buvo Adamas Sinkleris – gyvas pavyzdys, kokį sielvartą gali atnešti tylėjimas, tegu ir su geriausiais ketinimais.

Man dar nespėjus rasti sprendimo, jį pasiūlė Adamas. Grįžęs iš tualeto paraudusiomis akimis ir kvepėdamas muilu, jis nerangiai sustojo prie stalo krašto.

– Jeigu nebūtų sunku, – paprašė jis, – gal galėtumėte nuvežti mane prie sūnaus kapo?

Kupas sustabdė automobilį prie amišų kapinių.

– Būk ten, kiek tau reikės, – pasakė jis.

Adamas išlipo iš automobilio ir, susigūžęs nuo vėjo, nusekė paskui mane pro vartelius.

Beeinant prie naujo kapo, mums iš paskos sūkuriais kilo sausi lapai. Keitės rankų apskaldytas antkapis švytėjo žiemiška spalva. Adamas susikišo rankas į kišenes ir prabilo neatsigręždamas į mane:

– Tos laidotuvės... ar dalyvavote jose?

– Taip. Buvo labai gražios.

– Su pamaldomis? Ir gėlėmis?

Prisiminiau trumpą, nejaukią vyskupo sukalbėtą maldą, „paprastųjų“ taisykles, draudžiančias kaip nors puošti kapą – jokių gėlių, jokių prašmatnių paminklų.

– Jos buvo labai gražios, – pakartojau.

Adamas linktelėjo, tada prisėdo ant žemės šalia kapo. Ištiesęs ranką, švelniai braukė vienu pirštu per suapvalintą akmens kraštą, tarsi koks jaunas tėvas, nedrąsiai ir su jauduliu liečiantis putlų naujagimio skruostą. Pajutusi peršulį akyse, staigiai apsisukau ir grįžau į mašiną pas Kupą.

Man besitaisant priekinėje keleivio sėdynėje, Kupas pro langą žiūrėjo į Adamą.

– Vargšas vaikinas. Negaliu net įsivaizduoti.

– Kupai, – tariau, – aš nėščia.

Jis atsigręžė.

– Tu kokia?

Susidėjau rankas ant pilvo.

– Gerai išgirdai.

Šito kūdikio atsiradimas supainiojo mano mintis. Kadaise palikau Kupą dėl visiškai nevykusių priežasčių; dėl tokių pat nevykusių priežasčių nenorėjau gyventi kartu. Žvelgiau jam į veidą ir laukiau; mintyse kartojau, kad jo atsakymas niekaip nepaveiks mano sprendimo; ir stebėjausi, kodėl tuomet taip trokštu išgirsti jo atsakymą. Kiek tik prisiminiau, tai buvo pirmas kartas, kai nesijaučiau tikra, ar Kupas man atsidavęs. Taip, jis siūlė man kraustytis pas jį, tačiau tai toli gražu ne tas pats. Gal jis ir norėtų kartu praleisti visą gyvenimą, tačiau kažin ar jis tikėjosi, kad visas gyvenimas prasidės taip staigiai ir dar su tokiais ilgalaikiais padariniais. Jis niekada nekalbėjo apie vedybas. Niekada neužsiminė apie vaikus.

Suteikiau Kupui kuo puikiausią galimybę pasitraukti iš mano gyvenimo, kad turėčiau visada taip trokštamos erdvės, bet dabar suvokiau visiškai nenorinti, kad jis išeitų.

Jis sėdėjo kitoje automobilio pusėje sustingęs, nesišypsodamas, nemėgindamas manęs liesti, ir pajutau užplūstantį siaubą. Gal Keitė buvo teisi; galbūt reikėjo palaukti kelias dienas, jei ne daugiau.

– Taigi, – ištariau virpančiu balsu, – ką manai?

Atsisukęs į mane, jis trūktelėjo pilvą dengiančią mano ranką. Patraukė aukštyn nertinio kraštą ir pasilenkė; netrukus pilvo apačioje pajutau jo lūpų prisilietimą.

Nė nesuvokiau, kad buvau užgniaužusi kvapą; dabar galingas atodūsis ištrūko tarsi pro užtvanką prasiveržusi potvynio banga. Po akimirkos suėmiau delnais jo galvą, pirštais kedendama plaukų sruogas, o Kupas apglėbė mane per klubus; taip ir sėdėjome abu, tvirtai susiglaudę.

Jis primygtinai norėjo palydėti mane iki Fišerių namų durų.

– Kupai, juk nesu neįgali, – ginčijausi aš, – tik nėščia.

Tačiau mano feministinė prigimtis tūnojo pritilusi ir slapčia mėgavosi būsena, kad yra lepinama ir globojama lyg trapi gėlelė.

Prie durų Kupas paėmė mane už rankų ir atsuko veidu į save.

– Žinau, kad šitie žodžiai turėjo nuskambėti dar prieš pradedant vaiką, bet noriu, kad žinotum – myliu tave. Myliu tave taip seniai, kad net neatsimenu, kada tai prasidėjo.

– Užtat aš atsimenu. Po studentų draugijos surengto Švento Jono vakarėlio, kažkur tarp plūduriavimo stipraus alkoholio jūroje ir nuogalių teniso turnyro.

Kupas sudejavo.

– Gal nesakykime jam, kaip mes susitikome. Gerai?

– Kodėl esi toks tikras, kad ten – jis?

Staiga Kupas sustingo pridėjęs delną prie ausies.

– Ar girdi?

Ištempiau ausis, paskui papurčiau galvą.

– Ne. Kas ten?

– Mes, – tarė jis, švelniai mane bučiuodamas. – Kalbame visai kaip tėvai.

– Baugi mintis.

Jis nusišypsojo, pakreipė galvą ir įsispoksojo į mane.

– Kas atsitiko? – paklausiau sutrikusi. – Man tarp dantų įstrigusi petražolė?

– Ne. Tokia akimirka man daugiau nepasitaikys, tad noriu geriau ją įsiminti.

– Manau, galėsime susitarti, kad lydėtum mane į namą dar keletą kartų, jeigu tau taip svarbu.

– Dieve, ar gali žmogus kada nors bent atsikvėpti? Nejaugi visos moterys tiek kalba? Ar čia tik dėl to, kad tu – advokatė?

– Na, tavo vietoje sakyčiau: kalbėk ką nori, tik greičiau, nes Adamas pažaliuos laukdamas automobilyje ir išvažiuos į Filadelfiją vienas.

Kupas priglaudė delnus man prie skruostų.

– Ele, tu – tikra rakštis subinėj, bet esi mano rakštis, – jo nykščiai slystelėjo man per skruostus. – Tekėk už manęs, – sušnibždėjo jis.

Pakėlusi rankas, suėmiau jį už riešų. Jam už pečių tarsi vaiduoklis danguje kilo mėnulis. Suvokiau, kad Kupas teisus: šią akimirką atsiminsiu aiškiai ir tiksliai, bet lygiai taip pat aiškiai atmintyje iškilo ir ana seniai praėjusi diena, kai Kupas prašė būti su juo. Tada pasakiau jam „ne“.

– Tik nereikia manęs nekęsti, – ištariau.

Jo rankos atšoko.

– Ne, dar kartą tu taip su manimi nepasielgsi. Aš tau neleisiu.

Mėginant susitvardyti, jam palei žandikaulį krustelėjo raumuo.

– Nesakau „ne“. Aš tik nesakau „taip“. Kupai, aš ką tik sužinojau. Dar tik bandau suprasti, kaip man dera žodis „motina“. Iš karto pridėti ir žodį „žmona“ – man per daug.

– Milijonai kitų moterų puikiausiai susitvarko.

– Bet šiek tiek kitokia tvarka, – paglosčiau delnu jam krūtinę, vildamasi nuraminti. – Neseniai man kalbėjai, kad galiu pagalvoti. Ar tai tebegalioja?

Kupas linktelėjo, jo pečius kausčiusi įtampa po truputį atslūgo.

– Tačiau šį kartą taip lengvai nuo manęs nepaspruksi.

Tada pridėjo delną man prie pilvo, kur jau glūdėjo jo paties dalelė, ir atsisveikindamas pabučiavo.

– Jūsų taip ilgai nebuvo, – sušnibždėjo Keitė iš savo lovos. – Ar pasakėte jam?

Žiūrėjau į lubas, į mažą geltoną dėmę, primenančią Abraomo Linkolno profilį.

– Taigi, pasakiau.

Ji pasirėmė ant alkūnės.

– Ir?

– Ir jis laimingas. Tik tiek.

Nė už ką neleidau sau pažvelgti į ją. Nes iš karto būčiau prisiminusi Adamo veidą, kai jis pirmą kartą išgirdo apie jų kūdikį. Adamo sielvartą, jam suklupus prie kapo. Nedrįsau pasikliauti savimi, kad sugebėsiu neišsiduoti ir nepapasakosiu, jog Adamas sugrįžo.

– Esu tikra, kad jis nesiliovė šypsojęsis.

– Aha.

– Esu tikra, kad žiūrėjo į akis, – jos balsas suskambo svajingai. – Esu tikra, kad pasakė, jog myli jus.

– Tiesą sakant...

– Ir apkabino, – tęsė Keitė, – ir sakė, kad jeigu net visi nuo jūsų nusisuktų, net jeigu daugiau niekada nebepamatytumėt savo draugų ar šeimos, pasaulis, kuriame būsite tik jūs ir jis, ir jūsų kūdikis, atrodys baisiai ankštas, nes bus kupinas begalinės meilės.

Žiūrėjau į Keitę, į tamsoje švytinčias jos akis, į lūpas, tarsi šypsančias iš susižavėjimo, o gal iškreiptas gailesčio.

– Tikrai, – atsiliepiau, – viskas taip ir buvo.

15

Jeigu ne ramunėlių arbata, pirmadienio rytą Elė gal nė nebūtų išlindusi iš kambario. Galų gale po nemigo nakties ir rytinio pykinimo nusigavusi laiptais žemyn, ji rado garuojantį puodelį su keliais sūriais sausainėliais. Kiti jau buvo atsikėlę nuo pusryčių stalo, tik Keitė su Sara tvarkė virtuvę.

– Tikriausiai žinai, kad šiandien turėsime važiuoti su Leda, – tarė Elė, iš paskutiniųjų stengdamasi nepaisyti maisto liekanų kvapo. – Kupas mus pasitiks prie teismo rūmų.

Keitė linktelėjo, bet neatsigręžė. Elė žvilgtelėjo moterims į nugaras, jausdama dėkingumą Keitei, kad išvadavo ją nuo būtinybės žiūrėti į kiaušinienės, kumpio ir dešrelių prikrautą lėkštę. Nedrąsiai gurkštelėjo arbatos, laukdama naujos bangos skrandyje, bet netikėtai pykinimas atslūgo. Išgėrusi visą puodelį, pasijuto geriau negu per visą savaitgalį.

Ji nenorėjo dejuoti dėl nėštumo, juo labiau šiandien, tačiau jautė pareigą įvertinti Keitės įžvalgumą.

– Ta arbata, – sušnibždėjo ji, po dvidešimties minučių sėsdama su Keite į Ledos automobilį. – Ji man labai tiko.

– Dėkokite ne man, – atsiliepdama šnibžtelėjo ir Keitė, – ją jums užplikė mama.

Pastaruosius kelis mėnesius valgant Sara prikraudavo jai į lėkštę maisto kaip kokiai kiaulei peniukšlei, kurią netrukus rengiamasi pjauti; staiga pasikeitęs meniu kėlė įtarimų.

– Prasitarei jai, kad esu nėščia? – Elės balsas sugriežtėjo.

– Ne. Ji davė tau arbatos, nes tu jaudiniesi dėl teismo. Jos nuomone, ramunėlės nuramins tau nervus.

Aprimusi Elė atsilošė.

– Padeda ir skrandžiui.

– Ja, žinau, – tarė Keitė. – Užplikydavo tokios ir man.

– Kai manydavo, kad jaudiniesi?

Keitė gūžtelėjo pečiais.

– Tada, kai aš laukiausi.

Daugiau ji nespėjo nieko pasakyti, nes į vairuotojo sėdynę klestelėjo Leda ir smalsiai pažvelgė į atgalinio vaizdo veidrodėlį.

– Keite, ar tau gerai, kad vairuoju aš?

– Manau, vyskupui jau įprasta daryti man išimtis iš taisyklių.

– O Samuelis važiuoja šiandien su mumis ar ne? – burbtelėjo Elė, dairydamasi pro langą. – Paprastai teisėjai kreivai žiūri į vėluojančius pirmą liudytojų apklausos dieną.

Tartum išgirdęs jos žodžius, nuo lauko pusės iš už tvarto išniro Samuelis ir bėgte atbėgo. Apsivilkęs savo gerojo sekmadieninio kostiumo švarką, jis lėkė plevėsuodamas nesusegtais skvernais. Nusitraukęs persikreipusią juodą skrybėlę, nėrė į automobilį ant sėdynės greta Ledos.

– Atsiprašau, – sumurmėjo jis atsigręždamas į užpakalinę sėdynę, o Leda tuo metu jau pajudėjo.

Samuelis įteikė Keitei mažutę jau vystančią dobilo šakelę, keturi viršutiniai lapeliai suglebo jai ant delno.

– Tegu atneš laimės, – šypsodamasis tarė. – Tau.

– Kaip savaitgalis? – pasiteiravo Džordžas, jiems susėdus į savo vietas teismo salėje.

– Puikus, – atšovė Elė, tvarkydama gynybos stalą kaip jai patogiau.

– Skamba taip, lyg kas būtų prastai nusiteikęs. Tikriausiai vėlokai gulė iš vakaro, – nusišiepė Džordžas. – Spėju, kad linksminotės, kol karvės grįžo namo. Beje, kuriuo laiku jos iš tiesų grįžta?

– Ar jau baigei? – abejingai žiūrėdama į jį, paklausė Elė.

– Visus prašau atsistoti; gerbiamoji teisėja Filomena Ledbeter!

Teisėja įsitaisė savo krėsle.

– Labas rytas visiems, – tarė ji, užsidėdama akinius siaurais pusiniais lęšiais. – Man regis, penktadienį išsiskirstėme kaltintojui baigus liudytojo apklausą, vadinasi, šiandien jūsų eilė, mis Hatavei. Tikiuosi, esate pasirengusi pradėti?

Elė atsistojo.

– Taip, gerbiamoji teisėja.

– Puiku. Galite kviesti savo pirmąjį liudytoją.

– Gynyba kviečia liudyti Jakobą Fišerį.

Keitė nenuleido akių nuo brolio, įeinančio į teismo salę iš vestibiulio, kur sėdėjo atskirtas kaip būsimas liudytojas. Elė nusišypsojo drąsindama jį.

– Gal galite pasakyti, kuo esate vardu ir kur gyvenate?

– Jakobas Fišeris. Šiaurės gatvė, du–penkiasdešimt penki, Steit Koledžas, Pensilvanija.

– Koks jūsų giminystės ryšys su Keite?

– Esu jos vyresnysis brolis.

– Tačiau negyvenate namuose su Fišeriais?

Jakobas papurtė galvą.

– Negyvenu jau kelerius metus. Augau tėvų ūkyje, buvau auklėjamas kaip „paprastasis“, aštuoniolikos mane pakrikštijo, tačiau vėliau pasitraukiau iš bažnyčios.

– Kodėl?

Jakobas pažvelgė į prisiekusiuosius.

– Nuoširdžiai tikėjau visą gyvenimą būsiąs „paprastasis“, bet vėliau atradau tai, kas man buvo tiek pat svarbu, kaip ir mano tikėjimas, jeigu ne daugiau.

– Kas tai buvo?

– Mokymasis. Amišai mano, kad po aštuntos klasės mokytis nebereikia. Tai prieštarauja Ordnung, bažnyčios taisyklėms.

– Bažnyčia turi taisykles?

– Taip. Jose surašyta tai, ką dauguma žmonių žino apie amišus – negalima vairuoti automobilio, naudotis traktoriais. Būtina savaip rengtis. Gyventi be elektros ir telefonų. Visa tai, kuo ta bendruomenė išsiskiria. Kai esi krikštijamas, prisieki gyventi pagal tas taisykles, – jis kostelėjo. – Dirbau dailidės pameistriu, pasitaikė gaminti knygų lentynas anglų literatūros mokytojui, gyvenančiam Gepe. Jis užklupo mane bevartantį jo knygas ir leido kelias pasiimti namo. Mano galvoje jis pasėjo mintį, kad galbūt norėčiau mokytis toliau. Slėpiau savo knygas nuo namiškių kaip įmanydamas, bet ilgainiui, jau žinodamas, kad stosiu į koledžą, suvokiau, jog „paprastasis“ būti nebegaliu.

– Kas tada nutiko?

– Amišų bažnyčia pasiūlė man rinktis: atsisakyti koledžo arba tikėjimo.

– Skamba žiauriai.

– Ne, taip nėra, – atsakė Jakobas. – Bet kurią akimirką, kad ir šiandien, galėčiau grįžti; jeigu atlikčiau bendruomenės akivaizdoje išpažintį, būčiau priimtas išskėstomis rankomis.

– Bet ištrinti to, ką išmokote koledže, juk nepavyks?

– Tai neturi reikšmės. Svarbu, kad sutikčiau priimti bendruomenės pasirinktą gyvenimo būdą, užuot ieškojęs savojo atskiro kelio.

– Kuo šiuo metu užsiimate, Jakobai?

– Pensilvanijos valstijos universitete rašau darbą anglų kalbos ir literatūros magistro laipsniui gauti.

– Jūsų tėvai turėtų didžiuotis jumis, – pabrėžė Elė.

Jakobas šiek tiek šyptelėjo.

– Šito nežinau. Matote, dalykai, už kuriuos giriama anglų pasaulyje, labai skiriasi nuo to, kas pagirtina „paprastųjų“ gyvenime. Tiesą sakant, jeigu esi „paprastasis“, visiškai nesieki būti giriamas. Stengiesi susilieti su kitais, gyventi kaip geras krikščionis ir neatkreipti į save dėmesio. Tad, mis Hatavei, vargu ar mano tėvai manimi didžiuojasi. Mano pasirinktas kelias juos glumina.

– Ar vis dėlto susitinkate su jais?

Jakobas žvilgtelėjo į seserį.

– Vos prieš kelias dienas tėvus pamačiau pirmą kartą per šešerius metus. Nuvažiavau pas juos į fermą, nors po to, kai buvau ekskomunikuotas, tėvas manęs atsižadėjo.

Elė kilstelėjo antakius.

– Jeigu pasitrauki iš amišų bažnyčios, su kitais amišais bendrauti nebegali?

– Ne, tai greičiau išimtis, o ne taisyklė. Žinoma, ekskomunikuotasis kitiems sukelia daug nepatogumų, ypač jeigu visi gyvena viename name, nes privalu laikytis Meidung – vengimo. Viena iš tų bažnyčios taisyklių, kurias minėjau, teigia, kad bažnyčios nariai turi vengti sulaužiusiųjų taisykles. Padariusiems nuodėmę žmonėms neilgam laikui skiriamas bann, tuo metu kiti „paprastieji“ negali su jais valgyti, tvarkyti reikalų ar turėti lytinių santykių.

– Vadinasi, vyras privalo vengti žmonos? Motina vengs savo vaiko?

– Formaliai žiūrint, taip. Bet, kita vertus, dar būdamas „paprastasis“ girdėjau apie vyrą, nusipirkusį automobilį ir už tai sulaukusį bann. Tačiau jis ir toliau gyveno su bažnyčiai priklausančia savo žmona; nors ji turėjo vengti jo, jie kažkaip susilaukė septynių vaikų, ir šie, atėjus laikui, buvo pakrikštyti amišais. Tad iš esmės atsiribojimas paliktas kiekvieno atskiro žmogaus nuožiūrai.

– Tada kodėl tėvas atsisakė jūsų?

– Daug apie tai galvojau, mis Hatavei. Galėčiau pasakyti, kad jis šitaip elgiasi skatinamas asmeniškos nesėkmės jausmo – tarsi pats būtų kaltas dėl to, kad aš atsisakiau žengti jo pėdomis. Be to, manau, jis bijojo, kad jeigu Keitė ir toliau nuolat bendraus su manimi, aš, atskleisdamas jai anglų pasaulį, galiu ją tarsi ištvirkinti.

– Papasakokite apie savo santykius su seserimi.

Jakobas plačiai nusišypsojo.

– Na, nemanau, kad jie labai panašūs į kitų brolių ir seserų santykius. Kartais ji būdavo man geriausia draugė, o kartais – tikra ir pati didžiausia rakštis. Ji už mane keleriais metais jaunesnė, tad man teko ją prižiūrėti ir mokyti, kaip ką ūkyje dirbti.

– Ar buvote artimi?

– Labai. Jeigu esi amišas, šeima yra viskas. Jos nariai ne tik sėda valgyti prie vieno stalo – jie visi kartu dirba pelnydami šeimai pragyvenimą, – jis nusišypsojo Keitei. – Kas rytą ketvirtą trisdešimt keldamasis su žmogum mėžti karvių mėšlo, spėji žmogų pažinti kaip reikiant.

– Neabejoju, – sutiko Elė. – Judu – vieninteliai vaikai?

Jakobas pažvelgė sau į kelius.

– Keletą metų turėjome jaunesnę seserį. Hana nuskendo būdama septynerių.

– Jums visiems turėjo būti labai sunku.

– Labai, – sutiko Jakobas. – Mes su Keite tuo metu ją prižiūrėjome, tad visada jautėme šią mus slegiančią kaltę. Šiaip ar taip, tai mus dar labiau suartino.

Elė užjausdama linktelėjo.

– Kas nutiko, kai buvote atskirtas nuo bažnyčios?

– Tarsi būčiau dar kartą netekęs sesers, – atsakė Jakobas. – Vakar dar galėjau pasikalbėti su Keite, o šiandien ji man jau nebepasiekiama. Tas kelias pirmas savaites ilgėjausi ir fermos, ir tėvų, ir savo arklio bei pasivažinėjimo brikelio, bet visų labiausiai – Keitės. Anksčiau, jei tik man kas nors nutikdavo, tuoj pat dalydavausi su ja. Ir staiga atsidūriau naujame pasaulyje, kur pilna keistų vaizdų, garsų, papročių – o jai pasipasakoti negaliu.

– Ką darėte?

– Elgiausi tikrai ne kaip amišas: puoliau veikti. Susisiekiau su savo teta, pasitraukusia iš bažnyčios po vedybų su menonitu. Žinojau, kad ji gali perduoti vieną kitą žinią mano motinai ir Keitei taip, kad neišgirstų tėvas. Motina manęs lankyti negalėjo – jai nederėjo elgtis priešingai vyro norams, tačiau ji kelerius metus maždaug kartą per mėnesį pas mane siųsdavo Keitę tarsi geros valios ambasadorę.

– Ar norite pasakyti, kad ji paslapčia ištrūkdavo iš namų, meluodavo tėvui ir keliaudavo šimtus mylių, kad pabūtų su jumis koledžo bendrabutyje?

Jakobas linktelėjo.

– Taip.

– Na jau, – pasišaipė Elė, – lankyti koledžą bažnyčia draudžia, o elgtis taip, kaip darė Keitė – atleistina?

– Tuo metu ji dar buvo nekrikštyta, tad nepažeisdavo jokių taisyklių, su manimi valgydama ar važiuodama automobiliu. Ji tiesiog norėjo bendrauti su broliu. Taip, ji slėpė savo keliones nuo tėvo, tačiau motina tiksliai žinojo, kur ji važiuoja, ir ją palaikė. Niekada nemaniau, kad Keitė mėgina meluoti ar pakenkti mūsų šeimai; ji iš visų jėgų stengėsi, kad mūsų ryšiai nenutrūktų.

– Atvažiavusi į Steit Koledžą, ar ji virsdavo, – Elė nusišypsojo prisiekusiesiems, – na, nerandu tikslesnio žodžio – vakarėlių liūte?

– Nieko panašaus. Visų pirma, ji ten jautėsi lyg koks svetimkūnis. Norėjo tik sėdėti mano kambaryje užsidariusi ir klausytis, kaip skaitau jai iš savo mokslo knygų. Pastebėjau, kad jai nejauku būti studentų minioje apsivilkus „paprastųjų“ drabužius, tad iš karto nupirkau vieną kitą anglams įprastą rūbą. Džinsus, vienus kitus marškinėlius. Dar šiokių tokių daiktų.

– Tačiau, regis, sakėte, kad tam tikra apranga yra viena iš bažnyčios taisyklių?

– Taip. Bet ir vėl – Keitė dar buvo nebuvo krikštyta, tad jokių taisyklių nepažeisdavo. Auklėdami vaikus, „paprastieji“ žino, kad jų atžalos išmėgins daug ką, tik neperžengdami tam tikro lygio, o paskui aprims ir bus pasirengę priimti krikšto įžadus. Taigi paragaus, koks ano gyvenimo skonis. Todėl amišų paaugliai ima rengtis džinsais, slankioja prekybos centruose, eina į kiną, gal net išgeria vieną kitą butelį alaus.

– Taip elgiasi amišų paaugliai?

Jakobas linktelėjo.

– Sulaukus penkiolikos ar šešiolikos metų, kai prasideda neramusis paauglio laikotarpis, jie įstoja į bendraamžių gaują, su kuria leidžia laiką. Patikėkite, „paprastieji“ vaikai išmėgina kur kas rizikingesnių dalykų, palyginti su tuo, ką Keitė patyrė su manimi universitete. Mes nevartojome kvaišalų, neprisigerdavome, nesivalkiojome iš vieno vakarėlio į kitą. Pats tuo neužsiimdavau, tad ir sesers iš paskos netampydavau. Turėjau labai sunkiai dirbti, kad patekčiau į koledžą, o prieš tai man teko priimti kelis skausmingus sprendimus. Į universitetą stojau ne pramogauti, o mokytis. Todėl Keitė, būdama su manimi, daugiausia tuo ir užsiėmė, – jis pažvelgė į seserį. – Jos apsilankymai man reiškė nepaprastai daug. Tai buvo mane pasiekiantis namų gabalėlis. Nieku gyvu nenorėjau jos nugąsdinti ar atgrasinti nuo tų kelionių.

– Regis, labai rūpinatės ja?

– Žinoma, – tarė Jakobas, – ji – mano sesuo.

– Papasakokite mums apie Keitę.

– Ji miela, maloni, gera. Rūpestinga. Nesavanaudiška. Daro tai, kas reikalinga. Neturiu nė menkiausios abejonės, kad ji bus puiki žmona, nuostabi motina.

– Ir vis dėlto šiandien ji teisiama už naujagimio nužudymą.

Jakobas papurtė galvą.

– Nesąmonė visa tai. Jeigu pažintumėte ją, jeigu žinotumėte, kaip ji buvo auklėjama, tikrai suprastumėte, kad juokinga net galvoti apie Keitę, žudančią kitą gyvą būtybę. Namie ji gaudydavo sienomis ropojančius vorus ir, užuot užmušusi, paleisdavo lauke, – jis atsiduso. – Man sunku išpasakoti, ką reiškia būti „paprastuoju“, nes daugelis toliau brikelių ir keistų drabužių nemato, o tai, kuo iš tiesų tiki ir gyvena amišai, niekam nerūpi. Bet kaltinimas nužudymu – na, tai jau angliški dalykai. Amišų bendruomenėje nėra žmogžudysčių ar smurto, nes amišams nuo kūdikystės įteigiama atsukti kitą skruostą taip, kaip tai darė Kristus, o ne pačiam griebtis keršto.

Jakobas palinko priekin.

– Yra toks angliškas akronimas, man jį aiškino pradžios mokykloje: J-O-Y19. Jis turėtų padėti „paprastųjų“ vaikams atsiminti, kad Jėzus – visų pirma, paskui – kiti, o tu esi paskiausiai. Amišų vaikas pirmiausia išmoksta, kad visada yra aukštesnė galia, kuriai dera paklusti – galbūt tai tėvai, bendruomenės gerovė ar Dievas, – Jakobas kalbėdamas pažvelgė į seserį. – Susidūrusi su neganda, Keitė būtų ją priėmusi. Nebūtų mėginusi išsisukti paaukodama kitą žmogų. Keitė paprasčiausiai šitaip nemąsto, jai net į galvą nebūtų atėję, kad gali būti tokia išeitis – nužudyti kūdikį, nes ji nesugeba būti tokia savanaudė.

Elė sukryžiavo rankas ant krūtinės.

– Jakobai, ar tau pažįstamas žmogus vardu Adamas Sinkleris?

– Prieštarauju, – tarė Džordžas. – Koks ryšys?

– Gerbiamoji teisėja, ar galėčiau prieiti? – paklausė Elė. Teisėja mostelėjo abiem teisininkams, kad prisiartintų. – Jeigu leistumėte man šiek tiek pasukti į šalį, netrukus paaiškėtų, kodėl apklausa šia kryptimi yra prasminga.

– Sutinku.

Elė pakartojo Jakobui klausimą.

– Jam priklauso namas, kurį nuomoju Steit Koledže, – atsakė šis.

– Ar palaikėte su juo santykius anksčiau, kol gyvenote kitur?

– Buvome pažįstami.

– Kokį susidarėte įspūdį apie Adamą Sinklerį?

Jakobas gūžtelėjo pečiais.

– Man jis labai patiko. Vyresnis už daugelį kitų studentų, nes jau rašė daktaro disertaciją. Tikrai gabus. Bet labiausiai žavėjo tuo, kad universitete, kaip ir aš, siekė dirbti, o ne smagiai leisti laiką.

– Ar pasitaikė, kad Adamas būtų sutikęs jūsų seserį?

– Taip, keletą kartų, o paskui išvažiavo į užsienį atlikti mokslinių tyrimų.

– Ar jis žinojo, kad Keitė yra amišė?

– Žinoma, – patvirtino Jakobas.

– Kada paskutinį kartą kalbėjotės su Adamu Sinkleriu?

– Beveik prieš metus. Mokėdamas už nuomą, čekius siunčiu turto valdymo įmonei. Kiek žinau, Adamas tebėra Škotijos gilumoje.

Elė šyptelėjo.

– Ačiū, Jakobai. Daugiau klausimų neturiu.

Džordžas susikišo rankas į kišenes ir, suraukęs kaktą, žvelgė į užrašus, atverstus ant kaltinimo stalo.

– Šiandien esate čia, nes norite padėti seseriai, ar taip?

– Taip, – atsakė Jakobas.

– Visais įmanomais būdais?

– Žinoma. Noriu, kad prisiekusieji išgirstų apie ją tiesą.

– Net jeigu tektų jiems meluoti?

– Misteri Kalahanai, aš nesirengiu meluoti.

– Žinoma, ne, – maloniai sutiko Džordžas. – Bent jau ne taip, kaip jūsų sesuo.

– Ji nemelavo!

Džordžas pakėlė antakius.

– Regis, jūsų šeimoje ryškėja tam tikra tendencija – jūs ne amišas, jūsų sesuo elgiasi priešingai amišų taisyklėms; jūs melavote, ji melavo...

– Prieštarauju, – abejingai pareiškė Elė. – Kur čia klausimas?

– Pritariu.

– Juk melavote tėvui, kol nebuvote ekskomunikuotas?

– Aš nuslėpiau norįs tęsti mokslą. Taip elgiausi, kad jam pačiam būtų ramiau...

– Ar pasakojote tėvui, kad tvarto palėpėje skaitote Šekspyrą?

– Na, ne, aš...

– Na jau, misteri Fišeri. Ką gi tada vadinate melu? Kažkas nuslėpta, nutylėta, neatskleista tiesa – negi visa tai jums nieko neprimena?

– Prieštarauju, – atsistojo Elė. – Kabinėjimasis prie liudytojo.

– Pritariu. Kaltintojau, prašau atidžiau, – įspėjo teisėja Ledbeter.

– Jeigu tai nebuvo melas, tuomet kas? – Džordžas parinko kitokius žodžius.

Jakobo veide ties žandikauliais krustelėjo raumenys.

– Dariau tai, ką privalėjau, kad galėčiau mokytis.

Džordžui sublizgo akys.

– Darėte tai, ką privalėjote daryti. Neseniai minėjote, kad jūsų sesuo, kaltinamoji, rūpestingai daro tai, ką reikia daryti. Ar sutiktumėte, kad tai amišams būdingas bruožas?

Jakobas dvejojo mėgindamas įžiūrėti po tais žodžiais tūnančią ir kirsti pasirengusią gyvatę.

– Amišai – labai praktiški žmonės. Užuot skundęsi, jie rūpinasi tuo, kuo reikia pasirūpinti.

– Turite galvoje, kad, pavyzdžiui, reikia pamelžti karves, todėl keliatės prieš aušrą.

– Taip.

– Šieną reikia suvežti, kol neprapliupo lietus, tad dirbate nors ir griūdamas iš nuovargio.

– Tikrai.

– Kūdikis neteisėtas, tad nužudote ir atsikratote, kol niekas nesužinojo apie jūsų paklydimą.

– Ne, – piktai atkirto Jakobas, – visiškai ne taip.

– Misteri Fišeri, ar tiesa, kad šventuoliai amišai niekuo nėra geresni už mus visus – jie pasižymi tomis pačiomis ydomis?

– Amišai nenori būti šventieji. Jie tokie pat žmonės kaip ir visi kiti. Bet skiriasi tuo, kad stengiasi gyventi ramiai, taikiai, krikščioniškai... o daugelis mūsų, – jis reikšmingai pažvelgė į kaltintoją, – jau toli pakeliui į pragarą.

– Nejaugi manote, kad patikėsime, jog jei tik žmogus išaugo tarp amišų, tai jam nė už ką nešaus į galvą mintis apie smurtą, kerštą ar apgaulę?

– Amišams, pone, tokios mintys gali ateiti į galvą, tačiau retai. Ir jie niekada jų neįgyvendina. Tai paprasčiausiai priešinga jų prigimčiai.

– Misteri Fišeri, patekęs į spąstus kiškis nusikramto leteną, nors niekas nepavadintų jo mėsėdžiu. Jūs augote amišų šeimoje, bet, nusprendęs tęsti mokslą, tarsi savaime griebėtės melo, ar ne taip?

– Savo mokslą nuslėpiau nuo tėvų, nes neturėjau kito pasirinkimo, – įsitempęs atsakė Jakobas.

– Rinktis galima visada. Galėjote likti amišas ir nestoti į koledžą. Bet pasirinkote savanaudiškus troškimus ir tėvo jums už tai skirtą bausmę – gyvenimą be šeimos. Juk tai tiesa, misteri Fišeri?

Jakobas sėdėjo nudelbęs akis. Jautė tarsi banga atsiritant tas pačias abejones, kurios daugelį mėnesių kamavo išvykus iš Ist Paradaiso ir vienu metu, kaip jam regėjosi, grasino visiškai paskandinti.

– Tiesa, – tarė jis tyliai.

Jautė į save įsmeigtas Elės Hatavei akis, girdėjo jos balsą, be garso primenantį – nesvarbu, ką darys kaltintojas, tai nukreipta tik į Keitę, o ne į jį patį. Jakobas ryžtingai kilstelėjo smakrą ir nužvelgė Džordžą Kalahaną.

– Keitė melavo tėvui ištisus šešerius metus?

– Ji nemelavo.

– Ar ji pasakojo tėvui, kad lanko jus?

– Ne.

– Ar sakydavo tėvui vykstanti į svečius pas tetą?

– Taip.

– Ar ji iš tiesų vykdavo pas tetą?

– Ne.

– Ir tai nėra melas?

– Tai... neteisinga informacija.

Džordžas prunkštelėjo.

– Neteisinga informacija? Tai naujiena. Misteri Fišeri, vadinkite kaip norite. Taigi kaltinamoji neteisingai informavo tėvą. Spėju, kad ji ir jus neteisingai informavo?

– Niekada.

– Tikrai? Ar ji jums sakė, kad turėjo lytinių santykių?

– Tai ne tas dalykas, kurį ji...

– Ar ji sakė esanti nėščia?

– Niekada šito neklausiau. Nesu tikras, kad ji tai prisipažino pati sau.

Džordžas kilstelėjo antakius.

– Gerai išmanote psichiatriją?

– Gerai pažįstu savo seserį.

Kaltintojas gūžtelėjo pečiais aiškiai rodydamas, ką apie tai mano.

– Pakalbėkime apie tas piktybiškas amišų gaujas. Jūsų sesuo priklausė vienai iš smarkesnių?

Jakobas nusijuokė.

– Klausykite, juk čia ne Rykliai ar Pasiutėliai su peštynėmis ir savomis teritorijomis. Lygiai kaip ir anglų paaugliai, amišų vaikai dažniausiai yra geri vaikai. Amišų gauja – taip paprasčiausiai vadinama draugų grupė. Keitė priklausė Žėručiams.

– Žėručiams?

– Taip. Tai ne pati ramiausia gauja Lankasterio apygardoje – ramiausi yra Bažnytiniai. Bet tikrai antra ar trečia po jų, – Jakobas šyptelėjo kaltintojui. – Pasiutėliai, Šratiniai, Smarkuoliai – štai tos gaujos yra, pasak jūsų, piktybiškesnės. Jos traukia vaikus, pasižyminčius audringesniu elgesiu. Bet nemanau, kad Keitė kada nors būtų draugavusi su jaunuoliais iš tų grupių.

– Ar jūsų sesuo tebepriklauso gaujai?

– Šiaip ji galėtų dalyvauti jų susibūrimuose, kol nėra ištekėjusi. Tačiau dauguma jaunuolių po krikšto bažnyčioje ten nebesilanko.

– Nes tada nebegali gerti alkoholio, šokti ar eiti į kiną?

– Taip. Iki krikšto galima pažeidinėti taisykles, tai nieko baisaus. Kai pasikrikštiji, jau esi pasirinkęs kelią, tad verčiau jo ir laikytis.

– Keitė pirmą kartą paragavo alaus, lankydamasi pas jus?

Jakobas linktelėjo.

– Taip. Buvome kartu nuėję į studentų vakarėlį. Tačiau jis iš esmės niekuo nesiskyrė nuo to, ką ji būtų galėjusi patirti su savo gauja.

– Pagal amišų taisykles viskas buvo priimtina?

– Taip, nes ji dar nebuvo krikštyta.

– Kartu su jumis ji keletą kartų ėjo ir į kiną? – paklausė Džordžas.

– Taip.

– Bet ir vėl – ji šitai būtų galėjusi daryti ir su savo gauja?

– Tikrai, – atsakė Jakobas.

– Ir visiškai nepažeidė bažnyčios taisyklių?

– Taip, nes nebuvo krikštyta.

– O kaip su šokiais? Ar buvote nusivedęs ją šokti?

– Vieną ar du kartus.

– Bet kai kuriose gaujose kartais šiek tiek ir pašokama?

– Taip.

– Ir tai visiškai neprieštarauja bažnyčios taisyklėms?

– Neprieštarauja. Juk ji dar nebuvo krikštyta.

– Regis, galima išmėginti daug įvairiausių dalykų ir tik po to žengti lemiamą žingsnį, – tarė Džordžas.

– Tai ir yra svarbiausia.

– O kada gi jūsų sesuo buvo pakrikštyta?

– Pernai rugsėjo mėnesį.

Kaltintojas mąsliai linktelėjo.

– Vadinasi, ji pastojo jau po krikšto. Ar lytinis aktas be vedybų ir neteisėtas kūdikis visiškai neprieštarauja bažnyčios taisyklėms?

Ryškiai išraudęs Jakobas tylėjo.

– Norėčiau išgirsti atsakymą.

– Ne, tai neatitinka bažnyčios taisyklių.

– Ak, štai kaip. Nes ji jau buvo krikštyta?

– Taip pat ir dėl to.

– Dabar pamėginsiu apibendrinti, – Džordžas jau artėjo į pabaigą. – Davusi krikšto įžadus, kaltinamoji melavo tėvui, melavo jums, pastojo be santuokos – ar tokia yra tiesa, kurią apie seserį norėjote išdėstyti prisiekusiesiems?

– Ne!

– Ar čia ta „miela, maloni, gera“ mergina, kurią apibūdinote liudydamas? Juk, atrodo, kalbame apie tikrą nutrūktgalvę, misteri Fišeri, ar ne taip?

– Ne taip, – šaltai atsakė Jakobas. – Jūs nesuprantate.

– Žinoma, suprantu. Pats paaiškinote kur kas iškalbingiau, negu būtų pavykę man.

Džordžas nužingsniavo prie stenografuotojos ir bakstelėjo į kažkurią vietą ilgoje posėdžio protokolo juostoje.

– Ar galėtumėte šitai paskaityti?

Moteris linktelėjo.

– Jeigu esi amišas, – perskaitė ji, – šeima yra viskas.

Džordžas nusišypsojo.

– Daugiau klausimų neturiu.

Po Jakobo liudijimo teisėja Ledbeter paskelbė kavos pertrauką. Prisiekusieji, gniauždami bloknotus ir rašiklius, vorele patraukė iš salės rūpestingai vengdami Elės žvilgsnio. Jakobas, ištrūkęs iš liudytojo gardo, priėjo prie Keitės ir abiem delnais suėmė ją už rankų. Palenkęs galvą, susiglaudė su seserimi kaktomis ir sušnibždėjo savo kalba, matyt, pralinksminęs, nes ji tyliai nusijuokė.

Paskui Jakobas atsistojo ir kreipėsi į Elę:

– Na, kaip?

– Gerai laikeisi, – tarė ji šypsodamasi dirbtine, lyg prilipdyta šypsena.

Jakobui, rodės, šiek tiek palengvėjo.

– Ar taip mano ir prisiekusieji?

– Jakobai, lioviausi spėlioti apie Amerikos prisiekusiuosius maždaug tuo metu, kai už Adamo Sandlerio20 filmus į kino teatrų kasas suplaukė milijonai – žmonių elgesio paprasčiausiai neįmanoma numatyti. Matei tą melsvaplaukę moterį – ji nuo tavęs nė akimirką nenuleido akių. Tačiau žmogelis su prastu peruku vis pešiojo siūlus iš striukės rankogalio, tad abejoju, ar jis girdėjo bent vieną tavo žodį.

– Bet vis dėlto... praėjo gerai?

– Buvai tik pirmas liudytojas, – švelniai tarė Elė. – Gal verčiau palaukim ir pažiūrėkim?

Jis linktelėjo.

– Ar galiu nusivesti Keitę apačion puodelio kavos?

– Ne. Vos ji peržengs teismo salės slenkstį, kamerų niekas nebevaržys. Jeigu ji nori kavos, atnešk jos čia, į salę.

Kai tik Jakobas nuėjo, Elė atsigręžė į Keitę.

– Matei, kaip Džordžas Kalahanas dorojo Jakobą?

– Mėgino jį šiek tiek sukirsti, bet...

– Ar suvoki, kad tau bus nepalyginti blogiau?

Keitė atstatė žandikaulį.

– Kad ir kas būtų, aš išdėstysiu viską atvirai.

– Keite, jeigu tu nestosi liudyti, mano gynyba bus įtikinamesnė.

– Kodėl? Po visų tų kalbų apie tiesą argi jie neturėtų išgirsti jos iš manęs?

Elė atsiduso.

– Niekas nesakė, kad ketinu jiems sakyti tiesą!

– Aišku, sakėte, įžangoje...

– Keite, tai vaidyba. Septyniasdešimt penki procentai advokato darbo – vaidinti ne prasčiau už „Oskaro“ laureatus. Aš pateikiu jiems istoriją, ir tiek; jei pavyks, ta istorija jiems patiks labiau negu Džordžo.

– Sakėte, kad leisite man sakyti tiesą.

– Sakiau, kad nekalbėsiu apie psichikos sutrikimą. Tai tu sakei kalbėsianti tiesą. Jei pameni, iš esmės atsakiau, kad žiūrėsim, – ji pažvelgė Keitei į akis. – Jeigu išeisi tenai, Džordžas sukapos tave į smulkius kąsnelius. Mums labai pasiseks, jeigu kartu nesudraskys visos gynybos. Tai anglų pasaulis, anglų teismas, anglų kaltinimas žmogžudyste. Elgdamasi pagal amišų taisykles, čia nelaimėsi.

– Jūsų klientė – amišė, augusi ir auklėta amišų, mąstanti kaip amišė. Anglų taisyklės netinka, – ramiai tarė Keitė. – Tad ką privalu daryti?

– Visų pirma, Keite, stebėk, ką daro ir sako kaltintojas. Gali apsigalvoti iki pat tos akimirkos, kai turėsi sėsti į liudytojo krėslą, – įsmeigusi akis, Elė žiūrėjo į klientę. – Galiu laimėti, net jeigu tu teisme netarsi nė žodžio.

– Ele, jeigu teisme netarsiu nė žodžio, būsiu melagė, tokia, kaip teigia misteris Kalahanas.

Elė įširdusi nusisuko. Na ir užburtas ratas: Keitė, trokštanti paaukoti savo likimą ant sąžiningo tikėjimo altoriaus, Elė, žinanti, kad teisme sąžiningumas reikalingas mažiausiai. Kažkuo priminė automobilio vairavimą per pūgą – ji pati galėjo visiškai pasitikėti savo meistriškumu, tačiau aplinkui, viršydami greitį, kirsdami linijas, daužydamiesi zujo gausybė kitų.

Kita vertus, Keitė niekada nevairavo automobilio.

– Ar tikrai gerai jautiesi?

Išgirdusi Kupo balsą, Keitė pakėlė galvą.

– Kuo puikiausiai, ačiū.

– Atrodai siaubingai.

Ji vyptelėjo.

– Nagi, galvą guldau, kad tau pačiam merginas tenka su lazda vaikyti.

Kupas pritūpė šalia jos.

– Ele, kalbu rimtai, – tarė jis tyliau. – Dabar esu ypač suinteresuotas tavo gerove. O jeigu šis teismas tau per daug...

– Viešpatie mieliausias, Kupai, anksčiau moterys gimdydavo laukuose ir toliau rinkdavo kukurūzus, nes...

– Medvilnę.

– Ką?

Kupas gūžtelėjo pečiais.

– Jos rinkdavo medvilnę.

Elė sumirksėjo.

– Ar buvai ten?

– Tik norėjau patikslinti.

– Taigi. Patikslinti. Patikslinu – jaučiuosi puikiai. La-bai ge-rai. Idealiai ir visu šimtu procentų. Galiu laimėti šitą bylą, galiu pagimdyti šitą kūdikį, viską galiu, – Elė pašiurpo jausdama, kaip akių kampučiuose ima dilgsėti ašaros. – Dabar turiu jūsų atsiprašyti, nes kaip tik ketinu, kol nesibaigė posėdžio pertrauka, užbaigti karą Bosnijoje ir įveikti badą keliose Trečiojo pasaulio šalyse.

Pašokusi ir stumtelėjusi Kupą į šalį, ji greitu žingsniu išėjo.

Žvilgtelėjęs jai pavymui, Kupas klestelėjo ten, kur ji ką tik sėdėjo. Keitė nykščio nagu brūžino viršutinį bloknoto lapą.

– Tai dėl kūdikio, – pratarė ji. – Dėl jo kartais būni visai ferhoodled.

– Taip, – Kupas pasitrynė sprandą, – man dėl jos neramu.

Smarkiau spustelėjusi nagu, Keitė ant popieriaus įbrėžė žymę.

– Ir man.

Savo vietoje greta Keitės Elė atsidūrė kaip tik teisėjai žengiant į salę. Jos veidas atrodė įraudęs ir truputį drėgnas, lyg apšlakstytas vandeniu. Į Keitę ji nežiūrėjo, nepasuko galvos net ir tuomet, kai Keitė, norėdama įsitikinti, kad viskas gerai, švelniai palietė jos ranką po stalu.

Elė tik kažką sumurmėjo, tai suskambo kaip „žinau, ką darau“, o gal „tikrai atsiprašau“, nors pastarieji žodžiai neturėjo jokios prasmės. Paskui pakilo grakščiai ir ryžtingai, vienu sklandžiu judesiu, kuris Keitei priminė iš kamino kamuoliais virstančius dūmus.

– Gynyba, – tarė Elė, – kviečia Adamą Sinklerį.

– Prieštarauju, – šūktelėjo kaltintojas. – Šio liudytojo mano sąraše nėra.

– Gerbiamoji teisėja, jis buvo išvykęs iš šalies. Vos prieš kelias dienas sužinojau, kur jo ieškoti, – paaiškino Elė.

– Tai manęs neįtikina, kodėl Adamas Sinkleris nepateko į jūsų liudytojų sąrašą, – tarė teisėja Ledbeter.

Elė padvejojo.

– Jis susijęs su mano gauta naujausia informacija.

– Gerbiamoji teisėja, tai nesąžininga. Mis Hatavei tampo teisines procedūras kaip jai patogiau.

– Prašau man atleisti, teisėja, – puolė prieštarauti Elė, – taip pat atsiprašau misterio Kalahano už tokį netikėtumą. Šis liudytojas nenulems bylos, tačiau gali suteikti trūkstamų bendresnių žinių apie kaltinamąją.

– Norėčiau apklausti jį pirmas, – pareiškė Džordžas.

Kas buvo toliau, Keitė nebegirdėjo. Tik po kelių akimirkų suvokė, kad visiškai šalia, toje pačioje patalpoje atsirado Adamas. Ėmė alsuoti trumpais, negiliais kvėptelėjimais, gurgždančiais krūtinėje taip, tarsi kiekvieną atvyniojusi rastų saldumyną su jo vardu. Adamas padėjo delną ant Biblijos, ir Keitei regėjosi, kad ta ranka spaudžia ne knygą, o jos plokščią pilvą.

Paskui jis pažvelgė į ją. Adamo žvilgsnyje tvyrojo begalinis sielvartas, ir Keitei pasirodė, kad kančia užliejusi jį tarsi jūra, kurios paviršiaus brūkšnys įrėžtas per pačias akis. Adamas žiūrėjo į ją, žiūrėjo nesitraukdamas, kol oras jos plaučiuose virto akmeniu, o širdis plakė dundėdama ir daužydamasi sustingusioje krūtinėje.

Keitė prikando lūpą, standžiai siausdamasi gėdą tarytum skarą. Tai jos kaltė, štai kur jie dėl jos atsidūrė. Tikrai atsiprašau.

Žinau, ką darau.

Pakėlusi drebančias rankas, ji užsidengė veidą – vylėsi kaip maža mergaitė: jeigu ji nematys Adamo, tai ir pati tikriausiai taps nematoma.

– Mis Hatavei, – tarė teisėja, – gal norėtumėt padaryti pertraukėlę?

– Ne, – atsakė Elė, – mano klientė jaučiasi gerai.

Tačiau Keitė gerai nesijautė. Negalėjo liautis virpėjusi, ašaros sruvo vis smarkiau, ir ji nieku gyvu negalėjo vėl pakelti akių ir dar kartą išvysti Adamo. Jautė prisiekusiųjų žvilgsnius, smingančius į ją tarsi gausybės smeigtukų dūriai, ir kamavosi nesuprasdama, kodėl Elė nepadaro jos labui bent menkiausio dalyko – kodėl neleidžia jai pabėgti iš čia, lėkti tolyn ir niekada nebeatsigręžti.

– Prašau, – sušnibždėjo ji Elei.

– Š-š-š. Pasikliauk manimi.

– Advokate, ar esate tuo tikra? – suabejojo teisėja Ledbeter.

Elė metė žvilgsnį į prisiekusiuosius, į jų iš nustebimo prasižiojusias burnas.

– Žinoma.

Tą akimirką Keitė pamanė, kad nekenčia Elės iš visos širdies.

– Gerbiamoji teisėja, – atsklido jo balsas; ak, Dieve, jo mielas ir sodrus balsas, tarsi ūžtų grindiniu riedantis brikelis. – Gal galėčiau?

Laikydamas dėžutę su popierinėmis nosinaitėmis, jis linktelėjo Keitės pusėn.

– Ne, misteri Sinkleri. Likite savo vietoje, – paliepė teisėja.

– Gerbiamoji teisėja, esu priverstas dėl viso šito prieštarauti, – nenurimo kaltintojas. – Mis Hatavei pasikvietė šį liudytoją vien tik siekdama sukelti daugiau audringų jausmų, o ne atskleisti ką nors svarbaus.

– Džordžai, aš jo dar net neklausinėjau, – atsiliepė Elė.

– Abu atstovai – prieikite, – tarė teisėja Ledbeter. Ji pratrūko kažką piktai šnibždėti Elei ir apygardos prokurorui, trumpi jų balsų pliūpsniai vis atsklisdavo iki salės. Adamas iš liudytojo krėslo žiūrėjo į tebeverkiančią Keitę. Paėmęs dėžutę su nosinaitėmis, jis pravėrė atitvaro vartelius.

Tvarkdarys žengė priekin.

– Pone, atsiprašau, bet...

Adamas įspėjimo nepaisė; artinantis prie gynybos stalo, jo ryžtingi žingsniai nuaidėjo garsiau. Teisėja Ledbeter pakėlė galvą ir šūktelėjo jį. Adamui žengiant toliau, teisėja kaukštelėjo savo plaktuku.

– Misteri Sinkleri! Tučtuojau sustokite arba būsite apkaltintas teismo negerbimu!

Bet jis nesustojo. Piktiems teisėjos grasinimams atitarė širstantis kaltintojo balsas, tačiau Adamas priklaupė šalia Keitės. Ji užuodė jį, pajuto nuo jo kūno sklindančią šilumą ir pagalvojo: tai mano Armagedonas.

Jai per skruostą švelniai slystelėjo nosinė.

Teisėjos ir abiejų teisininkų balsai pritilo, bet Keitė nieko nepastebėjo. Adamo nykštys braukė jai odą, ir Keitė užsimerkė.

Kažkur gilumoje Džordžas Kalahanas, iškėlęs rankas, vėl puolė ginčytis.

– Ačiū, – sušnibždėjo Keitė, imdama nosinaitę iš Adamo rankos.

Jis tylėdamas linktelėjo. Tvarkdarys, vykdydamas įsakymą, griebė Adamą už rankos ir trūktelėjęs privertė atsistoti. Keitė žiūrėjo į jį, vedamą atgal į liudytojų atitvarą, ir jautė, kaip sulig kiekvienu žingsniu lėtai veriasi juos skirianti bedugnė.

– Aš esu vaiduoklių medžiotojas, – tarė Adamas, atsakydamas į Elės klausimą. – Ieškau paranormalių reiškinių ir juos fiksuoju.

– Gal galite daugiau papasakoti, ką darote?

– Nakvoju vietose, kur, manoma, vaidenasi; mėginu nustatyti kokius nors energijos laukų pokyčius virgulėmis arba tam tikra ypatingos rūšies fotografija.

– Be parapsichologijos daktaro laipsnio Pensilvanijos universitete, ar turite dar kokių laipsnių?

– Taip. Tiksliųjų mokslų bakalauro ir magistro laipsnį Masačusetso technologijos institute.

– Kurios srities, misteri Sinkleri?

– Fizikos.

– Vadinasi, save laikote mokslo žmogumi?

– Be abejo. Todėl ir žinau, kad paranormalūs reiškiniai turi būti – kiekvienas fizikas jums pasakys, kad energija nedingsta, ji tik transformuojasi.

– Kaip susipažinote su Jakobu Fišeriu?

– Susitikome Pensilvanijos universitete – aš jau buvau dėstytojas asistentas, o jis – paskutinio kurso studentas.

– Gal papasakotumėt plačiau?

– Na, turbūt akivaizdu, kad tokioje srityje kaip mano privalu į savo darbą žiūrėti rimtai. Esu patyręs, kad man geriausiai sekasi, kai įnikęs dirbu, užsiimu savo tyrimais ir nesuku galvos, ką mano visi kiti. Tuo Jakobas priminė mane patį. Jam kur kas labiau rūpėjo akademiniai dalykai, o socialiniu studentų gyvenimu jis visiškai nesidomėjo. Kai susiruošiau į kelionę atlikti tyrimų, reikėjo kam nors išnuomoti savo namą, tad pasiūliau jame apsigyventi Jakobui.

– Kada sutikote Jakobo seserį?

Adamo žvilgsnis nuo Elės peršoko prie Keitės ir sušvelnėjo.

– Pirmą kartą susitikome tą dieną, kai gavau daktaro laipsnį. Mus supažindino jos brolis.

– Gal galite apie tai papasakoti?

– Ji buvo graži, didelėmis akimis ir drovi. Žinojau, kad ji amišė – apie tai buvau jau anksčiau girdėjęs iš Jakobo, bet vilkėjo kitaip, negu jiems įprasta, – padvejojęs jis kilstelėjo delną. – Paspaudėme vienas kitam ranką. Visiškai kasdieniškai. Tačiau pamenu galvojęs, kad nenoriu paleisti jos rankos.

– Ar pasitaikė proga vėl susitikti su Keite?

– Taip, kartą per mėnesį ji lankydavo brolį. Jakobas atsikraustė dar likus keliems mėnesiams iki mano išvykimo, tad, Keitei atvažiavus į Steit Koledžą, mes susitikdavome.

– Kaip klostėsi jūsų santykiai?

– Labai greitai susidraugavome. Ji domėjosi mano darbu, bet ne paviršutiniškai – su tikra pagarba tam, ką mėginau nuveikti. Buvo labai atvira ir sąžininga, tad kalbėtis su ja būdavo nepaprastai lengva. Man ji atrodė lyg ne iš šio pasaulio – spėju, kad daugeliu atžvilgiu taip ir buvo, – jis pasisuko kėdėje. – Ji mane traukė. Suvokiau situaciją – Dieve, buvau dešimčia metų vyresnis, patyręs ir, savaime suprantama, ne amišas. Tačiau negalėjau liautis apie ją galvojęs.

– Ar tapote meilužiais?

Jis pastebėjo, kaip Keitės skruostus užliejo raudonis.

– Taip.

– Ar Keitė anksčiau buvo su kuo nors miegojusi?

– Ne, – Adamas kostelėjo. – Ji buvo nekalta.

– Ar mylėjote ją, misteri Sinkleri?

– Tebemyliu ją ir dabar, – tyliai tarė jis.

– Tada kodėl jūsų nebuvo šalia po to, kai ji tapo nėščia?

Adamas papurtė galvą.

– Nežinojau apie tai. Kelionę atidėliojau jau du kartus, kad galėčiau būti arčiau jos. Tačiau tą vakarą po... po pastojimo išvykau į Škotiją.

– Ar nuo tada nebuvote atvykęs į Jungtines Valstijas?

– Ne. Jei būčiau grįžęs, būčiau būtinai aplankęs Keitę. Tačiau gyvenau tolimuose, sunkiai pasiekiamuose kaimuose. Šeštadienį po metų pertraukos pirmą kartą vėl vaikščiojau Amerikos žeme.

– Misteri Sinkleri, ką būtumėt daręs, jeigu būtumėt sužinojęs apie kūdikį?

– Būčiau vedęs Keitę nedelsdamas nė akimirkos.

– Tačiau būtumėt turėjęs tapti amišu. Ar sugebėtumėt?

– Žinau, kad taip jau yra buvę, bet aš tikriausiai negalėčiau. Mano tikėjimas nepakankamai tvirtas.

– Vadinasi, vedybas būtų tekę atmesti. Ką dar būtumėt galėjęs daryti? – paklausė Elė.

– Viską. Būčiau palikęs ją su šeima, draugais, bet vildamasis, kad gal sulauksime kokio nors bendro gyvenimo ateityje.

– Kokia ta ateitis?

– Tokia, kokioje ji norėtų ar galėtų rasti man vietą, – atsakė Adamas.

– Pataisykite, jei klystu, – toliau klausinėjo Elė, – tačiau tikimybė, kad amišų moteris ir pasaulietis vyras galėtų turėti bendrą ateitį, atrodo siaubingai menka.

– Opuntija21 gali pamilti sniego žmogų, – švelniai pajuokavo Adamas, – bet kur bus jų namai? – jis atsiduso. – Nenorėjau likti vien po nelemta žvaigžde gimusiu meilužiu. Būčiau buvęs be galo laimingas radęs kokį kamputį visatoje, kur galėtume būti tiesiog Keite ir Adamu. Tačiau juk mylėjau ją ir negalėjau reikalauti, kad ji nusigręžtų nuo visų ir visko. Todėl prieš metus pasielgiau kaip bailys. Išvažiavau tikėdamasis, kad man grįžus viskas bus stebuklingai pasikeitę.

– Na ir kaip?

Adamas skausmingai susiraukė.

– Tikrai pasikeitė, tačiau ne į gerąją pusę.

– Ką sužinojote grįžęs šeštadienį?

Jis nurijo seiles.

– Keitė pagimdė mano kūdikį. Kūdikis mirė.

– Tokia žinia tikriausiai labai prislėgė?

– Iš tiesų, – tarė Adamas. – Ir slegia iki šiol.

– Kokia buvo pirmoji jūsų mintis?

– Norėjau skubėti pas Keitę. Neabejojau, kad ji tokia pat sugniuždyta kaip ir aš, jeigu ne labiau. Maniau, kad galėtume vienas kitam padėti.

– Ar tuo metu žinojote, kad Keitė kaltinama nužudžiusi savo kūdikį?

– Taip.

– Išgirdote, kad jūsų kūdikis negyvas, o Keitė įtariama jo nužudymu – ir vis dėlto norėjote eiti pas Keitę, guosti ją, išlieti savo širdgėlą?

– Mis Hatavei, – atsakė Adamas, – Keitė nežudė mūsų kūdikio.

– Kaip galite būti toks įsitikinęs?

Adamas nuleido akis sau į kelius.

– Nes apie tai parašiau disertaciją. Meilė – tai galingiausia energijos rūšis. Mes su Keite mylėjome vienas kitą. Bet mano pasaulyje mylėti negalėjome, negalėjome mylėti ir jos pasaulyje. Tačiau visa ta meilė, ta energija – tai turėjo kur nors pasidėti. Ji susitelkė į tą kūdikį, – jo balsas užsikirto. – Net jeigu negalėjome turėti vienas kito, abu būtume turėję jį.

– Jeigu taip smarkiai ją mylėjote, – tarė Džordžas, jau įpusėjęs kryžminę apklausą, – kodėl retkarčiais neparašydavote jai vieno kito žodžio?

– Rašydavau. Kartą per savaitę, – atsakė Adamas. Vos prisimerkęs, pro blakstienas jis žiūrėjo į Elę Hatavei. Ši buvo įspėjusi jį nekalbėti apie tuos laiškus, kurie taip ir nepasiekė Keitės, nes tada būtų paaiškėję, kad Jakobas nelinkėjo seseriai ateities su Adamu – tai būtų buvęs smūgis po nelaiminga žvaigžde gimusių meilužių gynybai.

– Vadinasi, per visą tą susirašinėjimą ji niekada nepranešė esanti nėščia?

– Kaip suprantu, ji apie tai nepranešė niekam.

Džordžas kilstelėjo antakį.

– Ar negalėjo taip atsitikti, kad ji slėpė nėštumą, nes jūsų santykiai jai rūpėjo mažiau negu jums?

– Ne, tai buvo ne...

– O gal ji pasiautė kiek norėjo ir, nesumąsčiusi nieko gudriau, jau ketino grįžti pas savo vaikiną amišą?

– Klystate.

– Galbūt ji jums nesakė, nes ketino atsikratyti kūdikio?

– Ji niekada taip nepadarytų, – įsitikinęs atšovė Adamas.

– Atsiprašau, jeigu nesupratau, bet ar tą naktį, kai ji gimdė, stovėjote tvarte šalia jos?

– Juk žinote, kad ne.

– Tada negalite tvirtai sakyti, įvyko tai ar ne.

– Pagal tą pačią logiką šito teigti negalite ir jūs, – nenusileido Adamas. – Tačiau tvirtai žinau vieną dalyką, kurio nežinote jūs. Žinau, kaip Keitė mąsto ir jaučia. Žinau, kad ji niekada nežudytų mūsų vaiko. Ir visiškai nesvarbu, ar buvau ten, ar stebėjau gimdymą.

– Ak, teisingai. Juk esate... kaip ten šitai vadinate? Ak, taip, vaiduoklių medžiotojas. Jums nebūtina ką nors matyti, kad tuo tikėtumėte.

Nenukreipdamas žvilgsnio, Adamas žiūrėjo tiesiai kaltintojui į akis.

– Ko gero, jūs supainiojote, – tarė jis. – Ko gero, aš tikiu dalykais, kurių jūs nepajėgiate įžvelgti.

Elė atsargiai uždarė susitikimų kambario duris.

– Klausyk, – pradėjo ji jaudindamasi, – numanau, ką ketini sakyti. Neturėjau teisės taip netikėtai jo ištraukti. Vos sužinojusi, kur jis yra, privalėjau tau papasakoti. Tačiau, Keite, prisiekusieji turėjo išgirsti apie tavo kūdikio tėvą, kad suvoktų, jog ta mirtis reiškė tragediją. Jie turėjo savo akimis išvysti, kaip tau skauda matant į salę žengiantį Adamą. Jie turėjo pajusti tau užuojautą, kad norėtų tave išteisinti, nesvarbu, kokią priežastį pasitelktų tam tikslui, – ji sukryžiavo rankas ant krūtinės. – Kad ir kaip ten būtų, aš atsiprašau.

Keitei nusigręžus, Elė pamėgino sušvelninti padėtį.

– Juk pasakiau – atsiprašau. Maniau, jeigu prisipažįsti, tau atleidžiama ir esi vėl priimamas į kitų tarpą.

Keitė žvilgtelėjo į ją.

– Tai priklausė man, – tarė ji negarsiai. – Šie prisiminimai buvo visa, kas man liko. O jūs juos išdavėte.

– Padariau taip, kad tave išgelbėčiau.

– Kas sakė, kad noriu būti išgelbėta?

Netarusi nė žodžio, Elė vėl pasuko prie durų.

– Kai kas tavęs laukia, – pratarė ji ir paspaudė durų rankeną.

Ten dvejodamas stovėjo Adamas, palei šonus nuleidęs rankas, tai suspausdamas, tai vėl ištiesdamas pirštus. Elė jam linktelėjo ir išėjo uždarydama paskui save duris.

Keitė pašoko tankiai mirksėdama, kad sulaikytų ašaras. Jam tereikėjo išskėsti rankas, ir ji vėl būtų kritusi jam į glėbį. Tereikėjo išskėsti rankas, ir jie būtų atsidūrę ten, kur buvo kadaise.

Adamas žengė pirmyn, ir Keitė skriste atskrido prie jo. Abu, įsikniaubę vienas į kitą, pašnibždomis bėrė klausimus, kurie krisdami, regis, svilino odą iki randų. Keitė glaudėsi kuo arčiau, bet, savo nuostabai, jautė lyg kokį kliuvinį, tarsi kas būtų įstrigę tarp jų kūnų. Ji žvilgtelėjo žemyn, kas ten taip įsispraudę, ir neišvydo nieko, tik nematomą, bet aiškų faktą – jų kūdikį.

Pajuto šitai ir Adamas – ji suvokė, kaip jis krusteli ir prabyla likdamas ištiestos rankos atstumu.

– Mėginau tau rašyti. Tavo brolis neperdavė mano laiškų.

– Būčiau tau pasakiusi, – atsiliepė ji. – Nežinojau, kur tu.

– Būtume jį mylėję, – net ne klausdamas, o tvirtai teigdamas, ryžtingai tarė Adamas.

– Būtume mylėję.

Jo ranka glostydama nuslydo jai per plaukus ir stabtelėjo prie kapp krašto.

– Kas atsitiko? – sušnibždėjo jis.

Keitė sustingo.

– Nežinau. Užmigau, paskui atsibudau, o kūdikis buvo dingęs.

– Suprantu, šitaip tu kalbėjai savo advokatei. Ir policijai. Bet juk čia aš, Keite. Tai mūsų sūnus.

– Sakau tau tiesą. Aš neatsimenu.

– Juk buvai ten! Privalai atsiminti!

– Bet neatsimenu! – sušuko Keitė.

– Privalai, – kimiai tarė Adamas, – nes manęs ten nebuvo. O aš turiu žinoti.

Keitė suspaudė lūpas ir įsitempusi vos vos papurtė galvą. Susmuko ant kėdės ir susigūžė palinkusi priekin, rankomis kryžmai spausdama pilvą.

Adamas paėmė ją už rankos ir išbučiavo krumplius.

– Pasikalbėsime vėliau, – tarė jis. – Po teismo kaip nors viskas susitvarkys.

Keitė leidosi nešama jo balso bangų, jautė, kaip skaidrėja dvasia tarsi dalyvaujant Grossgemee, bendruomenės pamaldose. Kaip ji troško juo tikėti! Pakėlusi akis į Adamą, ji keliskart linktelėjo.

Tačiau kažkas blykstelėjo jo akyse, lyg būtų virptelėjusi mažytė abejonė, tokia trumputė, kad jeigu Adamas nebūtų tuoj pat nusigręžęs, Keitė jos nė prisiminusi nebūtų. Sakė mylįs ją. Taip kalbėjo prisiekusiesiems. Teisme tikriausiai nieko kito ir nebūtų sakęs, bet čia, toli nuo visų, jis vis dėlto svarsto, ar nebus taip, kad Keitė neatsimena, kas nutiko jų kūdikiui, dėl to, kad padarė ką nors siaubinga.

Adamas ją švelniai pabučiavo, ir Keitė sudvejojo – nejaugi įmanoma jausti tokį artumą, kad, regis, nė kvėptelti negali, ir drauge tarsi regėti ką tik atsivėrusią ir juos vieną nuo kito skiriančią prarają?

– Mes turėsime kitų vaikų, – pratarė jis; kaip tik šitai girdėti Keitei reiškė nepakeliamą kančią.

Ji priglaudė delnus jam prie skruostų, vos liesdama paglostė juos, perbraukė dailius ausų linkius.

– Man labai gaila, aš atsiprašau, – ištarė pati nebūdama tikra, už ką dabar atsiprašo.

– Tu dėl to nekalta, – sumurmėjo Adamas.

– Adamai...

Prispaudęs pirštą jai prie lūpų, jis papurtė galvą.

– Nesakyk nieko. Ne dabar.

Jos krūtinę kažkas užgulė taip, kad vos pajėgė įkvėpti.

– Norėjau pasakyti, kad jis buvo panašus į tave, – kiekvienas jos žodis krito tarsi spindinti dovana. – Norėjau tau pasakyti, kad jis buvo gražus.

Išėjęs iš tualeto kabinos, Adamas plovėsi rankas. Galva ūžė, pilna minčių apie Keitę, apie teismą ir jų kūdikį. Vos akies kraštu pastebėjo, kad šalia jo prie praustuvo sustojo kitas vyras.

Jų akys susitiko veidrodyje. Adamas nužvelgė plačiakraštę juodą to žmogaus skrybėlę, paprastas kelnes, petnešas, blyškiai žalius marškinius. Niekada nebuvo jo matęs, bet išsyk suprato. Lygiai kaip ir tas šviesiaplaukis milžinas, regis, nepajėgiantis atplėšti akių nuo Adamo.

Čia tas, su kuriuo ji anksčiau draugavo, pamanė Adamas.

Teismo salėje jo nebuvo; Adamas būtų jį įsidėmėjęs. Gal jis nusistatęs prieš teismą dėl tikėjimo. Gal atskirtas ir bus kviečiamas liudyti vėliau.

Galbūt, kaip spėjo kaltintojas, Adamui išvykus, jis užėmė jo vietą ir globoja Keitę.

– Atsiprašau, – su ryškiu akcentu tarė šviesiaplaukis, tiesdamas ranką prie skystojo muilo flakono.

Adamas nusausino rankas popieriniu rankšluosčiu. Paprastai, kaimyniškai kiek linktelėjęs anam vyrui, sviedė suglamžytą popierių į šiukšliadėžę.

Pravėręs tualeto duris į žmonių knibždantį koridorių, Adamas dar kartą metė žvilgsnį atgal. Dabar jau amišas siekė popierinio rankšluosčio, stovėdamas ten pat, kur vos prieš akimirką buvo Adamas.

Žengdamas į mažutį posėdžių kambarį, kur, pasak Elės, turėjo rasti Keitę, Samuelis pirštais vos sugraibė durų rankeną. Taip, ji buvo ten, palinkusi virš atgrasaus plastikinio stalo tarsi ant stiebelio vystantis pienės žiedas. Samuelis atsisėdo priešais ją ir alkūnėmis pasirėmė ant to stalo.

– Gerai jautiesi?

– Ja, – atsiduso Keitė trindama akis. – Gerai.

– Tada abu esame tokie pat.

Keitė vos šyptelėjo.

– Netrukus tavo eilė liudyti?

– Elė taip sakė, – Samuelis padvejojo. – Elė sakė žinanti, ką daro.

Samuelis atsistojo, tokioje ankštoje erdvėje jausdamasis per daug didelis ir nerangus.

– Dar Elė sakė, kad atsivesčiau dabar tave atgal į salę.

– Na, Elės nuvilti juk nenorime, – kandžiai metė Keitė.

Samuelio antakiai susispaudė.

– Keite, – tik tiek pasakė jis, ir ši staiga pasijuto pikta ir menka.

– Man nedera taip kalbėti, – pripažino Keitė. – Šitomis dienomis pati savęs nesuprantu.

– Užtat aš suprantu, – tarė Samuelis taip rimtai ir nuoširdžiai, kad Keitė net šyptelėjo.

– Ir ačiū Dievui.

Keitei nepatiko būti šiuose teismo rūmuose, taip toli nuo tėvų fermos, tačiau žinant, kad ir Samuelis lygiai taip pat jaučiasi atsidūręs ne savo vietoje, viskas kažkodėl atrodė šiek tiek lengviau.

Jis ištiesė ranką ir nusišypsojo.

– Ką gi, eime.

Keitė kyštelėjo pirštus jam į delną. Samuelis pakėlė ją nuo kėdės ir išsivedė iš posėdžių kambarėlio. Susiėmę už rankų jie nužingsniavo koridoriumi ir toliau pro dvigubas teismo salės duris iki pat gynybos stalo; abu ėjo tikri, kad paleisti vienas kito rankos dabar tikrai negalima.

19 Joy (angl.) – džiaugsmas; others – kiti; you – tu.

20 Adamas Sandleris (g. 1966) – amerikiečių kino aktorius, režisierius ir prodiuseris, karjeros pradžioje vaidinęs ir statęs paviršutiniškas komedijas, kurios, nepaisant nepalankios kritikos, sulaukdavo finansinės sėkmės.

21 JAV pietvakariuose ir Meksikoje augantis kaktusas.

16

Elė

Kai Keitės teisme turėjo prasidėti liudytojų apklausa, naktį prieš tai susapnavau, kad iškviečiau liudyti Kupą. Stovėjau prieš jį teismo salėje, kurioje buvome tik dviese, iki geltonumo nutrinti žiūrovų suolai plytėjo man už nugaros tarsi dykuma. Išsižiojau ketindama klausti apie Keitės gydymą, bet iš burnos tarsi paukštis, laikytas viduje lyg narve, išsprūdo visai kitas klausimas: Ar po dešimties metų būsime laimingi? Nei gyva, nei mirusi užsičiaupiau ir laukiau, ką atsakys liudytojas, tačiau Kupas tylėjo įsmeigęs akis sau į kelius. „Laukiu atsakymo, daktare Kuperi“, – reikalavau aš; priėjusi prie liudytojų atitvaro, ant jo kelių pamačiau gulintį negyvą Keitės naujagimį.

Kupo kaip liudytojo apklausa užėmė aukštą vietą mano nemalonumų skalėje – kažkur, tarkime, po bikinio srities depiliacijos vašku ir prieš bambuko rakštis panagėse. Tai šis tas ypatinga: atitvare priešais mane uždarytas vyras, jis – mano valioje, turiu teisę klausti, kas tik šaus į galvą, ir reikalauti atsakymo, nors aiškiai žinau, kad klausinėju ne to, kad iš tiesų man reikia atsakymų į visai kitus klausimus. Be to, tarp mūsų jau atsirado naujos potekstės, visa tai, kas liko nepasakyta po tos žinios apie nėštumą. Mus tarsi supo blyški, viską iškraipanti jūra; todėl žinojau, kad žiūrėdama į Kupą ar klausydama jo kalbos negaliu pasikliauti savo suvokimu – galbūt jis netikslus.

Kupas priėjo prie manęs, likus vos kelioms minutėms iki jo apklausai paskirto laiko. Susikišęs rankas į kišenes, tiesiog nepakenčiamai profesionalus, jis kilstelėjo smakrą.

– Norėčiau, kad man liudijant Keitės salėje nebūtų.

Keitė dar nesėdėjo šalia manęs; neseniai buvau pasiuntusi Samuelį jos atvesti.

– Kodėl?

– Nes esu atsakingas už Keitę kaip savo pacientę, man tai visų svarbiausia; o po tavo ką tik surengto spektaklio su Adamu ji, man regis, per daug trapi ir pažeidžiama, kad klausytųsi, kaip aš kalbu apie tai, kas atsitiko.

Tvarkingiau sustumdžiau popierius ant stalo.

– Tai gerai, nes man reikia, kad prisiekusieji matytų, kaip ji jaudinasi.

Jo nuostabą, rodos, būčiau galėjusi apčiuopti. Ką gi, puiku. Gal tai tinkamas būdas parodyti jam, kad nesu tokia moteris, kokios jis tikisi. Atsigręžusi pažvelgiau šaltai ir pridūriau:

– Visų svarbiausia, kad ji sulauktų užuojautos.

Laukiau, kad Kupas puls ginčytis su manimi, tačiau jis tik valandėlę stovėjo įsispitrėjęs į mane, kol jo žvilgsnio slegiama pradėjau muistytis.

– Ele, juk nesi tokia žiauri, – ištarė jis pagaliau, – gal jau liaukis apsimetinėjusi.

– Tai susiję ne su manimi.

– Žinoma, su tavimi.

– Kodėl su manimi taip elgiesi? – šūktelėjau susierzinusi. – Dabar man reikia ne šito.

– Ele, tau reikia kaip tik šito, – ištiesęs ranką, Kupas dailiau sulenkė mano kostiumėlio atlapą ir išlygino jį švelniai braukdamas – nuo to judesio pasijutau bepravirkstanti.

Giliai atsikvėpiau.

– Keitė liks čia, ir kitaip nebus. O dabar turiu atsiprašyti, man reikia kelias minutes pamąstyti.

– Tos kelios minutės, – negarsiai tarė Kupas. – Jų kaupiasi vis daugiau.

– Viešpatie mieliausias, dabar pats bylos įkarštis. Ko tu tikiesi?

Kupo ranka nuo mano peties nuslydo per žastą žemyn.

– Kad vieną dieną apsidairysi, – atsiliepė jis, – ir suprasi, jog metų metus esi viena.

– Kodėl buvote pakviestas susitikti su Keite?

Liudytojo krėsle Kupas atrodė nuostabiai. Ne, neturėjau įpročio vertinti savo liudytojus pagal tai, kaip ant jų guli kostiumas, tačiau Kupas jautėsi ramus ir atsipalaidavęs, vis šypsojosi Keitei – prisiekusieji tikrai turėjo tai pastebėti.

– Kad gydyčiau ją, – atsakė jis. – Bet ne vertinčiau.

– Koks skirtumas?

– Dauguma profesionalių teismuose liudijančių psichiatrų buvo kviesti įvertinti Keitės psichikos teismo tikslais. Aš nesu teismo psichiatras, tik paprastas gydytojas. Paprasčiausiai buvau paprašytas jai padėti.

– Jeigu nesate teismo psichiatras, kodėl šiandien sėdite čia?

– Nes, man gydant Keitę, tarp mūsų susiklostė tam tikri santykiai. Priešingai negu ekspertas, pasikalbėjęs su ja vos vieną kartą, tikiuosi, kad geriau išmanau, kaip veikia jos protas. Ji pasirašė sutinkanti leisti man liudyti, šitai laikau aiškiu ženklu, kad ji manimi pasitiki.

– Kokio pobūdžio buvo jūsų gydymas? – paklausiau aš.

– Klinikiniai pokalbiai, per keturis mėnesius siekę vis gilesnių klodų. Pradėjau nuo tėvų, jos vaikystės, su nėštumu siejamų vilčių, anksčiau buvusių depresijų ar psichologinių traumų – na, iš esmės įprastas psichiatro pokalbis.

– Ką sužinojote?

Jis šyptelėjo.

– Keitė nėra kokia eilinė paauglė. Norėdamas iš tiesų suprasti ją, visų pirma turėjau gerokai pasiaiškinti, ką reiškia būti amišu. Visi, esu tikras, žino, kad aplinka, kurioje vaikas auga, daro nepaprastai didelę įtaką jo veiksmams užaugus.

– Apie amišų gyvenimą esame šiek tiek girdėję. Kas jus, kaip Keitės psichiatrą, labiausiai sudomino?

– Mūsų kultūra skatina individualumą, o amišai itin giliai tiki bendruomeniškumu. Mūsų akimis, jeigu kuris žmogus išsiskiria iš kitų, tai nėra kas labai ypatinga, nes įvairovė mums įprasta ir teigiamai vertinama. Amišams norma yra viskas, nukrypti nuo jos nevalia. Svarbu pritapti prie kitų, nes jų visuomenės esmė – vienodumas. Jeigu nepritampi, padariniai psichologiniu atžvilgiu tragiški – lieki vienas, nors vienintelis tavo įsivaizduojamas gyvenimo būdas yra priklausyti grupei, būti jos dalimi.

– Kaip šitai padėjo jums suprasti Keitę?

– Na, – tarė Kupas, – Keitės požiūriu, skirtingumas reiškia gėdą, atstūmimą, nesėkmę. Keitei baimė būti atstumtai dar giliau įsišaknijusi. Ji matė, kaip toks, ypač rūstus, likimas ištiko brolį, tad visiškai nenorėjo, kad taip atsitiktų ir jai pačiai. Ji norėjo ištekėti, susilaukti vaikų... tačiau visada manė, kad tai įvyks taip, kaip ir visiems kitiems jos pasaulyje. Suprato, kad netekėjusi nešioja anglo vyro kūdikį – ir viena, ir kita smarkiai pažeidžia amišų taisykles – na, tai neišvengiamai reiškė vengimo bausmę, ir jos protas pasirodė nepajėgus susidoroti su šia grėsme.

Girdėjau jį kalbant apie Keitę, bet galvojau apie save. Įkišau ranką sau po švarkeliu ir pasidėjau ant pilvo.

– Ką tuo norite pasakyti?

– Jai nuo mažens diegė supratimą, kad nuo taško A iki taško B yra tik vienas kelias, – atsakė Kupas. – Kad nepriimtina, jeigu jos gyvenimas nerieda tuo keliu ar nesiklosto taip tobulai, kaip ji tikisi.

Kupo žodžiai susivijo aplink mane taip standžiai, kad net kvėpuoti, regis, reikėjo didelių pastangų.

– Ji dėl to nekalta, – sugebėjau išspausti.

– Ne, – švelniai tarė Kupas. – Jau keturis mėnesius stengiuosi, kad ji šitai suprastų.

Patalpa susiaurėjo, pranyko aplinkui sėdintys žmonės, pritilo garsai.

– Įprastą požiūrį į gyvenimą ir mąstymo būdą pakeisti sunku.

– Taip, todėl ji taip ir mąstė. Negalėjo pasikeisti. Tas nėštumas, – murmėjo Kupas, – apvertė jos pasaulį aukštyn kojomis.

Nurijau gerklėje stringantį gumulą.

– Ką ji darė?

– Apsimetė, kad tai nesvarbu, nors tai buvo pats svarbiausias dalykas pasaulyje. Turėjęs galios pakeisti jos gyvenimą.

– Galbūt... ji tiesiog bijojo žengti tą pirmąjį žingsnį.

Teismo salėje tylos netrikdė nė menkiausias garsas. Pamačiau Kupo lūpas prasiskiriant, laukiau žodžių, kurie mane išteisintų.

– Prieštarauju! – pareiškė Džordžas. – Kas čia vyksta – tiesioginė apklausa ar scena iš televizijos serialo?

Krūptelėjau tarsi pabudinta iš hipnozės ir pajutau, kaip skruostus užlieja raudonis.

– Palaikau, – pritarė teisėja Ledbeter. – Mis Hatavei, ar negalėtumėt perjungti kanalo ten, kur rodo „Stot! Teismas eina“?

– Taip, gerbiamoji teisėja, atsiprašau, – atsikrenkščiau ir sąmoningai nusisukau nuo Kupo. – Ką Keitė darė sužinojusi, kad ji nėščia?

– Nieko. Ji išstūmė tą mintį iš galvos. Neigė ją. Delsė. Tikriausiai prisimenate iš vaikystės – užsimerki ir galvoji esąs nematomas. Toks principas veikė ir čia. Ji neištarė balsu „Aš nėščia“, vadinasi, nieko ir nebuvo. Galų gale prisipažinus sau pačiai, kad laukiasi kūdikio, būtų tekę tai atskleisti ir bažnyčiai – viešai išpažinti savo nuodėmę ir tam tikrą laiką gyventi jaučiant, kad visi tavęs šalinasi, o paskui sulaukti atleidimo.

– Ignoravo nėštumą – tai skamba kaip sąmoningas apsisprendimas.

– Ne, nes iš tiesų ji neturėjo ką rinktis. Jos supratimu, tai buvo vienintelis būdas išvengti atskyrimo nuo bendruomenės.

– Prasidėjus gimdymui, ji nieko nebegalėjo nuslėpti. Kas įvyko tada?

– Visiškai akivaizdu, – kalbėjo Kupas, – kad neigimo mechanizmas sutriko, ir jos protas puolė karštligiškai ieškoti kokio kito būdo, kaip padėti sau nepripažinti nėštumo. Kai su Keite susitikome pirmą kartą, ji man pasakojo pasijutusi prasčiau vakarienės metu, nuėjusi anksčiau gulti ir nieko neatsimenanti iki tada, kai nubudo. Žinoma, faktai rodo, kad kuriuo nors metu tomis valandomis ji pagimdė kūdikį.

– Tai ir buvo naujasis išgyvenimo būdas – atminties praradimas?

– Atminties spraga, atsiradusi dėl disociacijos.

– Kodėl manote, kad Keitė nepateko į disociacijos būseną nuo pirmos akimirkos, kai tik sužinojo esanti nėščia?

– Nes tokiu atveju dabar jau kalbėtume apie daugybinį asmenybės sutrikimą. Su skilusia sąmone tiek mėnesių gyvenančiam žmogui neišvengiamai susiformuotų kita tapatybė. Tačiau jeigu trauma trumpalaikė, sąmonės skilimas įmanomas, ir tai visiškai atitinka Keitės atvejį, – Kupas padvejojo. – Nėra taip svarbu suprasti, koks buvo jos gynybos mechanizmas, sąmoningai ar nesąmoningai ji juo naudojosi. Kur kas reikšmingesnis yra štai koks klausimas – kodėl Keitė jautė poreikį apsisaugoti nuo minties apie nėštumą ir gimdymą.

Linktelėjau.

– Ar ji ilgainiui prisiminė, kas įvyko per gimdymą ir vėliau?

– Iš dalies, – atsakė Kupas. – Ji atsimena bijojusi sukruvinti paklodes lovoje. Atsimena, kaip ėjo į tvartą gimdyti ir siaubingai bijojo. Prisimena, kad nukirpo ir užrišo virkštelę. Žino, kad paėmė kūdikį ant rankų ir priglaudė prie savęs. Nuramino jį, – Kupas iškėlė mažąjį pirštą. – Atsimena, kad davė jam žįsti pirštą. Užsimerkė, nes buvo be galo pavargusi, o kai pabudo – kūdikis buvo dingęs.

– Remdamasis tuo, ką žinote apie Keitę, ar galėtumėte teigti, kas, jūsų manymu, atsitiko su tuo kūdikiu?

– Prieštarauju, – tarė Džordžas. – Tai raginimas spėlioti.

– Gerbiamoji teisėja, visi kaltintojo kviesti liudytojai tuo klausimu tik spėliojo, – pabrėžiau aš. – Daktaras Kuperis kaip Keitės psichiatras svarstyti turi kur kas rimtesnį pagrindą negu kas kitas.

– Atmetu, misteri Kalahanai. Daktare Kuperi, galite atsakyti į klausimą.

– Manau, kad kūdikis mirė jai ant rankų dėl vienos ar kitos priežasties, sukeliančios neišnešiotų kūdikių mirtį. Tada ji paslėpė kūną – prastai paslėpė, nes tuo metu veikė tarsi robotas.

– Kas leidžia jums taip galvoti?

– Vėl turime prisiminti amišų pažiūras. Amišų bendruomenėje pagimdyti nesantuokinį kūdikį – tikrai nemalonus dalykas, tačiau tai toli gražu ne beviltiška tragedija. Keitei būtų neilgam laikui skirtas vengimas, o paskui bendruomenė ją su džiaugsmu būtų priėmusi atgal, nes amišams vaikai – didelė vertybė. Ilgainiui, atslūgus gimdymo sukeltam stresui, Keitei būtų tekę pripažinti, kad ji pagimdė nesantuokinį kūdikį, bet manau, jog matydama šalia savęs tą vaikutį gyvą ir visiškai realų ji būtų pajėgusi su tuo faktu susigyventi – Keitė myli vaikus, mylėjo kūdikio tėvą ir būtų radusi pateisinimą, kodėl verta iškęsti bausmę – juk iš jos klaidos atsirado kai kas nuostabaus.

Kupas gūžtelėjo pečiais.

– Tačiau kūdikis mirė jai ant rankų, kol ji išsekusi gulėjo be žado. Keitė pabudo visa kruvina po gimdymo, laikydama negyvą naujagimį. Jos akimis, dėl tos mirties kalta buvo ji pati: kūdikis mirė, nes buvo pradėtas be santuokos amišų bažnyčioje.

– Norėčiau patikslinti, daktare. Jūs netikite, kad Keitė nužudė savo kūdikį?

– Ne, netikiu. Nužudžius savo naujagimį, Keitei būtų iš esmės neįmanoma sulaukti bendruomenės atleidimo. Nors nedaug išmanau apie pacifistų papročius, man regis, kad prisipažinus dėl tyčinio nužudymo rezultatas greičiausiai būtų kaip tik toks. Per visą nėštumą Keitei labiausiai rūpėjo neatitrūkti nuo bendruomenės, tad ta mintis nepaliko jos ir gimdymo metu. Jeigu pramerkusi akis būtų išvydusi gyvą kūdikį, manau, ji būtų išpažinusi savo nuodėmę bažnyčioje, auginusi kūdikį su tėvais ir toliau gyvenusi savo gyvenimą. Tačiau žinome, kad viskas klostėsi kitaip. Man atrodo, ji atsibudo, pamatė negyvą naujagimį ir puolė į paniką – už gimdymą be santuokos jos laukė vengimas, o kūdikio kaip kompensacijos už šią bausmę jau nebuvo. Tad jos protas instinktyviai persijungė į gynybą ir ėmėsi šalinti įrodymus, kad įvyko gimdymas ar mirtis – iš esmės siekdamas panaikinti priežastis, dėl kurių ji galėtų būti išmesta iš bendruomenės.

– Ar tuo metu, kai slėpė kūną, ji suvokė, ką daro?

– Mano nuomone, Keitė paslėpė kūdikio kūną dar būdama disociacijos būsenos, nes ji iki šiol neatsimena, kad būtų šitai dariusi. Ji negali leisti sau prisiminti, nes tai vienintelis būdas jai gyventi su savo sielvartu ir gėda.

Su Kupu buvome sutarę, kad šioje vietoje tiesioginė apklausa baigsis. Bet staiga lyg kokio impulso pastūmėta sukryžiavau rankas ant krūtinės.

– Ar ji kada nors sakė jums, kas nutiko kūdikiui?

– Ne, – atsargiai tarė Kupas.

– Vadinasi, visą šį scenarijų – kūdikio mirtis ir Keitės lunatiškas žygis slepiant jo kūną – visa tai sukūrėte jūs pats.

Žiūrėdamas į mane, Kupas sutrikęs mirksėjo.

– Na... ne vien pats. Savo išvadas grindžiu pokalbiais su Keite.

– Taip, puiku, – tariau atsainiai. – Tačiau kadangi ji iš tiesų nepasakojo jums, kas tą naktį vyko, ar nėra įmanoma, kad Keitė šaltakraujiškai nužudė kūdikį, o paskui įkišo į pakinktų sandėlį?

Griebiausi svetimo vaidmens, bet žinojau, kad Džordžas neprieštaraus, jog atimu iš jo duoną. Kupas mikčiojo visiškai nesusigaudydamas.

– Įmanoma – labai jau plati sąvoka, – tarė jis iš lėto. – Jeigu kalbate apie tikimybę, kad tam tikri...

– Atsakykite į klausimą, daktare Kuperi.

– Taip, tai įmanoma. Bet ne tikėtina.

– Ar įmanoma, kad Keitė pagimdė, laikė savo berniuką ant rankų, suvystė jį, o paskui verkė, kai pamatė, kad jis mirė jos glėbyje?

– Taip, – tarė Kupas. – Štai šitai tikėtina.

– Ar įmanoma, kad Keitė užmigo laikydama ant rankų gyvą kūdikį, o į tvartą užėjęs prašalaitis jį uždusino ir paslėpė, kol ji gulėjo nualpusi?

– Aišku, kad įmanoma. Sunkiai įsivaizduojama, bet įmanoma.

– Ar galite tvirtai teigti, kad Keitė nenužudė savo kūdikio?

Jis dvejojo.

– Ne.

– Ar galite tvirtai teigti, kad Keitė tikrai nužudė kūdikį?

– Ne.

– Ar būtų teisinga sakyti, kad jūs abejojate dėl to, kas įvyko tą naktį?

– Taip. O kas neabejotų?

Nusišypsojau jam.

– Daugiau klausimų neturiu.

– Pataisykite, jei klystu, daktare Kuperi, tačiau kaltinamoji niekada aiškiai neteigė, kad jos kūdikis mirė natūraliai, ar ne taip?

Kupas, telaimina jį Dievas, nužvelgė kaltintoją.

– Ne, bet ji taip pat niekada nesakė, kad jį nužudė.

Džordžas kelias akimirkas mąstė.

– Vis dėlto jūs, regis, manote, kad tai labai mažai tikėtina.

– Jeigu pažintumėt Keitę taip, kaip pažįstu aš, ir jūs taip manytumėt.

– Kaip ką tik liudijote, Keitei visų pirma rūpėjo, kad ją priimtų amišų bendruomenė.

– Taip.

– Žmogžudžio amišų bendruomenė vengtų, galbūt net amžinai?

– Tokia mano prielaida.

– Ką gi, tuomet, jei kaltinamoji nužudė kūdikį, ar nebūtų jai prasminga paslėpti žmogžudystės įkaltį, kad ji nebūtų amžinai atskirta nuo bažnyčios?

– Še tau kad nori, tokius veiksmus reikėdavo atlikti per matematikos pamokas septintoje klasėje. Jeigu yra x – tada y. Jeigu ne x – tada ne y.

– Daktare Kuperi, – spaudė Džordžas.

– Na, užsiminiau apie tai tik todėl, kad jeigu teiginio dalis, prasidedanti jeigu, klaidinga, tai netinkama ir tada. Šitokia kalba – tik aplinkinis kelias teigti, kad Keitė iš tikrųjų negalėjo nužudyti savo kūdikio. Tai sąmoningas poelgis, lydimas sąmoningų reakcijų – o ji tuo metu buvo disociacijos būsenos.

– Jūsų teorija teigia, kad ji pateko į disociacijos būseną pagimdžiusi, tos būsenos tebebuvo slėpdama kūną, tačiau sugebėjo būti sąmoninga ir tinkamai suvokti aplinką, kad laikotarpiu tarp tų dviejų veiksmų suprastų, jog kūdikis mirė natūraliai?

Kupo veidas sustingo.

– Na, nevisiškai taip, – prabilo jis atgaudamas savitvardą, – žinoti, kas vyksta, ir tai suprasti – skirtingi dalykai. Gali būti, kad visų tų įvykių metu ji buvo disociacijos būsenos.

– Jeigu ji buvo disociacijos būsenos tuo metu, kai suvokė, kad kūdikis mirė jai ant rankų – taip jūs teigiate – vadinasi, ji iš tikrųjų nesuvokė, kas vyksta?

Kupas linktelėjo.

– Iš tikrųjų.

– Kodėl tuomet ji turėjo jausti nepakeliamą sielvartą ir gėdą?

Kupas užspeistas į kampą, visi tai supratome.

– Keitė naudojo įvairius gynybos mechanizmus, turinčius padėti jai išgyventi gimdymą. Tuo momentu, kai ji suvokė, kad kūdikis mirė, veikti galėjo bet kuris iš jų.

– Tikrai patogu, – pabrėžė Džordžas.

– Prieštarauju, – šūktelėjau.

– Palaikau.

– Daktare, sakėte, kad pirma, ką Keitė prisiminė apie gimdymą, buvo nenoras sukruvinti paklodes, tad gimdyti ji išėjo į tvartą?

– Taip.

– Paties kūdikio ji neprisiminė.

– Kūdikis atsirado po gimdymo, misteri Kalahanai.

Kaltintojas šyptelėjo.

– Taip man sakė ir tėvas prieš keturiasdešimt metų. Turėjau galvoje, kad kaltinamoji neprisiminė laikiusi kūdikį, jautusi su juo ryšį – ar tai tiesa?

– Visa šitai būtų nutikę po gimdymo. Praėjus disociacijos būsenai, – atsakė Kupas.

– Na, tokiu atveju atrodo klaikiai beširdiška sielotis dėl paklodžių, jeigu mergina, regis, visa savo esybe pasirengusi turėti vaiką.

– Tuo metu visa esybe ji nebuvo pasirengusi. Buvo persigandusi, disociacijos būsenos.

– Vadinasi, ji elgėsi, tarsi nebūtų pati savimi? – dūrė Džordžas.

– Tikrai.

– Gal tada net galėtume sakyti, kad ten, atrodytų, buvo kaltinamosios kūnas, kuris gimdė, jautė skausmą, bet jos protas buvo kitur?

– Tikrai. Žmogus gali mechaniškai veikti net ir patekęs į disociacijos būseną.

Džordžas linktelėjo.

– Ar įmanoma, kad ta Keitės Fišer dalis, kuri fiziškai buvo toje vietoje ir galėjo mechaniškai gimdyti bei nukirpti virkštelę, taip pat galėjo fiziškai būti toje vietoje ir mechaniškai nužudyti kūdikį?

Kupas valandėlę tylėjo.

– Daug kas galėtų būti įmanoma.

– Matyt, tai dera suprasti kaip atsakymą „taip“, – Džordžas jau pasuko prie kaltinimo stalo. – Ak, tiesa, dar vienas klausimas pabaigoje. Ar seniai pažįstate mis Hatavei?

Pašokau anksčiau, negu suvokiau, kad keliuosi nuo kėdės.

– Prieštarauju! – riktelėjau. – Koks ryšys? Kokiu pagrindu?

Aišku, visi tuoj pat pastebėjo, kaip skaisčiai aš nuraudusi. Teismo salė nuščiuvo. Kupas liudytojo krėsle atrodė lyg norintis prasmegti skradžiai žemę.

Teisėja Ledbeter prisimerkusi atsisuko į mane.

– Prieikite, – tarė ji. – Misteri Kalahanai, ką tai turi bendra ir su kuo?

– Norėčiau atskleisti, kad mis Hatavei su šiuo liudytoju jau daug metų palaiko darbo santykius.

Prie poliruoto teisėjos stalo paviršiaus prispausti mano delnai drėko nuo prakaito.

– Mes iki šiol niekada nebendradarbiavome teisme, – pareiškiau aš. – Misteris Kalahanas stengiasi nuteikti prisiekusiuosius vien pabrėždamas, kad mes su daktaru Kuperiu esame pažįstami ir asmeniškai, ir profesinėje plotmėje.

– Misteri Kalahanai? – paklausė teisėja.

– Gerbiamoji teisėja, manau čia esant interesų konfliktą ir noriu, kad prisiekusieji apie tai žinotų.

Teisėjai mąstant apie mūsų argumentus, staiga prisiminiau, kaip Keitė pirmą kartą prisipažino, kas jos kūdikio tėvas. Balta pilnatimi švytintis mėnulis įžūliai spoksojo prisispaudęs prie stiklo; Keitei tariant Adamo vardą, jos balsas sušvelnėjo lyg tirpstantis vaškas. Ir štai vos prieš dešimt minučių: Šis prisiminimas buvo visa, kas man liko, o jūs jį išdavėte.

Jeigu šitaip padarys Džordžas Kalahanas, pasielgs kaip tikras plėšikas.

– Gerai, – tarė teisėja, – leidžiu klausinėti toliau.

Grįžau prie gynybos stalo ir atsisėdau greta Keitės. Beveik tą pačią akimirką jos ranka suspaudė man plaštaką.

– Ar seniai pažįstate gynybos advokatę? – pakartojo Džordžas.

– Dvidešimt metų, – atsakė Kupas.

– Ar tiesa, kad jus sieja ne vien profesiniai santykiai?

– Esame draugai nuo senų laikų. Jaučiu mis Hatavei gilią pagarbą.

Džordžas perleido mane žvilgsniu nuo viršugalvio iki pėdų, ir tą akimirką man kilo nenugalimas noras spirti jam į dantis.

– Draugai? – neatlyžo jis. – Ir ne daugiau?

– Tai ne jūsų reikalas, – atšovė Kupas.

Kaltintojas gūžtelėjo pečiais.

– Taip pat mąstė ir Keitė, bet visi matome, kur tai atvedė.

– Prieštarauju! – pareiškiau stodamasi taip staigiai, kad vos kartu nepakėliau ir Keitės.

– Palaikau.

Džordžas nusišypsojo man.

– Atsiimu.

– Einam, – šiek tiek vėliau tarė man Kupas, jau paleistas iš liudytojo atitvaro, kai teisėja paskelbė kavos pertrauką. – Tau reikia pasivaikščioti.

– Man reikia pasilikti su Keite.

– Aukle pabus Jakobas, ar ne, Jakobai? – pasiteiravo Kupas, plekšnodamas Keitės broliui per petį.

– Žinoma, – atsiliepė Jakobas šiek tiek pasitempdamas.

– Gerai.

Nusekiau paskui Kupą iš teismo salės pro prislopintą gale vis dar sėdinčių reporterių balsų gaudesį.

Vos mums žengus į vestibiulį, man į veidą žiebė fotoaparato blykstė.

– Ar tiesa, – suskubo greta stovinti reporterė, prisikišusi vos per kelis colius nuo manęs, – kad...

– Gal galėčiau kai ką pasakyti? – maloniai įsiterpė Kupas. – Žinote, kokio esu ūgio?

Reporterė suraukė kaktą.

– Gal vienas devyniasdešimt?

– Panašiai. O ar žinote, kiek sveriu?

– Aštuoniasdešimt penkis.

– Tiksliai pataikyta. Ar žinote, kad labai rimtai svarstau – gal man čiupti tą kamerą ir trenkti žemėn?

Reporterė kvailai vyptelėjo.

– Žiūriu, jūs – kuo tikriausias asmens sargybinis.

Spustelėjusi Kupui alkūnę, nusitempiau jį koridoriumi tolyn, kur pasitaikė tuščias posėdžių kambarys. Kupas įsistebeilijo į uždarytas duris lyg mąstydamas – gal vis dėlto derėtų pamokyti tą reporterę.

– Ji neverta skandalo, – tariau.

– Bet įsivaizduok, koks būtų psichologinis pasitenkinimas.

Klestelėjau ant kėdės.

– Keista, kad niekas nemėgina fotografuoti Keitės, užtat pasigavo mane.

Kupas nusišypsojo.

– Jeigu nusitaikytų į Keitę, jiems patiems būtų blogiau – kėsinimasis į tikėjimo laisvę ir taip toliau. Tačiau prie straipsnių vis tiek reikia kokių nors iliustracijų. Vadinasi, lieki tu arba Kalahanas, ir patikėk, kiekvienas objektyvas mieliau žvelgs į tave, o ne į jį, – Kupas padvejojo. – Ten atrodei fantastiškai.

Gūžtelėjau pečiais, nusiaviau batelius ir mankštindama suriečiau kojų pirštus.

– Tu pats velniškai gerai atrodei. Manau, pats geriausias iš visų liudytojų, kiek jų čia buvo...

– Na, ačiū...

– ...kol Džordžas nesumalė tavo reputacijos į miltus.

Apėjęs aplink, Kupas sustojo man už nugaros.

– Mėšlas. Gal tais niekais jam vis dėlto nepavyko užbraukti viso mano liudijimo?

– Tai lems prisiekusiųjų šventeiviškumas ir jų nuomonė, ar tikrai mes surengėme jiems spektaklį. Prisiekusieji nemėgsta, kai jiems krečiami tokie pokštai, – kreivai šyptelėjau aš. – Žinoma, dabar jie manys, kad dulkinuosi su kiekvienu, kuris stoja liudyti mano pakviestas.

– Galėtum dar kartą iškviesti mane, pasistengčiau juos įtikinti priešingai.

– Ačiū, bet geriau nereikia.

Kupo pirštai paniro man į plaukus ir ėmė masažuoti galvos odą.

– Ak, Viešpatie. Turėčiau tau už tai mokėti.

– Ne-e. Čia tik priedas, jei miegi su manimi mainais į liudijimą.

– Na, ką gi. Tikrai vertėjo, – atlošiau galvą ir nusišypsojau. – Labas, – sušnibždėjau.

Jis palinko priekin, norėdamas pabučiuoti mane atvirkščiai.

– Labas.

Jo burna atsidūrė virš mano lūpų, toks kampas pasirodė nepatogus, tad nė nepajutau, kaip ėmiau rangytis ir netrukus jau klūpojau ant kėdės, pasirengusi kristi Kupui į glėbį. Po akimirkos jis atsitraukė ir prisiglaudė prie manęs kakta.

– Kaip mūsų vaikis?

– Nuostabiai, – atsakiau, bet mano šypsena prigeso.

– Kas yra?

– Norėčiau, kad ir Keitė bent šiek tiek būtų šitai patyrusi. Na, žinai, viena kita akimirka su Adamu, kuri įtikintų, kad viskas susitvarkys.

Kupas pakreipė galvą.

– Ar tikrai, Ele?

– Su šiuo kūdikiu viskas bus gerai, – pasakiau labiau sau negu Kupui.

– Kalbėjome ne apie šitą kūdikį, – jis giliai atsikvėpė. – Kai kalbėjai per tiesioginę apklausą, tas sakinys apie pirmąjį žingsnį – ar tikrai taip ir manai?

Būčiau galėjusi apsimesti nesupratusi; galėjau pasakyti, kad visiškai nesusigaudau, ką jis turėjęs galvoje. Vis dėlto linktelėjau.

Kupas aistringai pabučiavo mane, maloniai ištraukdamas mano dvasią lyg ilgą kaspiną.

– Ko gero, dar nesakiau, bet esu pirmųjų žingsnių ekspertas.

– Tikrai? – atsakiau. – Tai papasakok, kaip juos žengti.

– Užsimerki, – atsiliepė Kupas, – ir žengi.

Giliai įkvėpiau ir atsistojau.

– Gynyba kviečia Samuelį Štolcfusą.

Salės gale pasirodžius Samueliui su tvarkdariu, visi sužiuro, kur ne kur pasigirdo kikenant. Kaip jautis indų parduotuvėje, pamaniau žiūrėdama, kaip tas stambus vyras pėdina prie liudytojų atitvaro baltu, lyg kreida dažytu veidu, o jo rankos nesiliauja nervingai už kraštų sukusios juodos skrybėlės.

Iš Keitės ir Saros bei pokalbių prie vakarienės stalo žinojau, ką Samuelis aukoja liudydamas Keitės teisme. Nors amišų bendruomenė bendradarbiauja su teisėsauga ir atvyksta į teismą, jei gauna šaukimą, vis dėlto jie draudžia savo iniciatyva kelti bylas. Samuelis, pats pasisiūlęs būti pagrindiniu Keitės liudytoju, balansavo kažkur visai netoli ribos. Bažnyčios galvos nekėlė abejonių dėl jo sprendimų, tačiau kai kurie bendruomenės nariai į tai žvelgė nepalankiai ir manė, kad toks sąmoningas suartėjimas su anglų pasauliu neduos nieko gera.

Teismo raštininkas, kramtomąja guma atsiduodantis suvargusio veido žmogelis, priėjo prie Samuelio su įprasta Biblija.

– Prašau pakelti dešinę ranką, – jis negaišdamas pakišo aptrintą knygą Samueliui po kairiuoju delnu. – Ar prisiekiate sakyti tiesą, visą tiesą ir vien tik tiesą, ir tepadeda jums Dievas?

Samuelis trūktelėjo ranką nuo Biblijos, lyg būtų nusideginęs.

– Ne, – tarė pašiurpęs, – neprisiekiu.

Iš nuostabos salė suošė. Teisėja dukart stuktelėjo plaktuku.

– Misteri Štolcfusai, – tarė ji švelniai, – suprantu, kad nesate pažįstamas su teismais. Tačiau ši procedūra visiškai įprasta.

Samuelis energingai papurtė galvą, net padriko kelios šviesios sruogos. Pakėlęs galvą, įsmeigė į mane maldaujamą žvilgsnį.

Teisėja Ledbeter patyliukais burbtelėjo kažką panašaus į „kodėl būtinai man?“ Tada mostelėjo man prieiti prie stalo.

– Advokate, gal norėtumėte vieną kitą minutę pakalbėti su liudytoju apie šitą procedūrą?

Nuėjau pas Samuelį, paėmusi už alkūnės, atsukau jį nugara į publiką. Jis virpėjo.

– Samueli, kas atsitiko?

– Mes viešai nesimeldžiame, – sušnibždėjo jis.

– Tai tik žodžiai. Iš tiesų jie nieko nereiškia.

Jam atvipo žandikaulis, tartum čia pat jo akyse būčiau virtusi šėtonu.

– Tai pasižadėjimas Dievui – kaip galite sakyti, kad tai nieko nereiškia? Ele, aš negaliu prisiekti ant Biblijos, – tarė jis. – Atsiprašau, bet jeigu kitaip neįmanoma, tada liudyti negalėsiu.

Sausai linktelėjusi, grįžau pas teisėją.

– Priesaika padėjus ranką ant Biblijos prieštarauja jų tikėjimui. Ar nebūtų galima padaryti išimties?

Šalia manęs jau stovėjo atšuoliavęs Džordžas.

– Gerbiamoji teisėja, atsiprašau, kad kartojuosi tarsi sugadinta plokštelė, bet mis Hatavei akivaizdžiai suplanavo šitą vaidinimą, kad prisiekusieji pajustų užuojautą amišams.

– Savaime suprantama, jis teisus. Ir dabar bet kurią akimirką gali įsiveržti mano pasamdytų aktorių trupė, įkūnysianti Keitės sielvartą.

– Žinote, – susimąsčiusi tarė teisėja Ledbeter, – prieš keletą metų mano teisme liudijo amišų verslininkas, ir mes susidūrėme su ta pačia problema.

Žiūrėjau į teisėją netikėdama savo akimis, bet ne dėl to, kad ji, regis, turėjo išeitį, o stebėdamasi, kad teisėja yra anksčiau mačiusi savo teismo salėje amišą.

– Misteri Štolcfusai, – šūktelėjo ji, – ar sutiktumėte duoti patvirtinimą padėjęs ranką ant Biblijos?

Mačiau, kaip Samuelio galvoje sukasi dantračiai. Ir nujaučiau, kad šį kartą teisėjai labai pravers amišų siekis Šventąjį Raštą skaityti paraidžiui. Jeigu tik ji neminės žodžių „prisiekti“, „pasižadėti“ ar „duoti įžadus“, Samueliui toks kompromisas bus priimtinas.

Jis linktelėjo. Raštininkas vėl pakišo jam po kairiuoju delnu Bibliją; gal tik aš vienintelė pastebėjau, kad Samuelio delnas liko pakibęs keliais milimetrais aukščiau oda įrišto viršelio.

– Ar jūs... e-e, patvirtinate, kad sakysite tiesą, visą tiesą ir vien tik tiesą, ir tepadeda jums Dievas?

Samuelis nusišypsojo tam nedideliam žmogeliui.

– Ja, žinoma.

Jis įsitaisė krėsle, užpildydamas savimi visą atitvarą, dideles rankas pasidėjęs ant kelių, skrybėlę pakišęs po kėde.

– Gal galėtumėte nurodyti savo vardą ir kur gyvenate?

Samuelis kostelėjo.

– Samuelis Štolcfusas, Blosom Hilo kelias, Ist Paradaiso apylinkė, – jis padvejojo ir pridūrė: – Pensilvanija, Jungtinės Valstijos.

– Ačiū, misteri Štolcfusai.

– Ele, – garsiai sušnibždėjo jis, – galite vadinti mane Samueliu.

Nusišypsojau.

– Gerai, Samueli. Šiek tiek jaudinatės?

– Taip.

Tas žodis jam ištrūko lyg palengvėjimo atodūsis.

– Suprantu, žinoma. Ar anksčiau niekada neteko būti teisme?

– Ne.

– Ar kada pagalvojote, kad vieną dieną reikės stoti prieš teismą?

Jis papurtė galvą.

– Ach, ne. Mes manome, kad bylinėtis nėra prasmės, tad niekada apie tai ir negalvojau.

– Ką turite galvoje sakydamas „mes“?

– Žmones, – atsakė jis.

– Amišus?

– Taip.

– Ar buvote paprašytas šiandien liudyti?

– Ne. Pasisiūliau pats.

– Sava valia sutikote taip nemaloniai pasijusti? Kodėl?

Jo skaidrus, žydras žvilgsnis nukrypo į Keitę.

– Nes ji nenužudė savo kūdikio.

– Iš kur tai žinote?

– Pažįstu ją visą gyvenimą. Nuo pat vaikystės. Daugelį metų matau ją kasdien. Dabar dirbu pas Keitės tėvą fermoje.

– Iš tiesų? Ką ten darote?

– Na, beveik visa, ką tik Aronas liepia. Daugiausia mano pagalbos reikia sodinant ir nuimant derlių. Ak, ja, ir melžiant. Tai pieno ūkis.

– Kuriuo laiku melžiama, Samueli?

– Pusę penkių iš ryto ir pusę penkių popiet.

– Kokius darbus tuo metu reikia atlikti?

Džordžas kilstelėjo antakius.

– Prieštarauju. Ar tikrai mums reikia išklausyti pamoką apie fermos vadybą?

– Gerbiamoji teisėja, noriu suformuoti pagrindą.

– Atmetu. Misteri Štolcfusai, galite atsakyti į klausimą.

Samuelis linktelėjo.

– Na, visų pirma ruošiame pašarą. Tada išvalome gardus ir suvežame mėšlą į jam skirtą duobę. Aronas laiko dvidešimt karvių, tad užtrunkame ilgokai. Paskui nuvalome joms spenius ir prijungiame melžimo agregatą, kurį varo generatorius. Aha, dar nepaminėjau – vienu metu melžiamos dvi karvės. Pienas patenka į bidoną, vėliau išpilamas į didelį rezervuarą. Ir paprastai, padarius pusę darbo, reikia stabtelti ir vėl imtis mėšlo valymo.

– Kada pieno įmonės sunkvežimis atvažiuoja surinkti pieno?

– Kas antrą dieną, išskyrus Viešpaties dieną. Kai pataiko sekmadienį, atvažiuoja keisčiausiu laiku, tarkim, šeštadienio vidurnaktį.

– Ar pienas pasterizuojamas prieš atiduodant surinkėjams?

– Ne, tai vyksta vėliau, jau išvežus pieną iš fermos.

– Ar Fišeriai pieną sau perka iš prekybos centro?

Samuelis linksmai nusišypsojo.

– Na, tikriausiai taip daryti būtų kvaila, ar ne? Tas pat, kaip pirkti kumpio, ką tik papjovus kuo puikiausią paršą. Fišeriai geria šviežią pieną iš savo fermos. Mano pareiga – du kartus per dieną Keitės motinai atnešti ąsotį pieno.

– Vadinasi, pienas, kurį Fišeriai geria, dar nebūna pasterizuotas?

– Ne, bet jo skonis lygiai toks pat kaip pieno iš balto plastikinio butelio. Juk ragavote jo. Ar manote kitaip?

– Prieštarauju – gal kas primintų liudytojui, kad jam nedera klausinėti? – pareiškė Džordžas.

Teisėja, palinkusi į šoną, atsirėmė į krėslo porankį.

– Misteri Štolcfusai, bijau, kad kaltintojas teisus.

Galingasis vyras paraudo ir nuleido akis.

– Samueli, – paklausiau kuo skubiau, – kodėl manote, kad taip gerai pažįstate Keitę?

– Esu ją matęs pačiomis įvairiausiomis aplinkybėmis, tad žinau, kaip ji elgiasi – kada ji liūdi, kada džiaugiasi. Buvau šalia, kai paskendo jos sesuo, kai jos brolį amžinai atskyrė nuo bažnyčios. Be to, prieš dvejus metus pradėjome vaikščioti kartu.

– Turite galvoje – kaip pora?

– Ja.

– Ar buvote pora, kai Keitei gimė kūdikis?

– Taip.

– Ar buvote su ja gimdymo metu?

– Ne, nebuvau, – tarė Samuelis. – Sužinojau vėliau.

– Ar tuo metu manėte, kad tai jūsų kūdikis?

– Ne.

– Kodėl ne?

Jis kostelėjo.

– Mes niekada nemiegojome kartu.

– Ar žinojote, kas to kūdikio tėvas?

– Ne. Keitė man nesakė.

– Kaip tada jautėtės? – pasistengiau kalbėti švelniau.

– Gana prastai. Matote, ji buvo mano mergina. Nesupratau, kas atsitiko.

Valandėlę tiesiog leidau prisiekusiesiems žiūrėti į Samuelį. Tvirtas, gerai atrodantis vyras, apsivilkęs kažkokiais keistais drabužiais, kalba užsikirsdamas, su aiškiu akcentu, ir mėgina išsaugoti pusiausvyrą jam visiškai nepažįstamoje aplinkoje.

– Samueli, – tariau, – tavo mergina nešioja kažkieno kito kūdikį, tas kūdikis paslaptingai miršta, nors tavęs nėra šalia ir nematai, kaip tai įvyksta, tu jaudiniesi atsidūręs teisme ir privalėdamas liudyti – ir vis dėlto, atėjęs čionai, sakai mums, kad ji žmogžudystės neįvykdė?

– Iš tiesų.

– Kodėl užstoji Keitę, kuri, kad ir kaip žiūrėtum, tave nuskriaudė?

– Visa, ką sakėte, Ele, yra tiesa. Turėčiau būti labai įpykęs. Kurį laiką toks ir buvau, tačiau dabar jau – ne. Dabar įveikiau savanaudiškumą ir žinau, kad privalau Keitei padėti. Suprantate, jeigu esi „paprastasis“, niekada neiškeli savęs aukščiau už kitus. Taip tiesiog nesielgiama, nes tai būtų Hochmut – pasipūtimas, o teisybė yra tokia, kad visada aplink tave yra kitų, kurie už tave svarbesni. Todėl Keitė, klausydamasi melagingų šnekų apie save ir tą kūdikį, niekada nesistengs atsikirsti ar apsiginti. Aš čia esu, kad ją apginčiau, – tarsi klausydamasis savo paties žodžių, Samuelis lėtai atsistojo ir įsmeigė akis į prisiekusiuosius. – Ji šito nepadarė. Ji negalėjo šito padaryti.

Visas dvyliktukas tarsi užkerėtas žiūrėjo į tylaus ir nepalaužiamo įsitikinimo kupiną Samuelio veidą.

– Samueli, ar dar mylite ją?

Jis atsigręžė, bet jo žvilgsnis, slystelėjęs pro mane, pasiekė Keitę.

– Taip, – atsakė jis. – Taip, myliu.

Džordžas pabaksnojo smiliumi sau į lūpas.

– Ji buvo tavo mergina, bet miegojo su kitu vyruku?

Samuelio akys susiaurėjo.

– Ar negirdėjote, ką sakiau prieš kelias sekundes?

Kaltintojas iškėlė rankas.

– Tik svarstau, ką tuo metu jautėte, ir tiek.

– Atėjau čionai kalbėti ne apie savo jausmus. Atėjau kalbėti apie Keitę. Ji nepadarė nieko bloga.

Užsikosėjau, kad niekas neišgirstų mano kikenimo. Nors visiškai nepatyręs, Samuelis nebuvo iš tų, kuriuos lengva išversti iš koto.

– Misteri Štolcfusai, ar jūsų tikėjimas skatina atlaidumą? – paklausė Džordžas.

– Samueli.

– Taip, aišku. Samueli. Ar jūsų tikėjimas skatina atlaidumą?

– Taip. Jeigu žmogus nusižemina ir išpažįsta savo nuodėmę, bažnyčioje bus visada laukiamas.

– Po to, kai prisipažins, ką padaręs.

– Tikrai, po išpažinties.

– Gerai. Dabar valandėlę pamirškime bažnyčią. Atsakykite ne kaip amišas, tiesiog kaip žmogus. Argi nėra dalykų, kurių neįmanoma atleisti?

Samuelis kiečiau suspaudė lūpas.

– Negaliu atsakyti galvodamas kitaip negu „paprastasis“, nes aš juk toks esu. O jeigu negalėčiau kam nors atleisti, tai būtų priekaištas ne tam žmogui, o man, nes tada nebūčiau tikras krikščionis.

– Šiuo konkrečiu atveju jūs asmeniškai atleidote Keitei.

– Taip.

– Tačiau ką tik minėjote, kad atleidimas reiškia, jog kita pusė jau išpažino nuodėmę.

– Na... ja.

– Vadinasi, jeigu atleidote Keitei, ji turėjo būti padariusi ką nors bloga – nors dar nepraėjo nė penkios minutės, kai sakėte, kad ji nieko bloga nepadarė.

Valandėlę Samuelis tylėjo. Užgniaužiau kvapą, laukdama lemiamo Džordžo smūgio. Tada tas amišas pakėlė galvą.

– Misteri Kalahanai, nesu labai protingas žmogus. Nelankiau koledžo kaip jūs. Tiesą sakant, visai nesuprantu, ko mėginate manęs paklausti. Taip, aš atleidau jai – bet ne už kūdikio nužudymą. Vienintelis dalykas, už kurį turėjau atleisti Keitei – kad sudaužė man širdį, – jis akimirką dvejojo. – Ir manau, kad net jūs, anglai, už tai negalite įkišti jos į kalėjimą.

Ovenas Zeigleris, matyt, buvo alergiškas teismo salei. Per šešias minutes jis jau šeštą kartą nusičiaudėjo užsidengdamas nosį puošniai marginta nosine.

– Atsiprašau, dermatophagoides pteronyssinus.

– Atleiskite, neišgirdau? – sukluso teisėja Ledbeter.

– Dulkių erkės. Maži bjaurūs padarėliai. Gyvena pagalvėse, čiužiniuose ir – guldau galvą – čia, po šitais kilimais, – Ovenas šniurkštelėjo nosimi. – Jos maitinasi žmogaus odos nuoplaišomis, o jų gyvybinės veiklos atliekos sukelia alergijos simptomus. Žinote, jeigu atidžiau kontroliuotumėte patalpų drėgnumą, šitų dirginančių veiksnių sumažėtų.

– Tikiuosi, kad kalbate apie erkes, o ne apie teisininkus, – sausai atsiliepė teisėja.

Ovenas įtariai žvilgtelėjo į oro kondicionavimo angas palubėje.

– Reikėtų neužmiršti ir pelėsių sporų.

– Gerbiamoji teisėja, aš taip pat alergiškas, – atsiliepė Džordžas, – bet šioje salėje kol kas jaučiuosi kuo puikiausiai.

Ovenas, regis, pasijuto užgautas.

– Nieko negaliu padaryti – esu labai jautrus.

– Daktare Zeigleri, ar manote, kad jums pavyks ištverti liudijimą? O gal man pasirūpinti rasti kitą teismo salę?

– Arba plastikinį burbulą, – subambėjo Džordžas.

Ovenas vėl nusičiaudėjo.

– Aš stengsiuosi kaip įmanydamas.

Teisėja pirštais pasitrynė smilkinius.

– Mis Hatavei, galite tęsti.

– Daktare Zeigleri, – tariau, – ar jūs tyrėte kūdikio Fišerio audinių mėginius?

– Taip. Kūdikis buvo gimęs neišnešiotas, vyriškosios lyties, be apsigimimų. Su ūmaus chorioamnionito ir infekcijos požymiais. Mirties priežastis buvo perinatalinė asfiksija.

– Vadinasi, jūsų duomenys neprieštarauja teismo medicinos eksperto išvadoms?

Ovenas šyptelėjo.

– Mes sutariame dėl mirties priežasties. Tačiau pagrindinio sutrikimo – asfiksiją sukėlusių procesų – atžvilgiu mūsų tyrimai smarkiai skiriasi.

– Kaip galėtų šitaip būti?

– Teismo ekspertas nustatė, kad mirtis įvyko dėl nužudymo. Aš manau, kad kūdikio asfiksiją sukėlė natūralios priežastys.

Patylėjau, kad prisiekusieji gerai suvoktų, ką išgirdo.

– Natūralios priežastys? Ką turite galvoje?

– Mano duomenimis, mis Fišer neprisidėjo prie savo naujagimio mirties – jis liovėsi kvėpavęs savaime.

– Daktare, aptarkime tai, ką jūs nustatėte.

– Na, mįslingiausia atrodė kepenų nekrozė.

– Ar galėtumėte papasakoti smulkiau?

Ovenas linktelėjo.

– Nekrozė – tai ląstelių mirtis. Gryną nekrozę paprastai sukelia arba įgimtos širdies ydos, bet jų šis naujagimis neturėjo, arba infekcija. Medicinos ekspertas, pamatęs nekrozę, nutarė, kad ji tiesiogiai susijusi su asfiksija, tačiau kepenys krauju aprūpinamos dvejopai ir mažiau reaguoja į ischemiją negu kiti organai.

– Ischemiją?

– Tai audinių hipoksija – deguonies trūkumas, kurį sukelia deguonies kiekio sumažėjimas kraujyje. Šiaip ar taip, tokį pakenkimą kepenyse rasti labai neįprasta. O čia dar ir chorioamnionitas, tad galų gale ėmiau svarstyti, ar nebus pasireiškęs koks infekcijos veiksnys.

– Kodėl teismo ekspertas galėjo šito nepastebėti?

– Dėl poros priežasčių,– paaiškino Ovenas. – Visų pirma, kepenyse nebuvo matyti jokių granulocitų – baltųjų kraujo kūnelių, kurie reaguoja į bakterinę infekciją. Tačiau jeigu infekcija labai ankstyvos stadijos, granulocitų reakcijos gali dar nebūti. Teismo ekspertas nusprendė, kad infekcijos nėra, nes nėra uždegimo. Bet ląstelių žūtis gali prasidėti keliomis valandomis anksčiau, negu kūnas ima reaguoti uždegimu – manau, kad kūdikis mirė dar iki šito proceso pradžios. Antra, mėginiuose jis nerado jokio organizmo, kurį galima būtų laikyti tikėtina infekcijos priežastimi.

– Ką padarėte jūs?

– Gavęs parafinu apsaugotus audinių pavyzdžius, atlikau kepenų mėginio dažymą Gramo metodu. Tada ir aptikau naujagimio kūne didelį kiekį koko bacilų. Teismo ekspertas nurašė jas kaip teršalus – difteroidus, kurie šiaip yra lazdelių pavidalo bakterijos. Tiesą sakant, koko bacilos dažnai palaikomos arba lazdelių pavidalo bakterijomis, tarkime, difteroidais, arba kokais, pavyzdžiui, stafilokokais ar streptokokais. Tų organizmų buvo tiek daug, kad man kilo mintis, ar nebus čia ne šiaip teršalai, o kažkas kita – gal anas infekcijos veiksnys. Padedamas mikrobiologo nustačiau, kad tas organizmas yra Listeria monocytogenes, judri pleomorfiška gram-teigiama lazdelė.

Mačiau, kaip apsiblausę žvelgė prisiekusieji, prislėgti moksliškų žodžių srauto.

– Geriau kartokite viską iš naujo, – pasistengiau juokauti.

– Tai dažnai neatpažįstama ankstyvo gimdymo ir perinatalinės mirties priežastis, – tarė Ovenas. – Infekcija antrojo ar trečiojo trimestro metu paprastai baigiasi negyvo kūdikio gimimu ar ankstyvu gimdymu, po kurio kyla pneumonija ir naujagimių sepsis.

– Palūkėkite, – atsiliepiau aš, – sakote, kad Keitė gavo kažkokią infekciją, kuri galbūt pakenkė jos kūdikio sveikatai dar iki jo gimimo?

– Kaip tik šitai ir sakau. Be to, šią infekciją labai sunku diagnozuoti ir laiku imtis gydymo. Gripą primenantys simptomai – pakyla temperatūra, maudžia kūną, kažką skauda – motinai pasireikš likus vos kelioms valandoms iki priešlaikinio gimdymo.

– Kaip šitai atsiliepia naujagimiui?

– Kyla perinatalinė depresija, karštinė ir kvėpavimo sutrikimai, – Ovenas stabtelėjo. – Naujagimių mirtingumas, tyrimų duomenimis, net ir po gydymo svyruoja tarp trisdešimties ir penkiasdešimties procentų.

– Užsikrėtęs listerijomis kūdikis net ir gydomas turi penkiasdešimties procentų tikimybę mirti?

– Tiesa.

– Kaip užsikrečiama listerioze? – paklausiau.

– Tyrimai, su kuriais esu susipažinęs, teigia, kad dažniausias kelias – vartojant užkrėstą maistą. Ypač nepasterizuotą pieną ir sūrį.

– Nepasterizuotą pieną, – pakartojau.

– Taip. Ypač didelė rizika užsikrėsti kyla ir žmonėms, kontaktuojantiems su gyvūnais.

Padėjau ranką Keitei ant peties.

– Daktare Zeigleri, jeigu pateikčiau jums Keitės naujagimio skrodimo protokolą ir išdėstyčiau, kad Keitė gyvena pienininkystės ūkyje, nėštumo metu nuolat gėrė nepasterizuotą pieną ir kasdien du kartus dirbdavo fermoje melžiant karves, kokia būtų jūsų išvada?

– Remdamasis jos gyvenimo sąlygomis ir tikėtinu sąlyčiu su Listeria monocytogenes, teigčiau, kad ji užsikrėtė nėštumo metu.

– Ar kūdikiui Fišeriui pasireiškė simptomai, būdingi listerioze užsikrėtusiam naujagimiui?

– Taip. Jis gimė anksčiau laiko ir patyrė kvėpavimo sutrikimus. Išryškėjo kai kurie granulomatosis infantiseptica požymiai, tarp jų – kepenų nekrozė ir pneumonija.

– Ar tai galėjo sukelti mirtį?

– Be jokios abejonės. Arba dėl perinatalinės asfiksijos komplikacijų, arba paprasčiausiai dėl infekcijos.

– Kas, jūsų nuomone, sukėlė kūdikio Fišerio mirtį? – paklausiau dar kartą.

– Asfiksija dėl priešlaikinio gimdymo, kurį sukėlė chorioamnionitas kaip listeriozės padarinys, – Ovenas šyptelėjo. – Skamba labai sudėtingai, bet iš esmės tai reiškia, kad besiklostanti įvykių seka sukėlė mirtį dėl natūralių priežasčių. To kūdikio mirties procesas prasidėjo iš karto vos jam gimus.

– Ar, jūsų nuomone, Keitė Fišer atsakinga už savo kūdikio mirtį?

– Taip, jeigu pažvelgsime į tai vien mechaniškai, – atsakė Ovenas. – Juk tai jos kūnas vaisiui perdavė Listeria monocytogenes. Tačiau, savaime suprantama, infekcija nebuvo tyčinė. Negalima kaltinti mis Fišer, lygiai kaip negalima kaltinti motinos, kuri pati to nežinodama savo negimusiam vaikui perduoda ŽIV virusą, – jis pažvelgė į nuleidusią galvą Keitę. – Tai ne žmogžudystė. Tai tiesiog be galo liūdnas įvykis.

Labai džiaugiausi matydama Džordžą aiškiai sutrikusį. Tiesą sakant, kaip tik šito ir tikėjausi – joks kaltintojas pats neiškapstys listeriozės, ir Džordžui, žinoma, nė į galvą neatėjo apie tai klausinėti per ikiteisminius liudijimus. Jis atsistojo, patiesino kaklaraištį ir prisiartino prie mano liudytojo.

– Listerijos, – pratarė jis. – Ar tos bakterijos plačiai paplitusios?

– Šiaip jos labai įprastos, – atsakė Ovenas. – Listerijų yra visur.

– Tada kodėl mes visi nekrintame kaip musės?

– Tos bakterijos labai įprastos, tačiau liga gana reta. Ji pasitaiko vienai iš dvidešimties tūkstančių nėščių moterų.

– Vienai iš dvidešimties tūkstančių. O kaltinamajai ji smogė visa jėga, anot jūsų, nes ši buvo pratusi gerti nepasterizuotą pieną.

– Taip, tokia mano prielaida.

– Ar tikrai žinote, kad kaltinamoji gėrė nepasterizuotą pieną?

– Na, pats neklausiau, tačiau ji juk gyvena ūkyje, laikančiame pieno fermą.

Džordžas pakratė galvą.

– Tai nieko neįrodo, daktare Zeigleri. Galiu gyventi vištidę turinčiame ūkyje ir būti alergiškas kiaušiniams. Ar tikrai žinote, kad kiekvieną kartą, kai kaltinamoji prie pietų stalo tiesdavo ranką paimti ąsotį, jame būdavo pienas, o ne apelsinų sultys ar vanduo, o gal kokakola?

– Ne, nežinau.

– Ar dar kam nors tuose namuose pasireiškė listeriozės požymių?

– Jų audinių mėginių tirti manęs niekas neprašė, – atsakė Ovenas. – Negalėčiau tvirtai atsakyti.

– Tada mėginsiu jums padėti. Niekam tie požymiai nepasireiškė. Niekas, išskyrus kaltinamąją, nesusirgo ta paslaptingąja liga. Argi jums nekeista, kad visi šeimos nariai geria tą patį užterštą pieną, tačiau jų kūno atsakas į tas bakterijas toks skirtingas?

– Visiškai nekeista. Nėštumas – tai būsena, kada organizmo imuninė sistema slopinama, o listeriozė pražysta pacientams su silpnesniu imunitetu. Jeigu tuose namuose kas nors būtų sirgęs vėžiu ar ŽIV infekcija arba būtų labai senas ar labai mažas – tai vis imuninės sistemos nepakankamumo pavyzdžiai – gal tokių simptomų, kokių, matyt, turėjo mis Fišer, būtų atsiradę ir kitiems.

– Matyt, turėjo, – pakartojo Džordžas. – Daktare, ar jūs teigiate, kad ji galbūt nesirgo ta liga?

– Ne, ji tikrai sirgo. To užkrato buvo ir kūdikio audiniuose, ir placentoje, o ten patekti bakterija galėjo vieninteliu būdu – iš motinos.

– Ar yra būdas neabejotinai įrodyti, kad kūdikis sirgo listerioze?

Ovenas šiek tiek pamąstė.

– Žinome, kad jis buvo užsikrėtęs listerijomis, nes tai patvirtino mūsų atliktas tyrimas su imuninių kompleksų dažymu.

– Ar galite įrodyti, kad kūdikis mirė nuo listeriozės komplikacijų?

– Listerijos yra mirtinos, – atsakė Ovenas. – Jos sukelia infekciją kepenyse, plaučiuose, smegenyse, bet kur. Nelygu kaip klostosi liga, pacientams mirtį gali sukelti įvairių organų veikla. Kūdikio Fišerio atveju tai buvo sutrikęs kvėpavimas.

– Kūdikį mirtis ištiko dėl kvėpavimo sutrikimo?

– Taip, – sutiko Ovenas. – Kvėpavimo sutrikimas, sukeltas kvėpavimo organų infekcijos.

– Tačiau argi ta infekcija nėra tik viena iš sutrikusio kvėpavimo priežasčių?

– Taip.

– Ar kita priežastis galėtų būti uždusinimas?

– Taip.

– Tai ar nėra įmanoma, kad kūdikis buvo užsikrėtęs listerijomis, jo kūne ir plaučiuose liko jų pėdsakų – tačiau jo mirtį tiesiogiai sukėlė motina, kuri jį uždusino?

Ovenas suraukė kaktą.

– Tai įmanoma. Galutinai šito išsiaiškinti nepavyktų.

– Daugiau klausimų neturiu.

Džordžas dar nespėjo grįžti prie savo stalo, o aš jau stovėjau pasirengusi papildyti savo apklausą.

– Daktare Zeigleri, jeigu Keitės kūdikis tą rytą nebūtų miręs nuo kvėpavimo sutrikimo, kas jam būtų nutikę?

– Na, turint galvoje, kad po gimdymo namie naujagimis nebuvo skubiai nugabentas į ligoninę tirti ir gydyti, infekcija būtų toliau plėtusis. Pagyvenęs dvi ar tris dienas, jis gal būtų miręs nuo pneumonijos... jeigu ne, tai po poros savaičių būtų miręs nuo meningito. Išsivysčius meningitui, mirties išvengti nebeįmanoma net nustačius diagnozę ir pradėjus gydymą.

– Vadinasi, jeigu kūdikis nebuvo nuvežtas į naujagimių priežiūros įstaigą, greičiausiai jis būtų netrukus miręs?

– Taip.

– Ačiū jums, daktare.

Atsisėdau, bet iš karto pašoko Džordžas.

– Kryžminės apklausos papildymas, gerbiamoji teisėja. Daktare Zeigleri, sakėte, kad listeriozės mirtingumas aukštas net ir gydymo atveju?

– Taip, beveik penkiasdešimt kūdikių iš šimto miršta nuo komplikacijų.

– Ir jūs ką tik svarstėte, kad jeigu kūdikis Fišeris būtų likęs gyvas pirmąjį savo gyvenimo rytą, jis vis tiek būtų miręs per kelias savaites?

– Taip.

Džordžas kilstelėjo antakius.

– Daktare Zeigleri, iš kur žinote, kad jis buvo ne iš antrojo penkiasdešimtuko?

Dėl man nesuprantamų priežasčių Keitė vis smarkiau gūžėsi savo kiaute sulig kiekvienu Oveno liudijimo žodžiu. Ji visais atžvilgiais turėjo būti tokia pat patenkinta kaip ir aš. Net ir nedidelis Džordžo bakstelėjimas kryžminės apklausos pabaigoje negalėjo nuneigti fakto, kad kūdikio kūne rasta tokių mirtinų bakterijų. Dabar prisiekusieji jau tikrai turės pagrįstų abejonių, o išteisinimui mums tik to ir reikia.

– Keite, – tariau palinkdama arčiau jos, – ar gerai jautiesi?

– Ele, labai prašau: gal jau galėtume keliauti namo?

Ji atrodė varganai.

– Ar tu sergi?

– Labai prašau.

Žvilgtelėjau į laikrodį. Buvo pusė keturių, melžimo darbams lyg ir ankstoka, tačiau teisėja Ledbeter vargu ar susigaudys.

– Gerbiamoji teisėja, – prabilau stodamasi, – jeigu teismas neprieštarautų, norėtume šios dienos posėdį baigti.

Teisėja įdėmiai pažvelgė į mane per akinių viršų.

– Ak, taip. Melžimas.

Paskui žvilgtelėjo į Oveną Zeiglerį, jau sėdintį tarp žiūrovų.

– Na, jūsų vietoje baigusi pasistengčiau gerai nusiplauti rankas. Misteri Kalahanai, ar neprieštaraujate, kad išsiskirstytume anksčiau ir imtumės ūkio darbų?

– Ne, gerbiamoji teisėja. Manieji viščiukai džiaugsis, kai pasirodysiu, – jis gūžtelėjo pečiais. – Ak, tiesa, juk neturiu viščiukų.

Teisėja žiūrėjo į jį susiraukusi.

– Prokurore, nebūtina apsimesti kosmopolitišku snobu. Ką gi, tuomet viskas. Susirinksime rytoj iš ryto, dešimtą valandą. Posėdis baigtas.

Staiga aplink mus išaugo žmonių siena: Leda, Kupas, Jakobas, Samuelis ir Adamas Sinkleris. Kupas apkabino mane per liemenį ir sušnibždėjo:

– Tikiuosi, kad ji turės tavo protą.

Nieko neatsakiau. Žiūrėjau, kaip Jakobas mėgina pokštauti, kad Keitė nusišypsotų; Samuelis stovėjo įsitempęs lyg styga ir labai stengėsi nepaliesti pečiu Adamo. Keitė taip pat stengėsi neišsiskirti ir atrodyti linksma, tačiau skersai veido įsirėžusi jos šypsena priminė per smarkiai ištemptą popieriaus lapą. Ar tik aš viena mačiau, kad ji tuoj palūš?

– Keite, – tarė Adamas žengdamas priekin, – ar nenorėtum pasivaikščioti?

– Ne, ji nenori, – atsakė Samuelis.

Adamas nustebęs atsigręžė.

– Manau, kad ji gali kalbėti ir pati.

Keitė pirštais suspaudė smilkinius.

– Ačiū, Adamai, tačiau turiu reikalų su Ele.

Man tai buvo naujiena, bet pakako išvysti jos maldaujančias akis ir jau pasijutau linkčiojanti.

– Mums reikia aptarti jos liudijimą, – paskelbiau, nors, jei tik bus mano valia, jokio jos liudijimo niekas neišgirs. – Leda mus parveš. Kupai, ar pasirūpinsi, kad visi pasiektų namus?

Iškeliavome taip pat, kaip ir penktadienį: Leda privažiavo prie teismo rūmų iš kitos pusės, o mes su Keite išėjome pro maisto tiekėjams skirtas duris. Tada apsukome ratą ir išvažiavome prie pastato iš priekio, išvengę visų reporterių, dar tebelaukiančių pasirodant Keitės.

– Mieloji, – po kelių minučių tarė Leda, – tas tavo kviestas daktaras tikrai nepaprastas.

Tuo metu, žiūrėdama į mažą veidrodėlį virš keleivio sėdynės, valiau po akimis atsiradusius blakstienų dažų ratilus. Man už nugaros, galinėje sėdynėje Keitė nusisukusi abejingai žvelgė pro automobilio langą.

– Ovenas – geras vyrukas. Ir dar geresnis patologas.

– Visas tas reikalas su bakterijomis... ar jis tikras?

Šyptelėjau jai.

– Niekas neleistų jam išsigalvoti. Tai būtų melagingas liudijimas.

– Žinai, guldau galvą, kad laimėtum bylą net vien su to daktaro liudijimu.

Vėl pakėliau akis į veidrodėlį, mėgindama pagauti Keitės žvilgsnį.

– Ar girdi? – paklausiau reikšmingai.

Jos lūpos susispaudė kiečiau; daugiau niekuo neišsidavė, kad klausosi. Tebesėdėjo skruostą priglaudusi prie lango, žiūrėdama į šalį.

Staiga Keitė atidarė automobilio duris, priversdama Ledą staigiai nerti į šalikelę ir žvygtelėjus stabdžiais sustoti.

– Po šimts! – šūktelėjo ši. – Keite, mieloji, nesielk taip, kai važiuojame!

– Atsiprašau. Teta Leda, gal mes su Ele toliau eisime pėsčiomis?

– Bet juk čia geras gabalas, bent trys mylios!

– Man naudinga pakvėpuoti grynu oru. Ir mums su Ele reikia pasikalbėti, – Keitės lūpose šmėkštelėjo šypsena. – Tiesiog prasivaikščiosime.

Leda atsisuko į mane pritarimo. Buvau apsiavusi savo juoduosius batelius be kulno – taip, tai ne aukštakulniai, bet vis dėlto ne pats tinkamiausias apavas žygiams pėsčiomis. Keitė jau stovėjo greta automobilio.

– Na, tiek jau to, – suniurnėjau švysteldama portfelį ant sėdynės. – Gal gali palikti jį pašto dėžutėje?

Žiūrėjome pavymui automobiliui, kol jo šviesos pranyko tolumoje, tada, sukryžiavusi rankas ant krūtinės, atsisukau į Keitę.

– Tai ką sumanei?

Ji jau žengė tolyn.

– Tik norėjau šiek tiek pabūti viena.

– Na, dar juk neišvažiuoju...

– Turėjau galvoje – pabūti viena su jumis, – pritūpusi ji nugnybo ilgą garbanotą palei kelią augančio paparčio lapą. – Per daug sunku, kai manęs reikia visiems aplinkui.

– Jie rūpinasi dėl tavęs.

Tuo metu Keitė šmurkštelėjo po elektrinės tvoros laidu, ketindama traukti per lauką, kuriame ganėsi telyčios.

– Ei, mes braunamės į svetimą plotą.

– Čia senio Džono Lapo žemė. Jei per ją nukirsime kampą, jis nesupyks.

Žingsniavau tarp visur besimėtančių karvių blynų, dairydamasi į tas karves, mosuojančias uodegomis ir mieguistai spoksančias į mus, žygiuojančias per jų pievą. Keitė pasilenkė ir nusiskynė baltų pūkuotų pienių bei širdažolių skėčių.

– Turėtumėte ištekėti už Kupo, – tarė ji.

Pratrūkau kvatotis.

– Ar dėl to norėjai viena kalbėtis su manimi? Gal verčiau kol kas rūpinkimės tavimi, o mano problemomis užsiimsime po teismo?

– Jūs turite ištekėti. Tiesiog privalote.

– Keite, ištekėsiu ar ne, bet tą kūdikį vis vien gimdysiu.

Ji krūptelėjo.

– Tai nėra svarbiausia.

– O kas svarbiausia?

– Jeigu jis pasitrauks, – pasakė ji tyliai, – niekada jo nebesusigrąžinsite.

Štai kas, pasirodo, ją taip prislėgė – Adamas. Valandėlę ėjome tylėdamos, paskui pralindome pro elektrinio piemens laidus kitoje ganyklos pusėje.

– Dar galėtum kurti gyvenimą su Adamu. Tavo tėvai jau nebe tokie, kaip prieš šešerius metus, kai pasitraukė Jakobas. Viskas galėtų susiklostyti kitaip.

– Ne, niekas nesusiklostytų, – ji dvejojo galvodama, kaip geriau paaiškinti. – Jeigu myli kokį žmogų, tai dar nereiškia, kad Viešpaties planuose numatyta jums būti kartu.

Staiga liovėmės ėjusios, ir iš karto suvokiau du dalykus: kad Keitė atvedė mane prie tų mažų kapinių ir kad jos skaudūs jausmai su Adamu visiškai nesusiję. Ji stovėjo atsigręžusi į nedidelį apskaldytą savo vaiko antkapį, rankomis gniauždama statinių tvoros stulpelius.

– Žmonės, kuriuos myliu, – sušnibždėjo ji, – juos nuolat kas nors iš manęs atima.

Ir tyliai pravirko prispaudusi rankas prie pilvo. Paskui palinko ir pratrūko raudoti – niekada negirdėjau jos taip raudant, nei tada, kai ją apkaltino žmogžudyste, nei laidojant jos naujagimį, nei tapus atskirtąja.

– Man labai gaila, – kūkčiojo ji, – man taip be galo gaila.

– Keite, nereikia, – švelniai paliečiau jai petį, ir ji atsisukusi krito man į glėbį.

Stovėjome ant tako apsikabinusios ir linguodamos pirmyn atgal; mėgindama paguosti, glosčiau jai nugarą. Keitės nuskinti žolynai tarsi auka gulėjo išsidraikę mums apie kojas.

– Man labai gaila, – pakartojo ji, dusdama sulig kiekvienu žodžiu. – Nenorėjau to padaryti.

Man gyslose sustingo kraujas, o rankos ant jos nugaros suakmenėjo.

– Ko nenorėjai padaryti?

Keitė pakėlė galvą.

– Nužudyti jo.

17

Tuo metu, kai Keitė, nepaisydama į šoną įsimetusio dieglio, nuo kelio iki namų pasileido bėgti, vyrai jau darbavosi tvarte. Ji girdėjo iš ten sklindančius garsus, atrodė, tarsi jie trauktų ją artyn. Pro pravertas plačias duris matė Levį, stumiantį karutį, ir Samuelį, susikūprinusį ir tvirtinantį melžimo agregato antgalį prie karvės tešmens. Timpt, pukšt, ir plona balta srovelė nuvinguriavo per žarną, įleistą į bidoną.

Prispaudusi plaštaką prie burnos, Keitė nuskuodė už tvarto ir vėmė tol, kol skrandis liko visiškai tuščias.

Šlubčiodama nuo kelio, ji girdėjo Elę ją šaukiant. Elė nepajėgė taip greitai bėgti, tad Keitė begėdiškai pasinaudojo savo pranašumu ir paspruko.

Slinkdama palei šoninę tvarto sieną, Keitė atsidūrė prie kupstais nusėtų, jau tuščių laukų. Ten pasislėpti iš esmės nebuvo kur, tačiau bent jau galima kuo toliau atitrūkti nuo Elės. Pasikėlusi sijonus, Keitė nulėkė prie tvenkinio ir užlindo už didelio ąžuolo.

Ištiesusi delną, ji įsižiūrėjo į savo pirštus ir riešą. Kur jos dabar, tos bakterijos? Ar jų dar liko jos kūne, o gal ji visas spėjo perduoti savo kūdikiui?

Įsivaizdavusi savo naujagimį sūnų, Keitė užsimerkė – štai jis guli jai tarp kojų ir klykia iš visų jėgų. Jau tada ji suprato, kad kažkas negerai. Nenorėjo kalbėti apie tai, bet ji matė, kaip tas kūdikis visa krūtine ir pilveliu stengiasi įkvėpti oro.

Tačiau ji nieko negalėjo padaryti, lygiai kaip negalėjo išlaikyti Hanos ant ledo, apsaugoti Jakobo nuo tremties ar sukliudyti Adamui išvykti.

Keitė pažvelgė į dangų, aštriai suraižytą nuogų ąžuolo šakų. Ir suprato, kad tokios nelaimės nesitrauks, kol ji neatliks išpažinties.

Elei ne kartą teko ginti kaltus klientus, pasitaikė net keli įžūliai jai melavę, tačiau kažkodėl ji neprisiminė, kad kada nors būtų jautusis šitaip išduota. Širsdama ji pėdino nuo kelio namo, niršo ant Keitės už apgavystę, ant Ledos, kad paliko jas per tris mylias nuo namų, ant savo vargano kūno, kad vos pabėgėjus užgniaužia kvapą.

Čia nieko asmeniška, priminė pati sau. Vien tik darbas.

Keitę ji rado prie tvenkinio.

– Gal norėtum papasakoti, ką ten kalbėdama turėjai galvoje? – paklausė Elė lenkdamasi ir sunkiai alsuodama.

– Juk girdėjote, ką sakiau, – niūriai atšovė Keitė.

– Keite, pasakyk man, kodėl nužudei kūdikį.

Ji papurtė galvą.

– Nebenoriu daugiau teisintis. Tik noriu pasakyti prisiekusiesiems tai, ką pasakiau jums, kad visa šitai baigtųsi.

– Pasakyti prisiekusiesiems? – Elė net užsikosėjo. – Tik per mano lavoną.

– Ne, – tarė Keitė blykšdama. – Privalote man tai leisti.

– Nė velnio, net neketinu leisti, kad sėstum į tą krėslą ir pasakotum teismui, jog nužudei savo kūdikį.

– Anksčiau buvote pasirengusi leisti man liudyti!

– Tikrai nuostabu, bet tuo metu kalbėjai visai ką kita. Sakei norinti atskleisti tiesą, visiems papasakoti, kad neįvykdei žmogžudystės. Jeigu kviečiu tave kaip liudytoją, kuri nesistengia prieštarauti visai mano strategijai – tai viena, bet visai kas kita, jei tu atsistoji ir įvykdai juridinę savižudybę.

– Ele, – kupinu nevilties balsu tarė Keitė, – aš privalau atlikti išpažintį.

– Ten ne tavo bažnyčia! – riktelėjo Elė. – Kiek kartų reikia tau šitai kartoti? Ir kalbame čia ne apie šešias atskyrimo savaites. Kalbame apie daug metų. Gal net iki gyvenimo pabaigos. Kalėjime, – ji susitvardė ir giliai atsikvėpė. – Vienas dalykas būtų leisti prisiekusiesiems pamatyti tave, pajusti tavo sielvartą. Išgirsti tave sakant, kad esi nekalta. Tačiau tai, ką man ką tik pasakei... – Elės balsas prislopo, ji nusigręžė į šalį. – Leisti tau liudyti būtų profesiniu atžvilgiu neatsakinga.

– Juk jie vis tiek gali pamatyti mane ir išklausyti mano sielvartą.

– Kurgi ne, visa tai nugurgės kaip vanduo kanalizacijos vamzdžiais, kai paklausiu tavęs, ar nužudei savo kūdikį.

– Tada neklauskite manęs šito.

– Jeigu aš nepaklausiu, tada būtinai paklaus Džordžas. Tačiau stojusi liudyti jau nebegali meluoti, – Elė atsiduso. – Negali meluoti, bet negali ir tiesiai pareikšti, kad nužudei tą kūdikį, nes šitaip pasirašytum sau nuosprendį.

Keitė stovėjo nudelbusi akis.

– Jakobas man sakė, kad jeigu norėsiu kalbėti teisme, jūs negalėsite man sukliudyti.

– Galiu pasiekti, kad būtum išteisinta ir be tavo liudijimo. Keite, labai prašau nesielgti šitaip, nedaryti žalos sau.

Keitė atsigręžė į ją visiškai rami.

– Rytoj aš liudysiu. Galbūt jums tai nepatinka, bet toks yra mano noras.

– Kieno atleidimo tikiesi? – sprogo Elė. – Prisiekusiųjų? Teisėjos? Jie apie tai nė negalvoja. Į tave žiūrės kaip į pabaisą.

– O jūs? Juk jūs taip nežiūrite?

Elė papurtė galvą, nepajėgdama ištarti nė žodžio.

– Sakykite, – spaudė Keitė. – Atsakykite, ką galvojate.

– Galima meluoti savo advokatui, bet draugui... – Elė atsistojo ir nupurtė nuo sijono dulkes. – Surašysiu atsakomybės atsisakymo raštą, kurį turėsi pasirašyti; ten bus išdėstyta, kad patariau tau tokių veiksmų nesiimti, – šaltai tarė ji ir nuėjo.

– Netikiu, – pasakė Kupas, sudėdamas antklodės kampus; lankstė ją abu su Ele. Ta antklodė buvo siuvinėta vestuvinių žiedų ornamentu, situacijos ironija nepraslydo jam pro akis. Kelios kitos neseniai išskalbtos antklodės plevėsavo ant skalbinių virvių, ištemptų tarp medžių – milžiniškos kaleidoskopo mozaikos tamsėjančio dangaus fone.

Elė žengė link jo, tiesdama priešingus antklodės kampus.

– Tai patikėk.

– Keitė nepajėgi žudyti.

Ji paėmė gniužulą jam iš rankų ir energingai sulenkė į pasipūtusį keturkampį.

– Matyt, klysti.

– Ele, aš ją pažįstu. Ji – mano klientė.

– Taip, ir mano kambario draugė. Štai ir susigaudyk, kad nori.

Kupas siektelėjo kitą antklodę laikančių segtukų.

– Kaip ji tai padarė?

– Nepaklausiau.

Jis nustebo.

– Nepaklausei?

Elės pirštai nuslinko per pilvą.

– Nepajėgiau, – atsakė ji ir tuoj pat nusisuko.

Tą akimirką Kupas nieko netroško, tik apkabinti ją.

– Paaiškinti galima tik tuo, kad ji meluoja.

– Nejaugi nesiklausei, ką kalbėjau teisme? – vyptelėjo Elė. – Amišai nemeluoja.

Kupas nekreipė į ją dėmesio.

– Ji meluoja siekdama bausmės. Dėl vienos ar kitos priežasties, bet jai to reikia psichologiškai.

– Žinoma, jeigu manai, kad gyvenimas už grotų prilygsta gydymui, – Elė trūktelėjo priešingą audeklo galą. – Kupai, ji nemeluoja. Ko gero, savo darbe melagių esu mačiusi ne mažiau už tave. Keitė, žiūrėdama man į akis, pareiškė nužudžiusi tą kūdikį. Visiškai nedviprasmiškai.

Keliais staigiais judesiais ji išplėšė antklodę Kupui iš rankų, dar kartą sulenkė ir tėškė ant pirmosios.

– Keitė Fišer grimzta į dugną ir visus mus tempia drauge.

– Jeigu ji pasirašo atsakomybės atsisakymo raštą, tu nusiplauni rankas.

– Ak taip, žinoma, nieko baisaus. Tik drauge su visa byla į purvą puola ir mano vardas bei reputacija.

– Kad ir kokie būtų jos motyvai, smarkiai abejoju, kad Keitė dabar šitaip elgiasi norėdama įgelti tau.

– Kupai, nesvarbu, kokie jos motyvai. Ji ketina atsistoti ir viešai atlikti išpažintį, o prisiekusiesiems bus visiškai nesvarbu, kas už to slepiasi. Jie pasmerks ją greičiau, negu reikia laiko ištarti: „Aš tai padariau.“

– Ar pyksti dėl to, kad ji žlugdo tavo bylą, ar dėl to, kad nenumatei tokio posūkio?

– Aš nepykstu. Ne mano reikalas, jeigu ji nori susigadinti gyvenimą, – Elė čiupo antklodę, kurią laikė Kupas, bet nesuspėjo, ir ši šleptelėjo į purvą. – Velnias! Ar bent žinai, kiek laiko sugaišti, kol tokius daiktus išskalbi? Ar žinai? – ji susmuko ant žemės užsidengusi veidą rankomis, o antklodė jai už nugaros išsipūtė tarsi debesis.

Kupas nusistebėjo pats sau, kaip švelni ir liauna kaip šakelė moteris pajėgia tempti ant pečių kitų gelbėjimo naštą. Atsisėdęs greta Elės, priglaudė ją prie savęs, o ji sukišo plaštakas jam po marškiniais.

– Būčiau galėjusi ją išgelbėti, – sušnibždėjo ji.

– Žinau, mieloji. Bet gal jai reikėjo gelbėtis pačiai.

– Labai jau ilgas kelias.

– Vėl mąstai kaip advokatė, – Kupas pabaksnojo jai į smilkinį. – Ką darai, jeigu bijai, kad visi nuo tavęs nusisuks?

– Priverti juos būti su tavimi.

– O jeigu šito negali arba nežinai, kaip pasiekti?

Elė gūžtelėjo pečiais.

– Nežinau.

– Tikrai žinai. Tiesą sakant, esi ne kartą taip dariusi. Pati pasitrauki pirmoji, – tarė Kupas, – ir tada nebereikia žiūrėti, kaip jie nueina atsukę nugaras.

Kai dar buvo maža, Keitė mėgo lietų; tada bėgdavo taku iki kelio, kur plonytė alyvos plėvelė kiekvienoje balutėje virsdavo vaivorykšte. Dabar taip atrodė dangus – karališkasis purpuras, margintas susiliejančiomis oranžinėmis, raudonomis, sidabro gijomis, tarsi pasakų karalaitės mantija. Jis gaubė visas „paprastųjų“ fermas aplinkui; virš kiekvienos plytėjo savas prašmatnus ir sodrus ornamentas, nusitęsiantis į, regis, neaprėpiamus tolius.

Ji stovėjo priebutyje, žvelgė į sutemas ir laukė. Kai iš vakarų pasigirsdavo automobilio ūžesys, jos širdis tarsi taikydavosi įsisprausti į gerklę, o kiekvienas kūno raumuo veržėsi priekin, kad greičiau paaiškėtų, ar mašina suka prie namo. Bet po akimirkos raudoni jos žibintai nušvytruodavo pro medžius tolyn.

– Jis neatvažiuos.

Keitė žaibiškai atsisuko į suskambusį balsą; tuoj pat ant priebučio laiptelių dusliai nuaidėjo žingsniai.

– Kas?

Samuelis nurijo gumulą gerklėje.

– Ach, Keite, nejaugi nori, kad dar ir jo vardą ištarčiau?

Keitė delnais patrynė rankas ties pečiais ir vėl pažvelgė į kelią.

– Jis išvažiavo į Filadelfiją. Grįš rytoj, tiesiai į teismą.

– Atėjai man apie tai pranešti?

– Ne, – atsakė Samuelis, – atėjau kviesti tavęs pasivaikščioti.

Ji nuleido akis.

– Man atrodo, dabar nelabai tikčiau į draugiją.

Nesulaukęs Keitės atsakymo, jis gūžtelėjo pečiais.

– Na, aš vis tiek eisiu, – tarė Samuelis ir žengė nuo priebučio žemyn.

– Palauk! – šūktelėjo Keitė ir tuoj pasivijo Samuelį.

Jie žingsniavo pro medžius, kuriais tarsi vargonais grojo švilpiantis vėjas, ant šakų tupėjo paukščiai, gąsdindamos peles ūkavo pelėdos, voratinkliai žvilgėjo rasos sidabru. Stengdamasi spėti paskui dideliais žingsniais einantį Samuelį, Keitė vos nebėgo.

– Kur mes einame? – paklausė ji po kelių minučių, jiems atsidūrus prie nedidelio obelų guoto.

Samuelis staiga stabtelėjo ir apsidairė.

– Nė neįsivaizduoju.

Keitė nesusilaikė nešyptelėjusi, šypsena atsiliepė ir Samuelis; abu tuoj prapliupo juoktis. Samuelis atsisėdo alkūnėmis atsirėmęs į kelius, Keitė klestelėjo šalia, sijonais šnarindama sausus lapus. Raudoni tarsi rubinai obuoliai šiūravo Keitei per kapp viršugalvį, trynėsi į plačiakraštę Samuelio skrybėlę. Staiga jis prisiminė, kaip kartą, statant kažkurį kluoną, Keitė nulupo obuolį viena ilga drūže ir švystelėjo per petį – anot senų žmonių pasakojimų, taip galima sužinoti, kas merginos būsimasis jaunikis. Ir kaip visi draugai ir namiškiai juokėsi pamatę, kad nukritusi drūžė susiraitė į raidę S.

Staiga Samuelis pajuto, kad tyla lyg akmeniu prislėgė jam pečius.

– Žiūriu, čia pas jus neblogai užderėjo, – tarė jis nusiimdamas skrybėlę. – Reikės ruošti daug obuolių tyrės.

– Tikrai, mano mama turės ką veikti.

– O tu? – pajuokavo jis. – Manau, būsi su mumis kluone?

– Nežinau, kur aš būsiu, – Keitė žvilgtelėjo į jį ir kostelėjo. – Samueli, turiu tau kai ką pasakyti...

Jis prispaudė pirštą jai prie lūpų, prie jos švelniųjų lūpų, ir leido sau akimirką įsivaizduoti, kad tai galėjo būti bučinys.

– Jokių kalbų.

Keitė linktelėjo ir pažvelgė sau į skreitą.

– Jau greit lapkritis. Merė Eš – jos darže daug salierų užaugo.

Keitei suplastėjo širdis. Lapkritis – vedybų mėnuo, o salierai naudojami daugeliui vestuvių puotos patiekalų; kalbėti apie tai jai buvo tikrai per daug sunku. Ji žinojo apie Merės ir Samuelio pasibučiavimą, bet per visą tą laiką niekas jai daugiau nieko nesakė. Galų gale tai Samuelio reikalas, jis, be abejo, turi teisę gyventi toliau kaip tinkamas. Tarkim, kitą mėnesį vesti Merę Eš.

– Ji tekės už Oveno Kingo, aišku kaip dukart du, – toliau kalbėjo Samuelis.

Keitė sumirksėjo.

– Ji neketina tekėti už tavęs?

– Nemanau, kad šitai patiktų tai merginai, kurią norėčiau vesti, – Samuelis paraudo ir nuleido akis. – Juk tau tai nepatiktų, ar ne?

Minutėlę Keitė įsivaizdavo, kad jos gyvenimas ir toliau teka kaip kiekvienos kitos amišų merginos, kad jos pasaulis nėra toks suiręs ir jame vis dar įmanoma išgirsti tokį nuostabų pasiūlymą.

– Samueli, – tarė ji virpančiu balsu, – aš negaliu dabar tau pasižadėti.

Jis papurtė galvą, bet nepakėlė akių.

– Jeigu ne šį lapkritį, tada kitą, kuris bus po metų. Arba dar po kitų metų.

– Jei išeisiu, tai bus amžinai.

– Niekada negali žinoti. Štai, pavyzdžiui, aš, – Samuelis apibraukė pirštu skrybėlės kraštą – tobulą juodą skritulį. – Jau buvau kuo tvirčiausiai įsitikinęs, kad galutinai tave palieku... bet pasirodė, kad tuomet visą laiką tik žengiau atgal, tenai, iš kur pradėjau, – jis spustelėjo Keitei ranką. – Ar pagalvosi apie tai?

– Taip, – tarė Keitė, – būtinai.

Jau buvo po vidurnakčio, kai Elė be garso nusėlino laiptais į viršų, į miegamąjį. Keitė miegojo savo pusėje, mėnesienos juostos lyg iliuzionisto padėjėjo perrėžta į dvi dalis. Elė tyliai suglėbė antklodę ir ant pirštų galų pasuko prie durų.

– Ką čia darote?

Ji atsigręžė į Keitę.

– Miegosiu ant kušetės.

Keitė atsisėdo, antklodė nukrito atidengdama jos paprastučius baltus naktinius marškinius.

– Juk nebūtina šitaip.

– Žinau.

– Tai kenkia kūdikiui.

Elei kažkur gerklėje krustelėjo raumuo.

– Tik nereikia man aiškinti, kas kenkia mano kūdikiui, – atšovė ji. – Tu neturi teisės.

Ji staigiai apsisuko ir nulipo laiptais, spausdama prie krūtinės patalus tarsi šarvuotą skydą, tarsi saugoti širdį dar nebūtų per vėlu.

Elė stovėjo teisėjos kabinete ir žiūrėjo į teisės traktatus, į medžiu puoštas sienas, storą kilimą ant grindų – visur, tik ne į pačią teisėją Ledbeter, skaitančią ką tik jos gautą atsakomybės atsisakymo raštą.

– Mis Hatavei, – po valandėlės tarė ji, – kas čia vyksta?

– Mano klientė reikalauja galimybės liudyti, nors aš jai patariau taip nesielgti.

Teisėja įsistebeilijo į Elę, tartum pajėgtų jos bereikšmiame veide įžvelgti visą sumaištį, kuri nutiko praėjusią naktį.

– Ar yra kokia ypatinga priežastis, kodėl taip patarėte?

– Esu tikra, kad tai netrukus paaiškės, – atsakė Elė.

Visiškai patenkintas Džordžas aukščiau kilstelėjo galvą.

– Ką gi, puiku, – atsiduso teisėja, – tuomet eikime ir išsiaiškinkime.

Kiekvienas amišas nuo pat vaikystės žino, kad akys slegia tarsi svarsčiai, kad žvilgsniai nėra bekūniai, kad kartais juos tenka jausti tarsi kvėpavimą už nugaros, o kartais – kaip tiesiai į nugarą įsmigusią ietį; tačiau Lankasteryje žvilgsniai lakstydavo po vieną – koks turistas, tiesiantis kaklą, kad geriau į ją įsižiūrėtų, vaikas, išpūtęs akis maisto parduotuvėje. Sėdėdama liudytojo krėsle, Keitė jautėsi tarsi paralyžiuota smingančių į ją žvilgsnių. Į ją spoksojo bent šimtas žmonių. Iš tiesų, kodėl gi nespoksoti? Juk ne kasdien kas iš „paprastųjų“ prisipažįsta esąs žudikas.

Ji nusišluostė prakaituojančius delnus į prijuostę ir laukė, kada Elė ims klausinėti. Tikėjosi, jog atėjus šiai akimirkai Elė pasistengs viską sutvarkyti taip, kad jai būtų lengviau – gal Keitė net būtų galėjusi įsivaizduoti jas čia esant tik dviese, kalbantis prie tvenkinio. Tačiau Elė visą rytą nepratarė jai nė žodžio. Ją pykino, tad užsidarė tualete, išgėrė puodelį ramunėlių arbatos, paskui, taip ir nepažvelgusi į Keitę, pareiškė, kad jau laikas eiti. Ne, šiandien Elė jos tikrai nesigailės.

Elė užsisagstė švarkelį ir atsistojo.

– Keite, – tarė ji švelniai, – ar supranti, kodėl šiandien esi čia?

Keitė sumirksėjo. Balsas, klausimas – viskas skambėjo minkštai, su užuojauta. Užplūdo palengvėjimas, Keitė nusišypsojo – bet tada pažvelgė Elei į akis. Jos buvo tokios pat kietos ir piktos kaip ir vakar vakare. Tas palankumas – tik tos pačios vaidybos dalis. Elė net ir dabar stengėsi pasiekti jos išteisinimo.

Keitė giliai atsikvėpė.

– Žmonės mano, kad nužudžiau savo kūdikį.

– Kaip jautiesi dėl to?

Ji vėl išvydo sau tarp kojų tarsi mažytį kablelį gulintį kūnelį, slidų nuo jos pačios kraujo.

– Blogai, – sušnibždėjo ji.

– Matyt, supranti, kad įkalčiai prieš tave yra rimti.

Žvilgtelėjusi į prisiekusiuosius, Keitė linktelėjo.

– Mėginau klausyti, kas buvo kalbėta. Bet nesu tikra, kad viską supratau.

– Ko gi nesupratai?

– Jūs, anglai, daug ką darote kitaip, negu esu įpratusi.

– Kaipgi taip?

Ji valandėlę mąstė. Išpažintis – ta pati, kitaip ji dabar čia nesėdėtų. Tačiau anglai teisia žmogų, kad turėtų pagrindą jį išmesti. Amišai teisia, kad galėtų priimti ją atgal.

– Ten, kur užaugau, jei kam nors prikišama nuodėmė, kitiems nedera griebtis kaltinimų. Pats žmogus privalo pasitaisyti ir gyventi toliau.

– Ar padarei nuodėmę, pradėjusi kūdikį?

Keitė instinktyviai tapo nuolanki.

– Taip.

– Kodėl?

– Nebuvau ištekėjusi.

– Ar mylėjai tą vyrą?

Pro nuleistas blakstienas Keitė apžvelgė salę ieškodama Adamo. Jis sėdėjo ant kėdės krašto nuleidęs galvą, tarsi tą išpažintį atliktų pats.

– Labai, – sumurmėjo Keitė.

– Ar už tą nuodėmę buvai apkaltinta savo bendruomenės?

– Taip. Atėjo diakonas su vyskupu ir paprašė, kad bažnyčios susirinkime klaupčiausi ant kelių ir išpažinčiau savo nuodėmę.

– Kas nutiko, kai prisipažinai pastojusi be santuokos?

– Man skyrė bann tam tikram laikui, kad apmąstyčiau, ką padariau. Po šešių savaičių vėl buvo susirinkimas, ir pasižadėjau laikytis bažnyčios reikalavimų, – ji šyptelėjo. – Mane priėmė atgal.

– Keite, ar diakonas ir vyskupas prašė prisipažinti, kad nužudei savo vaiką?

– Ne.

– Kodėl gi?

Keitė susidėjo rankas į skreitą.

– Tuo manęs nekaltino.

– Vadinasi, tavo bendruomenėje žmonės netiki, kad esi padariusi žmogžudystės nuodėmę?

Keitė gūžtelėjo pečiais.

– Man reikia išgirsti atsakymą, – pasakė Elė.

– Ne, netiki.

Elė, kaukšėdama kulniukais per grindų parketą, grįžo prie gynybos stalo.

– Keite, ar atsimeni, kas vyko tą naktį, kai gimdei?

– Gabaliukais, nuotrupomis. Po truputį tie įvykiai grįžta.

– Kodėl taip yra?

– Daktaras Kuperis sako, kad taip yra todėl, jog mano protas nepajėgia daug priimti per trumpą laiką, – ji prikando apatinę lūpą. – Aš tarsi užsisklendžiau po to, kai viskas nutiko.

– Po to, kai kas nutiko?

– Po to, kai gimė kūdikis.

Elė linktelėjo.

– Apie tą naktį jau girdėjome iš įvairių žmonių, bet, manau, prisiekusieji norėtų išgirsti iš tavęs. Ar žinojai, kad esi nėščia?

Keitė staiga pasijuto mintimis krintanti atgal į praeitį: štai jos delnai vėl čiuopia mažą standų iškilumą – kūdikį jos viduje.

– Negalėjau tuo patikėti, – tarė ji negarsiai. – Ir netikėjau, kol neprireikė perkelti prijuostės smeigtukų, nes ėmiau storėti.

– Ar kam nors apie tai sakei?

– Ne. Išstūmiau tai iš galvos ir užsiėmiau kitkuo.

– Kodėl?

– Bijojau. Nenorėjau, kad tėvai sužinotų, kas atsitiko, – ji giliai atsikvėpė. – Meldžiausi, kad būčiau suklydusi.

– Ar atsimeni, kaip gimdei?

Keitė apglėbė pilvą, lyg būtų vėl grįžę tie deginantys skausmai, varstę ją nuo nugaros iki pilvo.

– Iš dalies, – tarė ji. – Pamenu, kaip skaudėjo, kaip šienas badė nugaros odą... bet yra laikotarpių, iš kurių visiškai nieko nepajėgiu atsiminti.

– Kaip tuo metu jauteisi?

– Buvau išsigandusi, – sušnibždėjo ji. – Klaikiai išsigandusi.

– Ar atsimeni kūdikį? – paklausė Elė.

Šitai ji žinojo taip puikiai, tarsi tas vaizdas būtų įsirėžęs vidinėje jos akių vokų pusėje. Tas mažutis mielas kūnelis, ne didesnis už jos plaštaką, besispardantis, užsikosėjęs ir siekiantis jos.

– Jis buvo gražus. Paėmiau jį ant rankų. Laikiau priglaudusi. Patryniau jam nugarą. Viduje turėjo mažulyčius kauliukus. Jo širdis plakė man į ranką.

– Ką ketinai su juo daryti?

– Nežinau. Tikriausiai būčiau nunešusi motinai; į ką nors susupusi, kad jam būtų šilta... bet užmigau ir nieko nespėjau.

– Nualpai.

– Ja.

– Ar tebelaikei kūdikį?

– Ak, taip, – atsiliepė Keitė.

– Kas buvo toliau?

– Atsibudau. O kūdikis buvo dingęs.

Elė kilstelėjo antakius.

– Dingęs? Ką pamanei?

Keitė suspaudusi grąžė rankas.

– Kad tai buvo sapnas, – prisipažino ji.

– Gal pastebėjai priešingų požymių?

– Mano naktiniai marškiniai buvo kruvini, šiek tiek kraujo mačiau ir ant šieno.

– Ką tada darei?

– Nuėjau prie tvenkinio ir apsiprausiau, – tarė Keitė. – Paskui grįžau į savo kambarį.

– Kodėl nieko nežadinai ir nėjai pas gydytoją? Ir kodėl kūdikio neieškojai?

Jos akyse sužvilgo ašaros.

– Nežinau. Reikėjo taip daryti. Dabar jau žinau.

– Kas buvo kitą rytą, kai pabudai?

Ji ranka nusišluostė akis.

– Atrodė, lyg niekas nebūtų pasikeitę, – tarė ji užsikirsdama. – Jeigu visi būtų atrodę bent šiek tiek kitokie, jeigu būčiau prastai jautusis, gal tada nebūčiau buvus... – jos balsas nutilo, akys nukrypo į šalį. – Pagalvojau, kad viską prasimaniau, kad man nieko neatsitiko. Norėjau tuo tikėti, nes tada nereikėjo rūpintis, kur dingo kūdikis.

– Ar žinojai, kur jis?

– Ne.

– Gal atsimeni, kaip jį kur nors nešei?

– Ne.

– Neatsimeni, kad būtum kuriuo nors metu pabudusi su kūdikiu ant rankų?

– Ne. Kai pabudau, jo jau nebebuvo.

Elė linktelėjo.

– Ar planavai kūdikio atsikratyti?

– Ne.

– Ar norėjai atsikratyti šito kūdikio?

– Ne, nė karto, vos pamačiau jį, – švelniai tarė Keitė.

Elė dabar stovėjo vos per pėdą nuo jos. Keitė laukė klausimo, laukė, kada galės tarti tai, ką ji šiandien atėjo pasakyti. Tačiau beveik nepastebimai papurčiusi galvą, Elė atsigręžė į prisiekusiuosius.

– Ačiū, – tarė ji, – daugiau klausimų neturiu.

Kalbant atvirai, Džordžas buvo sutrikęs. Iš Elės Hatavei per tiesioginę jos klientės apklausą jis laukė kur kas daugiau tobulumo blyksnių, tačiau ji nepademonstravo nieko ypatinga. Negana to, ir jos liudytoja Keitė Fišer pasakė tik tai, ko iš jos galėjo tikėtis bet kas, tad taip ir nepaaiškėjo, kodėl rytą Elė teisėjai įteikė tokį raštą.

Jis nusišypsojo Keitei.

– Labas rytas, mis Fišer.

– Galite vadinti mane Keite.

– Gerai, Keite. Gal tęskime nuo tos vietos, kur sustojote. Užmigote laikydama kūdikį, o kai pabudote, jis buvo dingęs. Tą naktį buvote vienintelė liudytoja. Tad atskleiskite mums – kas su tuo kūdikiu nutiko?

Ji stipriai užsimerkė, iš vienos akies kampučio nusirito ašara.

– Aš jį nužudžiau.

Džordžas suakmenėjo. Žiūrovai salėję suūžė nieko nesuprasdami, teisėjai net teko kelis kartus stuktelėti plaktuku. Atsisukęs į Elę, Džordžas klausdamas skėstelėjo delnais. Ši sėdėjo prie gynybos stalo vos ne nuobodžiaudama, ir Džordžas suvokė, kad ji nė kiek nenustebusi. Susitikusi su juo akimis, Elė gūžtelėjo pečiais.

– Nužudėte savo kūdikį?

– Taip, – sumurmėjo Keitė.

Jis stebeilijosi į liudytojų krėsle sėdinčią merginą, dabar be galo prislėgtą, susitraukusią, nuo kančios beužsisklendžiančią savyje.

– Kaip tai padarėte?

Keitė papurtė galvą.

– Privalote atsakyti į klausimą.

Ji prispaudė rankas prie pilvo.

– Aš tik noriu išpažinti savo kaltę.

– Palūkėkite. Ką tik prisipažinote nužudžiusi savo kūdikį. Dabar prašau mums pasakyti, kaip jį nužudėte.

– Atsiprašau, – išspaudė Keitė. – Aš negaliu.

Džordžas atsigręžė į teisėją Ledbeter.

– Galiu prieiti?

Teisėja linktelėjo, ir Elė, nužingsniavusi prie stalo, atsistojo greta Džordžo.

– Kas čia, po galais, vyksta? – piktinosi šis.

– Mis Hatavei?

Elė kilstelėjo antakius.

– Džordžai, ar esi kada girdėjęs apie Penktąją pataisą?

– Šiek tiek per vėlu, – piktai atšovė kaltintojas. – Ji jau pati apkaltino save.

– Visiškai nebūtinai, – šaltai atrėmė Elė, nors abu – ir ji, ir Džordžas – suvokė, kad ji meluoja per akis.

– Misteri Kalahanai, labai gerai žinote, kad liudytoja gali pasiremti Penktąja pataisa kada tik panorėjusi, – dabar teisėja atsisuko į Elę. – Tačiau ji privalo apie tai nedviprasmiškai pareikšti.

Elė žvilgtelėjo į Keitę.

– Gerbiamoji teisėja, ji nežino, kaip tai pavadinti. Tik žino, kad daugiau nieko nenori apie tai sakyti.

– Gerbiamoji teisėja, mis Hatavei negali kalbėti už savo liudytoją. Jeigu neišgirsiu kaltinamosios oficialiai pasiremiant Penktąja, aš nesutinku.

Elė užvertė akis į lubas.

– Ar galiu minutėlę pakalbėti su kliente?

Ji atėjo prie liudytojų atitvaro. Keitė virpėjo tarsi epušės lapas, ir, savo gėdai, Elė suvokė – ji baiminasi laukdama tirados.

– Keite, – ramiai tarė Elė, – jeigu nenori kalbėti apie nusikaltimą, tau tereikia angliškai ištarti: „Remiuosi Penktąja.“

– Ką tai reiškia?

– Tai Konstitucijos dalis. Ji reiškia, kad net ir liudydama tu turi teisę tylėti, kad tavo žodžiai negalėtų būti panaudoti prieš tave. Supratai?

Keitė linktelėjo, o Elė grįžo prie gynybos stalo ir atsisėdo.

– Prašom papasakoti, kaip nužudėte savo kūdikį.

Keitė metė žvilgsnį į Elę.

– Remiuosi Penktąja, – užsikirsdama pratarė ji.

– Ak, kaip netikėta, – burbtelėjo Džordžas. – Ką gi, tebūnie. Pradėkime nuo pradžių. Melavote tėvui, kad galėtumėte matytis su broliu koledže. Taip elgėtės nuo tada, kai buvote dvylikos metų?

– Taip.

– O dabar jums aštuoniolika?

– Taip, aštuoniolika.

– Ar per šešerius metus jūsų tėvas nė karto nesužinojo, kad lankote brolį?

– Ne.

– Jūs tiesiog nuolat melavote, ar ne taip?

– Aš nemelavau, – tarė Keitė. – Jis niekada neklausinėjo.

– Per šešerius metus jis niekada nepaklausė, kaip praėjo savaitgalis su teta?

– Mano tėvas nekalba apie tetą.

– Koks laimingas sutapimas. Be to, melavote broliui apie santykius su jo draugu ir nuslėpėte, kad miegojote su juo?

– Jis...

– Pala, leiskite man spėti. Jis niekada apie tai neklausė, tiesa?

Sumišusi Keitė papurtė galvą.

– Ne, neklausė.

– Niekada nesakėte Adamui Sinkleriui, kad jis turės vaiką?

– Jis išvyko į užsienį.

– Apie nėštumą niekada nepasakojote motinai, tiesą sakant, ir niekam kitam?

– Ne.

– O kai, jums pagimdžius, kitą rytą atėjo policija, melavote ir jiems?

– Nesusigaudžiau, kad tai įvyko iš tikrųjų, – vos girdimu balsu atsakė Keitė.

– Ak, nereikia. Jums aštuoniolika metų. Turėjote lytinių santykių. Žinojote, kad esate nėščia, nors ir nenorėjote to pripažinti. Savo bendruomenėje matėte gausybę vaikų susilaukusių moterų. Nejaugi norite mane įtikinti, kad nežinojote, kas jums tą naktį atsitiko?

Keitė vėl be garso verkė.

– Negaliu paaiškinti, kas darėsi mano galvoje, tik žinau, kad ji veikė prastai. Nesupratau, kas tikra ir kas ne. Nenorėjau patikėti, kad tai galėtų būti ne sapnas, – ji abiem rankomis sugniaužė prijuostės kraštą. – Žinau, kad padariau kažką bloga. Žinau, kad atėjo laikas man prisiimti atsakomybę už tai, kas įvyko.

Džordžas pasilenkė taip arti, kad jo žodžiai, regis, krito tiesiai jai į skreitą.

– Tuomet papasakokite, kaip tai padarėte.

– Negaliu apie tai kalbėti.

– Ak, tiesa. Panašiai kaip tada, kai sumąstėte, kad nekalbant apie nėštumą jis išnyks. Arba jeigu niekam nesakysite, kad nužudėte kūdikį, tai niekas ir nesužinos. Tačiau gyvenime viskas klostosi kitaip, ar ne, Keite? Net jeigu nepasakojate, kaip nužudėte savo kūdikį, jis vis tiek lieka negyvas, ar ne?

– Prieštarauju, – šūktelėjo Elė. – Jis kankina liudytoją.

Susikūprinusi krėsle, Keitė raudojo balsu. Džordžas akimirką žybtelėjo į ją akimis, bet iš karto abejingai nusisuko.

– Atsiimu. Aš jau baigiau.

Teisėja Ledbeter atsiduso.

– Padarykime pertraukėlę. Mis Hatavei, gal nusiveskite klientę kur nors, kad ji nusiramintų.

– Būtinai, – atsiliepė Elė, svarstydama, kaip reikės padėti Keitei atsigauti, jeigu pati vos laikosi nesukiužusi.

Posėdžių kambarys buvo tamsus ir nušiuręs, neveikiančios dienos šviesos lempos palubėje žagsėjo, šnypštė ir neskleidė jokios šviesos. Elė sėdėjo ant bjauraus medinio stalo, pirštu braukydama per senos dėmės kraštus – čia išpilta kava gal net senesnė ir už Keitę. O jos klientė stovėjo prie rašomosios lentos ir verkė.

– Norėčiau tave užjausti, Keite, tačiau pati to prisiprašei, – Elė atsistūmė nuo stalo ir nusigręžė. Gal jeigu nežiūrės į Keitę, tos raudos bent šiek tiek pritils. Ir mažiau erzins.

– Stengiausi, kad viskas baigtųsi, – mikčiojo Keitė, visa raudona, išpurtusiu veidu. – Bet atsitiko ne taip, kaip tikėjausi.

– Ak, ne taip? Ko gi tikėjaisi – kad bus kaip kokiame geriausiame savaitės filme: tu pratrūksti raudomis, o prisiekusieji čia pat apsiašaroja kartu su tavimi?

– Norėjau tik sulaukti atleidimo.

– Na, kol kas šito, regis, nebus. Dabar, mieloji, tiesiog atsisveikindama pamojavai laisvei rankute. Pamiršk apie savo bažnyčios atlaidumą. Pamiršk apie tėvus ar santykius su Adamu.

– Samuelis prašė, kad tekėčiau už jo, – liūdnai sušnibždėjo Keitė.

Elė prunkštelėjo.

– Ko gero, vertėtų jam pranešti, kad valstijos pataisos įstaigoje labai sunku gauti leidimą sutuoktinių pasimatymams.

– Nenoriu sutuoktinių pasimatymų. Nenoriu dar vieno kūdikio. O kas, jei aš...

Staiga nutilusi, Keitė žvelgė į šalį.

– Kas, jei tu? – tėškė Elė. – Uždusinai jį silpnumo akimirką?

– Ne! – Keitės akyse vėl sužvilgo ašaros. – Tai ta liga, tos bakterijos. O kas, jei jos vis dar gyvena manyje? Kas, jeigu užkrėsiu visus savo kūdikius?

Virš galvos suzyzė, o paskui pokštelėjo lemputė. Elė lėtai nužvelgė Keitę: gailesčio persmelktas veidas, mėšlungiškai į storą liemenės audeklą įsikibę pirštai, tartum pasirengę išgremžti tą ligą iš kūno. Prisiminė, kaip kartą Keitė jai aiškino – jei diakonas kuo nors tave kaltina, dera prisipažinti. Įsivaizdavo, kaip mergina, pratusi būti kaltinama už nuodėmes, klauso patologo liudijimo ir priskiria sau kaltę už tai, kas nulemta vien atsitiktinumo.

Ji pažvelgė į Keitę ir suprato, kaip rikiuojasi jos mintys.

Perėjusi per kambarį, stvėrė ją už pečių.

– Dabar sakyk, – tarė ji, – sakyk, kaip nužudei savo kūdikį.

– Gerbiamoji teisėja, – prabilo Elė, – norėčiau papildyti tiesioginę apklausą.

Ji jautė, kad Džordžas žvelgia taip, lyg ji būtų netekusi proto. Ir ne veltui – kai teismo protokole jau atsidūręs prisipažinimas, mažai tėra galimybių atitaisyti ką tik padarytą žalą. Žiūrėjo, kaip išblyškusi, susijaudinusi Keitė vėl sėda į liudytojo vietą ir neramiai muistosi krėsle.

– Kai kaltintojas paklausė, ar nužudei savo kūdikį, atsakei: taip.

– Tiesa, – tarė Keitė.

– Kai paprašė paaiškinti, koks buvo nužudymo būdas, nenorėjai kalbėti?

– Taip.

– Dabar klausiu tavęs: ar uždusinai kūdikį?

– Ne, – sumurmėjo Keitė; ištartas skiemuo nuskambėjo lyg botago pliaukštelėjimas.

– Ar sąmoningai atėmei kūdikiui gyvybę?

– Ne, jokiu būdu.

– Keite, kaipgi tu nužudei savo kūdikį?

Ji giliai, švogždama atsiduso.

– Girdėjote, ką sakė daktaras. Jis kalbėjo, kad nužudžiau jį, nes turėjau tą užkratą ir perdaviau kūdikiui. Jeigu jo motina būtų buvusi kuri kita, jis būtų gyvenęs.

– Nužudei savo kūdikį, perduodama jam listerijas iš savo kūno?

– Taip.

– Ar tai ir turėjai galvoje, sakydama misteriui Kalahanui, kad nužudei savo kūdikį?

– Taip.

– Anksčiau pasakojai, kad jūsų bažnyčioje padarius nuodėmę reikia atlikti išpažintį kitų narių akivaizdoje?

– Ja.

– Kaip tai atrodo?

Keitė nurijo gumulą gerklėje.

– Na, tikrai labai baisu. Iš pradžių vyksta sekmadienio pamaldos. Po pamokslo giedama giesmė, tada pasilieka tik bendruomenės nariai. Vyskupas kviečia tave vardu, tu turi atsisėsti tiesiai prieš pastorius ir atsakyti į jų klausimus garsiai, kad visi susirinkusieji girdėtų. Ir visi į tave žiūri, o tavo širdis daužosi taip smarkiai, kad vos gali išgirsti, ką kalba vyskupas.

– O jeigu nesi nusidėjusi?

Keitė pakėlė galvą.

– Ką turite galvoje?

– Jeigu esi nekalta? – Elė prisiminė prieš kelis mėnesius vykusį jų pokalbį, mintimis melsdamasi, kad jį prisimintų ir Keitė. – Tarkim, diakonas sako, esą, maudeisi nuoga, nors tu taip nesielgei?

Keitė suraukė kaktą.

– Vis tiek geriau prisipažinti.

– Nors nieko nesi padariusi?

– Taip. Jeigu neparodai, kad iš tiesų gailiesi, jei mėgini atsikalbinėti, būna tik dar nemaloniau. Ir taip labai sunku išeiti į priekį, prie pastorių, stebint tavo šeimai ir draugams. Tik trokšti, kad viskas greičiau baigtųsi, priimi bausmę, kad sulauktum atleidimo ir vėl taptum bendruomenės nare.

– Vadinasi... jūsų bažnyčioje privalu atlikti išpažintį, kad tau būtų atleista. Net jeigu to nepadarei?

– Na, žmonių kaltinti niekas nepuola šiaip sau. Dažniausiai priežasčių pakanka. Net jei pasakojimas šiek tiek netikslus, kažkas padaryta blogo. O po išpažinties ateina palengvėjimas.

– Keite, atsakyk į klausimą, – sausai šypsodamasi tarė Elė. – Jeigu ateina diakonas ir sako, kad esi nusidėjusi, nors tu ir nepadarei jokios nuodėmės, vis tiek prisipažįsti?

– Taip.

– Suprantu. Dabar – kodėl norėjai liudyti savo teisme?

Keitė pakėlė akis.

– Kad prisipažinčiau padariusi nuodėmę, kuria esu kaltinama.

– Tačiau tai žmogžudystė, – pabrėžė Elė. – Tai reiškia, kad sąmoningai nužudei savo kūdikį, kad troškai jo mirties. Ar tai tiesa?

– Ne, – sušnibždėjo Keitė.

– Turėjai suprasti, kad ateidama šiandien čionai ir pareikšdama, jog nužudei savo kūdikį, suteiksi pagrindo prisiekusiesiems manyti, kad tu, Keite, esi kalta. Kodėl nutarei taip pasielgti?

– Kūdikis negyvas, ir taip atsitiko dėl manęs. Nesvarbu, ar aš jį dusinau, ar ne, jis vis vien negyvas dėl to, ką aš padariau. Aš nusipelniau bausmės, – prijuostės krašteliu ji nusišluostė akis. – Norėjau, kad visi įsitikintų, kaip aš gailiuosi. Troškau atlikti išpažintį, – tarė ji tyliai, – nes tai vienintelis kelias sulaukti atleidimo.

Elė pasilenkė ties liudytojų atitvaro turėklu, akimirką užstodama Keitę nuo visų žvilgsnių.

– Aš tau atleisiu, – pasakė vos girdimai, kad žodžiai pasiektų tik Keitės ausis, – jeigu tu atleisi man.

Tada Elė atsigręžė į teisėją:

– Daugiau klausimų neturiu.

– Gerai, dabar viskas apsisukę atvirkščiai, – tarė Džordžas. – Pražudėte kūdikį, bet jo nežudėte. Norite būti nubausta, kad jums būtų atleista už tai, ko visiškai neketinote daryti.

– Taip, – linktelėjo Keitė.

Džordžas valandėlę svarstė, lyg mąstytų apie visa tai, ką pasakė. Paskui suraukė kaktą:

– Tad kas atsitiko kūdikiui?

– Aš susargdinau jį, ir jis mirė.

– Kaip žinote, patologas teigė, jog kūdikis užsikrėtė, tačiau jis pripažino, kad naujagimis galėjo mirti dėl kelių priežasčių. Ar matėte, kaip kūdikis liovėsi kvėpavęs?

– Ne, aš miegojau. Nieko neatsimenu iki pat nubudimo.

– Pabudusi kūdikio daugiau nebematėte?

– Jis buvo dingęs, – atsakė Keitė.

– Ir norite mus įtikinti, kad esate su tuo niekaip nesusijusi? – Džordžas žengė prie jos artyn. – Ar suvystėte kūdikio kūną ir paslėpėte po antklodėmis?

– Ne.

– Hm. Maniau, sakėte, kad nieko neprisimenate po to, kai užmigote?

– Neatsimenu!

– Vadinasi, iš esmės negalite tvirtai teigti, kad neslėpėte kūdikio?

– Matyt, ne, – suglumusi lėtai ištarė Keitė.

Plati Džordžo šypsena labiau priminė prašieptus vilko nasrus.

– Tad iš esmės negalite man tvirtai teigti, kad kūdikio neuždusinote.

– Prieštarauju!

– Atsiimu, – sureagavo Džordžas. – Daugiau klausimų neturiu.

– Žinote, – kreipėsi Elė į prisiekusiuosius, – labai norėčiau jums tiksliai papasakoti, kaip viskas vyko liepos dešimtosios paryčiais Fišerių fermoje, bet negaliu. Negaliu, nes ten nebuvau. Nebuvo ten ir misterio Kalahano bei visų tų ekspertų, kurie per kelias paskutines dienas keitė vienas kitą aname krėsle. Iš tų, kurie kalbėjo šioje teismo salėje, ten buvo tik vienas žmogus – Keitė Fišer. Keitė, mergina iš amišų, nepajėgianti tiksliai prisiminti, kas vyko tą rytą. Mergina, kuri stovėjo čia prieš jus persmelkta gėdos ir kaltės, šventai tikinti, kad, netyčia perdavusi dar įsčiose glūdinčiam vaisiui ligos užkratą, tapo atsakinga už kūdikio mirtį. Keitė, taip giliai išgyvenanti kūdikio netekimą, kad mano esanti nusipelniusi bausmės, nors ir yra nekalta. Keitė, siekianti, kad jai būtų atleista už tai, kas atsitiko be jos valios ir ketinimo.

Elė perbraukė per prisiekusiųjų atitvaro turėklą.

– Tas ketinimo nebuvimas yra labai svarbus, ponai ir ponios. Juk nuspręsti, kad Keitė yra kalta dėl pirmojo laipsnio žmogžudystės, jūs galite tik tuo atveju, jeigu kaltintojas jus įtikins nepalikdamas nė menkiausios pagrįstos abejonės, kad Keitė nužudė savo vaiką sąmoningai, iš anksto apgalvojusi ir su tiesiogine tyčia. Tai visų pirma reikštų, kad ji šį nužudymą suplanavo. Tačiau jau girdėjote, kad joks amišas niekada net nesvarstys tokio smurto galimybės, joks amišas nesigriebs veiksmo, kuriuo išdidumas būtų iškeltas aukščiau nuolankumo, o asmeniškas sprendimas – aukščiau bendruomenės taisyklių. Antra, tai reikštų, kad Keitė troško šito kūdikio mirties. Tačiau jūs savo akimis regėjote Keitės veido išraišką, kai ji pirmą kartą vėl išvydo savo vaiko tėvą, kai ji sakė mylinti jį. Trečia, tai reikštų, kad ji tikslingai nužudė savo kūdikį. Tačiau jums buvo pateikti įrodymai, kad kūdikio mirtį su didele tikimybe galėjo sukelti nėštumo metu perduota infekcija – tai tragedija, tačiau vis dėlto tik nelaimingas atsitikimas. Kaltinimo pareiga – įrodyti jums, kad Keitės Fišer kūdikis buvo nužudytas. Mano darbas – jums parodyti, kad Keitės naujagimio mirtį galėjo sukelti kita galima, tikėtina, reali priežastis, o ne pirmojo laipsnio žmogžudystė. Jeigu į to ryto įvykius galima pažvelgti ne vieninteliu būdu, jeigu jūsų mintyse lieka vietos nors menkiausiai abejonei, kito pasirinkimo neturite – tik išteisinti.

Elė nuėjo prie Keitės ir atsistojo jai už nugaros.

– Labai norėčiau papasakoti jums, kas įvyko ar neįvyko tą liepos dešimtosios rytą, – pakartojo ji, – tačiau negaliu. O jeigu aš nesu tikra – kaip galėtumėte būti tikri jūs?

– Mis Hatavei teisi – tačiau tik vienu vieninteliu atžvilgiu. Keitė Fišer tiksliai nežino, kas įvyko tą rytą, kai ji pagimdė, – Džordžas apžvelgė prisiekusiųjų veidus. – Ji nežino ir pati tai patvirtino – kaip ir tai, kad nužudė savo kūdikį.

Jis atsistojo sunėręs rankas už nugaros.

– Tačiau tiesai atskleisti mums nereikia kaltinamosios prisiminimų, nes šioje byloje faktai byloja patys. Žinome, kad Keitė Fišer daug metų melavo savo šeimai ir slapta lankydavosi išorės pasaulyje. Žinome, kad ji nuslėpė nėštumą, slapta pagimdė, uždangstė kruviną šieną ir paslėpė savo naujagimio kūną. Pažvelkime į skrodimo protokolą – ten randame sužeidimų aplink burną dėl dusinimo, medvilnės pluošto liekanų giliai gerklėje, teismo eksperto išvadą apie nužudymą. Turime įkalčių – DNR tyrimus, kurie patvirtina, kad nusikaltimo vietoje, be kaltinamosios, daugiau nieko nebuvo. Galime pasiremti psichologiniu motyvu – mis Fišer baime už tokį nusidėjimą, gimdymą be santuokos, būti amžinai atskirtai nuo šeimos kaip ir jos brolis. Galime net iš naujo pasiklausyti teismo posėdžio įrašo ir išgirsti, kaip kaltinamoji prisipažįsta nužudžiusi savo vaiką – tai buvo pasakyta jos pačios valia, kurią gynyba vėliau beviltiškai mėgino išversti kaltinamosios naudai.

Džordžas atsigręžė į Elę.

– Mis Hatavei nori jus įtikinti, kad toks nusikaltimas neįsivaizduojamas, nes kaltinamoji – iš amišų. Tačiau amišų kilmė reiškia tik religiją, tai joks pasiteisinimas. Esu matęs pamaldžių katalikų, dievobaimingų žydų ir tikratikių musulmonų, nuteistų už žiaurius nusikaltimus. Mis Hatavei įtikinėja, kad naujagimis mirė dėl natūralių priežasčių. Tačiau kam tada reikėtų vynioti kūną į skudurus ir slėpti po antklodžių krūva? Juk šie veiksmai liudija apie siekį viską nuslėpti. Gynyba šito negali paaiškinti, tik mėgina išmušti iš vėžių, nukreipdama dėmesį liudijimu apie mįslingą bakterijų užkratą, kuris naujagimiui galbūt sukėlė kvėpavimo sutrikimus. Kartoju: galbūt sukėlė. Tačiau, savaime aišku, galbūt ir nesukėlė. Galbūt tai tik būdas paslėpti tiesą: kad liepos dešimtą dieną Keitė Fišer nuėjo į tėvų tvartą ir sąmoningai, iš anksto apgalvojusi ir tyčia uždusino savo kūdikį.

Jis žvilgtelėjo į Keitę, paskui vėl į prisiekusiuosius.

– Mis Hatavei norėtų įsiūlyti jums dar vieną melagystę – kad Keitė Fišer tą rytą buvo vienintelė liudytoja. Tačiau tai netiesa. Dar ten buvo ir kūdikis; buvo vaikelis, kurio čia nėra ir kuris negali kalbėti už save, nes jį užčiaupė jo paties motina, – Džordžas lėtai peržvelgė dvylikos jį stebinčių vyrų ir moterų veidus. – Tarkite šiandien už jį žodį.

Džordžo Kalahano tėvas, prieš kelis dešimtmečius iškovojęs Bakso apygardoje keturias vyriausiojo prokuroro kadencijas paeiliui, mėgdavo jam aiškinti, kad vyro teisinėje karjeroje visada atsiranda bent viena byla, kuria jis gali drąsiai didžiuotis. Tai tokia byla, kuri visada minima greta tavo vardo, jeigu tik pasitaiko nuveikti gyvenime ką nors vertinga. Volesui Kalahanui tokiu faktu tapo nuosprendis trims baltiesiems, koledžo studentams, nuteistiems už mažos juodaodės mergaitės išprievartavimą ir nužudymą, aplinkui siaučiant protestams dėl pilietinių teisių. Džordžui tą patį reikš Keitė Fišer.

Jis nujautė šitai iš tų pačių požymių, kaip kad iš įsitempusių raumenų spėdavo kitą dieną užgriūsiant sniegą. Prisiekusieji nuspręs, kad ji kalta. Velniai rautų, juk ji pati nusprendė esanti kalta. Na, jis nenustebtų, jeigu sprendimas būtų paskelbtas dar iki vakaro.

Įsispraudęs į savo lietpaltį, pasiėmė portfelį ir pastūmė teismo rūmų duris. Tą pačią akimirką jį apsupo reporteriai ir operatoriai iš vietinių ir nacionalinių stočių. Džordžas plačiai nusišypsojo, savo pačia gražiausiąja puse atsisuko ten, kur zyzė daugiausia vaizdo kamerų, ir palinko prie mikrofonų puokštės, prikištos jam prie smakro.

– Gal galite pakomentuoti bylą?

– Ar nujaučiate, ką nuspręs prisiekusieji?

Džordžas nusišypsojo: jo lūpose suskambo ne kartą jau tarti žodžiai:

– Nėra abejonės, kad pergalę švęs kaltinimas.

– Esu visiškai tikra, kad gynyba laimės, – tarė Elė mažam būreliui žiniasklaidos atstovų, susigrūdusių aukštesniojo teismo automobilių aikštelėje.

– Ar nemanote, kad po Keitės prisipažinimo prisiekusiesiems gali būti sunku ją išteisinti? – šūktelėjo vienas reporteris.

– Visiškai ne, – nusišypsojo Elė. – Keitės prisipažinimas susijęs visų pirma su jos tikėjimo nulemtais moraliniais principais, o ne su juridinėmis šios bylos aplinkybėmis.

Ji mandagiai žengė pirmyn pro reporterius, kurie pasklido į šalis tarsi stiklo rutuliukai.

Kupas, šitos improvizuotos spaudos konferencijos pabaigos laukęs netoliese, pasivijo ją beeinančią prie mėlynojo Ledos sedano.

– Man reikėtų sukiotis kur nors netoliese, – tarė ji. – Gali būti, kad nespėsime nė užkąsti, kai prisiekusieji sugrįš.

– Jeigu sukiosiesi netoliese, Keitę apipuls žmonės. Negali laikyti jos uždariusi posėdžių kambaryje.

Elė linktelėjo ir atrakino automobilio dureles. Dabar Leda su Keite ir Samueliu jau turėjo laukti jos prie tarnybinio teismo rūmų įėjimo.

– Na, – tarė Kupas, – sveikinu.

Ji prunkštelėjo.

– Kol kas nesveikink, dar anksti.

– Bet ką tik sakei, kad tikiesi laimėti.

Elė papurtė galvą.

– Pasakiau, – sutiko ji, – bet, atvirai kalbant, Kupai, visiškai nesu tuo tikra.

18

Elė

Praėjo lygiai para, tačiau prisiekusieji dar nebuvo paskelbę sprendimo.

Kadangi gyvenau labai toli nuo visokių veikiančių telefonų, teisėja Ledbeter liepė Džordžui paskolinti man savo pranešimų gaviklį. Sugrįžus prisiekusiesiems, ji man pasiųsianti signalą. O tuo tarpu visi galėjome grįžti namo ir užsiimti savais reikalais.

Man ir anksčiau pasitaikė situacijų, kai prisiekusieji negalėjo priimti aiškaus sprendimo. Visada jausdavausi nemaloniai ne tik todėl, kad tai savaime reiškė antrą teismo procesą ir būtinumą kamuotis, viską kartojant iš naujo. Dar labiau kankindavausi, nes, belaukdama nuosprendžio, imdavau graužtis dėl savo gynybos. Tad jei atsitikdavo taip, kad prisiekusieji užtrukdavo, stengdavausi užimti galvą kitomis bylomis. Arba eidavau į sporto salę ir mindavau treniruoklį, kol nebegalėdavau ne tik galvoti, bet ir apskritai judėti. Kartais su Stivenu sėsdavome nagrinėti bylos ir aiškintis, kur galėjau pasielgti kitaip.

Dabar mane supo Fišeriai – jiems visiems nuosprendis buvo itin svarbus, bet nė vienam, regis, nerūpėjo, kad jis dar nepaskelbtas. Keitė tvarkėsi su namų ruoša, man derėjo padėti Sarai virtuvėje, talkinti fermoje, jei Aronui prireiktų, gyventi lyg niekur nieko, nors sprendimas galėjo nuskambėti bet kurią akimirką.

Po dvidešimt aštuonių valandų nuo tada, kai palikome teismo rūmus, mes abi su Keite plovėme langus Anei King, amišų moteriškei, kuri pargriuvo ir susilaužė šlaunikaulį. Valandėlę žiūrėjau, kaip Keitė nepailsdama mirko skudurą spirito tirpale ir šveičia stiklą; nesilioviau stebėtis, iš kur ji semia jėgų pagelbėti kitiems, kai jos pačios jausmai turėtų slėgti lyg nepakeliama našta.

– Ar tai tavęs nevargina? – galų gale paklausiau.

– Kas? Mano nugara? – nesuprato Keitė. – Ja, šiek tiek. Jei kartais per daug įsmilksta, galima ir pailsėti.

– Ne nugara. Mintis, kad vis dar nežinai teismo baigties.

Keitė paleido šluostę į kibirą ir tebeklūpodama atsitiesė.

– Nerimas nieko nepaskubins.

– Na, aš niekaip negaliu liautis apie tai galvojusi, – prisipažinau. – Jeigu man grėstų nuosprendis už žmogžudystę, vargu ar plaučiau kam nors langus.

Keitė atsisukusi pažvelgė į mane tokiomis skaidriomis, ramybės kupinomis akimis, kad nepajėgiau nuo jos nusigręžti.

– Anei šiandien reikia padėti.

– Rytoj galbūt tau pačiai reikės pagalbos.

Ji žvilgtelėjo pro tviskantį langą laukan – ten moterys sušilusios iš savo brikelių krovė valymo reikmenis.

– Tada rytoj visi šie žmonės stos greta manęs.

Užgniaužiau savo abejones, jos pačios labui vildamasi, kad taip ir nutiks. Tada atsistojau palikusi savo šluostę ant kibiro krašto.

– Tuojau grįšiu.

Keitė paslapčiomis šyptelėjo; tomis dienomis visi jau buvo įpratę šaipytis iš mano dažno bėgiojimo į tualetą. Tačiau po kelių akimirkų visi juokai man išgaravo, kai atsisėdusi tualete pažvelgiau apačion ir suvokiau, kad kraujuoju.

Sara brikeliu atvažiavo į bendruomenės ligoninę, tą pačią, kur greitoji pagalba atgabeno Keitę po gimdymo. Kratydamasi ant galinės sėdynės mėginau pati save įtikinti, kad tai normalu, kad nėščioms moterims taip nuolat nutinka. Spaudžiau kumštį prie pilvo, kurį jau raižė diegliai, o Keitė su Sara sėdėjo ant suolo priekyje ir šnibždėjosi savo kalba.

Tuojau atsidūriau priėmimo skyriuje, iš visų pusių bombarduojama klausimų. Ar esu nėščia? Ar žinau, kelių savaičių nėštumas?

Slaugė atsigręžė į Keitę ir Sarą, nejaukiai stypsančias prie užuolaidos krašto:

– Ar jūs giminaitės?

– Ne. Draugės, – atsakė Keitė.

– Tada turiu paprašyti, kad lauktumėte už durų.

Nueidama Sara pagavo mano žvilgsnį.

– Viskas bus gerai.

– Labai prašau, – sušnibždėjau, – praneškite Kupui.

Gydytojo rankos buvo lyg pianisto, jo ilgi, balti pirštai man per odą slydo švelniai tarsi žiedlapiai.

– Atliksime keletą kraujo tyrimų, kad patvirtintume nėštumą, – tarė jis, – paskui nuvešime padaryti ultragarso, reikia pažiūrėti, kas ten vyksta.

Pasirėmiau ant alkūnių.

– O kas gi vyksta? – paklausiau reikliai, tvirčiau, negu būčiau galėjusi iš savęs tikėtis. – Tikriausiai kažką numanote?

– Na, kraujavimas gana smarkus. Turint galvoje paskutines jūsų mėnesines, nėštumas, matyt, yra apie dešimties savaičių. Gali būti, kad tai negimdinis nėštumas – labai pavojinga būsena. Jeigu ne, galbūt jūsų kūne prasidėjo savaiminis persileidimas, – jis pakėlė į mane akis. – Abortas.

– Privalote jį sustabdyti, – tariau visiškai ramiu balsu.

– Negalime. Jeigu kraujavimas susilpnės ar savaime liausis, bus geras ženklas. Jeigu ne... ką gi, – jis gūžtelėjo pečiais ir pasikabino ant kaklo stetoskopą. – Netrukus žinosime daugiau. Dabar pasistenkite atsipalaiduoti.

Linktelėjusi vėl atsiguliau ir susikaupiau, kad nepravirkčiau. Ašaros man niekuo nepadėtų. Gulėjau visiškai nejudėdama, negiliai kvėpuodama. Šito kūdikio prarasti negaliu. Negaliu.

Kupo veidas bolavo lyg vaiduoklio, kol ultragarso technikė tepė man pilvą geliu ir spaudė prie odos mikrofoną primenantį daiktą. Kompiuterio ekrane mirgančio sniego pleištas subangavo apvaliais, pulsuojančiais ir keičiančiais formą pavidalais.

– Na štai, – tarė technikė, atvesdama rodyklę prie mažiausiojo skritulio.

– Ką gi, kiaušintakyje nėštumo nėra, – patvirtino gydytojas. – Čia pritrauk arčiau.

Technikė padidino nurodytą plotą. Į kūdikį ten neatrodė panašu; tiesą sakant, neatrodė panašu apskritai į ką nors, tik buvo matyti grūdėta baltos spalvos spiralė su juodu tašku viduryje. Atsigręžiau į gydytoją ir technikę, tačiau šie abu nekalbėjo. Tik stebeilijo į ekraną, kur, matyt, išvydo kažką labai bloga.

Technikė stipriau spustelėjo man pilvą, ritinėdama lazdelę pirmyn atgal.

– Ak, – tarstelėjo ji pagaliau.

Juodas taškas ritmiškai pulsavo.

– Tai plaka širdis, – paaiškino gydytojas.

Kupas stvėrė mane už rankos.

– Tai gerai, ar ne? Tai reiškia, kad viskas gerai?

– Daktare Kuperi, mes nežinome, kas sukelia persileidimą, bet šitaip anksti baigiasi beveik trečdalis nėštumų. Dažniausiai dėl to, kad embrionas negyvybingas, tad taip net geriau. Jūsų žmona vis dar smarkiai kraujuoja. Dabar galime tik išsiųsti ją namo ir tikėtis, kad per kelias valandas viskas susitvarkys.

– Išsiųsti ją namo? Ketinate paprasčiausiai siųsti ją namo?

– Taip. Privalote gulėti. Jeigu iki ryto kraujavimas nesiliaus arba skausmai taps smarkesni, atvažiuokite vėl.

Spoksojau į ekraną, negalėdama atitraukti akių nuo to mažo balto skrituliuko.

– Tačiau širdis plaka, – neatlyžo Kupas. – Tai teigiamas požymis.

– Taip. Deja, kraujavimas – neigiamas dalykas.

Gydytojas ir technikė išėjo iš kambario. Kupas susmuko ant kėdės šalia apžiūros stalo ir, išskėtęs pirštus, prispaudė man prie pilvo. Uždengiau jo ranką savąja.

– Šito kūdikio aš nepaleisiu, – pasakiau jam tvirtai. Ir tada leidau sau pravirkti.

Kupas norėjo vežti mane pas save, bet tai būtų buvusi per daug ilga kelionė. Sara reikalavo, kad verčiau mes grįžtume į fermą, kur ji galėtų mane prižiūrėti.

– Žinoma, galite vykti ir jūs, – tarė ji Kupui; tik todėl jis ir sutiko su tokiu sprendimu.

Kupas užnešė mane į mūsų su Keite kambarį ir švelniai paguldė ant lovos.

– Štai, – tarė jis, sustumdydamas pagalves man už galvos. – Kaip dabar?

– Puikiai, – žvelgiau į jį, mėgindama šypsotis.

Jis prisėdo ant lovos krašto, vienos rankos pirštus sunėręs su mano plaštaka.

– Gal čia nieko baisaus.

Linktelėjau. Kupas abiem delnais maigė antklodės kraštą, dairydamasis į naktinį stalelį, langą, į grindis – visur, tik ne į mane.

– Kupai, – paprašiau, – padaryk man paslaugą.

– Žinoma.

– Noriu, kad paskambintum teisėjai Ledbeter. Tegu ji dėl visa ko žino, kas vyksta.

– Viešpatie Dieve, Ele, dabar neturėtum apie tai net galvoti.

– Na, aš vis dėlto galvoju. Ir man reikia, kad šitai padarytum.

Kupas papurtė galvą.

– Nesitrauksiu nuo tavęs.

Paliečiau jo ranką, šnibždėdama žodžius, kurių nei aš, nei jis nenorėjome girdėti:

– Dabar nieko negali padaryti.

Nusisukau ir po akimirkos išgirdau jo žingsnius už durų. Tačiau staiga durys labai jau greitai vėl prasivėrė. Tikėdamasi, kad ten Kupas, atsimerkiau, bet išvydau Sarą, pilančią į stiklinę vandens iš ąsočio.

– Ak, – nustebau. – Labai ačiū.

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Man labai gaila, kad taip atsitiko, Ele.

Linktelėjau. Kad ir ką manytų, gavusi į savo namus dar vieną būsimą netekėjusią motiną, ji elgėsi labai maloniai, iš karto reiškė man užuojautą.

– Tarp Keitės ir Hanos praradau tris kūdikius, – dalykiškai pranešė Sara. – Taip niekada ir nesupratau, kodėl angliškai taip sakoma: prarasti kūdikį. Juk puikiai žinote, kad jis jūsų. Ir padarytumėt viską, kad jį išsaugotumėt.

Išpūtusi akis žiūrėjau į ją – moterį, kuri supranta, ką reiškia būti visiškoje savo kūno valioje, neturėti galios įveikti jo trūkumų. Viskas taip, kaip kalbėjo Keitė – nesvarbu, kad tai atsitiktinumas, jautiesi kalta nė kiek ne mažiau.

– Jis man jau visiškai realus, – sušnibždėjau.

– Na, žinoma, – pritarė Sara. – Ir jau esate pasirengusi dėl jo nuversti kalnus.

Ji tupinėjo po kambarį.

– Jei tik ko nors prireiktų, tuoj šūktelkite, ar girdit?

– Palaukite.

Sara stabtelėjo prie durų.

– Kaip... – suformuluoti klausimo nepajėgiau, tačiau ji mane suprato.

– Tai Viešpaties valia, – ramiai tarė ji. – Tiesiog reikia ištverti. Tik galutinai atsigauti nepavyksta niekada.

Paskui tikriausiai užmigau, nes kitas prieš akis iškilęs vaizdas buvo saulė jau visai prie laidos ir kitapus kambario ant Keitės lovos išsidrėbęs Kupas. Man krustelėjus, jis pašoko ir atsiklaupė prie manęs.

– Kaip jautiesi?

– Gerai. Diegliai praėjo.

Pažvelgėme vienas į kitą bijodami pagalvoti, ką tai galėtų reikšti.

– Skambinau teisėjai, – Kupas suskubo pakeisti temą. – Sakė, prisiekusieji vis dar svarsto, ir jeigu prireiktų, ji pratęs jų atskirtį, kol tu atsigausi, – jis kostelėjo. – Dar ji sakė, kad melsis už mus.

– Tai gerai, – atsakiau lyg niekur nieko. – Mums pravers visokiausia pagalba.

– Gal galėčiau kai ko paklausti? – Kupas trūktelėjo siūlą iš antklodės. – Žinau, kad dabar nelabai tinkamas laikas, žinau, kad žadėjau to nedaryti, bet noriu, kad tekėtum už manęs. Nesu koks teisininkas, tad nemoku įtikinėti įmantriais argumentais. Tačiau kai Keitė paskambino šiandien iš ligoninės, ėmiau dusti. Maniau, kad patekai į avariją. Tada ji pasakė, kad tai dėl kūdikio, ir man galvoje sukosi vienintelė mintis: ačiū Dievui, ačiū Dievui, kad Elei nieko nenutiko. Nekenčiu savęs už tai. Vis galvoju, kad, ko gero, būsiu nusipelnęs tokios bausmės vien todėl, jog toks dalykas šovė man į galvą. O dabar gulėjau įsivaizduodamas, kaip netenku to kūdikio – dovanos, kurios visai nesitikėjau. Ele, jeigu taip nutiks, skaudės neapsakomai – tačiau tai niekai, palyginti su tuo, kaip jausčiausi netekęs tavęs. Šito... – jo balsas užsikirto, – šito aš neištverčiau.

Pakėlęs mano ranką sau prie lūpų, jis išbučiavo krumplius.

– Turėsime daugiau vaikų. Jie neatstos šito, bet jie bus mūsų. Galime turėti jų dešimt, po vieną kiekviename mūsų namo kambaryje, – Kupas pakėlė galvą. – Tik pasakyk man, kad šito nori.

Kadaise palikau Kupą, nes troškau patirti, ar galiu būti geriausia iš visų, ar galiu susirasti pasaulyje savą kelią. Tačiau pragyvenusi ne vieną mėnesį su Fišeriais patyriau, kokia didelė vertybė yra tvirtai žinoti, kad atsiras kas man pagelbėtų, jeigu suklupčiau.

Antrą kartą atsakiau Kupui neigiamai, nes bijojau, kad ištarsiu „taip“ vien skatinama atsakomybės už kūdikį. Bet dabar to kūdikio gali ir nebūti. Likome tik aš, Kupas ir tas klaikus skausmas, kurį tik jis vienas gali suprasti.

Kiek dar kartų šitaip švaistysiuosi, kol pagaliau suprasiu, kad kaip tik šito visada ieškojau?

– Dvylika, – atsakiau.

– Dvylika?

– Dvylika vaikų. Ketinu turėti labai didelį namą.

Kupas nušvito.

– Rūmus, – pažadėjo jis bučiuodamas mane. – Dieve, kaip aš tave myliu.

– Ir aš tave myliu.

Prapliupau juoktis, nes jis įsiropštė pas mane į lovą.

– Mylėčiau dar labiau, jeigu padėtum nueiti iki tualeto.

Jis plačiai nusišypsojo ir, tvirtai apglėbęs, nunešė per koridorių.

– Ar pati mokėsi?

– Per trisdešimt septynerius metus esu labai įgudusi.

– Juk žinai, kad galvoje turėjau ką kita, – tarė jis švelniai.

– Žinau.

Valandėlę žiūrėjome vienas į kitą, bet nusisukau neištvėrusi sielvarto jo akyse.

– Kupai, aš susitvarkysiu.

Uždariusi paskui save duris, pasikėliau naktinius marškinius ir sukandau dantis išvydusi dar vieną smarkiai suteptą įklotą. Pažvelgiau žemyn ir apsipyliau ašaromis.

Persigandęs Kupas išplėstomis akimis triukšmingai įvirto į tualetą.

– Kas? Kas atsitiko?

Ašaros ritosi upeliais, visa nustelbiančios, nesuvaldomos.

– Planuok tų vaikų trylika, – mano veide vargais negalais prasimušė šypsena. – Regis, šitas vis dėlto liks.

19

Tik įveikęs visą buteliuką ranitidino, Džordžas Kalahanas suvokė, kad ta byla jį tuoj suės gyvą. Jo garantuota pergalė, pasirodo, buvo ne tokia jau garantuota. Jis vis svarstė, kuris iš prisiekusiųjų stabdo kitus – gal tas vyrukas su žiedo pavidalo tatuiruote ant piršto? Keturių vaikų motina? Kažin ar jis spėtų sulakstyti po pietų į vaistinę, bet tikriausiai vos tik išsuks į greitkelį, išgirs kvietimą klausyti nuosprendžio. O kaip Elė Hatavei – gal irgi tris naktis nesudėjo bluosto?

– Nagi, – tarė Lizė Manrou, atstumdama lėkštę, – pirmą kartą suvalgiau daugiau už tave.

Džordžas vyptelėjo.

– Pasirodo, mano skrandis jautresnis, negu maniau.

– Na, jei būtum klausęs – bet tu, pabrėžiu, neklausei – būčiau tau papasakojusi, kad vietiniams žmonėms sunku nuteisti amišus.

– Kodėl?

Lizė kilstelėjo vieną petį.

– Nes jie – tarsi žemėn nužengę angelai. Pripažinus, kad vienas jų – žudikas, visas pasaulis akimirksniu garma į prarają.

– Tačiau ir išteisinti jos jie neskuba, – Džordžas nusišluostė burną servetėle. – Ledbeter sakė, kad prisiekusieji paprašė abiejų psichiatrų stenogramos.

– Ką gi, tai įdomu. Jeigu jie knibinėja psichikos būseną, tai beveik reiškia, kad, jų nuomone, ji padarė kažką bloga.

Džordžas prunkštelėjo.

– Esu tikras, kad Elė Hatavei šią aplinkybę aiškintų visiškai kitaip.

– Elė Hatavei dabar nelabai ką aiškina. Argi negirdėjai?

– Ko negirdėjau?

– Ji serga. Buvo atsidūrusi ligoninėje, – Lizė gūžtelėjo pečiais. – Prie kavos automato kalbama, kad tai kažkaip susiję su nėštumo komplikacijomis.

– Nėščia? Elė Hatavei nėščia? – jis papurtė galvą. – Dieve, ji motiniškumo turi ne ką daugiau už juodojo voro našlę.

– Taigi, – atsiliepė Lizė. – Šito tai jai tikrai trūksta.

Elei buvo leista gulėjimą miegamajame pakeisti į gulėjimą ant minkštasuolio svetainėje. Eiti jai teko tik kartą, kai Kupas nuvežė pas ginekologę – jos sveikata buvo įvertinta teigiamai, nors ir su tam tikra atsarga. Dabar Kupas jau dirbo savo klinikoje su kliente, linkusia į savižudybę, patikėjęs Elės globą Sarai, ir ji nenuleido nuo jos akių tarsi koks vanagas. Tačiau Sara ką tik išėjo parsinešti vištos pietums, ir Elė pirmą kartą pasidžiaugė tapusi ligone.

Ji užsimerkė, tačiau neabejojo, kad, numigus dar valandą, ją ištiktų koma. Vis svarstė, kaip įtikinti Kupą, kad leistų jai pastovėti – vaisiaus medžiagų apykaita atrodė šiek tiek svariau už pragulas; ir tuomet palei duris nusėlino Keitė, stengdamasi likti nepastebėta.

– Ak, ne, nedaryk taip. Ateik čionai, – paliepė Elė.

Keitė šmurkštelėjo į kambarį.

– Gal jums ko nors reikia?

– Taip, reikia. Kad padėtum man iš čia ištrūkti.

Keitės akys išsiplėtė.

– Tačiau daktaras Kuperis...

– ...nė neįsivaizduoja, ką reiškia ištisas dvi dienas gulinėti, – paėmusi ją už rankos, Elė taip trūktelėjo, kad Keitė atsisėdo šalia. – Neketinu kopti į Everestą, – įtikinėjo ji. – Tik nedidelis pasivaikščiojimas. Lauke.

Keitė pasižiūrėjo virtuvės pusėn.

– Tavo motina – vištidėje. Prašau.

Ji skubiai linktelėjo, paskui padėjo Elei atsikelti.

– Ar iš tikrųjų gerai jaučiatės?

– Puikiai. Kuo puikiausiai. Gali paskambinti mano gydytojai ir paklausti, – nusišypsojusi Elė pridūrė: – aišku, jeigu turėtum telefoną.

Keitė apkabino Elę per juosmenį ir atsargiai žengė su ja per virtuvę, paskui toliau pro galines namo duris. Pasiekus nedidelį daržą, Elė paspartino žingsnį, stengdamasi nesumindyti moliūgų virkščių, nusidriekusių lyg aštuonkojo čiuptuvai. Prie tvenkinio ji prisėdo ant suolelio po ąžuolu – įraudusiais skruostais, švytinčiomis akimis, jausdamasi geriau negu kada pastarosiomis dienomis.

– Gal jau galime grįžti? – nerimaudama paklausė Keitė.

– Taigi ką tik atėjome. Juk tikriausiai norėtum, kad pailsėčiau prieš keliaudama atgal namo?

Ji žvilgtelėjo namo pusėn.

– Noriu parvesti jus atgal, kol niekas nepasigedo.

– Nesijaudink. Jeigu pati nepasakosi, niekam nesakysiu ir aš.

– Niekam nė žodžio, – atsiliepė Keitė.

Elė atlošė galvą ir užsimerkė atsukusi veidą ir kaklą saulei.

– Na ir gerai, dabar mes – nusikaltimo bendrininkės.

– Nusikaltimo bendrininkės, – tyliai pakartojo Keitė.

Pajutusi jos balse vos girdimą liūdesio gaidą, Elė atsitokėjo.

– Ak, Keite, aš nenorėjau...

– Š-š-š, – Keitė pakėlė ranką, lėtai stodamasi ir nenuleisdama akių nuo tvenkinio. Ančių būrys, slėpęsis sausuose pakrantės švendruose, staiga kažko išsigando ir pakilo skristi, purslai nuo jų sparnų liko virš vandens tarsi švytinti migla. Joje suraibuliavo vėlyvos saulės spinduliai, ir akimirką Keitė išvydo tame debesyje besisukančią seserį – bekūnę, erdvėje pakibusią, apie žiūrovus nenujaučiančią baleriną.

Štai ko ji ilgėsis, jei pateks už grotų. Šių namų, šito tvenkinio, šitos savasties.

Hana pasisuko, jos glėbyje atsirado mažas ryšulėlis. Dar vienas sukinys, ryšulėlis pasviro... ir pro skaros kraštą kyštelėjo maža rausva rankutė.

Migla prasisklaidė, ančių girgsėjimas nuslopo tolumoje. Keitė atsisėdo greta Elės, kuri dabar staiga pasirodė kur kas labiau išblyškusi negu anksčiau.

– Labai prašau, – sušnibždėjo Keitė, – neleiskite jiems manęs išsiųsti iš čia.

Iš pagarbos Aronui automobilį Jakobas paliko bent už pusmylio nuo tėvo namų. Anksčiau pažinojo vyrukų, kurie Rumspringa dienomis pirkdavo mašinas ir laikydavo jas už tėvų tabako pašiūrių, o šie apsimesdavo, kad nieko nepastebi. Tačiau Jakobas niekada neturėjo automobilio. Įsigijo tik pasitraukęs visam laikui.

Keista atrodė ir žingsniuoti keliuku iki namo. Jakobas išsiblaškęs pasitrynė randą ant smakro, likusį nuo tada, kai važinėdamas riedučiais griuvo užkliuvęs už išsiklaipiusios kelio dangos. Ta danga tebebuvo tokia pati. Būtų galėjęs lažintis, kad palėpėje tarp senų, jaunesniems pusbroliams vis dar neatiduotų drabužių ir skrybėlių tebeguli ir jo riedučiai.

Priėjus tvarto duris, širdis taip atsidavė į ausis, kad teko sustoti ir giliai pakvėpuoti, kol sukaupęs drąsą galėjo eiti toliau. Visa bėda, kad sod jis tapo jau taip seniai, jog mąstyti „paprastai“ reikėjo vis daugiau pastangų. Akis atvėrė Keitės teismas – ten jis, o ne kas kitas, liudijo apie amišų gyvenimo būdą: „paprastoji“ jo pusė niekur nedingo. Nors gyveno kitokiame pasaulyje, vis dėlto regėjo jį akimis žmogaus, augusio kitur ir kitaip, svėrė vertybių matais, kurie jam buvo įskiepyti be galo seniai.

Viena iš pirmųjų taisyklių, kurias išmoksta „paprastasis“ – darbai skamba garsiau negu žodžiai.

Anglų pasaulyje žmonės siunčia užuojautas, rašo laiškus elektroniniu paštu, per Šv. Valentiną keičiasi širdutėmis. Amišų pasaulyje užuojautą išreiškia aplankydami, meilė atsispindi pasitenkinimo kupiname žvilgsnyje prie pietų stalo, pagalba teikiama konkrečiais veiksmais. Visus tuos metus Jakobas laukė iš tėvo pasiaiškinimo, tačiau šio arsenale tokių dalykų nebuvo.

Pravėręs sunkias tvarto duris, jis žengė vidun. Ore sūkuriavo dulkės, svaigus, salsvas šieno ir grūdų kvapas pasirodė toks pažįstamas, kad Jakobas valandėlę sustingo ir tiesiog užsimerkė apimtas prisiminimų. Prie stulpų grandinėmis pririštos karvės, jam įėjus, sumindžikavo ir pakreipė į jį sunkias galvas.

Kaip tik buvo melžimo laikas, Jakobas taip ir numatė. Jis pasuko pagrindiniu perėjimu per tvartą. Levis vertė mėšlą į karutį ir tuo, regis, visiškai nesidžiaugė. Samuelis stovėjo tolimajame gale laukdamas, kol iš rezervuaro pradės byrėti pašaras. Elamas su Aronu dviese ėjo nuo vieno gyvulio prie kito – Aronas tikrino, kaip prijungtas melžimo agregatas, Elamas šluostė kitai karvei spenius.

Elamas pirmasis jį ir pastebėjo. Lėtai tiesdamasis, senis įsmeigė akis į Jakobą, ir jo veide po truputį nušvito šypsena. Jakobas linktelėjo, paskui įkišo ranką į senelio laikomą kibirą ir iš senos telefonų knygos išplėšė lapą. Elamui iš rankų paėmė purkštuvą karvių speniams dezinfekuoti kaip tik tą akimirką, kai iš už plačių karvės strėnų pasirodė tėvas.

Aronas krūptelėjo. Jo pečiai sustingo, įsitempė galingi dilbių raumenys. Samuelis ir Levis žiūrėjo tylėdami; regis, net ir karvės nuščiuvo laukdamos, kas bus toliau.

Elamas uždėjo ranką sūnui ant peties.

– Es ist nix, – tarė jis. Nieko tokio.

Netaręs nė žodžio, Jakobas pasilenkė ir ėmėsi to, ką pradėjęs. Delnai nuslydo švelnia karvės papilve. Po akimirkos petimi jis pajuto greta stovint tėvą. Rankos, kurios jį išmokė vos ne visų darbų, švelniai stumtelėjo į šalį jo pirštus, kad būtų galima prijungti pieno siurblį.

Jakobas išsitiesė ir čia pat, tiesiai prieš save išvydo tėvo akis. Aronas lėtai linktelėjo į kitą karvę.

– Na, – tarė angliškai, – aš laukiu.

Džordžas užkopė Fišerių priebučio laipteliais nežinodamas, ko jam tikėtis. Tarsi atrodė, kad tokie Dievui artimi žmonės nesunkiai galėtų prišaukti žaibus, kurie jį nutrenktų vos iškėlusį koją iš automobilio, bet kol kas nieko baisaus nenutiko. Jis pasitaisė švarką ir ryžtingai pasibeldė.

Duris atvėrė kaltinamoji. Jos draugiškai besišypsantis veidas iš pradžių virptelėjo, paskui visiškai surimtėjo.

– Taip?

– Aš, e-e, atvykau aplankyti Elės.

Keitė sukryžiavo rankas ant krūtinės.

– Šiuo metu ji lankytojų nepriima.

Jai už nugaros kažkas garsiai riktelėjo:

– Neteisybė! Priimsiu visus. Jeigu ten pašto kurjeris, kviesk vidun.

Džordžas kilstelėjo antakius, o Keitė, įleisdama jį tolyn, atidarė antrąsias duris. Jis nusekė paskui merginą stebėdamasis, kad šis namas atrodo visiškai taip pat, kaip ir tas, kuriame pats gyvena. Svetainėje, ant kojų užsimetusi vilnonį apklotą, gulėjo Elė.

– Nagi, – tarė jis, – su pižama atrodai kitokia. Kur kas minkštesnė.

Elė nusikvatojo.

– Todėl į teismo posėdžius ją ir velkuosi retokai. Ar čia mandagumo vizitas?

– Gal nevisiškai, – Džordžas reikšmingai pažvelgė į Keitę. Ši metė akį į Elę ir išėjo į kitą kambarį. – Turiu tau pasiūlymą.

– Kokia staigmena, – sausai atsiliepė Elė. – Ar taip išsigandai prisiekusiųjų?

– Ne, kodėl turėčiau? Tiesą sakant, kaip tik tave dabar, mano akimis, turėtų kamuoti baimė, o aš jaučiuosi tarsi karžygys ant žirgo.

– Džordžai, tu – kuo tikriausias riteris. Na, gerai, klok savo pasiūlymą.

– Ji prisipažįsta kalta, – tarė Džordžas. – Mes sutariame dėl bausmės – nuo ketverių iki septynerių metų.

– Nė už ką, – pasišiaušė Elė, bet tuojau pagalvojo apie Keitę ten, prie tvenkinio. – Svarstyčiau pasiūlymą dėl nolo22 ir man tiktų nuo dvejų iki ketverių su apribojimu, jeigu sutiktum, kad derėčiausi dėl mažesnės bausmės.

Džordžas nusigręžė į langą. Šitą bylą laimėti jis troško labiau už viską – toks plūduras padėtų jam išplaukti per artimiausius rinkimus. Jis toli gražu nedegė noru kuo ilgiau pūdyti Keitę Fišer kalėjime; iš to, ką jam pasakojo Lizė Manrou, atrodė, kad šitai nelabai patiktų ir vietos bendruomenei. Pareikšdamas nolo contendere, kaip siūlo Elė, kaltinamasis nepripažįsta savo kaltės, tačiau priima nuosprendį. Iš esmės tai reiškia, kad žmogus teigia nepadaręs nusikaltimo, tačiau supranta, jog įrodymų jam pasmerkti yra pakankamai, ir todėl pripažįsta nuosprendį.

Keitei tai reikštų išsaugoti garbę ir tuo pat metu priimti bausmę.

Elei tai leistų iš protokolų ištrinti netikėtą jos klientės prisipažinimą teismo salėje.

Džordžui tai vis dėlto būtų nuosprendis, kad kaltinamoji tikrai yra kalta.

Jis vėl priėjo prie Elės.

– Turiu apie tai pagalvoti. Jeigu ji būtų pripažinta kalta, ko gero, gautų baisiai daug.

– Jeigu, Džordžai. Prisiekusieji tariasi jau penktą dieną. Jeigu jie grįžta su sprendimu mūsų naudai, Keitė gaus nada. Kitaip tariant – nieko negaus.

Jis sukryžiavo rankas ant krūtinės.

– Nolo. Nuo trejų iki šešerių, su apribojimu.

– Nuo pustrečių iki penkerių, ir būsime susitarę, – Elė šyptelėjo. – Savaime suprantama, turėsiu tai aptarti su kliente.

– Duok man žinią, – Džordžas pasuko pro svetainės duris, bet stabtelėjo ant slenksčio. – Tiesa, Ele, girdėjau, kas nutiko, aš labai užjaučiu.

Ji kumščiais sugniaužė apklotą.

– Na, dabar jau viskas bus gerai.

– Taigi, – Džordžas lėtai linktelėjo, – manau, kad taip.

Sėdėdama prie teisėjos kabineto durų, Keitė pirštais vedžiojo per lygiai suleistas medinio suolo siūles. Prispaudusi delnu, pašveisdavo vieną plotelį prijuoste, tada dėdavo delną kitur. Nors dabar šitas sėdėjimas slėgė kur kas mažiau negu teismo metu, vis dėlto laikas čia jai labai prailgo.

– Ieškojau tavęs.

Keitė pakėlė akis į greta jos prisėdusį Adamą.

– Jakobas man pasakojo apie pareiškimą.

– Taip. Tad dabar viskas bus baigta, – tyliai tarė Keitė; abu pasvėrė tuos žodžius tarytum akmenis, pavartė rankose ir padėjo atgal.

– Grįžtu į Škotiją, – tarė Adamas padvejojęs. – Keite, galėtum...

– Ne, Adamai, – nutraukusi jį, Keitė papurtė galvą. – Negaliu.

Adamas nurijo gumulą ir linktelėjo.

– Ko gero, šitai žinojau nuo pat pradžių, – jis paglostė jos skruosto linkį. – Tačiau taip pat žinau, kad per šituos kelis mėnesius buvai ten su manimi.

Keitė suglumusi pažvelgė į jį, o jis tęsė:

– Atsibudęs kartais matau tave prie lovos kojūgalio. Arba pastebiu tavo veido profilį pilies sienų mūre. Kartais, vėjui pasisukus tinkama kryptimi, girdžiu, tarsi šauktum mane vardu, – paėmęs jos plaštaką, apibraukė pirštų kontūrus. – Regiu tave aiškiau negu bet kurį vaiduoklį.

Pakėlęs prie lūpų jos delną, pabučiavo į patį viduriuką ir užlenkė pirštus lyg apglėbdamas jį. Tada kietai įrėmė kumštį jai į pilvą.

– Prisimink mane, – kimiai tarė Adamas.

Paskui nuėjo palikdamas Keitę antrą kartą.

– Džiaugiuosi girdėdama, kad jums pavyko susitarti, – pasakė teisėja Ledbeter. – Dabar pakalbėkime apie trukmę.

Džordžas palinko priekin.

– Gerbiamoji teisėja, susitarėme dėl prisipažinimo su apribojimu, nuo dvejų su puse iki penkerių metų. Tačiau, manau, labai svarbu nepamiršti, kad bet kuris čia pasiektas sprendimas siunčia žinią visuomenei apie kūdikio nužudymą.

– Susitarėme dėl nolo, – patikslino Elė. – Mano klientė nepripažįsta savo kaltės dėl šio nusikaltimo. Ji ne kartą pareiškė nežinanti, kas nutiko tą naktį, bet dėl įvairių priežasčių yra pasiryžusi priimti apkaltinantį nuosprendį. Tačiau kalbame ne apie užkietėjusį nusikaltėlį. Keitė turi įsipareigojimų savo bendruomenei ir tikrai nebus linkusi nusikalsti dar kartą. Ji neturėtų kalėti nė dienos, net nė vienos valandos. Nuosprendis uždaryti ją į pataisos įstaigą pasiųstų žinią, kad ji niekuo nesiskiria nuo visų kitų įprastų nusikaltėlių, nors taip lyginti negalima nė iš tolo.

– Mis Hatavei, nuojauta man kužda, kad esate apmąsčiusi sprendimą.

– Iš tiesų. Manau, kad Keitė idealiai tinka elektroninio monitoringo programai.

Teisėja Ledbeter nusiėmė akinius su siaurais pusiniais lęšiais ir pasitrynė akis.

– Misteri Kalahanai, visuomenei mes teikiame pavyzdį atiduodami šią bylą į teismą ir leisdami su ja susipažinti žiniasklaidai. Po viso to žiniasklaidos dėmesio, kurio sulaukė amišų bendruomenė, nematau jokių priežasčių dar labiau ją gėdinti siųsdama jos atstovę į Mansį. Kaltinamoji atliks bausmę, tačiau – privačiai. Tai tarsi toks net šiek tiek poetiškas teisingumas.

Ji brūkštelėjo parašą ant popierių, paskleistų priešais ją.

– Skiriu mis Fišer bausmę – vienus metus su apyranke, – tarė teisėja Ledbeter. – Byla baigta.

Plastikinis žiedas pasislėpė po kojine, nes jo nebus galima nuimti beveik aštuonis mėnesius. Tas žiedas buvo trijų colių pločio, su įstatytu automatiniu siųstuvėliu. Jeigu Keitė išvyktų iš Lankasterio apygardos, paaiškino Elė, tas prietaisas imtų pypsėti, ir lygtinių bausmių pareigūnas rastų ją per kelias minutes. Tas pareigūnas gali ją susirasti ir be ypatingos priežasties, tiesiog šiaip sau, kad įsitikintų, jog Keitė gyvena tvarkingai. Oficialiai Keitė tapo valstijos kaline, vadinasi, negali reikalauti sau jokių teisių.

Užtat ji galės pasilikti fermoje, gyventi savo gyvenimą ir užsiimti savais reikalais. Jokios abejonės, nuodėmės dėl to, kad nešioji vienintelį menką papuošalą, galima nepaisyti, nes mainais gauni tiek daug.

Abi su Ele jos žingsniavo koridoriais, jų batai kaukšėjo, savo aidu ardydami tylą.

– Ačiū jums, – švelniai tarė Keitė.

– Nėra už ką, – dvejodama atsakė Elė. – Tai garbingas susitarimas.

– Žinau.

– Nors tai yra ir kaltinamasis nuosprendis.

– Tai man niekada nerūpėjo.

– Taigi, – nusišypsojo Elė. – Manau, per kokį vieną ar du dešimtmečius su tuo susitaikysiu.

– Vyskupas Eframas sako, kad šitoks nuosprendis padėjo bendruomenei.

– Kaipgi čia dabar?

– Nes auklėja mus nuolankumo dvasia, – atsiliepė Keitė. – Per daug anglų laiko mus šventaisiais, o šis nuosprendis primins, kad mes – tokie pat žmonės.

Jos žengė laukan, kur beveik niekas netrikdė popiečio ramybės. Nei reporterių, nei žiopsančių žiūrovų – praeis dar ne viena valanda, kol žiniasklaida susigaudys, kad prisiekusiųjų komisija paleista, o teismas netikėtai pasibaigė susitarimu dėl prisipažinimo. Stabtelėjusi laiptų viršuje, Keitė apsidairė.

– Šitai įsivaizdavau visiškai kitaip.

– Ir kas ne taip?

– Kas bus po teismo, – ji gūžtelėjo pečiais. – Maniau, kad visa, ką kalbėjote apie teismą, padės man šiek tiek geriau suprasti, kas tada nutiko.

Elė nusišypsojo.

– Jeigu gerai atlieku savo darbą, tai pabaigoje viskas tik susidrumsčia.

Žiemos šaltuko persmelktas vėjas švystelėjo kapp raištelius Keitei skersai veido.

– Tikriausiai niekada nesužinosiu, kaip jis mirė? – paklausė ji tyliai.

Elė paėmė ją už parankės.

– Tačiau žinai, kaip jis nemirė, – atsakė ji. – Gali būti, kad teks tuo pasitenkinti.

22 Nolo contendere (lot.) – JAV jurisdikcijoje kaltinamojo pareiškimas apie neketinimą tęsti teismo ginčų, tačiau nepripažįstant kaltės. Apribojimas (angl. cap) – riba, kurios teisėjas negali peržengti skirdamas bausmę, priešingu atveju – kaltinamasis turi teisę tęsti teismo procesą.

20

Elė

Net juokas ima pamačius, kiek daug visko gali sukaupti per tokį trumpą laiką. Atvykau į Ist Paradaisą su vieninteliu lagaminu, o dabar, atėjus laikui krautis daiktus, vos pajėgiau juos sugrūsti. Kartu su drabužiais turėjo tilpti ir antklodė – mano pirmųjų, bet, ko gero, ir paskutinių siuvėjos pastangų rezultatas – ji kada nors papuoš mano kūdikio lovelę. Reikėjo pasiimti ir šiaudinę skrybėlę, mano pirktą pas Cimermaną – plačiakraštę, skirtą berniukams, tačiau gerai saugojusią veidą nuo saulės, kai dirbau laukuose. Buvo ir mažesnių daiktų: upelyje rastas idealiai plokščias akmenukas, degtukų paketėlis iš restorano, kur pirmą kartą vakarieniavome su Kupu, ta pati papildoma nėštumo testo lazdelė iš ano „du už vieną“ rinkinio. Pagaliau buvo tai, ko neįmanoma sudėti į jokį, kad ir patį didžiausią, lagaminą: dvasingumas, nuolankumas, ramybė.

Keitė lauke ilgu šluotkočiu daužė iš kilimėlių dulkes. Jau anksčiau ji, nusmaukusi kojinę, parodė Sarai žiedą, o aš pasistengiau papasakoti apie visus su juo susijusius apribojimus. Kiekvieną akimirką galėjo atsirasti Kupas, pasiruošęs automobiliu tučtuojau vežti mane namo.

Namo. Matyt, šiek tiek užtruks, kol priprasiu. Svarsčiau, ar dažnai nubusiu pusę penkių ryto įsivaizduodama, kad girdžiu vyrus tyliai ruošiantis į tvartą melžti. Kiek kartų vakare pamiršiu nustatyti žadintuvą būdama tikra, kad gaidys išmano savo darbą.

Dar svarsčiau, kaip jausiuosi vėl galėdama junginėti televizoriaus kanalus. Kiekvieną naktį miegodama šalia Kupo, jausdama jo užmestą ranką tarsi inkarą. Mąsčiau, kas bus kitas mano klientas, ar dažnai prisiminsiu Keitę.

Kažkas tyliai pasibeldė į duris.

– Įeikite.

Į kambarį įžengė Sara; rankas laikė paslėpusi po prijuoste.

– Atėjau pažiūrėti, ar nereikia kokios pagalbos.

Nužvelgusi tuščius kabliukus ant sienų, ji šyptelėjo.

– Atrodo, kad jau viską lyg ir susidėjote.

– Susikrauti daiktus nebuvo labai jau didelis vargas. Štai išvažiuoti, ko gero, bus nelengva.

Sara prisėdo ant Keitės lovos, viena ranka lygindama antklodę.

– Nenorėjau, kad pas mus apsigyventumėte, – prabilo ji ramiai. – Kai tą dieną Leda teismo salėje pirmą kartą iškėlė tokią mintį, pasakiau jai „ne“.

Sara pakėlė galvą ir akimis sekė, kaip aš baigiu tvarkytis.

– Ir ne vien dėl Arono. Pamaniau, ar nebūsite viena iš tų, kurie retkarčiais pas mus pasirodo ir mėgina apsimesti besą tokie patys kaip mes, nes tikisi, kad ramybės galima išmokti.

Jos ranka aptiko antklodėje mažą mazgelį.

– Tačiau gana greitai supratau, kad tokia tikrai nesate. Ir turiu pripažinti, kad iš jūsų išmokome daugiau, negu, manau, galėtumėte kada išmokti iš mūsų.

Sėsdama šalia Saros, nusišypsojau.

– Čia būtų galima smarkiai pasiginčyti.

– Išsaugojote mano Keitę, kad liktų čia su manimi. Dėl to visada mums būsite ypatinga.

Klausydama šitos ramios ir rimtos moters, staiga pasijutau jai labai artima. Ji tam tikram laikui buvo patikėjusi man savo dukterį. Dabar labiau negu bet kada suvokiau nepaprastą jos drąsą.

– Matote, netekau ir Jakobo, ir Hanos. Nebegalėjau prarasti Keitės. Juk suprantate, kad motina padarytų bet ką, jeigu tik to reikėtų vaikui išgelbėti.

Mano ranka nejučia nuslydo ant pilvo.

– Iš tiesų suprantu, – paliečiau jos petį. – Teisingai pasielgėte, leisdama man teisme ginti Keitę. Nesvarbu, ką jums sakė Aronas, vyskupas ar dar kas nors, tikrai neturėtumėte dėl to abejoti.

Sara linktelėjo, tada iš po prijuostės ištraukė mažą, vyniojamuoju popieriumi apsuktą ryšulėlį.

– Norėjau jums šitai atiduoti.

– Ak, iš tikrųjų nereikėjo, – atsiliepiau susigėdusi, kad pati nepagalvojau apie kokią dovanėlę kaip atsidėkojimą už Fišerių svetingumą. Perplėšiau popierių, ir, nukritus jo skiautėms, pasirodė žirklės.

Sunkios, tviskančio metalo, su ryškia įkarta ant vienų ašmenų. Buvo švariai nušveistos, bet prie rankenos maža kilpele pririštas virvelės galiukas atrodė patamsėjęs ir standus nuo seno pridžiūvusio kraujo.

– Pamaniau, kad galėtumėte jas išsivežti, – be užuolankų tarė Sara. – Dabar jau nebegaliu grąžinti jų Aronui.

Man mintyse iškilo teismo eksperto liudijimas, skrodimo metu darytos negyvo kūdikio virkštelės nuotraukos.

– Ak, Sara, – sušnibždėjau.

Visą savo gynybą šioje byloje parėmiau faktu, kad amišų moteris niekada nežudytų ir net negalėtų žudyti. O dabar prieš mane stovėjo amišė, laikydama rankoje įkaltį, kurio pagrindu galėtų būti teisiama ji pati.

Tvarte degė palikta šviesa, nes Sara nuo pat pradžių žinojo, kad jos duktė nėščia. Virkštelei nukirpti panaudotos ir krauju suteptos žirklės buvo paslėptos. Kol Keitė miegojo, kūdikis dingo – ir ji neatsiminė, kaip suvystė ir slėpė jo kūną, tik todėl, kad ne ji tai padarė.

Prasižiojau ir vėl užsičiaupiau, bet klausimo taip ir neištariau.

– Saulė tą rytą patekėjo taip greitai. Privalėjau grįžti namo, kol Aronas nepabudo ir neatėjo melžti karvių. Tikėjausi, kad man pavyks grįžti vėliau, bet tuo metu jau turėjau eiti. Paprasčiausiai turėjau, – jos akyse blizgėjo ašaros. – Juk ne kas kitas, tik aš pati ją išsiunčiau į anglų pasaulį; mačiau, kaip ji keičiasi. Daugiau niekas nepastebėjo, net Samuelis, tačiau jeigu jau būtų pastebėjęs, ką gi, žinojau, kas tuomet laukia. Tik norėjau, kad Keitės gyvenimas klostytųsi taip, kaip ji visada įsivaizdavo – čia, tarp mūsų visų. Bet Aronas išvarė Jakobą už kur kas menkesnius dalykus. To kūdikio niekada nebūtų pripažinęs... Būtų išvaręs ir Keitę.

Sara nuleido žvilgsnį į pilvą, kur saugiai glūdėjo mano vaikelis.

– Dabar, Ele, tikriausiai suprantate, ar ne? Nepajėgiau išsaugoti Hanos, neišsaugojau ir Jakobo... Man liko ta vienintelė galimybė. Kad ir kaip suktumeisi, kas nors turėjo mane palikti. Tad ir pasirinkau. Padariau, ką maniau privalanti daryti, kad išlaikyčiau dukterį, – ji palenkė galvą. – Ir vis tiek nedaug trūko, kad būčiau ją praradusi.

Lauke suskardėjo automobilio signalas. Išgirdau trinktelint duris, priekiniame kieme sumišo Kupo ir Keitės balsai.

– Na, – nusišluosčiusi akis, Sara atsistojo. – Nenoriu, kad tampytumėte šitą lagaminą. Leiskite man, – nusišypsojusi kilstelėjo jį lyg sverdama. – Atvežkite tą kūdikį čionai, kad visi pamatytume, gerai? – tarė Sara ir, pastačiusi lagaminą, apkabino mane.

Tarsi suakmenėjau nepajėgdama pati jos apkabinti. Juk aš advokatė, mane saisto įstatymas. Pareiga liepė skambinti policijai, perduoti šitą informaciją apygardos prokurorui. Ir tada Sarą teistų už tą patį nusikaltimą, dėl kurio buvo išteisinta jos duktė.

Tačiau mano rankos lyg pačios savaime prigludo Sarai prie nugaros; nykščiu brūkštelėjau per vieną iš tiesių smeigtukų, kurie laiko prijuostę.

– Likite sveika, – sušnibždėjau tvirtai ją apglėbdama.

Tada nuskubėjau laiptais žemyn, pro duris, kur manęs jau laukė pasaulis.

Content

Пиколт Джоди Линн Paprasta tiesa